RAANA RAAS

Csodaidők

Negyedik könyv

KISZAKADTAK

Shremeya

2013

Raana Raas: Csodaidők 4 – Kiszakadtak

Copyright © Görgey Etelka

Szerkesztette: Sz. Molnár Szilvia

Borítóterv: Sigmond Viktória

ISBN: 978-963-89255-5-8

Kiadja a Shremeya Kft.

Felelős kiadó: Pohl László

2. átszerkesztett kiadás

Házalaprajz grafika: Sárközi Réka

Korrektúra: Élő Emese

Az e-könyvet készítette: Görgey Etelka

A sorozat kötetei:

Csodaidők 1 – Az ogfák vöröse

Csodaidők 2 – Kiszakadtak

Csodaidők 3 – Árulás

Csodaidők 4 – Hazatérők

Alternatív univerzum

Időcsodák 1 – Elágazó utak

Időcsodák 2 (megjelenés alatt)

A sorozatról, valamint annak alternatív univerzumáról további információk a http://csodaidok.hu oldalon találhatók.

TÁMOGATÓINK

Moly.hu – Könyvek és barátaik

Anyunak

1. FEJEZET

Judy

Még egyszer végigfutott a szeme az eredményeken, bár tudta, hogy nem fognak megváltozni, akárhányszor ellenőrzi is őket. Mégis reménykedett abban, hogy talán félrelátta, talán nem jól értette, talán nem is Andran eredményeit tartja a kezében…

De a negyedik ellenőrzés után nem maradt már helye semmiféle kételynek: a kezében tartott vérkép kétségkívül Andrané, a különböző százalékok és jelek könyörtelen egyenességgel állították azt, amit már az első pillantás után is tudott.

Szörnyű fájdalom mart a mellkasába, és megbillent körülötte a szoba. Asztala mögé botorkált, lerogyott székébe, és kezébe temette arcát. Lélegezni, lélegezni – ez volt az egyetlen gondolata.

Emberfeletti erővel szorította össze a száját, hogy fel ne sikoltson. Agya egyre és egyre csak a hiábavaló kérdést ismételgette: Miért?

A hit tudja, hogy a miértekre csak egy esetben van válasz: ha nem az okra kérdez rá, hanem a célra. Csak a fizikai világ szintjén megrekedt ember próbálja az okot keresni – de mivel sosem lát át a múlt eseményeinek szövevényén, szükségszerűen eltéved benne. A hit szeme ellenben előre néz, és ez a jövő felé nyitottság ad igazi értelmet a történéseknek: nem magyarázatokat, hanem távlatokat.

A Bokra szavai, melyeket milliószor felidézett már magának, ugyanolyan üresen csengtek, mint amikor Norint elvesztette. Vajon milyen távlatot adhat az életnek a gyermek, a jövő halála?

Nagyon sokáig ült így, talán órákig is. Aztán elővette Emilie hasonló eredményeit a fiókból, és összehasonlította a kettőt.

Meglehetősen nagy volt közöttük a hasonlóság: azonos struktúrák, azonos génszakaszok. A vércsoport is egyezett. Csak egy, egyetlenegy jelentős különbség volt: az epszilon-faktor. Emilie-é a rossz eredmények ellenére sem volt pozitív, Andrané viszont igen.

Pozitív, tehát már megindult az autoimmun folyamat.

A két műanyag lapot betette asztala felső fiókjába, aztán felállt. Alig tudott lépni, úgy remegett a lába.

A folyosón csend volt, csak kisebb zajok szűrődtek ki a kórtermek csukott ajtói mögül. Judy sietség nélkül lépkedett el mellettük, de most, szokásától eltérően, nem vette számba lakóikat. Nem gondolt arra, hogy ki hogyan érzi magát, milyen gyógymód lenne a legalkalmasabb a számára, vagy éppen milyen stádiumban állnak azok a gyógyszerkísérletek. A fájdalom minden épkézláb gondolatot kiszorított az agyából.

A kilences ajtó előtt aztán megállt, és mély levegőt vett. Úgy érezte, képtelen arra, hogy lenyomja a kilincset, belépjen, és szembenézzen azzal, hogy…

Andran békésen aludt. Az oldalán feküdt, arccal az ajtó felé, összegömbölyödve. Kis teste szinte elveszett a felnőttre méretezett ágyon.

Judy óvatosan csukta be maga mögött az ajtót, bár Andrant a vizsgálatok idejére elkábították, így bizonyára akkor sem ébredne fel, ha csapkodna.

Leült az ágy mellé állított székre, és eligazította Andranon a takarót. A kisfiú moccant egyet, de nem ébredt fel. Félig elnyílt szájából vékony nyálcsík csorgott a párnára, kis keze ökölbe szorulva a paplan sarkát szorongatta.

Judy nem bírta ki: előrehajolt, és egy puszit lehelt az alvástól csapzott, fekete hajra.

Ettől majdnem elsírta magát, alig bírta ki, hogy át ne ölelje Andrant.

A fiát.

Nem lehet, hogy Norin után most őt is elveszítse!

Össze kell szednie magát – volt a következő gondolata. És Gromnak is szólnia kell. De nem detán. Ezt személyesen kell megbeszélniük. Otthon.

Felállt, és az ágy lábánál lévő monitorhoz támolygott. Amikor megérintette a sima, fekete felületet, az azonnal kivilágosodott.

Andran Lichi 3

M01

0

A kórház számítógépe már tudja. Milyen szenvtelenül közli: M01.

Nemsokára mindenki tudni fogja. Előre rettegett kollégái részvétteljes arcától.

A 0 kód viszont azt jelentette, hogy Andran egyelőre nem igényel kezelést. Hazamehetnek.

Néhányszor megérintette a képernyőt, jelezve a kórház nyilvántartásának, hogy Andran Lichi ágya felszabadult, aztán körbepillantott, pedig Andrannak nem volt semmilyen holmija, amit itt hagyhatott volna, hiszen csak ma reggel hozta be a vizsgálatra.

Még csak reggel lett volna? Úgy tűnt, mintha évek teltek volna el azóta, hogy egy gyors búcsú után elsietett otthonról.

Felnyalábolta a gyereket, és kifordult a szobából. Andran motyogott valamit, de nem ébredt fel.

A folyosó már nem volt üres: azonnal belefutott itteni közvetlen felettesébe, aki néhány évvel ezelőtt Maryaa kezelőorvosa is volt.

– Judy, hallottam, hogy… – kezdte volna a férfi, de Judy pillantása megakasztotta, így csak annyit mondott: – Nagyon sajnálom.

– Én is – felelte kimérten Judy, és még jobban magához szorította Andrant.

Kollégáját nem riasztotta el Judy elutasító magatartása: szótlanul kísérte fel a tetőre a járműhöz, és segített az ajtókkal.

Miután belépett a járműbe, Judy hátrafordult, és megpróbált mosolyt erőltetni az arcára.

– Köszönöm. És ne haragudj.

– Semmi baj – rázta meg a fejét határozottan az orvos. – Szólj, ha valamiben segíteni tudok.

– Persze – bólintott Judy. – Azt hiszem, az eddigieknél is gyakrabban fogunk találkozni.

– Ne felejtsd el, hogy mind segíteni akarunk. Talán közösen sikerül valamit tennünk…

– Tudom, hol tartunk a kutatásban. Nem látom értelmét, hogy áltassam magam – vágott közbe Judy, aztán egy utolsó biccentéssel elbúcsúzott.

Amikor a még mindig alvó Andrannal a karján belépett az előszobába, Emilie rontott ki a konyhából. Már-már szólásra nyitotta a száját, amikor azonban meglátta Judy arcát, inkább nem mondott semmit: a kisszoba ajtajához futott, és kitárta Judy előtt. Megvárta, amíg Judy leteszi Andrant az ágyra, aztán felvett egy takarót a fotelból, betakargatta a kisfiút, és egy puszit nyomott a homlokára.

Emilie úgy rajongott Andranért, mintha a saját édes öccse lett volna. Most is látszott mozdulatain a törődés, de Judy már azt is látta rajta, hogy Emilie kiszúrta: valami nincs rendben. Addig azonban nem szólalt meg, amíg be nem csukták maguk mögött a kisszoba ajtaját.

– Andran nagyon beteg, ugye? – kérdezte azonnal Emilie.

– Emilie, figyelj, először apáddal…

– Maaren-szindrómája van?

Judyban bennakadt a levegő.

– Honnan tudod?

Emilie vállat vont.

– Nem tudtam. Csak nálatok, a kutatóintézetben a gyerekek nagy része Maaren-szindrómás. Te mondtad. És engem is évente megvizsgáltatsz, hogy nem vagyok-e Maaren-szindrómás. És ez most mit jelent? Mi lesz Andrannal? Ugye nem… – elakadt a hangja, és könnyek futották el a szemét.

– Nem tudom – felelte fáradtan Judy, és magához ölelte Emilie-t. – Megpróbálunk mindent, de… de, tudod, Emilie, ez a betegség nem gyógyítható.

– Tudom – mondta halkan Emilie, és belefúrta arcát Judy ruhájába. – De én nem akarom, hogy Andran meghaljon…

Judy nem válaszolt, csak még erősebben szorította magához Emilie-t.

– Sheron hol van? – kérdezte néhány perc múlva, amikor elengedték egymást.

– Aniyához ment. Azt mondta, este jön.

Aniya Sheron jövendőbelije volt, akit az egyetemhez hasonlóan szintén Judy és Tobbelt szervezett Sheron számára, mégpedig szigorúan kaveni szempontok alapján: Aniya egy régi kaveni család, a Faaya harmadszülöttje volt. Azok közé a kevesek közé tartozott, akik valamilyen csoda folytán megúszták a kitelepítéseket, és jelenleg külsősként élt Aresben. Judy nem tudta, hogyan talált rá Tobbelt, de amikor először találkoztak, a lány rögtön megnyerte a tetszését: talpraesett volt, és életrevaló. Pont jó lesz a határozatlan Sheron mellé.

Judy ugyanis elhatározta: bármi lesz is, Sheront kaveni módra fogja nevelni, és nem engedi, hogy ugyanolyan külsős váljon belőle, mint Goronból, Ebert és Elisa harmadszülöttjéből, akit Tobbelt és Giina neveltek fel. Emilie-t maga is külsősnek nevelte, Yaan kigúnyolásának érezte volna ugyanis, ha a lányából kavenit farag. Yaan maga döntött úgy, hogy otthagyja a Kavent, felesége is külsős volt, akit ráadásul kaveniek gyilkoltak meg.

Andran nevelésén rengeteget gondolkozott, de eddig még nem igazán jutott dűlőre. Tudta, hogy Gromot nem hagyhatja ki egy ilyen döntésből, márpedig nem tűnt valószínűnek, hogy az Alfa kormányzója kaveninek szeretné nevelni a fiát – de a kérdés most fájdalmas hirtelenséggel megoldódott, és Judy azt kívánta, bárcsak azért várná haza Gromot, hogy Andran nevelésének és iskoláztatásának a kérdését megvitassák. Az a beszélgetés csak kényelmetlen lenne. Ez viszont elviselhetetlen lesz.

Beterelte a síró Emilie-t a nappaliba, aztán leültek egymás mellé a kanapéra.

– Anya… Judy, ugye, tudod, hogy én sosem akartam, hogy Andrannak valami baja legyen? – kérdezte Emilie.

Judy értetlenül nézett rá.

– Persze, hogy tudom.

– Én nem vagyok az igazi gyereketek – magyarázta meg rögtön Emilie. – De sosem voltam ezért irigy Andranra. Mert tudom, hogy engem is nagyon szerettek. Én nem akartam…

– Emilie, nem kell magyarázkodnod. Andran betegsége nem a te hibád.

– De a múltkor is dühös voltam rá, amiért…

– Amiért nem mehettél el a barátnőiddel, hanem rá kellett vigyáznod. Tudom. De ez sem jelent semmit.

– Biztos?

– Egészen biztos. – Judy megsimította Emilie haját, de érezte, hogy a kislány nem nyugodott meg.

Nem sokkal később megérkezett Grom is. Széles mosollyal lépett be a nappaliba.

– Judy! Emilie! Jó hírem van a számotokra! A következő össz… – Amint észrevette Emilie kisírt szemét, félbehagyta a mondatát. – Mi történt?

– Andran eredményei pozitívak – suttogta Judy.

Grom azonnal megértette, miről van szó, hiszen ő is sokszor látta már Emilie és Andran egészségügyi lapjait, és tudta, hogy milyen vizsgálatra vitte be Judy a fiukat. Elsápadva rogyott le az egyik közeli fotelba.

– Mennyi…? – nyögte ki szemmel látható nehézséggel.

– Talán két év. Lehet, hogy sokkal több. Nagyon korán észrevettük nála, és eddig csak mikrorendszeres anyaggal kezeltük – próbált Judy a szokásos, orvosi tónusban beszélni. Sikertelenül.

Grom keze ökölbe szorult, és lehunyta a szemét. Elfehéredő ujjpercein látszott, milyen szörnyű háború dúl benne.

Nem sokkal később felállt, és Judy hallotta, ahogy nyílik, majd csukódik a kisszoba ajtaja.

Nem ment a férje után. Neki is szüksége volt némi egyedüllétre, amikor megtudta. Nem tagadhatta meg ugyanezt Gromtól sem.

Nem sokkal később Andran felébredt. Judy először csak a kisszobából kiszűrődő beszélgetés hangjait hallotta meg, aztán megjelent Grom is: Andran a nyakában lógott, és diadalittas képpel bámult le rájuk.

– Apa azt mondta, hogy csokis palacsinta lesz vacsorára! – jelentette be csillogó szemmel.

Judy neheztelően Gromra pillantott, de szinte ugyanabban a pillanatban már fájdalom szorította el a torkát. Ugyan miért is kellene egészséges ételekkel etetniük Andrant? És miért is kellene vigyázniuk arra, hogy ne kényeztessék el?

Andran lekérezkedett apja nyakából, és Judyékhoz futott. Befészkelte magát Judy és Emilie közé, de nem maradt meg sokáig. Judy a legszívesebben magához ölelte volna, de Andran nem volt bújós fajta. Ehelyett rávette Emilie-t, hogy menjenek el építeni valamit, aztán kimasírozott a szobából. Emilie utánament, de az ajtóból még egy bocsánatkérő pillantást vetett rájuk. Grom csak legyintett, Judy pedig felállt, hogy elkészítse a kért vacsorát. Innentől kezdve az este a szokásos ritmusban telt, csak a hangulat volt rettenetesen nyomott.

Andran ebből nem sokat vett észre: ugyanúgy válogatott és mutogatott vacsora közben, mint máskor szokott, aztán késő estig Emilie-t gyötörte. Emilie a legkisebb zokszó nélkül játszott vele, sőt, este, amikor Judy benézett hozzá, tiltakozás nélkül tette le a könyvét, és kapcsolta le a villanyt, pedig régen volt, hogy utoljára szó nélkül engedelmeskedett. Andran azonban nem volt fáradt: sokáig meséltetett magának, és kisebb harcok árán sikerült csak ágyba dugni.

Grom egész este szótlan volt, és korán visszavonult. Judy megvárta Sheront: együtt vacsorázott vele, és neki is elmondta a rossz híreket. Majdnem négy órával később feküdt le, mint Grom, mégis, amikor belépett a hálóba, érzékelte, hogy a férje nem alszik.

Õ sem tudott elaludni: egy darabig csak feküdtek egymás mellett.

– Mi volt az, amit mondani akartál, amikor megjöttél? – törte meg Judy a csöndet.

– Tényleg – mormogta Grom. – Egészen ki is ment a fejemből. Úgy döntöttem, hogy az összvezérkari megbeszélés után kiveszem a szabadságomat. Így nemcsak arra lenne időnk, hogy anyámékat meglátogassuk, de egy kis nyaralásra is futna belőle. De most már nem tudom, hogy jó ötlet-e. Te mit gondolsz?

– Andran egyelőre jól van. Lehet, hogy évei vannak hátra. És talán… talán még találunk is valami ellenszert addig. A nyaralás nem hiszem, hogy bármit is számítana. – Rövid gondolkodás után Gromhoz fordult. – Anyádék biztosan szívesen megnéznék az unokájukat, főleg most, hogy… – nem fejezte be a mondatot.

– Jó lenne – sóhajtott Grom, majd följebb csúszott, és hátát nekivetette az ágy végének. – Mi van a munkahelyeden? Ki tudsz venni szabadságot?

– Úgy döntöttem, hogy otthagyom a kórházat, és átmegyek a kutatóintézetbe teljes munkaidőben. Andran előbb-utóbb állandó ápolásra fog szorulni, de addig is tudunk haladni a kutatással…

Meg kell próbálnia, akkor is, ha semmi reményt nem lát arra, hogy megtalálják a Maaren-szindróma ellenszerét. Hiszen olyan régi már ez a betegség, és ha eddig nem találták meg a gyógymódját, valószínűtlen, hogy éppen most, éppen neki sikerülni fog. De muszáj megpróbálnia. Nem lehet több gyereke, már az is csoda volt, hogy Andran megszületett azután, hogy Norin…

Nem jutott tovább: a sírás hirtelen erővel tört rá.

Grom magához húzta, szorosan átölelte. Judy érezte, hogy remeg, bár nem sírt: a félhomályban látszott, hogy szeme szárazon mered előre.

Apja jutott eszébe. Giin nem is tud Andranról. Akkoriban, amikor utolsó üzeneteit küldte a még nyitott kommunikációs kapcsolatokon keresztül, harmadik hónapos terhes volt, és még nem volt biztos abban, hogy Andran életben marad. Azt pedig nem akarta, hogy Giin aggódjon miatta, később pedig nem volt többé nyitott kommunikációs csatorna. Ennek részben örült, hiszen már attól kiverte a víz, ha elképzelte: apja megtudja, hogy gyereket vár Gromtól.

Már az is elég kényelmetlen helyzet volt, amikor Tobbeltéknak elmondta, hogy terhes. Igaz, Gromot Tobbelt és Giina is kedvelte, annak mégsem örültek, hogy a család elsőszülöttje egy külsős férfitól vár gyereket, és Judy látta rajtuk, hogy mindkettejüknek Erton szavai jutottak az eszébe. „Belőled már sosem lesz kaveni… Tíz év rengeteg idő, Judy. Még egy nem igazi házasságban is.” De végül megbékéltek a helyzettel, sőt, ők voltak azok, akik terhessége legnehezebb szakaszában segítették. Anyósa ugyanis hiába utazott át a Primusról; az alatt a néhány hónap alatt, amelyet velük töltött, mindenkinek elege lett belőle. Buta és rosszindulatú asszony volt, aki mindenben talált hibát, és mindent jobban tudott. Judyt az is zavarta, hogy mindezek tetejébe még úgy is hívták, mint „igazi” anyósát, David anyját: Nora.

Még jó, hogy Nora Freymen nem tud arról, hogy feleségül ment Grom Lichihez, és gyereket szült neki. Az ő reakciója minden bizonnyal erőteljesebb lett volna, mint Tobbeltéké.

De most bármit megadott volna, ha Andran életben marad. Még azt is, hogy összevész Nora Freymennel.

Sőt, még azt is, hogy az apja kitagadja.

***

Az utolsó hét, amelyet a kórházban végigdolgozott, végtelenül hosszúnak tűnt. Legszívesebben állandóan Andrannal lett volna, vagy a kutatóintézetben, mégsem akarta szó nélkül otthagyni azokat a betegeket, akik éppen miatta jöttek ide.

Nehéz volt minden nap Tobbeltéknél hagyni a fiát, annak ellenére, hogy Andranon még nem látszott semmi. Kócos, fekete bozontja alatt szürke szeme ugyanolyan huncutul csillogott, mint azelőtt, ugyanúgy az ujja köré csavarta Emmát, Giinát és Emilie-t, ugyanúgy válogatott az ételben, és ugyanúgy elvárta, hogy mindig ő legyen a figyelem középpontjában. De testében már hódító útra indult a szörnyű kór, és ki tudja, mennyi időre lesz szüksége, hogy mindent fölemésszen. Judy látta Grom, Emilie és Sheron pillantásain, hogy nekik is hasonló gondolatok járnak az eszükben, amikor Andranra néznek.

Ezen gyötrődött akkor is, amikor egy több órás, bonyolult gyomorműtét után éppen kimosakodott.

– Doktornő, egy nő van itt, és azt mondja, hogy magával szeretne beszélni – lépett hozzá az egyik ügyeletes nővér. – Nem láttam rajta, hogy bármi baja is lenne, biztosan hozzátartozó.

– Öt perc múlva a hármas kezelőben vagyok. Kérem, küldje oda.

A nővér bólintott, és távozott, Judy pedig sietősen befejezte az átöltözést.

A nő a kezelő előtt, a folyosón várta. Vékony, jellegtelen arcú asszony volt, ránézésre egyaránt lehetett húsz vagy negyven éves. Amikor meglátta Judyt, udvariasan előre nyújtotta személyi kártyáját, és bemutatkozott. A neve semmit sem mondott Judynak, és a mozdulatai is elbizonytalanították. Amikor a nővér szólt neki, biztos volt abban, hogy egy kaveni keresi, kinézete alapján is ezt gondolta volna róla, de az üdvözlő mozdulat természetessége azt mutatta, hogy tévedett. Udvarias intéssel maga elé engedte, majd bement utána a kezelőbe, és még egyszer végignézett rajta. Semmi nyomát nem látta annak, hogy kaveni lenne.

Odabent azonban meglepetés érte. A nő kitett egy detát az asztalra, és zavarásra kapcsolta.

– Bezárná az ajtót? – fordult Judy felé. – Nem szeretném, ha ebbe a beszélgetésbe bárki más is belehallgatna.

– Miért nem? – kérdezte Judy bizalmatlanul.

– Doktor Sunnen küldött.

Judy bizalmatlansága nem múlt el, sőt, tovább mélyült. Az öreg orvosra, aki börtönből való szabadulása után meggyógyította, az életét is rá merte volna bízni, csakhogy Sunnen eddig még senkit sem küldött hozzá. Ha szüksége volt Judy segítségére, mindig személyesen kereste meg, aztán a helyzettől függően vagy behozták a beteget a kórházba, vagy ellátták az öregnél.

Bizalmatlanságát azonban nem mutatta ki. Bizonytalanságot színlelt, és széttárta a kezét.

– Nem tudom, miről beszél – felelte udvariasan.

– Maga Lichi doktornő, nem?

– De, én vagyok.

– Doktor Sunnentől úgy hallottam, hogy önök egy időben együtt jártak lovagolni.

Judy bizalmatlanságát mintha elfújták volna, amikor meghallotta megbeszélt mondatot.

– Így van – bólintott megkönnyebbülten.

– A doktor úr azt mondta, hogy… hm… egy bizonyos egyházi tisztségviselőre van szüksége.

Kétségének utolsó szikrái is eltűntek, és Judy elmosolyodott.

– Egy esküvőről lenne szó… – kezdte, és a nő azonnal elértette a célzást.

– Gondolom, a szövetségi dokumentum megfogalmazására lenne szükség.

– Maga mazdra?

– Végzettségem szerint safir vagyok, de sosem dolgoztam mazdraként.

– Gyerekekkel foglalkozott?

– Nem. Biztonsági szakember voltam.

Judynak erről Giin jutott az eszébe, aki szintén biztonságisként dolgozott azután, hogy a Vezető Testület Bírósága hitelt adott anyja hazugságainak.

– Itt dolgozott az Alfán? – kérdezett tovább Judy.

– Akkor nem sok esélyem lett volna megúszni Melilan tisztogatási akcióit – rázta meg a fejét a nő. – A CSU több bolygóján is dolgoztam különböző körzeti nagytanácsok mellett mint a Vezető Testület kiküldött biztonságpolitikai tanácsadója. Mivel nem voltam birodalmi állampolgár, nem vettek jegyzékbe, ráadásul biztonsági okokból mindig volt külsős személyazonosságom, ezért tudok most is szabadon mozogni. De térjünk vissza arra, amiért jöttem. Mindkét fiatal kaveni?

– Igen, és mindketten megfelelő nevelést is kaptak.

– Akkor nem lesz probléma. Kiről lenne szó?

– A nevelt fiamról és a barátnőjéről.

A nő felnézett.

– Lichi tud róla?

Judy csodálkozva nézett vissza rá.

– Nem, természetesen nem tud.

A nő mintha egy pillanatra összezavarodott volna, aztán vállat vont.

– Gondolom, maga kaveni származású – jegyezte meg.

– Így van. Nem említette magának a származásomat Sunnen doktor?

– Nem. Gondolom, a doktor úr azt hitte, hogy valaki másnak van szüksége mazdrára, és maga csak közvetít az ügyben, ehhez pedig nem szükséges tudnom, hogy maga kaveni. Ahogy igaza is volt: minél kevesebben tudnak a maga származásáról, annál nagyobb biztonságban van. Mikor lenne az esküvő?

– Két-három hónap múlva, a polgári esküvő után. De a szerződést jó lenne már most megírni az eljegyzéshez.

– Persze. – A nő egy gépelőt vett elő. – Van valamilyen speciális kitétele a szövetségi dokumentumnak?

– Csak kettő: egyrészt négy vagy több gyereket kell vállalniuk. És mivel mindkét család esetében ők viszik tovább a nevet, elsőszülöttjük az apa családjának lesz az elsőszülöttje, másodszülöttjük pedig az anya családjának.

– Ezt csak akkor jegyezhetem be hivatalosan, ha bizonyítottan a fiú családja az ősibb, illetve egyenrangú családok esetén van dokumentum a két fél megegyezéséről.

– Bizonyítottan a fiú családja az ősibb – felelte magabiztosan Judy. – De mivel a dokumentumokon úgyis az eredeti neveknek kell szerepelnie, írja fel nyugodtan, hogy Sheron Raasról és Aniya Faayáról van szó.

– Raas? – döbbent meg a nő.

– Igen. A jelenlegi helyzet szerint ő viszi tovább a család nevét.

– De hát… én úgy tudtam, hogy a Raas család minden alfai tagját lemészárolták…

– Csak szerették volna. Voltak, akik túlélték. Például én is.

– Furcsa. Még a kaveni jelentések is azt állították, hogy nem voltak túlélők.

– Nyilván, mivel már akkor is voltak közöttünk, akik nem tartották egészen megbízhatónak a Vezető Testületet és Armoint – vágta rá Judy, akit bosszantott a hangnem.

A nő azonnal megértette, mire céloz Judy.

– Armoin-ra nem volt áruló!

– Lehet. Bár mintha valami ilyesmiről beszélt volna a búcsúlevelében.

– Természetesen. Csakhogy a búcsúlevelet a nyilvánosságnak szánta, hogy ezzel is leplezze a… – A nő elharapta a mondatot.

– Hogy mit leplezzen? A saját tehetetlenségét? – kérdezte Judy gúnyosan.

A nő megrázta a fejét.

– Egyedül neki köszönhető, hogy most itt vagyok, és hogy van egy szervezett ellenállás, amelyen keresztül mi ketten találkozhattunk.

– Csak nem azt állítja, hogy az alfai ellenállást Armoin szervezte meg? Bár végül is érthető – tette hozzá gúnyosan. – A szervezésben, gondolom, lényeges elem volt a Raas család eliminálása is, amely egyszersmind ürügyet adott a háborúra is…

– Maga természetesen Giin Raas és a Raas család szemszögéből látja a helyzetet – sóhajtott fel a nő, akit nem tudott kihozni a sodrából Judy megjegyzése. – Tudnia kell, hogy Armoin-ra éppen Giin-ra figyelmeztetésére hallgatva építette ki az ellenállást.

– Úgy látom, Armoinnak mindig, mindenre megvolt a magyarázata. A baj csak az, hogy nála a cél mindig szentesítette az eszközt – felelte kimérten Judy, és eszébe jutott az a régi ügy, amiért kislányként majdnem félholtra verték.

– Nem egészen. Inkább arról van szó, hogy csak az követ el hibát, aki csinál is valamit. Giin-ra ugyanúgy, mint Armoin-ra. És mivel mindketten nagy emberek, így a hibáiknak is sokkal súlyosabbak a következményei, mint másokénak.

– Miért, milyen nagy horderejű hibát követett el Giin-ra? – támadott újra Judy.

– A Salaam esetében egy harcoló bolygó gyakorlatilag miatta adta meg magát, és ezzel több hónappal előrébb hozta a háború kiszélesedését, arról nem is szólva, hogy e miatt a győzelem miatt emelte az elnök magas pozícióba Paul Martynt, ami újra csak súlyos következményekkel járt a birodalmon kívüli rendszerekre nézve. Azt sem tudhatjuk, hogy vajon akkor is lemészárolták volna a Shremeya teljes kaveni lakosságát, ha Giin-ra felesége nem teszi azt az igen kellemetlen bejelentést Ghana Rundi kilétéről – sorolta érzelemmentesen a nő.

Judy erre nem tudott mit válaszolni, hiszen tudta, hogy még az apja is saját magát vádolja ezek miatt. Lehajtotta a fejét. Milliók haltak meg a háborúban. Mit számít ehhez képest az, hogy Armoin hibájából őt gyerekként elverték, és hogy kiirtották a családját?

A nő megérezte Judy fájdalmát.

– Ez azonban még nem jelenti azt, hogy Giin-ra lett volna az oka ezeknek a szörnyűségeknek. Ő és Armoin-ra csak igyekeztek mindent megtenni azért, hogy a gyilkosokat megállítsák. Sosem tudjuk meg, mi lett volna, ha nem tesznek semmit. A legvalószínűbb az, hogy sokkal nagyobb lett volna a pusztítás. Azt hiszem, ezt ismerte föl Giin-ra akkor, amikor újra elfogadta a mazdrai palástot.

– Ez azt is jelenti, hogy a mazdrai kar örül annak, hogy Giin-ra visszatért közéjük? – kérdezte Judy, és örült a témaváltásnak.

– Sokak szerint ezt a gesztust már réges-rég meg kellett volna tennie. Sőt, egészen máig én is azt gondoltam, hogy a család lemészárlása után mindenképpen vissza kellett volna lépnie a szövetségi szolgálatba. Így persze, hogy maradtak túlélői a családnak, érthető, hogy Giin-ra családfő akart maradni. Viszont most már vállalnia kellene azt, hogy a Kaven élére áll. Ő az egyetlen ember, akire szinte mindenki hallgat, és megvan hozzá a képessége és a tapasztalata is.

– Giin-ra sosem akart a Kaven vezetője lenni – mondta Judy határozottan. – Ráadásul a felesége beteg, talán csak évei vannak hátra. Nem hinném, hogy elvállalja.

– Ez nem lehet mentség. A jelenlegi helyzet fontosabb, mint… – kezdte a nő, de ezen a ponton megakadt, és Judyra nézett. – Honnan tudja, hogy a felesége beteg?

– Én kezeltem négy évvel ezelőtt, amikor itt bujkáltak az Alfán. És Giin-ra az apám.

A nő megdöbbent.

– Maga Giin-ra lánya? De hát… akkor nem a fiú, Sheron viszi tovább a család nevét, hanem… – hirtelen elhallgatott. – Értem. Maga nem kaveni többé.

Judyt úgy érte a megjegyzés, mintha arcul ütötték volna, de vállat vont.

– Még ha az lennék is, nincs gyerekem, aki a nevet továbbvigye.

– Úgy tudtam, van egy közös gyereke Lichivel.

– Van. Maaren-szindrómás.

– Szörnyen sajnálom. Hány éves? – kérdezte sokkal halkabban a nő.

– Három és fél.

– Majdnem, mint az enyém. – Sóhajtott. – Ha bármiben tudok segíteni, szívesen…

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Judy. – Viszont ha a jövő héten meg tudna keresni otthon a szövetségi dokumentummal, az nagy segítség lenne. Addigra már nem dolgozom itt. Persze, csak ha nem probléma.

– Nem. Van külsős személyazonosságom, és dolgoztam már a hadseregnél is. Egyébként még be sem mutatkoztam. – Felállt, és meghajolt. – Meenain Laakluine vagyok.

Judy egy hosszú percig nem szólalt meg. Olyan ismerős volt a név…

– Maga… nem maga volt eljegyezve az unokabátyámmal, Yaan Raasszal?

Meenain elmosolyodott.

– De. Én voltam az a szerencsés kiválasztott.

Judy érzékelte a nő érzéseit, és látta hűvös mosolyát.

– Szóval tudja, hogy Yaan Raas…

– … nem más, mint Paul Martyn, a CSU volt tábornoka és hadura – fejezte be Meenain a mondatot. – Persze, hogy tudom. Már akkor felismertem, amikor először szerepelt a hírekben a mwakanei szabadságharc leverése után.

– Hát ismerték egymást?

– Dehogy! Csak bemutattak minket egymásnak, azt is csak holón. Aztán ő kiszakadt, így akkor nem találkoztunk személyesen.

Judy bólintott, majd szomorúan elmosolyodott.

– Tudom, hogy Yaan ebben a háborúban az ellenkező oldalon harcol, én mégis örülök annak, hogy végül nem végezték ki.

– Persze, hogy nem. Martyn az elnök embere, és az elnök sejti, hogy kedvenc tábornoka ártatlan. De amíg erre nem talál néhány, mások számára is meggyőző bizonyítékot, addig nem meri visszahozni. Meg persze az SE maradékával sem akarja összerúgni a port.

– A férjem is mondta, hogy az SE tette el az útból Yaant.

– Igen, de aztán pórul jártak. Ők Manovot vagy Codát akarták a birodalom hadurának, erre megkapták Fuhuyent, Melilant a Mwakanéra helyezték az ottani Biztonsági Szolgálat vezetőjének, Reynis meg a Shremeyánál próbál egyszerre harcolni és segíteni. Mindezek mellett még ott van az is, hogy az elnök bármikor előveheti ellenük Rundi meggyilkolását, hiszen már pedzegette néhányszor, hogy a volt hadúr az SE-n belüli hatalmi harc áldozata lehetett.

– Ha ezt megteszi, mi lesz? Az SE és Martyn harcolni fognak?

– Nem hiszem. Egyrészt viszonylag kevesen vannak, másrészt a hadsereg elsősorban az elnökhöz hűséges. Egy ilyen puccskísérlet könnyen a fejükbe kerülhet.

– Úgy vettem észre, az Első Hadsereg katonái nem ilyenek. Ők a mai napig tűzbe mennének Yaanért. – Judy jól ismerte az Első Hadsereg vezető embereit és tagjait ahhoz, hogy ezt teljes biztonsággal ki merje jelenteni.

– Csakhogy börtönben van. De ha nem lenne is, rá aztán hiába várnánk, hogy az elnök ellen lázadjon. Ő az elnök embere. Csak imádkozhatunk, hogy még azelőtt sikerüljön eltenni láb alól, hogy kiszabadul.

– Eltenni láb alól…? – kérdezte Judy ijedten.

– Meg kell halnia. Túlságosan tehetséges. Ha ő lenne a birodalom hadura, akkor a szabad államok órái meg volnának számlálva. Márpedig az elnök előbb-utóbb megtalálja a módját annak, hogy kiszedje a börtönből.

Judy lehunyta a szemét, és úgy bólintott. Csak akkor nézett fel meglepetten, amikor a nőben kavargó gyűlölet átcsapott a gátján. Nem volt több, csak egy futó pillantás: az állkapocs egy röpke megfeszülése, az ökölbe szorult kéz.

***

Amikor Emilie megtudta, hogy az egész család a Primusra utazik, hogy meglátogassák Grom szüleit, hatalmas hisztériát csapott.

– Én nem akarom meglátogatni őket! Nem is az igazi rokonaim! Nagymama pedig szörnyen undok. Nem akarok hozzájuk menni!

– Márpedig jönni fogsz, Emilie. Csak pár napot leszünk náluk, annyit kibírsz. Sőt – emelte fel Grom fenyegetően a hangját –, szépen fogsz viselkedni, és nem akarok hisztériát, megértetted?

– De miért kell elmennem? Menjetek hármasban. Sheron úgyis itthon marad, és…

– Egy szót sem akarok hallani többet, megértetted? – Grom dühösen nézett végig Emilie-n, majd mutatóujjával a lányszoba ajtaja felé mutatott. – Most pedig menj be a szobádba, és vacsoráig ne is lássalak!

– De hát… – emelte fel Emilie is a hangját, ezúttal azonban Grom hajlíthatatlan volt, sőt, Emilie akaratossága még jobban felbőszítette.

– Elég legyen! Irány a szobád! – kiáltotta.

Emilie félig rémülten, félig döbbenten bámulta nevelőapja kinyújtott kezét. Még sosem kiabált vele így, eddig mindig sikerült elérnie Gromnál azt, amit akart. Lehajtott fejjel indult a szobája felé. Világfájdalmas pillantása, amelyet még az ajtóból apja felé vetett, ismét nem hozott eredményt, ezért sértődötten csapta be maga után az ajtót.

A következő napokban Emilie viselkedése váratlan fordulatot vett. A kamaszodás ellenére engedelmes és kedves kislányból rosszkedvű hárpia lett, aki nyilvánvaló utálkozása célpontjául Gromot szemelte ki. Judy nem értette Emilie-t. A kislány mindig rajongott Gromért, érthetetlen volt a hirtelen pálfordulás. Judy elhatározta, hogy kiszedi belőle, mi a baja.

– Nem szeretem a mamáékat, mert ők sem szeretnek engem. Tudják, hogy én nem vagyok az igazi gyereketek, és Andrannal a múltkor is olyan kedvesek voltak, amikor itt voltak látogatóban, hozzám meg nem is szóltak – panaszkodott Emilie. – És…

– Engem inkább az érdekelne, mi a bajod apáddal – vágott közbe Judy határozottan. – Azt én is tudom, hogy mamáékkal nem könnyű kijönni.

Emilie karba tette a kezét.

– Apámmal semmi bajom – vágta rá dühösen. – Gromnak viszont nincs joga parancsolgatni nekem.

Judy elcsodálkozott.

– Eddig Gromot hívtad apának. Te döntöttél úgy, hogy apának hívod, nem ő.

– Igen, mert akkor még kicsi voltam, és… – Nem folytatta.

– És? – kérdezett vissza Judy.

– … nem tudtam, hogy ő árulta el apámat.

– Tessék? – döbbent meg Judy.

Emilie riadt pillantást vetett rá, és elsápadt. Látszott rajta, hogy a legszívesebben visszaszívná, amit mondott.

– Ki mondta neked, hogy Grom juttatta börtönbe apádat?

Emilie csak szorította a kezét, de nem felelt.

– Grom mondta? – kérdezte Judy, miközben erősen figyelte Emilie arcát, mozdulatait és érzéseit. – Vagy az iskolában hallottad? Vagy… itt bent, a laktanyában? – tette hozzá végül, mivel az első két kérdésre nyilvánvaló volt a negatív válasz. Ez azonban már talált. – Szóval a laktanyában.

– Utálom, amikor a fejemben turkálsz – morogta dühösen Emilie. – Ilyenkor olyan vagy, mint azok a niesi gondolatolvasók.

– Senki sem tud gondolatot olvasni – felelte szigorúan Judy.

– De te tudsz, mindig is tudtál! – panaszkodott Emilie. De Judy nem hagyta eltántorítani magát.

– Szóval ki mondta ezt a dolgot ap… Gromról?

– Ha annyira tudni akarod, Isav és Sayul. Ők pedig az apjuktól hallották.

A két fiú Buchay és Faytima gyerekei voltak, Emilie-nél mindketten fiatalabbak.

– Biztos rosszul értették – ellenkezett Judy.

– Nem hiszem. Már többször is mondták. Meg azt is, hogy Grom csak azért lett az Alfa kormányzója, mert Paul Martyn kinevezte, és nélküle sosem vitte volna semmire.

Judy mély levegőt vett.

– Először is – kezdte egyik ujját felemelve –, ha valakiről hallasz valami szóbeszédet, becsületesebb, ha megkérdezed őt magát, mielőtt utálkozni kezdenél. Másodszor: semmi jogod utálni Gromot, mert nem tudhatod, hogy ha ő nem vett volna engem feleségül, téged pedig nem vett volna a nevére, egyáltalán élnél-e még. Harmadszor: még ha tényleg igaz az, amit Isavék mondanak, nem tudhatod, mik voltak apád indo… azaz Grom indokai arra, hogy azt tegye, amit. Arról nem is szólva, hogy ő nem tudja, hogy ki az apád. Talán ha tudta volna… Nem tudom. De annyira talán te is ismered Gromot, hogy tudd: számára mindig mi, a családja vagyunk az elsők.

Emilie lehajtotta a fejét.

– De ha Gromnak volt igaza, akkor az azt jelenti, hogy az apám tényleg áruló.

Judy erre hirtelen nem tudott mit mondani. Hiába is kezdené magyarázni, hogy a politika szemszögéből sokszor más számít árulónak, mint a hétköznapi helyzetekben. Ráadásul fogalma sem volt, mik lehettek Grom indítékai, már ha tényleg benne volt Yaan félreállításában. Meenain ugyan azt mondta, hogy az SE tette el az útból Yaant, de mi van, ha Yaan tényleg elárulta a birodalmat? Hiszen őt is, és Giint is kiszabadította legalább egyszer, és utána is mindent megtett azért, hogy megvédje. Arról nem is szólva, hogy Norin annak idején azzal bízta rá Emilie-t, hogy tartozik az apjának, Yaannak.

– Nem tudom, apád áruló-e vagy sem, legalábbis hogy a politika szemszögéből annak számít-e. Magad is tudod, milyen katonai sikereket ért el, én pedig azt tudom, hogy sok ember köszönheti neki az életét, többek között én is. Apád jó ember, Emilie, és csak ez számít, semmi más.

Emilie bólintott ugyan, de tartásából és érzéseiből sütött, hogy Judynak nem sikerült meggyőznie.

***

Judy már akkor kényelmetlenül érezte magát, amikor megállt a kutatóintézet hatalmas és modern épülete előtt. Gigászi komplexum volt, a látogatókra szigorú védelmi intézkedések vonatkoztak: ő is csak azért kaphatott engedélyt a belépésre, mert Gromnak sikerült elérnie Martyn elnöknél. A komplexumnak ugyanis az elnök orvosa, egy bizonyos doktor Fernis volt az igazgatója, és itt kezelték időről időre magát az elnököt is, aki a híresztelések szerint havonta több napot is bent töltött. Arról senki sem tudott, hogy mi a baja.

Judy nem Fernist kereste, hanem egy másik kollégáját, akit alfai főnöke ajánlott neki mint a gyermek-immunológia kiemelkedő szaktudósát. Judy nem remélt sokat ettől a találkozótól, mégsem tehette meg, hogy nem jön el. Minden követ meg kellett mozgatnia, minden eshetőséget végig kellett próbálnia.

Felsóhajtott, majd gondolatait a jelenre irányította, és katonai azonosítóját felhasználva belépett az épület kapuján. Az előcsarnokban egy hatalmas tábla fogadta, amelyen emeletek és szekciók szerint szerepeltek az orvosok és a kutatók nevei. Judy néhány percnyi keresgélés után meg is találta, akit keresett, és a lift felé indult. Negyedik emelet.

17. labor – Immuntechnika, programozási csoport – hirdette a tábla, amelyet a liftből kilépve megpillantott.

A folyosókon alig járt valaki, olyan csönd volt, mintha egyedül lenne az épületben. Az orvosi irodából azonban beszélgetés szűrődött ki, és amikor rövid kopogás után benyitott, három fehér köpenyes embert pillantott meg, egy nőt és két férfit. A rövid bemutatkozás után az egyik férfi, egy magas, vékony, kelletlen arcú elfintorodott.

– Azt hiszem, engem keres – mondta vontatottan, és társaira nézett. – Akkor az esti szünetben folytatjuk.

– Jó – egyeztek bele mind a ketten, majd rövid, gyanakvó pillantás után távoztak az irodából. A férfi Judy felé fordult.

– Nem tudom, honnan szerezte a belépőjét, kisasszony, de el kell keserítenem: jelenleg nem szándékozunk újabb kutatókat felvenni. Az intézet…

– Nem akarok idejönni dolgozni, és nem vagyok kisasszony. Mr. Lichinek, az Alfa kormányzójának vagyok a felesége, és az Alfai Katonai Kutatóintézet Immunológiai Szekciójában dolgozom – vágott a szavába határozottan Judy.

A férfi magatartása egy pillanat alatt megváltozott. Jóval szívélyesebb arcot öltött, és azonnal hellyel kínálta.

– Elnézést, hogy ezzel nyitottam, hölgyem, de az az igazság, hogy annyian keresnek nálunk munkát…

Judy ugyan nehezen tudta elképzelni, hogy hosszú, tömött sorok állnának a szigorúan őrzött kapuk előtt munkásfelvételre várva, de nem feszegette a kérdést. A tárgyra tért.

– Mint már mondtam, nem munkát keresek. Az egyik kutatóintézeti kollégám, Mr. Hermann beszélt nekem magáról, és azt mondta, hogy maga valamikor gyermekimmunológiával foglalkozott, és kiemelkedő eredményeket ért el a szakterületén.

– Ezért vettek fel ide – bólogatott kissé öntelten a férfi.

– A fiam Maaren-szindrómás – mondta Judy. – Gondolom, nem foglalkozott célzottan magával a szindrómával, vagy legalábbis nem úgy, mint mi az intézetben, de kutatásai során nyilván előtérbe került ez a…

– Maaren-szindrómás? – kérdezte a férfi döbbenten, de meglepetésébe bőven keveredett riadalom is.

Judy értetlenül nézett rá.

– Igen. Valószínűleg mind a férjemnek, mind nekem vannak niesi elődeink, akiktől örökölhette… – hallgatott el bizonytalanul, mert érezte, hogy nem erről van szó.

– Persze, persze – felelte a férfi, de látszott rajta, hogy közben azon gondolkodik, mit is mondjon, ezért Judy folytatta.

– Mi is foglalkozunk a betegséggel az általános immunológia mellett, de nincsenek átütő eredményeink. Igaz, a megszüntetett niesi kórházak átvett kutatásain kívül nem támaszkodhatunk más intézetek eredményeire, mert az immunológiának ezzel az ágával csak mi foglalkozunk a shremeyai intézet… khm… megszűnése óta.

Az orvos még mindig nem nyerte vissza lelki egyensúlyát, de nyugalmat erőltetett magára, és a kelleténél jóval erőteljesebb gesztusokkal fogott magyarázatba.

– Gyermekorvosi praxisom idején természetesen találkoztam a Maaren-szindrómával, de sosem foglalkoztam vele behatóan. Érdektelen ága volt csupán szakterületemnek, hiszen ott volt még az ezer másféle, nem niesi autoimmun betegség. Éppen ezért nagyon sajnálom, hogy idáig el kellett jönnie ahhoz, hogy hallja: semmit nem tudok a Maaren-szindrómáról… a nevén kívül, természetesen. És most, ha megbocsát… – Azzal felállt, hogy elbúcsúzzon.

Judy értetlenül követte a mozdulatát.

Egyszerűen el sem tudta képzelni, mi lehet a férfi viselkedésének az oka. Mert azt, hogy nem csupán ismerte a Maaren-szindrómát, hanem a mai napig is ezzel foglalkozik, érzései még a bejárati csarnok nagy táblájánál is nyilvánvalóbban mutatták. Azt is érzékelte azonban, hogy hiába próbálna tovább kérdezősködni, úgysem kapna választ, ezért ellenkezés nélkül távozott.

Amikor aznap este Gromnak is elmesélte a találkozót, férje elgondolkodva vakarta meg a fejét.

– De hát miért akarja az elnök kutatóintézete a Maaren-szindrómát tanulmányozni, ráadásul titokban?

Tanácstalanul néztek össze.

2. FEJEZET

Giin

Amikor belépett a terembe, az addigi egyenletes, duruzsoló zaj hangorkánná nőtt, olyannyira, hogy először ki sem tudta venni, mit mondanak. A felerősödött beszéd és az izgatott felkiáltások mellé más hangok is társultak: voltak, akik tapsoltak, mások dobogtak, vagy a padjukon kopogtak. Úgy tűnt, hosszú perceket kell majd várni, mire csend lesz.

Nem így történt: abban a pillanatban, hogy Giin megállt a hatalmas terem katedráján, és végignézett a félkörben ülő fiatalokon, egy pillanatra teljes csend támadt, majd szinte egy emberként ugrott fel és hajolt meg a társaság.

– Ka-raa saaka, mazdra!

Giin is meghajolt, majd a beállt csendben megköszörülte a torkát.

– Ka-raa saaka, faasir-raais – köszönt ő is.

Végigfuttatta szemét a feszülten figyelő arcokon. Nemcsak fiatalok voltak a hallgatóságban: itt-ott idősebb arcokat is látott, sőt, a sötétkék és vörös-ezüst köntösök azt mutatták, hogy mazdrák is vannak hallgatói sorában. Ezért pár pillanattal később újra meghajolt, és őket is köszöntötte.

– Mint bizonyára mindannyian tudják, Chosan-ra felkérésének köszönhetően vagyok itt, aki ezzel a meghívással nemcsak a Mazdariin diákjai és oktatói kérésének tett eleget, hanem egyúttal Armoin-ra végakaratának is, aki szintén azt kívánta, hogy itt tartsak előadást a huszonöt évvel ezelőtt általam javasolt főszövegi változtatásról és a hozzá fűzött mandisról. – Egy pillanatra megállt, mert Judy jutott az eszébe: a kislány, aki egyszer régen éppen ezt a mandist olvasta a fejére. Nagyot nyelt, és csak utána folytatta. – A Döntésekről szóló paatban található részről van szó.

Többen bólintottak. A lelkes érzések helyét a figyelemé vette át.

– Ez a szakasz a döntéseink mellett való kiállásról szól – kezdte Giin, majd az asztalhoz sétált, és nekitámaszkodott. – Ma azonban már nem így írnám meg a változtatáshoz fűződő mandist.

A kijelentést csaknem egyöntetű felhördülés követte, hiszen Giin nem csupán egy teológiai irat megfogalmazásáról beszélt, hanem a szent könyv olyan szakaszáról, amelyet azóta minden iskolában e változtatás szerint tanítottak és alkalmaztak.

Giint azonban nem hozta zavarba a reakció.

– Ez persze nem változtatja meg azt, ami már bekerült a Bokrába, és igazából lényegileg nem is különbözne tőle, de a jelenlegi megfogalmazást félrevezetőnek gondolom. Döntéseink mutatják meg, kik vagyunk. Amennyiben ez a mutató csalóka lenne, döntéseinkhez való viszonyunk árulkodik rólunk. Aki saját döntései mellett képtelen kiállni, életét vesztegeti el, álmait szórja a szélbe – idézte a Bokrát. – Ez a megfogalmazás azt sugallja, hogy aki kiáll döntései mellett, számíthat arra, hogy nem vesztegeti el az életét, és képes lesz megvalósítani az álmait. Így fogalmazva már maguk is biztosan érzik, hogy az állítás nem igaz. Hiszen bármilyen szilárdan álljunk is ki döntéseink mellett, egyéb körülmények bizony vezethetnek oda, hogy álmaink csupán álmok maradnak, és bizony érezhetjük úgy, hogy hiába vesztegettük el éveinket. A psik persze nem állítja, hogy a döntésekhez való ragaszkodás a megvalósulás garanciája, csak azt, hogy a feltétele: ha nem ragaszkodunk hozzájuk, akkor semmiképpen nem valósulhatnak meg. A megfogalmazás mégis kelthet az olvasóban-hallgatóban félreértéseket. S bár a bokramagyarázás gyakorlatához a diakron és szinkron módszerek egyaránt szükségesek, nem várhatjuk el a nem mazdra végzettségű olvasóktól, hogy ezzel tisztában legyenek…

Giin egyre jobban belelendült a magyarázatba, hallgatói pedig teljes figyelemmel követték jó bő órás előadását. Amikor befejezte, kérdésekre várva visszasétált az előadói asztalhoz, és ismét nekitámaszkodott.

Egy ideig senki nem kérdezett, viszont sokan összesúgtak, míg mások az előadás alatt készített jegyzeteiket lapozták át. Végül egy idősebb safir emelte fel a kezét.

– Amikor ezt a főszövegi változtatást megfogalmazta, milyen konkrét esemény állt gondolatai előterében? – kérdezte udvariasan.

Giin azonnal rájött, mire gondol, és megengedett magának egy mosolyt.

– Bármilyen hihetetlen is, akkoriban, amikor ezeket a mondatokat megfogalmaztam, nem gondoltam sem a kiszakadtakra és az ő döntéseikre, sem a Vezető Testületre és a magam döntéseire. Akkoriban meglehetősen elméleti beállítottságú ember voltam, egy kezdő safir, akit nem érdekeltek túlzottan a Kavenen kívül eső világ problémái. Itt egész egyszerűen egy elméleti ellentmondást láttam, amelyet korrigálni szerettem volna. Hiszen mind teológiánk, mind gyakorlatunk ismeri a megbánás és a belátás fogalmát, a psik eredeti megfogalmazása pedig ellentmondott ezeknek.

– Nem látja-e problémának, hogy ezáltal a Bokra szentesíti azt a gyakorlatot, hogy bárki szabadon megváltoztathassa döntéseit, s azok ne legyenek számon kérhetők? – kérdezte egy vékony arcú, fiatal fiú.

– Sokkal nagyobb problémának látnám, ha azt tanítaná a Bokra, hogy még az elhibázott döntéseinkhez is ragaszkodnunk kell – felelte Giin, és többen elmosolyodtak. – Másrészt azonban ez a psik nem mondja azt, hogy egy-egy döntésünk következményeiért ne kellene hordoznunk a felelősséget, még akkor is, ha a döntésünket időközben megváltoztattuk.

– Ha ez így van, miért pártolta a kiszakadtakat? – vágott vissza azonnal a fiú. – Hiszen akkor rájuk is igaz, hogy vállalniuk kell kiszakadási döntésük következményeit, még akkor is, ha időközben rájöttek, hogy rosszul döntöttek!

– Ez így van – bólintott a fiatalok általános elképedésére Giin. – Én nem is miattuk, hanem magunk miatt mondtam, hogy legyünk engedékenyebbek. Nekünk van szükségünk arra, hogy gyakoroljuk a befogadást és a megbocsátást, főleg, ha figyelembe vesszük azt a tényt is, hogy törvényeink a 22 éven aluliakat sok szempontból a gyerekek közé sorolják, a kiszakadtak túlnyomó többsége pedig éppen ebben az életkorban hagyja el a családját. Burokban felnőtt gyerekek ők, akik igazából nem is tudják, mi vár rájuk, s a külsős világgal szembesülve szinte napokon belül visszajönnének.

– Huszonkét évesen már nem nevezhetők gyereknek! – ellenkezett a sovány fiú.

Giin elkapta az előbb felszólaló safir pillantását, és tudta, hogy ugyanarra gondolnak. De elnyomta a mosolyt. Ha közölné a fiúval, mekkorát téved, úgysem hinne neki: ránézésre ő sem volt sokkal több.

– Huszonkét éves korig a családi törvény is másképpen bánik ezzel a korosztállyal, mint a felnőttekkel, különösen ami a házasságokat illeti. Ezt pedig azért nem szabad semmibe vennünk, mert a kiszakadás oka legtöbbször éppen a rendezett házasság.

Giin látta a fiún, hogy nem elégítette ki a válasz, de már nem jutott szóhoz, mert más kérdezett.

– Mennyire lehet megmagyarázni ezzel a psikkel a Vezető Testületnek azt a döntését, hogy az évszázadokon keresztül békepárti Kavenben bevezették az általános hadkötelezettséget, és a mai napig hadiállapotban áll egy másik állammal? – kérdezte egy idősebb faasir, egy harminc körüli, hosszú hajú lány.

– Ha nagyon erőltetném, biztosan képes lennék rá – felelte Giin elmosolyodva. – Valójában azonban annak a döntésnek nincs köze ehhez a psikhez. Inkább ahhoz van köze, hogy felelősek vagyunk egymásért és a gyerekeinkért. Látjuk, hogy milyen rendszer a CSU, hogy a pusztulásunkra tör…

– Uram, igaz az, hogy a Kaven ezerötszáz éves, Nies utáni történelmében nem volt még ennyire súlyosan megtizedelve? – vágott a szavába egy vékony, barna hajú lány.

Giin széttárta a karját.

– Sajnos nem tudok a kérdésére válaszolni. Ezt majd csak a háború után, a veszteségek számbavétele után tehetjük meg, már ha megérjük. Hiszen például a 2700-as évek elején több mint egymilliárd kavenit mészároltak le, igaz, az akkori háború kitörése előtt a Kaven létszáma kétmilliárd felett volt. Most viszont jóval alacsonyabb: a húszas évek elején úgy egymilliárd-háromszázmillió körül volt. Az azonban tény, hogy ennyire széleskörű üldözést a Kaven még sosem szenvedett el.

– És mit gondol, amennyiben a Kaven egészének léte veszélyeztetetté válik, közbelép-e a Nies a megvédésünkre?

Giinnek minden erejére szüksége volt, hogy ne sóhajtson fel hangosan. Mennyire sokszor találkozott már ezzel a buta hiedelemmel, hogy a Nies majd közbelép, és – egyes „próféciák” szerint – egyenest Shine tábornokkal az élen véget vet a háborúnak! A hallgatóság többsége is Giinhez hasonlóan gondolkodhatott a kérdésről: ki kérdő, ki neheztelő, ki pedig lekezelő pillantást vetett a lány felé.

– Nem hiszem, sőt, biztos vagyok abban, hogy nem. Két eset lehetséges ugyanis: az egyik, hogy a Nies elpusztult, és most lényegtelen, hogy a Shremeya volt-e a Nies, vagy egy másik bolygó, mert ebben az esetben, természetesen, nem fog a segítségünkre sietni, vagy a másik, hogy szélsőségesen elzárkózó politikát folytat, és talán fogalma sincs arról, mi folyik a világegyetemnek ezen a részén. Az elmúlt évszázadok és a shremeyai mészárlás óta eltelt négy év tapasztalatai legalábbis ezt mutatják. Ebben a háborúban egyedül vagyunk. Vagy mi győzzük le Martynt, vagy ő fogja leigázni a szabad világot, és akkor a Kavennek befellegzett.

– Egyetlen abszolutista rendszer sem tart örökké. Még ha valóban igaza lenne Martynt és céljait illetően, az sem jelentené azt, hogy a Kavennek vége – szólalt fel egy szőkésbarna hajú nő. A köntösén látszott, hogy safir minősítésű.

– A birodalomban és az Alfán szerzett tapasztalataim alapján azt mondhatom, hogy ha Martyn rendszere csak húsz évig tart, az a jelen széttelepítési szisztémával együtt már bőven elég ahhoz, hogy dokumentumaink túlnyomó része megsemmisüljön, a nagycsaládok struktúrája teljesen felbomoljon, és felnőjön egy teljesen külsős nemzedék. Persze ha itt, a CSU-n kívül mi életben maradunk, képesek leszünk megmenteni valamennyit a Kavenből, de az már sosem lesz ugyanaz.

Mély csend ereszkedett a teremre. Giin egy darabig még várta, hogy valaki megszólaljon, de amikor a csönd kezdett hosszúra nyúlni, úgy gondolta, lezárja a beszélgetést.

– Az is egy döntéshelyzet, hogy most elhatározzák, hisznek-e annak, amiről beszéltem, vagy nem. Dönteniük kell, vagy így, vagy úgy, és utána ki kell állniuk a döntésünk mellett: nem csak magunk miatt, hanem a körülöttünk élők miatt is. Az életünkről van szó: nem maradhatunk pusztán nézők, különösen maguk nem, akik majd ennek a népnek a felelős vezetői lesznek. És most sokkal nagyobb a tét, mint az álmok: most mi szóródhatunk a szélbe.

***

Az előadás után, miközben néhány idősebb kollégájával beszélgetett, egy kaveni mértékkel alacsony, tömzsi nő lépett hozzá.

– Giin-ra, ráérne, kérem? Chosan-ra szeretne beszélni magával.

Giin csodálkozva bólintott először a nő, aztán beszélgetőpartnerei felé. El nem tudta képzelni, mit akarhat tőle a Kaven vezetője. Pár napja beszéltek detán, akkor nem említett neki semmi fontosat. Az is lehet persze, hogy csupán egy udvariassági találkozóról van szó, bár ezt Chosan-ra ismeretében nem tartotta valószínűnek.

A Kaven jelenlegi székháza távolról sem volt olyan tiszteletet sugárzó épület, mint shremeyai elődje, amely a kiégett bolygó fekete köveiből épült. Ez inkább hasonlított a volt alfai Cégtanács székházára: a vaatid stílusú homlokzat zömök boltívei közötti részeket gazdagon díszítették a Kaven szimbólumaival és különböző növényi mintákkal. Belül azonban inkább a shremeyai időket és hangulatot igyekeztek megőrizni: a folyosók elrendezése és díszítése is hasonló volt, a falakon pedig régi, nagy mazdrák képei lógtak.

Chosan-ra a saját irodájában várta úgy, ahogy régen Armoin-rával is mindig a szobájában találkozott. Az udvarias üdvözlés után hellyel kínálta Giint, és azonnal megszólalt.

– Nagyon rossz híreim vannak – kezdte gondterhelten. – Nem is tudom, mi lesz, ha nyilvánosságra kerülnek. Márpedig attól tartok, nem sokáig maradhatnak titokban. Nem, az ilyen jellegű dolgok nem szoktak titokban maradni, és Martyn is nyilván azonnal nagydobra veri, amint értesül róla… – hangja motyogásba fulladt, és idegesen a hajába túrt.

– Miről van szó? – kérdezte Giin. – A szavaiból úgy veszem ki, hogy nem a háború…

– Nem, nem… nem a háború. Sokkal rosszabb – sóhajtott a mazdra. Leeresztette a kezét, és ökölbe szorította. – Alig néhány órája kaptam a hírt a CSU-ban dolgozó hírszerzőinktől. Még nem mondtam senkinek, de… – Ismét mélyet sóhajtott.

– Milyen hírszerzés? – vágott közbe értetlenül Giin.

– Igen, ezt is el szerettem volna már régebben is mondani. – Chosan-ra erőt vett magán, Giin érzékelte rajta, hogy koncentrál. – Nem tudom, mennyit tud arról, hogy Armoin-ra nem sokkal az ön első politikai fellépése után, amikor még nyitottak voltak a CSU határai, kiépített egy elég széleskörű információs szervezetet, mégpedig olyan mazdrákból, főleg safirokból, akik közül a fiatalabbakat előzőleg hírszerzőnek képezték ki a delhi katonai akadémián. Jórészt ők szervezték meg a birodalmon belüli ellenállást, és vannak közülük emberek még a hadseregben is.

– Armoin-ra? – felelte Giin csodálkozva. A szervezetről még Kettontól tudott, de hogy éppen Armoin szervezte meg, aki még saját magát is gyávának titulálta, új volt számára.

– Igen – felelte Chosan-ra, aztán elértve Giin csodálkozását, hozzátette: – Vagy háromszáz emberről van szó. Azt hiszem, az öngyilkosság és a búcsúlevél főként arra szolgált, hogy elterelje róluk a figyelmet. Én is csak azóta tudok róluk, hogy felkerestek, nem sokkal azután, hogy hivatalosan is megválasztottak. Azóta sok mindenről tájékoztattak, tőlük tudtam meg azt is, amikor maga az Alfán bujkált, hogy életben van. De amióta újból béke van, és a CSU lezárta a határait, nem próbáltak meg kapcsolatba lépni velem. Egészen tegnapig. Tegnap… tegnap azonban megkeresett az összekötő, aki nyilván nem kis kockázatot vállalt azzal, hogy egy birodalmon kívüli naprendszerbe navigált a kapcsolatfelvételhez. Azt mondta, hogy a hír nagyon fontos, muszáj kockáztatnia. És valóban… – Újra sóhajtott, majd kivágta. – Giin-ra, a belső ellenállás nyomozása szerint a Shremeya elleni atomtámadást nem Martyn elnök, de nem is a hadúr hajtotta végre.

Giin összeszoruló torokkal hajolt előre. Ahogy beszélgetőpartnere, úgy maga sem próbált gátat állítani.

– Ez azt jelenti… – kezdte, és Chosan-ra értette a ki nem mondott szavakat.

– Igen. – A tenyerébe temette az arcát. – Igen. A nyomozásuk szerint egyértelműen flooista munka volt.

Egymásra meredtek.

– Azt, ugye, tudja, hogy a flooisták közé az SE rengeteg embere beépült? – kérdezte Giin rekedt hangon. – Ez minden bizonnyal provokáció…

– Igen, tudom – vágott a szavába Chosan-ra. – Mint ahogy az összekötőm is tudja, és az egész ellenállás is. Nincs is közöttük flooista. Csakhogy még így is… gondoljon bele, Giin-ra! Még ha provokációról is volt szó, vagy kívülről irányított műveletről, magát az atomtámadást akkor is kaveni emberek hajtották végre kaveni emberek ellen! Vannak, akiket erre rá lehetett venni, nyilván olyan tetszetős jelszavakba csomagolva, mint a hitetlen bolygó elpusztítása… Jézusom, ha Armoinék sejtették volna, mihez vezet az, hogy évtizedek óta nincsen flooista a Vezető Testületben! Mert nyilván ez is csípte a szemüket… Vagy talán azt hitték, ezzel majd felháborítják annyira a Kavent, hogy küzdeni fog… Számításba se vették, hogy sokan éppen megrettennek majd, és feladják a küzdelmet, csak hogy életben maradjanak… S ha most ez kitudódik, márpedig ki fog, különösen, ha Martyn provokációja volt az akció, és ő is tud róla… Bármelyik pillanatban bekövetkezhet… – Felállt, az ablakhoz sétált, és kibámult rajta. – Tudja, nem attól félek, ahogyan nyilván maga sem, hogy mit szólnak majd a külsősök. Ők talán nem mondanak majd semmit, hiszen közöttük is vannak őrült csoportosulások, számukra természetes, hogy egy közülük való rájuk támad. De ha a kaveniek megtudják… Nem fogja érdekelni őket, hogy provokáció, és igazuk lesz. És hogy ez milyen hatással lesz a Kavenre… Lehet, hogy Martyn ezzel nagyobb csapást mért ránk, mint az egész háborúval…

Giin csöndben hallgatta a csonka, félbeszakadt mondatokat. Nem volt mit hozzáfűznie, maga is hasonlóan vélekedett, és erről érzései világosan árulkodtak a másik mazdrának.

– Miért mondta el ezt nekem? – kérdezte kis idő múlva.

– Magam sem tudom – felelte azonnal Chosan-ra. – Talán mert magát is meg fogják kérdezni… és talán képes lesz okosabb választ adni, mint én vagy a Vezető Testület… vagy magára jobban odafigyelnek majd a flooisták is, és… Az az igazság, tényleg nem tudom. – Idegesen felnevetett. – Talán abban reménykedtem, hogy van valamilyen ötlete, de hát nyilván nincs, nem is lehet.

– Fogalmam sincs, mit tehetnénk – felelte Giin. – És mik a Vezető Testület tervei a hírrel kapcsolatban? Bejelentik?

– Ugyan! Egyelőre nem is tudunk róla. Ha nyilvánosságra kerül, egy darabig talán mondhatjuk azt, hogy egyszerű provokáció, és hogy hamis a hír.

Giin megcsóválta a fejét.

– Az ellenállás tagjai tudni fogják, hogy nem mondanak igazat.

– Ők sem tudják, mit kezdjenek az üggyel. Egyelőre ők sem terjesztik, mire jöttek rá.

– Akkor is fel kellene vállalni, amikor kiderül, mint ahogy azt is, hogy szembenézünk a flooistákkal, bár a túlnyomó többségük nyilván sosem vállalna részt egy ilyen népirtásban. És azzal is el kell számolnunk a mieink felé, hogy sajnos lehetnek ilyen helyzetek a közösségeinken belül is. Őszintének kell lennünk, hiszen saját magunkról van szó.

– És ha emiatt szétszakad a Kaven?

– Azzal majd szembenézünk akkor, amikor bekövetkezik.

Chosan-ra bólintott.

– Rendben. Tolmácsolom a véleményét a Testület tagjainak.

– Addig is ki kell azonban találnunk, hogyan védjük majd meg a jószándékú flooistákat a többségtől. Ha szakadás lesz, elsőként őket próbálják majd meg kitenni, és még örülhetünk, ha öntörvényesen nem tesznek drasztikusabb ellenlépéseket.

Chosan-ra ismét a hajába túrt.

– Ez Martyn műve. Biztos vagyok benne. Azt hiszem, eddig lebecsültük az elnököt, és Rundit tartottuk a veszélyesebb ellenfélnek. De tévedtünk. Lehet, hogy Martynnak egy csapásra sikerült velünk is, és Rundival is leszámolnia.

***

Siaxen saját magához hívta meg őket: az ilyesmi szokatlannak számított a külsősök között, mégpedig annyira, hogy Giin hosszú politikusi pályája során most először lépett külsős politikus otthonába.

Maryaaval kézen fogva sétáltak végig a házat övező parkon, közben Giin nem győzött csodálkozni vendéglátójuk gazdagságán. A házat, amelyben a politikus egyedül lakott, egy kisebb nagycsalád is megirigyelhette volna – még akár a Raas család is. Giin elszomorodott, amikor a régi alfai blathaas az eszébe jutott. Hol volt az már? Quiesco nagy részét lerombolták, a területre a mai napig tilos belépni. Bárhogy is alakul a háború a következő években, azt, ami volt, semmi sem hozhatja vissza…

Maryaa, mintha csak a gondolataiban olvasott volna, megszorította a kezét. Giin tudta, mi az, amit az asszony az ilyen helyzetekben mondani szokott, ezért csak bólintott. „Nincs maradandó városunk e világban, hanem a jövendőt keressük” – idézte Maryaa előszeretettel a Bibliát, és a Bokra is ezt tanította. „Isten országa sosem köthető helyhez vagy időhöz. Bennünk és közöttünk van, és ő köt minket egy olyan hatalomhoz, amelyet semmilyen erő nem képes elpusztítani.”

Mégis, amit most érzett, nem annyira a hely, hanem a ház, a személyek és a béke elvesztésének együttes fájdalma volt. Maryaa társasága persze rengeteg szempontból kárpótolta, mégis, magában gyakran azt kívánta, bárcsak az Alfán lehetnének, volt családja körében. Anyja biztosan szeretné Maryaat, és Judyval is nagyon jól kijöttek.

Vajon mi lehet Judyval? Az utolsó hírek, amelyeket tőle kapott, meglehetősen szűkszavúak voltak, és azon a – kétségtelenül meglepő – információn kívül, hogy Emilie valójában Yaan kislánya, semmilyen személyes üzenetet nem tartalmaztak. Pedig Giin kíváncsi lett volna arra, mit kezdett Judy ezzel az információval, főleg azután, hogy Yaant bíróság elé állították, és halálra ítélték. Giin őszinte megkönnyebbülésére végül nem végezték ki, hanem börtönbe zárták. Igaz, többet nem tudott róla.

Amikor Siaxen kijött eléjük, ugyanolyan fiatalnak nézett ki, mint húsz évvel azelőtt, de amikor a jól kivilágított érkezési csarnokban Giin jobban szemügyre vette, látta rajta a kor apró jeleit: az ősz hajszálakat, a korához képest mély ráncokat a szeme sarkában és a homlokán. Negyvenes évei derekán járhatott, ami a külsős világban sem számított soknak, az elmúlt évek küzdelmei és feszültsége azonban rajta is nyomot hagyott.

– Nagyon örülök, hogy elfogadta a meghívásomat, Giin-ra. És külön öröm, hogy kedves feleségét is megismerhetem végre. Mielőtt azonban vacsorához ülnénk, szeretném körbevezetni a házon. A kaveni tervező ugyanis, akivel a terveket elkészíttettem, jól ismerte a Raas blathaas terveit, és a homlokzat stílusának kivételével igyekezett mindenben annak a háznak az arányait és beosztását követni. Megnézik?

Giin bólintott, de nem tudta megállni, hogy megjegyzést ne tegyen a ház méretére.

– Nem túlzás egy ekkora épület egyetlen embernek? – kérdezte.

Siaxen feléje fordult.

– Amikor az építkezést megkezdtem, még úgy volt, hogy átköltözik ide a családom a Földről. Apámat azonban a nemzetközi helyzetre való tekintettel visszahívták a nyugdíjból, és anyám, valamint a húgom családja úgy döntött, hogy vele maradnak.

Giin szerint ugyan még tíz ember számára is hatalmas volt a ház, de nem feszegette tovább a kérdést. Bólintott.

– Édesapja talán politikus, hogy visszahívták?

Siaxen elnevette magát.

– Nem hiszem, hogy politikusokat túl gyakran hívnának vissza, pláne, ha már évek óta nyugdíjasok. Apám biztonsági szakember, a delhi katonai akadémián tanított elhárítást és védelemtechnológiát.

– Katona volt? – kérdezte Giin csodálkozva.

– Igen, bár fegyvert az alapkiképzésen kívül sosem fogott a kezébe. Inkább informatikus.

– Nagyon jó szakembernek kell lennie, ha a delhi akadémián taníthatott.

– Az is – bólogatott Siaxen. – A Föld védelmi hálózatának jelentős részét az ő tervei alapján építették ki. Ezért is hívták vissza, amikor a földi kormány úgy döntött, hogy az ön cége által gyártott aknazárat is beépíti a védelmi rendszerbe.

– Az már nem az én cégem – mondta Giin.

– De hát… hogyhogy nem az? Nem a Raas-cég gyártja ezt a technológiát?

– Nem. Az Uyt család tulajdonában álló Shifton, illetve a Vende család tulajdonában álló Ven-Paar gyártják. A Raas cégeknek az a maradéka, amely az Alfa lerohanása után megmaradt, a decaroni háború során pusztult el.

Siaxen nagyot nézett.

– Ezt nem is tudtam. Arra nem gondolt, hogy újraalapítsa őket?

– Nem. Anyagi tartalékaink is jócskán megfogyatkoztak a háborúk alatt, mivel a decaroni önkéntes seregek kaveni részének felszerelését is részben a család finanszírozta.

Siaxen bólintott, és nem kérdezett tovább.

Vacsora közben lényegtelen dolgokról volt csupán szó, a komolyabb témák csak akkor következtek, amikor már a kofent kortyolgatták a nappaliban.

– Hogy állnak a választások? – nyitotta Giin a beszélgetést.

– Veszíteni fogunk – felelte egyszerűen Siaxen. – Az emberek nagy része itt, az Oderuton úgy véli, hogy megúszhatjuk a háborút. Abban reménykednek, hogyha a megalkuvásig békepárti Fiorult választják, a CSU eltekint majd attól, hogy minket is megtámadjon. Még a háborús termeléstől is úgy félnek, mint a tűztől, a kötelező katonai szolgálatot sem lehet bevezetni… Annyira rettegnek attól, hogy okot adunk a CSU-nak a támadásra, hogy azt sem veszik észre, mennyire kiszolgáltatottak leszünk, ha mégis támadnak. Tudja, hogy vannak olyanok is, akik már többször is jelezték a kormányzat felé, hogy a Konzervatív Liga összes vezetőjét velem együtt börtönbe kellene zárni háborús uszításért?

– Uszításért? – Giin megcsóválta a fejét. – Mintha ezek most azt játszanák el maguk ellen nagyban, amit annak idején velem játszott el a Kaven kicsiben… Aki ki meri mondani, hogy baj van, hogy háború lesz, mert meg fognak támadni minket, az a hibás, az az uszító… Nevetséges. – Megállt, és erőt vett a dühén. – Szóval semmi esélyük?

– Ezt azért így nem mondanám, de nem hiszem, hogy a szavazatok egyharmadánál többet kaphatnánk. Az Autonómia Liga pedig legalább a felét begyűjti. De azért nem vagyunk elkeseredve – tette hozzá gyorsan. – Bizonyára tudja, hogy az Oderutnak már vagy százötven éve nem volt konzervatív kormánya, és akkor sem sikerült egy teljes ciklust végigkormányozniuk. Ahhoz képest ez az eredmény is csodálatos lenne!

– Kár. Pedig most kellene támadnunk, és ha az Oderut mellénk állna…

– Én is így gondolom. Sok szakértőt megkérdeztem, Giin-ra, politikai és katonai szakértőket, sőt, még gazdasági és szociológus szakembereket is, és azok alapján, amiket ők mondtak, úgy vélem, hogy a CSU-ban az SE felbomlása megváltoztatta a birodalom elitjének kapcsolati viszonyait. Martyn valószínűleg azért nem támadott eddig, mert ezzel maga is tisztában van, és szeretett volna új kapcsolatrendszert kialakítani a régi helyett, mielőtt újabb hadmozdulatba fog. A szakértők szerint nagyon valószínű, hogy mivel maga is SE tag volt, mostanra gyakorlatilag ő lett az SE vezetője, még ha a szervezet már nem is létezik.

– Igen, ezt magam is így gondolom – bólintott Giin, amikor Siaxen várakozva ránézett. – Talán még nincs annyira bejáratva az új rendszer, ráadásul az elmúlt évek csaknem folyamatos deportálásai és széttelepítései is belső feszültségeket gerjesztettek.

– Így van, bár ez nem feltétlenül jelenti azt, hogy katonai potenciáljuk is csökkent volna. Nem gondolja, Giin-ra, hogy ezek fényében roppant veszélyes az a közös akcióterv a Földdel? Ha a CSU tudomást szerez róla, és támad, az Oderut meg nem áll maguk mellé…

– Nézze, Mr. Siaxen, nem az én feladatom, hogy bármelyik állam politikáját kritizáljam, és ez a döntés sem az enyém volt. Viszont teljes mértékben egyetértek vele. Mind a Föld, mind a Murata vezetősége biztos abban, hogy a háború csak idő kérdése, és hogy Martyn, amint rendezte belpolitikai problémáit, támadni fog. Mivel az Oderutra nem számíthatunk, kénytelenek voltunk valamilyen tervet kidolgozni támadás esetére.

– És valójában mi ez a közös akció?

– Mivel Mr. Lileyntel biztos volt abban, hogy maga fel fogja tenni nekem ezt a kérdést, fel is hatalmazott arra, hogy válaszoljak, de ő cserébe azt szeretné tudni, honnan van magának tudomása a tervről.

– Apámtól. Igaz, most már nyugdíjas, de, ahogy említettem, most hívták vissza, és még mindig elég sokat tud a háttérben folyó dolgokról. Egyébként apám azt is mondta, hogy még akár a választásokat is megnyerhettük volna, ha nem állunk a Kaven oldalára. Sokan attól félnek, hogy a CSU végül azért fog megtámadni minket, mert a Kaven a Murata Szövetséget támogatja, ez pedig rossz fényt vet az Oderutra.

– Hallottam olyan véleményeket is, amelyek szerint a kaveni lakosság kiszolgáltatásával megúszhatják az esetleges későbbi háborút.

– Mert nem látják be, hogy Martynnak nem annyira a Kaven elpusztítása a célja, mint a világuralom – bólintott Siaxen. – Az elmúlt évek politikai lépései sem képesek erről meggyőzni őket, bármilyen árulkodóak is a jelek… És hát sokan még mindig abban reménykedtek, hogy Martyn túl lassan terjeszkedik ahhoz, hogy egyszer ideérjen. És már nem annyira fiatal... – jegyezte meg Siaxen elgondolkodva. Aztán megélénkült. – Hacsak nem kaveni származású ő is, ami megmagyarázná ezt a ráérős tempót.

– Kaveni? Ő is? Miért nem rögtön hosszúéletű? – kérdezett vissza Giin.

– Milyen? – nézett rá érdeklődve Siaxen.

– Hosszúéletű. A kaveni hagyomány szerint régebben voltak olyan emberek, akik több száz évig eléltek, őket hívták így.

– Ó, tényleg, hallottam már róluk! – bólintott Siaxen. – Az a híres alfai tábornok, Shine Meron is ilyen volt, nem? Én róla lettem elnevezve, mert anyám hallott egyszer egy előadást róla, és megtetszett neki a név. Azt is hallottam, hogy ő volt maga előtt az Alfa egyetlen kaveni külügyminisztere, ugye? És mazdra is volt, mint maga. Elég hasonló a pályájuk…

– Igen, de azért nem vagyunk teljesen egyformák: őt egy időre állítólag ki is tették a Kavenből háborús tevékenysége miatt. Később persze visszavették, de annak ellenére nem fogadták vissza a mazdrák közé, hogy ő volt Nagy Andreas utolsó tanítványa, sőt, a felesége, Anna, Nagy Andreas unokája volt.

– Ejha! De várjon csak, tényleg igaz az, hogy Shine Meron több száz évig élt? Tényleg voltak ilyen emberek?

– Az én véleményem szerint nem, de nálam hozzáértőbbek gyakran állítják az ellenkezőjét. Ha megnézzük a krónikákat, akkor láthatjuk, hogy csak a nagy embereket nevezték hosszúéletűeknek, mint például a maga által is említett Shine Meront vagy a Bokra íróit, Endeut, Nagy Andreast és Nagy Mikelt, arról nem is szólva, hogy minden vallásnak eleme a régen élt személyek csodás tulajdonságokkal való felruházása. Hagyományaink azt is említik például, hogy kezdetben tizenkét hosszúéletű volt, ez a szám pedig gyanúsan emlékeztet a Bibliában található tizenkettes utalásokra…

– Viszont a földi források is tudnak a hosszúéletűekről, és róluk nem lehet elmondani, hogy a kaveniek vallásos érzületeit tartották volna a szemük előtt – szólalt meg váratlanul Maryaa.

– A földi források sokszor átvették a kaveniek által adott adatokat.

– Sehol nem jelezték azonban, hogy ezeket az adatokat ne vennék komolyan, azt pedig nem hiszem, hogy annyira hittek volna a kaveni forrásoknak, hogy tétovázás nélkül elfogadták volna őket. Ráadásul ott van a Bokra, Nagy Andreas egyedül írta, amihez rengeteg idő kellett.

– Már a Bokra alapmandisán is érződik, hogy több szerkesztő dolgozott rajta. A hagyomány ezt megpróbálja elsimítani azzal, hogy Endeu írta a főszöveget, és Nagy Andreas az alapmandist, a stílusbeli különbségek azonban ennél több szerkesztői kézről árulkodnak – magyarázta Giin.

– Vagy csak Nagy Andreas is rengeteget változott az élete során – vágott vissza Maryaa, aki szemmel láthatóan élvezte a szóváltást.

– És mégis, melyik a valószínűbb a kettő közül? – vette fel a kesztyűt Giin.

– A te állításod hangzik valószínűbbnek – kezdte Maryaa. – Viszont itt vannak a kaveniek, akiknek az átlagéletkora csaknem kétszerese a külsősökének, és régebben olvastam egy felmérést arról, hogy az elmúlt századok alatt évszázadonként több mint egy évvel csökken a kaveniek között is a születéskor várható élettartam, amely ezer évvel ezelőtt még 147 volt. Most mennyi? 132?

– Ezzel tulajdonképpen azt állítod, amit én szoktam – felelte Giin –, hogy a szokásosnál hosszabb életű kavenieket nevezték hosszúéletűeknek a külsősök.

– Pedig nem ezt akartam állítani, hanem azt, hogy ha kialakulhatott az átlagosnál hosszabb életű ember a Niesen, akkor kialakulhatott a hosszúéletűség is, mint ennek valamilyen válfaja. Ezen kívül pedig emlékezz rá, mit mondott Doron a Maaren-szindrómáról!

– Miről mit? – kérdezett közbe értetlenül Siaxen, aki eddig érdeklődve hallgatta a vitát.

– A Maaren-szindróma egy örökletes kaveni immunbetegség, amelyet egy orvos ismerősöm szerint az okoz, hogy a hosszúéletűségért, mármint véleménye szerinte az igazi hosszúéletűségért felelős fehérjét megtámadja egy bizonyos influenzavírus, és úgy módosítja, hogy ez beindít egy rövid időn belül halálos kimenetelű autoimmun folyamatot.

– Erről a Maaren-szindrómáról már hallottam valamikor… – morfondírozott Siaxen. – Mintha egyszer éppen maga magyarázott volna róla…

– Nem emlékszem rá – mentegetőzött Giin.

– Nekem viszont úgy rémlik, hogy valami botrány kapcsán jött szóba, évekkel ezelőtt, amikor még mindketten az Oderut–17-en dolgoztunk.

– Az csak a Lionfelt cég elleni merénylet lehetett – mondta Giin. – Amikor több, tesztelési fázisban lévő készítményt is elloptak a cégtől, amely a Maaren-szindrómát kutatta.

– Igen, már emlékszem. Később kiderült, hogy az Egyesült Ifjúság volt a felelős a lopásért. De vajon mi szükségük lehetett a cég eredményeire?

– Minden bizonnyal az a melléktermékként kialakult gyógyszer kellett nekik, amely többszörösére gyorsította a felgyógyulás folyamatát. Később azt használták más merényleteknél – mondta Giin, és ismét Judy jutott eszébe, aki annak idején maga is belekeveredett az ügybe. – Visszatérve azonban Doron feltevéséhez, ő úgy gondolja, hogy a Maaren-szindróma valójában azoknak a gyerekeknek a betegsége, akik egyébként hosszúéletűek lennének. De még jó, hogy ezeket a nézeteit nem terjeszti. Csak tápot adna mindenféle hiedelmeknek, amelyekből egyébként is túl sok kering.

– Miféle hiedelmek?

– Elég sokan meg vannak győződve arról, hogy a Nies létezik, Shine Meron a mai napig is él, és egyszer majd eljön, és akkor felszabadítja a kavenieket.

– Tényleg, mit gondol a Nies létezéséről? Az is csak mese? – kérdezte Siaxen, és érdeklődve előrébb hajolt.

– Igazából nem tudok róla sokat mondani – felelte megadóan Giin. Nem szeretett ezekről a témákról beszélgetni. Fölösleges szócséplésnek tartotta őket. – A Nies nevű bolygó biztosan létezett, mivel erről a földi és a niesi krónikák is egybehangzóan beszélnek. Úgy gondolom, hogy azok állnak legközelebb az igazsághoz, akik szerint a Shremeya volt az, de akár így van, akár nem, biztos vagyok abban, hogy a Nies ma már nem létezik.

– Miért?

– A teljes közönyösség miatt, amelyet a kaveniek felé mutat évszázadok óta. A másik ok természetesen az, hogy évszázadokon keresztül semmilyen hírt sem kaptunk róla.

– Elég nagy a világegyetem… – szúrta közbe Siaxen.

– Nem látom logikusnak, hogy az első űrexpedíció miért telepedett volna meg a Galaxis másik felén, amikor a Földhöz sokkal közelebb is vannak lakható bolygók. Arról nem is szólva, milyen sokáig tartott volna az út azokon a fejletlen hajókon. Hiszen még ma is évekbe kerül, ha ki akarunk lépni a Galaxis távolabbi területeire. – Megrázta a fejét. – Nem, biztos vagyok abban, hogy valahol itt, a közelben telepedtek le, aztán biztonsági okokból megpróbáltak úgy tenni, mintha fényévszázadokra lennének innen.

– Kár. Pedig jó lenne, ha végszükség esetén lehetne valahonnan segítséget kérni.

– Azt hiszem, csak egy ilyen fórum maradt végszükség esetére – mondta Giin, és kezével felfelé intett. – De az a baj, hogy az ő érdekeit nem olyan könnyű a magunkéhoz idomítani.

***

Amikor kiszálltak a sztratoszféra-repülőből, és Giin körülnézett az eptani űrrepülőtéren, egy pillanatra úgy érezte, mintha megállt volna az idő, mintha az Oderut–17-en sem a táj, sem az épületek, sem az emberek nem változtak volna az alatt a húsz év alatt, amit távol töltött. A repülőtér még mindig egy nagy, lapos objektum volt a kietlen, homokos pusztaság közepén, amely fölött meg-megcsillantak a leszállásra várakozó járművek, s a különböző ki-és berakodásoknál sürgölődő kaveniek tiritarka ruhái szinte giccsesnek tűntek a sok-sok ünnepélyes talár és köntös után, amilyeneket az utóbbi időben látott.

Sok ideje azonban nem maradt a nézelődésre: máris felharsant a kaveni himnusz, és az eddig zajos tömeg, amelyet a kordonnak kellett visszafognia, elcsendesedett.

Az ének után köszöntések és mosolygás, majd egy kis beszéd következett a tűző napon, és Giin örült, hogy Maryaanak nem kell ezt az egész hercehurcát végigcsinálnia, mert Shoon már a dokktól elvitte magukhoz. Eddig úgyis mindig vele volt. Kicsit bántotta, hogy Maryaa pont most, itt döntött úgy, hogy nem tart vele, de elhessegette magától az érzést, és inkább az emberekre figyelt. Az Oderut–17-ről kis híján százezren jelentkeztek önkéntes katonai szolgálatra – alig volt olyan bolygó az Oderuton, ahonnan többen jelentkeztek volna. Igaz, az elmúlt évtizedek áttelepülési hulláma miatt csaknem tízmillió kaveni lakott itt – az ő safirsága alatt alig kétszázezren voltak –, többségük a CSU-ról menekült, és volt majdnem huszonötmillió kiszakadt is. Az ő önkénteseikről nem tudott adatokat, mivel itt, az Oderuton nem volt olyan jó az együttműködés a két közösség között, mint a Muratán, ahol a szükség arra kényszerítette őket, hogy gyakorlatilag egy közösségként éljenek, katonailag pedig teljesen egy szervezetet alkottak. Ebbe fognak beletagozódni a hamarosan innen induló fiatalok is.

Lelkesülten néztek rá, amikor kiállt eléjük. Ezeknek nem a híres safir volt, a Bokra egyik nagy magyarázója, de nem is egy éles látású, felkészült politikus: ők a tábornokukat látták benne, aki majd az élükre áll, és háborúba – talán egyenesen a halálba – vezeti őket. Így is kellett beszélnie hozzájuk. Nem volt helye érvelésnek és magyarázatoknak, csak egyszerű, könnyen érthető, rövid mondatoknak, amelyek megerősítik őket döntésükben. Alig néhány percet beszélt, mégis elfáradt tőle. De nem volt pihenés: a kiképzőtáborokba látogatott, ahol újabb beszédeket tartott.

Fáradt volt, amikor a több órás program után végre megérkezett Shoonékhoz. Maryaa már aludt, és aludt még akkor is, amikor másnapi körútjára indult – ismét egyedül. Aznap estére azonban fogadást rendeztek a tiszteletére, ahová Maryaa is hivatalos volt. Felesége azonban az utolsó pillanatban, alig két órával a vacsora előtt úgy döntött, hogy inkább Shoonéknál marad.

– Ez az alkalom úgyis arra van, hogy azokkal is beszélhess, akikkel a hivatalos alkalmakkor nem tudtál. Nincs rám szükséged.

– Akkor én sem megyek el – jelentette ki Giin, és köntösét, amelyet már a vállára terített, egy mozdulattal levette, és visszaakasztotta a fogasra.

– Ne butáskodj – korholta Maryaa. – Nem teheted meg, hogy nem mész el.

– Nélküled nem akarok elmenni.

– Nézd, Giin. Te is tudod, hogy menned kell. Én viszont nem szeretnék. Unom. Fáraszt. Olyan emberekkel kell beszélgetnem, akikkel nem akarok, olyan témákról, amelyekhez nem értek. Közben egy csomóan utálattal méregetnek, és tudom, hogy azt gondolják, hogy ha én nem lennék, te már régen a Vezető Testület elnöke lennél.

Giin elgondolkodva nézett feleségére. Érvei ugyan igazak voltak, mégis érzékelte, hogy valahol az egész nem stimmel, de nem tudta, hogy hol. És nem akarta faggatni.

– Tudom, hogy nem mondasz igazat – mondta.

Maryaa mélyet sóhajtott.

– Igazat mondok, Giin, nem szeretnék elmenni.

– Eddig nem voltak kifogásaid a fogadások ellen.

– Voltak, csak megtartottam őket magamnak.

– De hát miért?

– Mert nem akartalak ezzel terhelni. Megvan neked a magad dolga a fogadásokon, nem kell, hogy még miattam is idegeskedj.

Egy hosszú percig ingerülten bámultak egymásra. Aztán Giin az órára nézett, és mélyet sóhajtott.

– A kedvemért sem jössz el?

– Nem – felelte Maryaa határozottan. – Shoon felesége megígérte, hogy megnézzük a parkot, és később lesz tűzijáték a szomszédban. Nem akarok emberek közé menni.

– Jobban szeretném, ha egyértelműen megmondanád, hogy nem tetszik neked ez az életstílus. Nekem sem. De nem tehetek másképp. Van olyan is az életben, hogy kötelesség – vágott vissza harapósan Giin.

– Nem erről van szó – felelte Maryaa hidegen, és kiment a szobából.

Giin rövid tépelődés után ingerülten távozott.

A fogadáson nem érezte jól magát, de nem ért rá rosszkedvével foglalkozni. Volt kollégái csaknem kivétel nélkül megjelentek, sőt, hatalmas meglepetésére egy kelletlen arcot is kiszúrt a vörös-ezüst ruhások között. A férfi a többiektől távolabb állt meg, és arcán látszott, hogy maga sem igazán érti, mit keres itt.

Giin kis hezitálás után lépett oda hozzá.

– Gibert-ra? – kérdezte óvatosan Giin.

– Giin-ra – hajolt meg udvariasan válaszképpen Gibert Braatraad, a bíró. Az ő lányának öngyilkossága indította el Giint azon az úton, amely végül ide vezetett.

– Shoon mondta, hogy még az Alfa elfoglalása előtt maga is aláírta azt a beadványt, amellyel a kirúgásom ellen tiltakoztak az itteni mazdrák – kezdte kissé habozva Giin. – Szeretném megköszönni a segítségét.

– Nincs mit köszönnie. Jogtalannak találtam az eljárást. Azzal azonban, amit akkor mondott, nem értettem egyet. Becsülöm ugyan, hogy ennyire kitart amellett, amit igaznak vél, de attól félek, rossz irányba viszi a Kavent, olyan útra, amelyről nem lesz visszatérés.

Az udvarias szavakra Giin ingerültségét düh váltotta fel.

– És mi az az út, amelyről a Kaven miattam lesz képtelen visszafordulni?

– Nem lett volna szabad feladnunk a fegyvertelenséget. Ezután, még ha túl is éljük a háborút, a Kaven szelleméhez hozzá fog tartozni, hogy akár fegyverrel is megvédhetjük magunkat, ami az egyes emberek gondolkodásmódjában hatalmas romlást visz majd végbe. És ez már elkezdődött. Nem tudom, mondták-e már magának, hogy megszaporodtak a közösségen belül az erőszakos bűncselekmények. Csak nekem ötvennégy esetem volt a tavalyi évben. Ez a szám a hadkötelezettség bevezetése előtt még a tízet sem érte el. Utánanéztem: amikor még maga volt itt a safir, és sokkal nagyobbak voltak az egyes körzetek, volt olyan évem is, hogy csupán három ilyen ügyem volt. Ez nyilván kivételes év volt. De az arányokat mégis mutatja, amelyek, ahogy utánanéztem, máshol is hasonlóak.

Giin nem tudta, mit mondjon. Ha Gibert tudná, amit ő és a Vezető Testület is tud… De talán a flooisták ügye mégiscsak más, mint az, amiről a bíró beszél.

– Nézze, Gibert-ra, maga is tudja, mi történik közösségeinkkel a birodalomban… – próbált Giin védekezni.

– Igen, tudom, mi folyik a CSU-ban – vágott a szavába udvariatlanul Gibert. – Mégis itt vannak ezek a számok, és bármikor nekünk szegezhetik a kérdést: jó, felfegyvereztük az embereket, de hogyan fogjuk majd kivenni a kezükből? És a fejükből? – kocogtatta meg a halántékát Gibert. – Mert attól félek, ez a pusztítás is van akkora, mint amilyet Martyn politikája okoz.

– Van valami javaslata is esetleg? – kérdezte Giin gúnyosan, de a bíró nem vette fel a gúnyt.

– Igen. Nem lenne szabad beleszállnunk a fegyveres küzdelembe. Le kellene szerelni a csapatainkat. Ez nem a mi háborúnk.

– Értünk is vívják.

– De nélkülünk is meg tudják nyerni, vagy el tudják veszíteni. Túl kevesen vagyunk ahhoz, hogy számítson az a pár tízezer ember, akit segítségül tudunk küldeni. Nincs arányban a segítségünk azzal a pusztítással, amelyet okoz.

– Soha nem tudhatjuk, mennyi a kevés és mennyi a sok. Talán éppen a mi „pár tízezer” emberünk fogja megakadályozni a pusztulást.

Gibert vállat vont.

– Látom, nem érti, Giin-ra. Azt mondom: még ha valóban így lenne is, ez a tőlünk idegen lelkület jobban tönkretesz minket, mint az, hogy a kiszakadtakat visszafogadjuk.

– Jobban tönkretesz? – hangsúlyozta ki Giin. – Ezek szerint maga még mindig a kiszakadtak befogadása ellen van?

– Mitől változott volna meg a véleményem? Sajnos egyre inkább azt látom, hogy minden olyan látszólag kis mozzanat, amelyet feladunk, bár bizonnyal nemes célokért, minket szüntet meg, azt, akik vagyunk. Én pedig inkább halnék meg a Kavenben, mint éljek a külsős világban. Most viszont egyre inkább azt érzem, hogy a külsős világ beszivárgott közénk, és otthonainkban támad meg minket. És ezt nem tudom szó nélkül hagyni. De ne haragudjon, hogy ennyi ideig feltartottam. Minden bizonnyal még sürgős megbeszélései vannak a mai estére. Köszönöm, hogy meghallgatott, safir-ra. Gaadra udębleeseesa – hajolt meg, majd anélkül, hogy Giin válaszát meghallgatta volna, sarkon fordult, és kisietett a teremből.

Giint, bár igyekezett nem mutatni, felkavarta a beszélgetés. Alig várta, hogy végre vége legyen a fogadásnak, egyedül legyen, és elgondolkodhasson. De nem volt rá lehetősége.

Amikor éjszaka visszaértek Shoonék házához, már egy lámpa sem égett a biztonsági fényeken kívül. Barátjával halkan kívántak jó éjszakát egymásnak, aztán mindegyikük a szállása felé indult. Giint annyira lekötötték gondolatai, hogy a lakásba belépve automatikus mozdulatokkal dobta le magáról a köntöst és a talárt, és ment egyenesen a fürdőbe. Ott azonban csaknem keresztül esett Maryaan, aki a mosdókagyló mellett ült a földön, és térdét a mellkasához húzva a hideg kövön bóbiskolt.

Giinnek pár másodperc is elég volt ahhoz, hogy megértse, mi történt. Maryaa mellé guggolt, és magához húzta. A mozdulatra az asszony felnézett, és gyengén elmosolyodott.

– Nem vagyok jól.

– Látom. Mióta?

– Akkor kezdődött, amikor Siaxennél voltunk. Ott lettem először rosszul, de akkor még nem ennyire. Az űrhajón is volt néhány rosszullétem, de abban reménykedtem, hogy csak megfáztam, vagy elrontottam a gyomrom.

– Miért nem mondtad?

– Nem akartam… nem akartalak még ezzel is terhelni.

– Nem terheltél volna. Ezért nem jöttél el ma este?

– Ezért – bólintott Maryaa, és közelebb húzódott Giinhez. – Segítesz bemenni a szobába?

Giin válasz helyett felállt, és a tiltakozás ellenére felnyalábolta feleségét. Amikor megemelte, akkor érezte csak, milyen könnyű.

– Mennyit fogytál?

– Még csak három kilót… – sóhajtotta Maryaa, és arcát Giin vállába fúrta. – Meg fogok halni, Giin. Pedig úgy szeretnék még élni.

– Judy azt mondta, nyolc éved van még, és…

– Csak akkor, ha befekszem egy jól felszerelt kórházba, és nem mozdulok ki onnét – szakította félbe Maryaa. – De az utóbbi években még orvosnál is alig voltam. Csak Doronhoz mentem el néha, hogy beállítsa a gyógyszerezést. – Megvárta, amíg Giin lerakja az ágyra, aztán folytatta. – Doron figyelmeztetett, hogy a te életformád mellett még kevesebb lehet hátra…

– Miért nem mondtad ezt el előbb? – kérdezte Giin, és maga is meglepődött, hogy a fájdalom mellett gyerekes panasz is kicsendült a hangjából. – Ha tudtam volna, már évekkel ezelőtt odaköltöztünk volna Lennáékhoz, hiszen hívtak is minket!

– Mert az, amit csinálsz, fontosabb, mint én – felelte ellentmondást nem tűrőn Maryaa. – Mert most sokkal több forog kockán, mint az én életem.

– A férjed vagyok. Az én felelősségem elsősorban a te jóléted – ellenkezett Giin.

– Éppen ezért nem szóltam – kapott a szón Maryaa. – Mert tudtam, hogy ezzel jönnél.

– Miattam fogsz meghalni – mondta Giin halkan. A fájdalom, amely belül mardosta, ugyanakkora volt, mint amilyet családja lemészárlásakor érzett.

– Nem miattad, hanem a betegség miatt! – ült föl Maryaa villámló szemekkel. Mintha a gondolataiban olvasott volna, úgy folytatta: – És a családod sem miattad halt meg, hanem Melilan és Rundi miatt! Nem te vagy a felelős!

Giint meglepte Maryaa heves reakciója.

– Én… – fogott volna magyarázkodásba, de az asszony ismét félbeszakította.

– Nem, Giin, hallgass meg. Tudatosítanod kell magadban, hogy ennek a háborúnak még további áldozatai lesznek, bármit is próbálsz tenni ellene. A te döntéseid ezt nem tudják megakadályozni, talán csak azt éred el velük, hogy mások lesznek az áldozatok, vagy kisebb lesz a létszámuk. Ha ezzel nem számolsz előre, képtelen leszel döntéseket hozni, képtelen leszel nyerni.

Giin lehajtotta a fejét, és biccentett.

– Tudom – suttogta. – De gyűlölöm ezt a felelősséget. Sosem vágytam rá, és olyan jó lenne, ha másvalaki venné magára.

Maryaa közelebb húzódott Giinhez, és megfogta a kezét.

– Olyan jó lenne, ha végig melletted állhatnék… de azt hiszem, nincs sok időm hátra.

– Visszamenjünk a Muratára? Ott Doron…

– Doron sem tudna mit tenni.

Maryaa közelebb húzódott hozzá, és szorosan hozzábújt. Giin átölelte, majd egy takarót húzott magukra, mert érezte, hogy Maryaa remeg. Sokáig egyikük sem szólt semmit, de aztán Giin érezte Maryaa testének rázkódásán, hogy sír.

– Mi a baj? – kérdezte ijedten. – Rosszul vagy?

Maryaa nem tudott azonnal felelni, csak a fejét rázta meg többször is. Néhány mély lélegzetvétel után nyugodott csak meg annyira, hogy beszélni tudjon.

– Még sosem mondtam neked, Giin, de ez a hat év, amit veled tölthettem, ez volt életem legszebb része. Szebb, mint a fiatalságom. Még a fájdalmak, a betegség ellenére is. És most… – elharapta a mondatot, és még szorosabban bújt Giinhez. – Nagyon szeretlek. És sajnálom, hogy…

– Ne sajnálj semmit. Már ez a néhány év is ajándék volt, amit veled tölthettem – suttogta elfúló hangon Giin. – És döntöttem. Nem folytatom, amit eddig csináltam. Elfogadom Lennáék meghívását, és visszavonulok. Ha egy kicsit jobban leszel, és kipihented ezeket a jövés-menéseket, visszamegyünk a Muratára, hogy Doron kezelni tudjon.

– Nem teheted. A kötelességed…

– … az én kötelességem elsősorban te vagy. Van más, aki átvegye a helyemet. Én nem harcolok tovább. Már megtettem a magamét.

– Nem teheted meg, hogy kiszállsz.

Giinnek eszébe jutottak Gibert szavai, és egyszerre úgy érezte, gyávaság, amit tesz: elmenekül egy olyan helyzetből, amelyet pedig az ő szavai indítottak el. Mégis, vigyázott rá, hogy a hangján ne lehessen hallani a kételyt.

– Megtehetem, és meg is teszem. Ne…! Ne szólj semmit. Így döntöttem. Tartsd, kérlek, tiszteletben az akaratomat.

Maryaa egy pillanatig még ellenkezni akart, de aztán csöndben maradt.

Ahogy ültek a sötét szobában az ágyon, úgy tűnt fel Giin előtt a jövő, mint egy sötét örvény, amely mindent, amit a múlt még meghagyott a számára, felszippant és elnyel, és az a félelem, amely eddig ugrásra készen lapult elméjének hátsó rekeszében, most előbújt, és teljes erővel belé mart.

Giin már nem tudott mivel védekezni. Lelkének egy része úgy érezte, mintha Maryaa újra előtörő betegsége Gibert szavait akarná nyomatékosítani: ez a háború megöli mindannyiukat, és végül semmi sem marad abból a Kavenből, amely az élete volt…

3. FEJEZET

Yaan

Amikor az őr kinyitotta a cellaajtót, engedelmesen fordult háttal a kijárat felé, és két csuklóját háta mögött egymásnak szorítva hagyta, hogy megbilincseljék. Az őr új volt, még sosem látták egymást, viselkedésén nyilvánvaló volt, hogy zavarban van.

– Uram… – szólította meg kissé lámpalázasan. – A gyűjtőbe kell kísérnem.

Yaan bólintott. Kissé mulattatta ugyan a megszólítás, de nem akarta szóvá tenni, azzal csak még nagyobb zavarba hozná a fiatal férfit.

A digitális bilincs vállból mozgásképtelenné tette a kezét, ezért az első néhány lépés nem sikerült túl katonásra, de azért eljutott valahogy az ajtóig.

Végre kikerül innen.

Az elmúlt négy év bezártsága kis híján megőrjítette. Maga kérvényezte, hogy helyezzék át egy fogolytáborba, az sem érdekelte, hogy ez azt jelenti, haláláig rabszolgamunkára ítélte magát. Bármi jobb, mint ez a cella, hiába luxuskivitelű. A halálnál is rosszabb ez az állandó tétlenség.

Az ajtóból még egy utolsó pillantást vetett a helyiségre, amelyben közel négy évig lakott. Nem hagy itt semmit, hiszen nem volt semmije. És ahová megy, ott sem lesz.

A folyosó végén az őrszobában egy pillanatra megállították, és egy doktornő rövid vizsgálat után nyomkövető szert fecskendezett a vállába. Elfintorodott, és eszébe jutott, hogy egyszer, régen ő is ilyet adott be Giinnek. Talán ez a büntetés. Szerette volna megdörzsölni sajgó vállát, de a bénítás miatt mozdítani sem tudta a kezét. Hogy az injekció okozta kellemetlenséget oldja, vállát vonogatva folytatta útját őrei között a hosszú folyosón. A cellákból nem szűrődött ki semmilyen hang, a magánzárkák fogságában hamar elcsöndesedik az ember – már aki nem bolondul bele a csaknem állandó egyedüllétbe.

A folyosó után néhány zsiliprendszerű kapu következett, majd egy terembe értek, ahol már várakozott néhány másik rab is. Yaan egyet-kettőt látásból ismert már közülük, őket kis biccentéssel üdvözölte. Ezek udvariasan visszabólintottak, majd miután suttogás futott végig a rabok között, sokan azok közül is köszöntötték, akikkel még sosem találkozott. A tisztelet olyan kört rótt köré, mintha pestises lenne, senki sem mert közelebb lépni hozzá.

Jó pár percet ácsorogtak így. Amikor végre mindenkit összegyűjtöttek, egy alacsony K–2-es tiszt lépett eléjük. Unott arccal nézett végig rajtuk.

– Maguk most átkerülnek innen a Mwakanéra, hogy ott töltsék le büntetésük hátralévő részét. Már aki nem az egész életét – tette hozzá erőltetett kedélyességgel, és Yaan felé pillantott. – A dokkokig még magukon lesz a bilincs, és külön lesznek, az űrhajón azonban közös zárkába mennek. A rendre majd a 44274-es felügyel, úgyis szokva van az ilyesmihez – nézett kihívóan Yaanra. – Ő tartozik számadással magukért. Lehetőleg mindenki élje túl az utazást – tette még hozzá egy humorosnak szánt kacsintással, aztán megfordult, hogy néhány szót váltson az egyik társával.

Többen Yaanra pillantottak a szemük sarkából, hogy lássák: mit szól a szándékos sértéshez és a pimasz hangnemhez, de Yaan csak mosolygott. Sejtette, hogy ez lesz a legnehezebb része a fogolytábori létnek: másokat hozzászoktatni ahhoz, hogy ő már nem a birodalom hadura, hanem ugyanolyan rab, mint a többi. Abban is biztos volt, hogy leendő társai között lesznek olyanok, akik megpróbálják bebizonyítani, hogy jobbak és erősebbek nála, és megkísérlik elvenni tőle nem létező hatalmát is.

Mélyet sóhajtva a többiek felé fordította figyelmét, hogy felmérhesse, van-e ilyen közöttük. Végighordozta a tekintetét a csapaton, és magában osztályozta őket, ahogy érzéseiket, arcukat vizsgálgatta. A huszonhárom ember közül első körben kettőt ítélt veszélyesnek. A többiek egykedvűen ácsorogtak, ez azonban nem tévesztette meg. Jó páran, megfelelő ösztönzés mellett persze, bármikor rávehetők erőszakra, némelyikük kifejezetten számítóan vizsgálta a helyzetet. Ezekkel még meggyűlhet a baja.

Kissé hátrébb húzódott, hogy az utolsó beszállók között legyen, és jól megnézte magának leendő ellenfeleit. Az egyik, egy nagydarab, szőke fickó időnként lopva feléje pillantott, a másik azonban, egy magas, barna bőrű, törött orrú alak viszont nyíltan, sőt, kihívóan méregette, és látszott az arcán: alig várja, hogy alaposan belerúghasson.

A dokkig eseménytelen volt az utazás, bár a szőke fickó sokatmondóan susmorgott néhány másik rabbal, akiket Yaan előzőleg a számítók közé sorolt. Sejtette, mire készülnek, ezért az átszálláskor úgy helyezkedett, hogy a csoport elejére kerüljön. Így ő volt az első, aki a közös cellájukba lépett, és az ellenőrzések alatt volt egy-két perce, hogy számba vegye a terepet. A szőke utána kettővel érkezett meg.

Nyilvánvaló volt, hogy a többieket bevárva akar majd Yaannak támadni, Yaan azonban éppen ezt akarta elkerülni, ha már a jó helyzetfelismerés ilyen lehetőséget adott a kezébe. Alig csukódott be mögöttük az ajtó, a fickó már Yaan előtt térdelt: egyik keze a háta mögé csavarva, a másikkal esetlenül támaszkodott a padlón.

– Hé, engedj el, te rohadék! – kiáltott fel ingerülten, és rántott egyet a karján, hogy kiszabaduljon Yaan szorításából.

Sikertelenül.

– Nevezzük ezt az esetet prevenciónak – magyarázta Yaan kimérten, miközben változtatott teste súlyelosztásán. – Ti szívesen kitörnétek a nyakamat, én azonban nem akarok balhét. És máskor nézzétek meg jobban, kibe akartok belekötni – mondta, majd egy gyors rántással kiugrasztotta a férfi vállát.

A férfi hatalmasat üvöltött, és bal kezével, amellyel eddig a padlón támaszkodott, akaratlanul is a vállához kapott. A következő pillanatban nekiesett az előtte álló ágynak, így mire az őr benyitott, már az ágy lábánál hevert, és üvöltve a vállát fogta. Yaan a szomszéd ágyra ült, onnan figyelte.

– Mi történt? – kérdezte idegesen hátrapillantva az őr. Mögötte már megjelent a következő rab.

– Semmi különös – felelte harmadik társuk a körmét piszkálva, unott hangon. – Megbotlott, és nekiesett az ágynak.

Amikor az őr Yaanra nézett, látszott rajta, hogy nem ismeri fel. Mivel Yaan is bólintott, vállat vont, és beengedte az újabb rabot, aztán vetett még egy pillantást a földön fetrengő férfira.

– A behajózás után kerítek neki egy orvost. Addig fektessék az ágyra.

Bólintottak, de amikor becsukódott az ajtó, egyikük sem mozdult. Pár másodperc múlva a szőke összeszedte magát, és abbahagyta az üvöltést. Amikor felült, krétafehér volt az arca. Utálkozó pillantást vetett Yaanra, de nem szólalt meg. Nehézkesen feltápászkodott, majd lerogyott az ágyra, amit az előbb lefejelt. A később érkezők mind megnézhették maguknak, ahogy harci kedvét vesztve, sápadt arccal, furcsa testtartásban ücsörög az ágyán.

A balhé első fordulója így még azelőtt véget ért, mielőtt igazából elkezdődött volna. A kötekedni vágyókon ugyan látszott, hogy csak az alkalmat lesik, Yaan azonban nem adott okot a támadásra. Naphosszat az ágyán feküdt, és ha csak tehette, nem állt szóba senkivel.

A következő napokban, jóllehet igyekezett továbbra sem belefolyni a cella lakóinak életébe, érezte, ahogy a feszültség egyre nő körülötte, és tudta, bármennyire is tiltakozik ellene, kezdenie kell valamit a másikkal, a magas, fekete bőrű, törött orrú Ortegiával is, ha békét akar, nem hagyatkozhat csupán hírére és társai szimpátiájára. Arról nem is szólva, hogy a rokonszenv könnyen mulandónak bizonyulhat, és ha sokáig odázza az összecsapást, gyávának fogják tartani. Ha pedig gyávának nézik, még bele is rúgnak, nem számít a név, sőt, még örülnek is, ha valakit, akit maguk fölött állónak képzelnek, megalázhatnak.

Meg kellett azonban várnia, hogy Ortegia támadjon, mégpedig úgy, hogy ez mindenki számára nyilvánvaló legyen: az ilyesfajta küzdelmeknek is megvoltak a maguk szabályai. Háború volt ez is, csak kicsiben.

Az összecsapásra az utazás ötödik napjának reggelén került sor. Yaan éppen befejezte reggeli tisztálkodását a cella egyetlen mosdójánál, és visszaindult az ágyához, amikor a férfi elállta az útját. Egyforma magasak voltak ugyan, de Yaan tudta, hogy a börtönben eltöltött évek sokat rontottak kondícióján, és egy verekedésben hamar alulmaradna. Éppen ezért nem mozdult, hanem várta a kötelező bevezető szavakat.

– Mindenki látja, milyen gyáva… – kezdte az ilyenkor szokásos stílusban Ortegia, de nem jutott tovább. Yaan nedves törölközője, amely az arcán landolt, majd lába, amely a következő pillanatban az ágyékán csattant, belefojtotta a szót.

Kétrét görnyedt kínjában.

Yaan mögéje került, és miközben kitámasztott a vállán, megragadta a fejét.

– Most kitörhetném a nyakad. De nem teszem. Ha azonban még egyszer belém kötsz, megöllek – mondta, majd nagyot lódított rajta, és felegyenesedett.

A cella lakói az események sebességétől meglepve némán figyeltek, csak amikor visszaért az ágyához, akkor szólalt meg valaki:

– Ez nem volt fair küzdelem.

– Ha fair küzdelmet akarsz, nézz sportműsorokat – vont vállat Yaan anélkül, hogy megfordult volna. – Engem ölni tanítottak. Máshoz nem értek.

Amikor leült, és végignézett a még mindig őt bámuló arcokon, felsóhajtott.

– Volt már egyáltalán valamelyikőtök háborúban?

– Én az Egaliten – szólalt meg valaki.

– Én pedig a Decaronon. De űrhadász vagyok – tette hozzá egy másik.

Yaan legyintett. Az Egaliten nem volt szükség túl sok hadműveletre. Amikor a CSU bevonult, a kis ország két napon belül megadta magát. Az űrhadászat pedig inkább hasonlított szimulációs küzdelemre, mint valódi háborúra, bár a veszteségek nagyon is valódiak voltak.

– A háborúban vagy te ölsz, vagy téged ölnek meg. – A lassan tápászkodó Ortegiára nézett. – Vizezd be a törölköződet, és kapd a lábad közé. Az segít valamennyit.

Nem várt választ. Végigdőlt az ágyán, feje alá tette a kezét, és a mennyezetet bámulva hallgatta, ahogy körülötte lassan újra megindul a mozgás.

***

Bárhogy is szerette volna, ez után az eset nem süllyedhetett vissza a hőn áhított közönyös semmittevésbe. Mire észbe kapott, fogolytársai tőle várták az irányítást, és neki kellett a zsúfolt cellában egyre gyakrabban előforduló összezördüléseket is elsimítania. A hosszú összezártság mindenkit feszültséggel töltött el. Még Yaant is.

Arra viszont jó volt ez a kéthetes út, hogy alaposan megismerte a csoport tagjait: nevüket, néhai rangjukat, sőt, a többségnél még azt is, miért kerültek börtönbe. A csapat csupa nehézfiúból állt: nagy részük életfogytiglani vagy legkevesebb tíz éves börtönbüntetését töltötte. Azt is megértette, hogy miért nem volt szinte még egyikük sem háborúban: a tűzkeresztségen átesett hadtesteknél gyakran még békeidőben is általában agyonlőtték a parancsmegtagadókat és a komolyabb szolgálati mulasztást elkövetőket. A csoport tagjai mind ilyenek voltak, de szolgálati helyük miatt megúszták szabadságvesztéssel.

Neki nem volt több baja velük. Még Ortegiával sem. Őt a vereség teljesen megszelídítette: valószínűleg Yaan volt az első, akitől életében kikapott. Ortegia mindig roppant udvarias volt vele, és példáját hamarosan a többiek is követték. Még az is elő-előfordult, hogy vigyázzba vágták magukat, ha hozzájuk szólt.

Yaan utasításait követve fegyelmezetten viselkedtek a dokkolás és a bolygóra szállás alatt is, és amikor a rabszállító letette őket a hatalmas méretű fogolytábor gyülekezőterére, katonás sorban álltak egymás mellé. A másnapos kinézetű biztonságis tiszt meglepetten nézet végig rajtuk.

– Ki a csoportvezető? – kérdezte.

Többen is a kelletlenül álldogáló Yaan felé pillantottak. Ő előrébb lépett. Mozdulata egyszerre volt katonás, és mutatta lenézését a rendetlen öltözetű tiszt felé.

– Neve? Száma?

– Paul Martyn, 44274.

A tiszt elsápadt, és zavarba jött.

– Ööö… izé… Elítélt… úgy tudtam, hogy a következő szállítmánnyal jön, uram.

A megszólítást hallva a csoporton halk nevetés hullámzott végig, amitől a tiszt még nagyobb zavarba jött.

– Mr. Keru megkért, hogy kísérjem fel az irodára, ha megérkezne. De ő is úgy tudja, hogy még nincs itt… Azonnal szólok neki, elnézést, u… – A tisztnek ez alkalommal sikerült elharapnia a megszólítást, és távolabb lépett tőlük.

A tiszt néhány szót váltott valakivel a detáján, majd újra hozzájuk lépett.

– Maga velem jön – intett Yaannak, majd az altisztjéhez fordult. – Maga mutassa meg a többieknek, hol lesz a szállásuk. Leléphetnek.

Miközben a központi épület felé haladtak, Yaan körülnézett. Már akkor felismerte, hol vannak, amikor a szállítóból kilépett. Valahol számított is arra, hogy ide kerül, hiszen a giintani volt a bolygó legnagyobb tábora.

Hiába építette ő a helyet, mégsem volt egészen olyan, amilyenre emlékezett. A nyílt terek és az épületek mintha kisebbek lettek volna, a fák magasabbak, az emberek fáradtabbak. Nem sokkal lehettek a suhhu után: a forró levegő még mindig súlyosan nehezedett az ember mellkasára, de már egy-egy felhő is elfutott a nap előtt.

A folyosókon siető emberek közül senki sem volt ismerős neki, ami nem is volt csoda: nem sokkal távozása után a Biztonsági Szolgálat vette át a tábor irányítását, és őket már tíz évvel ezelőtt sem ismerte igazán. Őt sem ismerte fel senki, arca az energiatár-robbanás óta nagyon megváltozott ahhoz képest, amit annak idején a híradókban mutogattak. Amikor megpróbálta megölni magát a szerzett fegyverrel, az az őr, aki az ítéletet olvasta fel, egy gondolattal gyorsabb volt nála. Valószínűleg Yaan kezét szerette volna meglőni, hogy ne tudja meghúzni a ravaszt, ehelyett azonban a fegyver energiatároló rekeszébe talált, amely azonnal felrobbant, Yaant pedig súlyos égési sérülésekkel kezelték majdnem három hónapig a börtön kórházában.

Igazán stílusos volt, hogy régi életével régi arca is odaveszett.

Bevezették az egyik kihallgatóba, ahol kísérője jól érzékelhető feszengéssel és kissé bocsánatkérő arckifejezéssel egy székhez bilincselte, majd magára hagyta. Nem kellett sokat várnia.

– Paul! A rohadt életbe, agyonlőném azt, aki ide juttatott! – hangzottak fel Keru üdvözlő szavai. Régi bajtársa egyenesen a székhez sietett, leoldotta a bilincset, majd egy közeli asztalra borította táskája tartalmát. – A szemét anyjukat, a dögök azt mondták, a következő szállítmánnyal jössz, ezért nem tudtam rendesen felkészülni. – Megfogta Yaan vállát, és belenézett az arcába. – Mondták, hogy átszabták a képedet, de nem sejtettem, hogy ennyire. Gyere, harapjunk valamit.

Keru sokat változott, amióta nem találkoztak: a valaha alacsony, vézna férfi megemberesedett, bár el nem hízott, barna haja azonban teljesen megőszült.

– Nem éheztettek – vigyorodott el Yaan, de amikor Keru kitöltött egy termoszból egy bögre gőzölgő kofent, mégsem tudott ellenállni, összefutott szájában a nyál. – Te csak előnyödre változtál. Hallom, meg is házasodtál.

– Már régen. Azóta van két lányom is, remélem, a következő végre fiú lesz – biccentett Keru, majd mindketten az asztal mellé ültek. – De te beszélj! Igaz, hogy Melilanék juttattak ide? Az egész birodalomban akkora a titkolózás az ügyeddel kapcsolatban, hogy még F–1-es bennfentesként sem tudtam pontosan kideríteni, ki volt az. Vegyél, vegyél.

Yaan nagyot kortyolt a zöld italból.

– Igen, Melilan is benne volt, de nemcsak ő – mondta, miután leeresztette a csészét. – Nem, nem kell mondanod, tudom, hogy itt, a Mwakanén ő most a biztonságiak vezetője, és azt is, hogy ez a tábor az ő felügyelete alá tartozik – vágott elébe Keru szavainak.

– Sohasem titkolta, hogy utál téged, és tartok tőle, hogy ki fog csinálni – jegyezte meg Keru, amikor Yaan elhallgatott. – Figyelj, Paul. Arra gondoltam, hogy áthelyeztetlek a sihroni katonai fogházba, hogy…

– Ne is folytasd, Keru. Négy év bőven elég volt börtönben, egy percet sem akarok tovább odabent tölteni. Én kértem, hogy helyezzenek át egy táborba.

– Rohadt dolog volt, hogy éppen ide helyeztek. Nemcsak Melilan miatt, de itt kezdted a pályafutásodat… Meg hát az itteni niesiek is alig várják, hogy a kezük közé kaparintsák a nyakadat. Tudod, azok az őrültek. Hogy is hívják őket?

– A flooistákra gondolsz?

– Ja, ja, azokra, bár mostanában mintha nem lenne akkora a pofájuk, mint régebben. De tényleg, hogyhogy pont ide helyeztek?

– Fogalmam sincs. Biztos voltam abban, hogy a tertiusi táborba visznek. Bizonyára valaki belém akart rúgni egy jót – mondta Yaan. – Azt hitték, az az igazi büntetés, ha ide hoznak.

– Ester miatt? – kérdezte halkan Keru.

Yaan vállat vont.

– Talán. Meg hogy az első sikereim helyén töltsem le az életfogytiglant. Esetleg Melilan miatt: valamelyik SE-huszár szeretett volna neki kedveskedni. A vezérkari irodán, ahol a kérelmemet intézték, van belőlük bőven.

– Igen, ismerem a bagázst. Visszatérve a flooistákra, még egy dolgot el kell mondanom. Sokan tudják, hogy áthoztak, a niesiek közül is, sőt, biztos vagyok abban, hogy egyenesen készülnek az érkezésedre.

– Tudják? Ki mondta el…? – kezdte, de aztán legyintett. – Bizonyára Melilan. Élvezné, ha a kaveniek csinálnának ki.

– Ezért mondom, hogy gyere át Sihronba. Majd kitalálunk valamit…

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Yaan. – Maradok.

– Itt semmilyen módon nem tudjuk biztosítani a védelmedet.

– Tudom – komorodott el Yaan. – De nem érdekel. Nem félek a haláltól…

– Ugyan már! – kiáltott fel Keru. – Ki fognak innen szedni, meglásd! Az öreg Fuhuyen nem alkalmas hadúrnak, nem is akar az lenni. Szüksége van rád az elnöknek, ezért nem hagyta, hogy kicsináljanak!

– Lehet. De az SE-re még nagyobb szüksége van. Túl sokan tartoznak közéjük a vezérkarban.

– Azt hiszem, fogalmad sincs arról, hogy vélekednek rólad a seregben, de még azon kívül is. Rengetegen istenítenek, a nevedet úgy emlegetik, mint valami vallási szentét…

– Elhiszem, sőt, talán még azt is, hogy a többség is így gondolkodik. Az viszont biztos, hogy sokan vannak olyanok, és nem feltétlenül SE-tagok, akikben ott motoszkál a gyanú, hogy tényleg hazaáruló vagyok, csak valahogy megúsztam a büntetést.

Keru vállat vont.

– Én azért még remélem, hogy egyszer a te irányításod alatt harcolhatok.

Bár Yaan nem osztozott Keru optimizmusában, mégis jobb kedvvel tért vissza az embereihez. A barakk azonban, ahová belépett, ha lehet, még zsúfoltabb volt, mint az űrhajóbeli cellájuk.

Majdnem kétszáz ember nézett az újonnan érkezettekkel farkasszemet, mintha csak őt várták volna.

– Szóval ő a főnök nálatok – lépett előre egy alacsony, bivalyszerű fickó, és meglengette az öklét. – Ebben a csoportban azonban én vagyok a góré. Értetted?

– Tökéletesen – biccentett Yaan, majd hátat fordított neki, és ahhoz az ágyhoz lépett, amelyet láthatóan neki hagytak szabadon. Már a poggyászuk is megérkezett. A felfedezés felvidította.

A tömzsi fickó azonban nem akarta annyiban hagyni az ügyet. Közelebb lépett, és fenyegetően emelte föl a hangját.

– Rám nézz, amikor hozzád beszélek!

Yaannak azonban nem volt ideje válaszolni: Ortegia lépett kettejük közé.

– Valami baj van?

A köpcös üvöltött valamit, és meglendítette az öklét. Ortegiát a bordáin találta az ütés, és bár hatalmas erővel csapódott be, a fekete férfi meg se rezzent. Az ő ökle viszont egyenesen ellenfele arcába vágott, aki kábultan terült el a földön. Yaan megrendülve nyugtázta, milyen jó ötlet volt nem ökölharcba bocsátkozni vele az űrhajón.

– Ennek a barakknak Paul Martyn tábornok a vezetője – jelentette be Ortegia hangosan.

A döbbent csendben Yaan szólalt meg először.

– Nem vagyok tábornok. A vezetéshez sem ragaszkodom. Ha valaki mindenképpen vezető akar lenni, csak szóljon. Nem verekszem – nézett a lassan tápászkodó, köpcös férfira.

– Értettem, uram – felelte a köpcös halkan, majd hozzátette. – És elnézést, uram. Nem tudtam, hogy maga az, tábornok…

Yaan biccentett, majd az ágya felé fordult. Tábornok! Tudta ugyan, hogy sokan tisztelik, nemcsak Kerutól. Mégsem értette társai tiszteletét, hiszen halálra ítélték, az utolsó pillanatban menekült meg a kivégzés elől. De az döbbentette meg a legjobban, hogy azok az elítéltek és parancsszegők, akik általában minden magas rangú tiszt és kinevezett vezető ellen lázadnak, úgy hunyászkodtak meg előtte, mintha még mindig lenne a kezében hatalom. Mert ez a tisztelet nem volt sem színlelt, sem eltúlzott, ezt egyértelműen érzékelte.

***

Megérkezésük másnapján, még mielőtt munkára osztották volna őket, Melilan is hívatta. Yaan őszinte kíváncsisággal vette tudomásul az őr bejelentését. Fogalma sem volt arról, mit akarhat tőle Melilan. Fenyegetni vagy zsarolni fogja? Vagy megpróbálja megfélemlíteni? Esetleg megöleti? Egyiktől sem félt igazán, így még ideges sem volt a találkozó előtt.

Melilan nem sokat változott azóta, hogy először látta, bár a kor jelei már rajta is mutatkoztak: apró szarkalábak, ráncok a nyakon, kicsit magasabb homlok. Ezek a jegyek egyúttal arról is árulkodtak, hogy nem kaveni származású, bár Yaan régebben sokszor gyanakodott rá. Jóképű, férfias arcán joviális kifejezés ült, amelyet Yaan belépésekor azonnal gúnyos mosoly váltott fel.

– Lám, lám, az üstököspályát befutott hadúr! Úgy néz ki, inkább hullócsillag volt az, csak távolról látszott üstökösnek… – jegyezte meg, és jót nevetett saját humorán.

Yaan szétnézett a szegényes irodában: a berendezés nem sokat változott az ő irányítása óta.

– Ha már a csillaghullásnál tartunk, én azt hittem, hogy az Alfa kormányzója magasabb presztízsű munka, mint a Mwakane biztonsági erőinek vezetője.

Melilan elkomorodott.

– Kit mivel fizetnek ki. Lichi nyilván nagyobbat rúgott magába, ezért nagyobb fizetség is járt neki.

Melilan válasza két éve még fájdalmat okozott volna, de Yaan már lezárta magában életének előző szakaszát.

– Igen, elképzelhető. De minden hatalom a tehetséges embereit mozdítja előre, mert azokra van igazán szüksége, a tehetségtelenek ilyenkor kénytelenek hátrébb lépni.

Melilan felnevetett, de túl hangosan, túl élesen.

– Lichi tehetségesebb lenne nálam? Csak jókor volt jó helyen, az a kis féreg.

– Pár hónap alatt sikerült elérnie, amit magának évekig nem. Ez nyilván az elnöknek is feltűnt.

Melilan arcán gonosz mosoly tűnt fel.

– Érdekes, hogy védi, hiszen ha Lichi meg a hírszerzőnő nem lettek volna, magát nem ítélik halálra. Nem furcsa, hogy az elnök éppen azt jutalmazza jó beosztással, akinek köszönhetően úgy elbántak a kedvencével?

– Lichi már a tárgyalásom előtt is az Alfa kormányzója volt – felelte kimérten Yaan. Melilan ütése, bár nem okozott fájdalmat, valamennyire mégis talált, mert nem igazán tudott a kérdésre válaszolni.

Melilan valószínűleg megérezte az elbizonytalanodást, mert mosolya tovább szélesedett, kényelmesen helyet foglalt, és töltött magának egy italt. Yaan bilincsben, vállig megbénítva állt előtte. A helyzet akár megalázó is lehetett volna, ha Yaant még érdekelik az olyan dolgok, mint a büszkeség és az alázat.

– Tudja, hogy a hadúr, mármint az igazi hadúr, Rundi sosem engedte volna, hogy magát hazaárulásért elítéljék? – szólalt meg kedélyes hangon Melilan. – Először is: ő tudta volna, hogy maga nem áruló. Másodszor pedig: inkább személyesen tekerte volna ki a nyakát a szemtelensége miatt. Sőt, az sem lett volna meglepő, ha magát nevezi ki utódjának, az SE-ben többen is tartottak ettől a fordulattól.

A hír megdöbbentette Yaant.

– Rundi? Engem? Nevetséges.

– Egyáltalán nem az. Igaz, bosszantotta politikai rövidlátása, és persze a Raasokat is utálta rendesen, de arra azért mindig vigyázott, hogy maga életben maradjon.

– A feleségem és a lányaim halálát tehát nem magának, hanem neki köszönhetem? – kérdezte gúnyosan Yaan.

Melilan felnevetett.

– Nem egészen. Maga az életét köszönheti neki. Az áldozatok személyét nem választottuk ki előre, véletlen volt, hogy éppen a családja volt ott, de Rundi kikötötte, hogy magának életben kell maradnia. Mégis majdnem meghalt az erős robbanóanyag miatt. Rundi dühöngött, amíg élve ki nem ásták. Azt hittem, lelő.

– Ha ennyire fontos voltam Rundi számára, miért sietett annyira az SE, hogy eltegyen az útból? – kérdezte Yaan, csak hogy ne kelljen Esterékre gondolnia.

– Nem akartuk eltenni az útból. Az előbb nem fogalmaztam egészen érthetően, ezért elmondom újra: ha Lichi meg az a hírszerző nőszemély nem lett volna, nem kapott volna sem halálbüntetést, sem életfogytiglant. Nekünk pár év is elég lett volna. Csak annyit akartunk, hogy a per idejére kivonjuk a forgalomból.

– Lichi nem SE tag? – kérdezte értetlenül Yaan.

– De, az, csak…

– … az SE sem igazán egységes – fejezte be a mondatot Yaan.

– Igen, mondhatjuk így is. Lichi annak a csoportnak a tagja, amelyik az elnök mellett áll.

– Tehát az elnök akart eltenni láb alól – vonta le Yaan a következtetést, majd megcsóválta a fejét. – Nem, nem hiszek magának.

– Ne aggódjon, ezzel nem okoz tartós bánatot. Én személy szerint nem szerettem volna, ha maga lép Rundi helyébe, még ha csupán a hadúri teendőket veszi át tőle, akkor sem. Tudja miért? Mert ismerem a niesieket. Valaki vagy szakít velük, de akkor az erkölcsüket is a szemétbe vágja, vagy örökre niesi marad a szívében. Maga mindig niesi maradt. Bármilyen tehetséges katona is, az erkölcsüket ott hordozza magában. Csak idő kérdése lett volna, hogy egy olyan helyzetben, amikor az erkölcs ütközik a paranccsal, nyíltan melléjük álljon. Talán az elnök is ezt értette meg, ezért döntött végül a maga félreállítása mellett. Magától csak akkor leszünk biztonságban, ha már eltemettük.

– Sosem lennék hazaáruló – mondta nyugodtan Yaan.

Egy pillanatnyi csend után Melilan felnevetett, nevetésében ez alkalommal nem volt sem fenyegetés, sem lekezelés.

– Úgy látszik, tábornok úr, önismeretből némi korrepetálásra szorul – jelentette ki végül Melilan, majd az ajtó felé intett. – Menjen. Maga nagyjából annyira veszélytelen, mint egy felingerelt kobra. Csak akkor leszek nyugodt, ha már a föld alatt tudom.

Yaan egykedvűen távozott, bár meglepődött azon, amit megtudott. Akaratlanul is a Bokra szavai jutottak az eszébe, amelyeket akkor hallott, amikor Giin újra magára vette a kék köntöst: a jövőbe tisztábban láthatunk, mint a múltba. Soha nem érezte még ennyire igaznak őket.

***

Yaant és csoportját a Mey-Mey–Sihron gyorsvasút építéséhez irányították. Mint megtudta, a foglyok túlnyomó része itt dolgozott, ideiglenes szálláson laktak az építkezési területen, általában egy-egy település közelében. Melilan még azt is ügyesen megoldotta, hogy a foglyok a lehető legkisebb terhet jelentsék a Szolgálat számára: ellátásuk ugyanis a helyiek kötelessége volt a vasútért cserébe. Sokan panaszkodtak is az élelem miatt, Yaan viszont örült annak, hogy újra gyerekkora ételeit fogyaszthatja, bár az adag valóban nem volt bőséges. Napközben csak hideget ettek, meleg ételt este osztottak, amikor az egész napos munka után visszatértek a táborba.

Az ételt általában két komor arcú nő adagolta, ők egy közeli kisvárosból, Ennetinből jártak át minden nap. Yaan halványan emlékezett Ennetinre még az építkezések idejéből: akkoriban ugyanolyan jellegtelen kis település volt, mint a többi. Meglepődött hát, amikor egy alkalommal a többi csoportvezetőhöz hasonlóan őt is elvitték a mérnökök egy munkamegbeszélésre, és alkalma volt ismét körülnézni.

A legnagyobb változást természetesen a fák jelentették: az elmúlt tizenhárom évben a puszták és az alacsony cserjékkel borított sztyeppék helyét fiatal erdőségek vették át, a településeket pedig parkosították. Sok házat leromboltak, és másutt építettek fel, a kialakult üres telkeken pedig fákat ültettek, niesi és földi eredetűeket vegyesen. A csúnya barakkházakat, amennyire tudták, szigetelték és felújították, kívül pedig színesre festették, így első pillantásra az volt Yaan érzése, mintha gyerekkora valamelyik kaveni településén járna. Még templomot is építettek, igaz, nem kőből vagy téglából, hanem főleg fából: a kisváros közepén terpeszkedett, ott, ahol régebben hat-hét nagy barakk állt az iskola és az önkormányzati épületek számára.

Az összkép akár teljesen idilli is lehetett volna, közelebbről nézve azonban golyónyomok látszottak a templom falában és több épületen is.

Amikor az egyik mérnököt megkérdezte, mikor voltak errefelé összecsapások, a középkorú férfi bizonytalankodva válaszolt.

– Mostanában minket nem támadtak meg. Viszont már vagy két-három hónapja egymást ölik, igaz, eléggé visszafogottan. Van, aki azt mondja, az egyik csoportjuk le akar számolni a másikkal, de hogy melyik és miért, nem tudom. Nem is érdekel.

Yaan elcsodálkozott. Ez egyáltalán nem volt jellemző a Kavenre, és biztos volt abban, hogy a kiszakadtakra sem. A mérnökön viszont látszott, hogy nem tud többet a dologról, mást pedig nem volt lehetősége megkérdezni.

Alig két nappal később egyik éjjel lövöldözést is hallottak, igaz, nem Ennetin felől, hanem az ellenkező irányból, másnap este pedig a két komor arcú asszony egyikét egy valamivel barátságosabb nő váltotta fel. Yaan ki is használta a helyzetet.

– Nem tudja, mi volt az éjjel az a lövöldözés? – szólította meg nitanul, amikor a fejadagok egyeztetésekor egyedül maradt az asszonyokkal.

A nitan szót hallva a komor arcú nő a társára pillantott, bólintott, majd kisietett a kint várakozó járműhöz, hogy a következő néhány napi adag kipakolásában segédkezzen. Yaan furcsállta a reakciót, de csodálkozni nem maradt ideje, mert a nő bizalmasan közelebb hajolt.

– A flooisták között van valamilyen leszámolás. Senki sem tudja pontosan, hogy miért, nagyon sok a pletyka. Vannak, akik azt mondják, a flooisták egy csoportja szervezte meg a Shremeya bombázását, de… szerintem ez butaság, bár sokan elhiszik.

– A Shremeya bombázását? Flooisták? – Yaan őszintén megdöbbent. – Ugyan, honnan lett volna hozzá fegyverük?

A nő körülnézett, legyintett, majd még közelebb hajolt, és suttogóra fogta.

– Ugye, maga kaveni származású? – kérdezte.

– Igen – felelte Yaan. – De…

Hiába szeretett volna visszatérni az előző témára, a nő nem hagyta.

– Nem tudja, vannak még ilyen foglyok itt magán kívül?

– Mármint niesi származásúak? Bizonyára vannak, miért?

– Keresek valakit, aki kaveni származású, és azt mondják, hogy ide került. A külsős nevét nem tudom megmondani. – Yaan érzékelte, hogy a nő nem mond teljesen igazat, de nem mutatta. – Ha a kaveni nevét mondom, segítene megkeresni?

– Kaveni néven senkit sem ismerek.

– De talán el tudná ejteni ezt a nevet az itteniek között. Hátha van olyan, akinek mond valamit.

– Hát… Miért keresi? – kérdezte Yaan, és nem tudta eldönteni, szeretne-e segíteni, vagy sem.

– Az unokám. Beszélni szeretnék vele. Fontos lenne.

– Megpróbálhatom – adta be a derekát Yaan. Nem sok esélyt látott ugyan arra, hogy segíteni tud, de érzékelte a félelmet és az elszántságot az asszony érzésein.

– Yaan Raasnak hívják.

Yaan úgy érezte, mintha arcul csapták volna, és egy pillanatra megfordult a fejében, hogy bizonyára valaki másról lehet szó. Talán az apjáról. Az asszony egyik nagyanyjára vagy dédanyjára sem hasonlított. Gyanakodva nézett a nő szemébe, de a rossz világítás miatt nem sokat látott, érzékelni pedig saját érzelmi felfokozottsága miatt képtelen volt.

– Mármint… Giin Raas testvéréről van szó? – kérdezte erőltetett hangon.

– Nem, az unokaöccséről.

– És maga…

– A nagyanyja vagyok, ahogy már mondtam is… – felelte az asszony, majd Yaan arcát nézve elhallgatott. – De bolond vagyok! Hiszen te vagy az, Yaan, ugye? – kérdezte elsápadva.

Yaan körül is megbillent a világ, ahogy belé hasított a felismerés.

– Ma… Malin? – dadogta döbbenten Yaan. – Te vagy az? De hát hogyan…?

Malin mindkét kezét felemelte, és megsimogatta Yaan arcát.

– El sem hiszem, hogy ilyen hamar megtaláltalak. Mi történt az arcoddal?

– Felrobbant a kezemben egy fegyver… de a te arcod is…

– Megégtem, amikor az Alfán lemészárolták a családot.

Egy nagyon hosszú pillanatig némán bámultak egymásra, aztán Malin közelebb hajolt, és erősen megölelte. Utána megragadta Yaan karját, és suttogva beszélni kezdett.

– Jó, hogy nem hasonlítasz arra, aki voltál! A flooisták tudják, hogy itt vagy, és bár most egymást irtják, ez nem akadályozza meg őket abban, hogy téged is megpróbáljanak elkapni. Ez a védelem körülöttetek – intett –, semmit sem ér. Ha rájönnek, hogy ennél a csoportnál vagy… – Megrázta a fejét. – Nem, nem, senkinek sem mondhatod el, hogy ki vagy!

– A táborban és a mérnökök között mindenki tudja – felelte lassan megnyugodva Yaan.

Malin elszörnyedt.

– De hát… akkor csak idő kérdése, hogy elkapjanak! Gaadrára, csinálnunk kell valamit, minél hamarabb… talán ha szólok… – emelte izgatottan unokája arcához a kezét, de Yaan szelíden megfogta a csuklóját.

– Hagyd, mama. Tudom, hogy el akarnak kapni. Nemcsak ők. De nem lehet örökké menekülni.

– Nemcsak ők? – kérdezte rémülten Malin. – Ki még?

– A birodalom vezetésében is van, akinek szúrom a szemét. Ők is pontosan tudják, hogy itt vagyok, sőt, az itteni emberük, Melilan már beszélt is velem.

– Melilan! Amikor megtudtam, hogy idejön, attól féltem, rögtön mészárolni kezd. De ahhoz nagyon sokan vagyunk. Quiescóból is sokakat áthoztak ide, azok között vannak, akik meg akarják ölni Melilant. Tudod, amikor a várost kiürítették… – Hirtelen elharapta a mondatot. – De csak fecsegek. Yaan, valamit ki kell találnunk, hogy eltűnj, a flooisták komolyan gondolják, hogy megölnek!

– Mama, a… – kezdte Yaan, de ekkor belépett Ortegia.

– Uram, uram, most kaptuk a hírt, hogy… – kiabálta izgatottan, de amikor meglátta őket, elhallgatott. – Elnézést.

– Nem történt semmi – nyerte vissza Malin azonnal a hidegvérét, felegyenesedett, és elengedte Yaan karját. – Csak összevitatkoztunk kissé az ellátmányon. – Yaanra nézett, és ridegen mondta: – Nem fogunk többet hozni. Ez egy normál kaveni fejadag. – Azzal biccentett feléjük, és hátra sem pillantva kisietett a helyiségből.

Ortegia utánanézett.

– Kikapós darab! – jegyezte meg, amikor becsukódott az ajtó.

– Legalább nyolcvan éves – mondta Yaan, és elégedetten konstatálta az Ortegia arcára kiülő hitetlenkedést. – De valamit mondani kezdett az előbb, amikor belépett. Megtudtak valamit az éjjeli lövöldözésről?

– Nem, egészen másról van szó, uram! Sőt, lehet, hogy nemsokára ki is kerül innen!

– Butaság – rázta meg a fejét Yaan. – Miről van szó?

– Ismét kitört a háború. A birodalom megtámadta a Földet és a Murata Szövetséget!

– Hogyhogy? De hát a fegyverszünet…

– Úgy tudom, a Föld és a Murata megszegték a fegyverszüneti egyezményt. Az elnök teljes körű támadást indított ellenük.

– Teljes körűt? Hány hadsereget vetett be?

– Sokat. Hatot vagy hetet? Nem tudom pontosan, melyikeket, csak néhány tábornokra emlékszem: Coda, Manov, Finskau és Reynis.

Yaan eltöprengett. Coda, Manov és Finskau Rundi-hű SE-tagok voltak. Emögött vajon mi állhat? Talán puccstól tartott az elnök, és így próbálta megelőzni?

– Nem tudja véletlenül, melyikük hová lett kirendelve? – kérdezte.

– Ha minden igaz, Reynis a Földhöz, Manov meg a Muratához, a többiek meg a Murata Szövetség többi tagját támadják…

– És ki a hadművelet vezetője?

– Reynis.

Yaan megdöbbent. Az a tehetségtelen pojáca?

– Azt is mondják, hogy ha megnyeri a háborút, ő lesz az új hadúr – tette hozzá Ortegia kétkedő hangsúllyal.

Yaan nem válaszolt: el sem tudta képzelni, miért esett az elnök választása éppen Reynisre. Őt nem említette Melilan. Vajon melyik SE-s csapatban játszik?

4. FEJEZET

Judy

Sheron és Aniya kaveni esküvőjét Tobbelték házában tartották meg. Judy olyan napot nézett ki, amikor biztos volt abban, hogy Grom nem lesz még az Alfán sem, Emilie pedig egy barátnőjével szándékozott tölteni a napot, úgy látszott tehát, csak a beavatottak lesznek jelen.

Emilie azonban előző nap belázasodott, így nem engedhette el sehová, Judy egyébként is állandó félelemmel figyelte az eredményeit, hiába tudta, hogy az esetek túlnyomó részében a Maaren-szindróma már nem jelentkezik tízéves kor fölött. Kutató orvosként viszont kezelt már olyanokat, igaz, nem sokat, akiken a húszas éveikben tört ki a betegség, ilyenkor még a szokásosnál is rohamosabb gyorsasággal végzett velük.

– Hozd el – mondta Tobbelt, amikor a nagy nap előestéjén felhívta. – Majd a szertartás idejére találunk neki valamilyen programot, az ünnepségre pedig mondhatjuk azt, hogy Giinával a huszonötödik évfordulónkat ünnepeljük.

– Jó, így jó lesz – bólintott megkönnyebbülten Judy.

Emilie kissé ugyan elcsodálkozott azon, hogy eredetileg kihagyták volna Tobbelték ünnepségéből, de készségesen elfogadta Judy rögtönzött magyarázatát, amikor másnap reggel mindannyian felkerekedtek.

Tobbelték házában volt hely bőven a vendégeknek, Emmáék ugyanis ötödik gyermekük születésekor saját házba költöztek. Kellett is a tér, mert sokan voltak: a szűkebb családon kívül azok is eljöttek, akik a Faaya vagy a Raas családdal valamilyen rokonságban vagy kapcsolatban álltak, valamint néhány jó barát és ismerős, mind kaveniek. Judy akkor döbbent csak meg igazán, amikor végül Erton is befutott. Örömmel sietett oda hozzá, de Erton arca elkomorodott, amikor meglátta.

– Nagyon sajnálom, Judin – mondta az üdvözlés után. – Amikor megszületett a fiad, nagyon haragudtam rád, de azt igazán nem kívántam, hogy… sajnálom.

Judy nagyot nyelt, és bólintott. Mindketten Andran felé néztek, aki éppen az egyik süteményes asztalról pakolta tele a zsebeit, miközben Emma vele egyidős lányával lökdösődtek.

– Annak is örülök, hogy végül a külsős életet választottátok. – Erton jelentőségteljesen Judyra nézett. – Ami mostanában kitört közöttünk… nem is tudom, mit mondjak rá…

– Hallottam Meenaintól, hogy a flooisták keze is benne volt a shremeyai merényletben – mondta aggodalmas arccal Judy. – Szerintem ezt csak a kormány terjeszti…

– Nem, nem – rázta meg a fejét Erton. – Sőt. Az ellenállás mazdra tagjai jöttek rá arra, hogy a flooisták benne vannak…

– Még régebben hallottam Gromtól, hogy rengeteg a flooisták között a provokátor. Ezt akkor jelentettem is nektek. Ha tényleg igaz a pletyka, lehet, hogy ezt is azok indították…

– Az nem jelent semmit – vágott a szavába Erton. – Ha lelőnéd a családodat, mennyiben lenne mentség az, hogy felbujtottak?

Judy erre nem tudott mit mondani.

– Most az összes flooistával leszámoltok?

– Mi? Nem, nem számolunk le senkivel, bár az Ellenállás az összes flooistát kizárta. Ez azt is jelentette, hogy az összes búvóhelyünket és jelszavunkat meg kellett változtatnunk, és az ügynökök nagy részét más kontinensre kellett költöztetni…

– De akkor ki irtja őket? Nincs olyan nap, hogy ne lennének halottak, akikről később kiderül, hogy flooisták voltak, vagy éppen a flooisták ölnek meg nem flooista kavenieket, nyilván önvédelemből vagy félelemből…

– A flooisták egymásnak estek, Judy, a Shremeya áldozatainak barátai és rokonai pedig bosszút szomjaznak. Úgy hallottam, hogy lassan mindenhol egymásra támadtak a kaveniek, eddig működő ellenálló sejtek és önkormányzatok hullottak szét, sőt, amióta birodalmon kívüli adásokat is fogunk, tudjuk, hogy odakint is nagy a baj.

Judy nagyot nyelt.

– Hallottam a Vezető Testület nyilatkozatát, de abból nem derült ki…

– Mert nagyon óvatosan fogalmaztak – vágott a szavába Erton. – Arról nem is szólva, hogy Chosan-rát sokan azzal támadják, hogy benne volt a régi vezetőség félreállításában, mert ő akart az elnök lenni… Giin meg nem áll nyilvánosság elé…

– Nekem sem sikerül elérnem, csak Doront, de felé is nagyon rossz volt a vonal. Doron azt mondta, hogy Maryaa haldoklik, és Giin csak nagyon ritkán…

Ekkor azonban Tobbelt lépett melléjük.

– Lassan kezdenénk.

Bólintottak, és a feldíszített nagyszoba felé vették útjukat. Judy még egy pillanatra benézett az elsötétített kisszobába, ahol Emilie Emma két nagyobb gyerekével filmet nézett.

– Mennyi van még hátra?

– Fél óra – felelték kórusban a gyerekek.

– Jó, akkor szólok a többieknek, és megvárunk az evéssel. De fél óra múlva mindenképpen gyertek majd.

– Persze, persze – bólogattak, de közben el nem szakították volna tekintetüket a holoernyőről.

Időközben újabb ismerősök érkeztek, így nem kezdődött azonnal a szertartás. Judy a safirhoz fordult, hogy pár szót váltson vele. Meenain nem volt egyedül: egy négyévesforma kisfiú kezét szorongatta.

– Ne haragudj, hogy őt is elhoztam, de nem tudtam hová tenni – szabadkozott.

– Semmi gond. A férjedet is elhozhattad volna.

– Nincs férjem – felelte Meenain, majd Judy kérdő pillantására hozzátette: – A fiú apja a háború egyik áldozata.

Megjegyzését olyan erős érzelem követte, amely még a gátján is áttört. A keserűség, fájdalom és szomorúság egyvelegében volt harag és önvád is. Judy meglepődött. Sosem feltételezett volna ilyen erős érzelmeket erről az összeszedett nőről.

– Ne haragudj, én nem… – kezdett volna szabadkozni, de Meenain félbeszakította.

– Nem haragszom – rázta meg a fejét határozottan. – Nem rád haragszom – javította aztán ki magát –, hanem a háborúra. Meg magamra, hogy ilyen gyenge voltam.

– Gyenge? – nézett értetlenül Judy.

– Háborúban nem szabad engedned az érzéseidnek. Még úgy is nehéz kibírni, hogy a feladataidra koncentrálsz, nem hogy… – Legyintett. – Valahogy úgy kell csinálni, ahogy te csináltad.

– Én? – kérdezte Judy egy villanásnyi értetlenséggel, de aztán elmosolyodott, amikor rájött, mire céloz a nő. – Nem csináltam én sem jobban. Az én fiam sem mesterséges megtermékenyítés eredménye.

Egymásra néztek, és mindketten felkuncogtak, valahogy úgy, ahogy azt az iskolás lányok teszik, amikor a hálószoba sötétjében megosztják egymással tizenéves életük nagy titkait. A kuncogás aztán nevetésbe fordult. Tobbelt lépett hozzájuk.

– Megtudhatnám én is e nagy vidámság okát? Rám fér egy kis jókedv.

– De nem a mi rovásunkra – csóválta meg a fejét játékosan Judy. – Női dolgokról van szó, amit nem kötünk az orrodra. Viszont hadd kérjelek meg, hogy a szertartás alatt fél szemedet tartsd a lányokon. Fél óra múlva végeznek, nehogy ránk törjenek.

– Még a végén nem lehetek ott Sheron fogadalomtételén – dohogott megjátszott nehezteléssel Tobbelt.

– Te fogod őrizni a hivatalos papírjaikat. Annyiszor olvasod el, mire tesznek fogadalmat, ahányszor csak akarod. Különben is, Meenain nem javított bele, amióta utoljára láttad.

– Így van – bólintott a safir.

– Hát jó – sóhajtott színpadiasan Tobbelt. – Majd bevetem magam, ha kell.

Végül azonban nem volt rá szükség; a szertartás gond nélkül lezajlott, a lányok pedig csak akkor csatlakoztak hozzájuk, amikor az evés-ivás elkezdődött. Emilie az előző napi láz ellenére együtt viháncolt a többiekkel. Judy azonban gyanakodva tartotta a kislányon a szemét, mert látta rajta, hogy valami nincs rendben.

– Mi a baj? – kérdezte, miután félrevonta.

– Hallottam, hogy Tobbelt és Erton bácsi apáról beszélgetnek. Nem, nem Gromról – tette hozzá gyorsan –, hanem az igazi apámról. És Erton bácsi azt mondta, kár, hogy nem lőtték agyon annak idején. Mert Erton bácsi utálja őt is, meg apát is, azaz Gromot is. Ez azért van, mert Erton bácsi niesi, ugye? De ha niesi, akkor miért van itt? És miért tartjátok vele a kapcsolatot, amikor utál titeket?

Kellett pár másodperc, amíg Judy értelmezte magának Emilie szavait, de utána sem tudott azonnal válaszolni. Mit is mondhatna? Az igazat? S ha azt nem, mégis hogyan kerülje meg az egészet úgy, hogy ne szúrja ki egy átlagon felül értelmes tizenéves?

A kert felé irányította Emilie-t, hogy egyedül legyenek, de alig kerültek hallótávolságon kívül, Emilie ragadta magához újra a szót.

– És miért van itt ez a furcsa néni a kisfiával, aki alig beszéli a lisht? És miért Sheronékat ünneplitek, ha ma Tobbeltéknek van az évfordulójuk? És…

– Állj – emelte meg a hangját Judy. – Hadd válaszoljak először azokra a kérdésekre, amiket először feltettél. Ha szeretnél kérdezni, majd utána megteheted, jó?

– Jó – nézett rá gyanakodva Emilie. – De, ugye, az igazat fogod mondani?

– Azt – felelte Judy, miközben úgy döntött, hogy az igazságnak azokat a részleteit osztja meg a kislánnyal, amelyeket Grom is tudott. – Azt tudod, ugye, hogy én árvaházban nőttem fel? Nos, amikor utána idejöttem az Alfára, itt találkoztam Malin mamával. Malin mama niesi volt, erre talán magad is rájöttél. Ő nagyon sokat segített nekem. Amikor azonban kiürítették Quiescót, úgy döntött, hogy azzal a kilépőkártyával, amit Grom adott neki, nem magát menti meg, hanem az unokáját, Sheront.

– Tudtam! – kiáltott fel Emilie. – Sheron is niesi! Meg Aniya is! De hát – nézett komolyan Judyra, és megcsóválta a fejét –, amit te csinálsz, az tilos! Ki kellene őket is telepíteni oda, ahol a többi ilyen van, és nem pedig még… még… támogatni is őket! Ha apa vagy az igazi apám tudomást szerez arról, hogy mit csinálsz, biztosan nem fogja hagyni! A niesiek eszméi gonoszak és veszélyesek, nem szabad hagyni, hogy tovább mérgezzék a világunk levegőjét!

Judy annyira megdöbbent, hogy akaratlanul is megtorpant. Emilie is megállt, és amikor a beszédtől kipirulva ránézett, Judy látta, érzékelte rajta, hogy minden szavát komolyan is gondolja.

A hirtelen felfedezés, hogy Emilie teljesen magáénak fogadja el a hivatalos állami propagandát, lengőajtóként csapódott az arcába, és hirtelen megértette Erton régi vehemenciáját, amikor arról beszélt, hogy a lányát – még ha csak fogadott lánya is – kaveninek kellene nevelnie.

Vagy ha nem is kaveninek, akkor is sokkal többet kellett volna beszélnie vele, és elfogadásra, megértésre tanítania. Vajon mennyire késett el?

– Tehát mi az, amit szerinted nekem és Gromnak tennünk kellene? Szólni a Biztonsági Szolgálatnak, és átadni nekik Sheront és Aniyát? – kérdezte.

– Nem, ha megígérik, hogy nem lesznek többé niesiek. De ha azok akarnak maradni, akkor igen – felelte Emilie olyan hangon, amely mutatta, mennyire egyértelműnek tekinti a helyzetet.

– Ha átadjuk őket a Biztonsági Szolgálatnak, mindkettejüket börtönbe zárják.

Emilie azonban kétkedve nézett vissza rá.

– Csak kitelepítik – magyarázta.

– Őket nem. Túl sokáig hitették el a hatóságokkal, hogy külsősök.

– Akkor is! Ezt nem tehetik tovább! És te sem csinálhatod tovább ezt a titkolózást apa előtt!

Judy hidegen mosolyodott el.

– Grom tudja, kicsoda Sheron.

– De azzal nem, hogy még mindig niesi! És azzal sem, hogy te miket csinálsz a háta mögött!

– Emilie… – próbált Judy elébe vágni a várható szóáradatnak.

Sikertelenül.

– Nem! Meg kell mondanod neki, vagy én mondom el!

– És mit vársz tőle? Hogy maga jelentsen föl minket?

– Nem! De azt igen, hogy mondja meg nektek, hogy hagyjátok abba!

– És ha nem akarjuk abbahagyni? – kérdezett Judy, akit dühe egyre jobban lehűtött, Emilie azonban egyre jobban belelovalta magát a vitába.

– Akkor menjenek kitelepítésbe. Ha maguktól csinálják, biztos nem bántják őket. Ez…

– Őket? És mi lesz velem? – vágott közbe most Judy.

– Te nem vagy niesi, és nem is élsz niesiként!

– Semmivel sem vagyok kevésbé niesi, mint Sheron, Aniya, Erton vagy Meenain.

Emilie keze, amely éppen valamilyen kijelentést szeretett volna nyomatékosítani, tehetetlenül hullott alá, miközben Judyt nézte.

– Te… te… nem lehetsz niesi… – dadogta.

– Pedig én is az vagyok.

– Te árvaházban nőttél fel…

– Anyám, aki az árvaházba beadott, egy niesi család kiszakadt tagja volt. Miután lemondott rólam, elintézte, hogy volt családja tudomást szerezzen a kilétemről, és magához vegyen.

Emilie egy hosszú percig nem mondott semmit, de Judy érzékelte, ahogy a döbbenet helyét lassan a felháborodás veszi át benne.

– Ezért ismered ennyire őket… – suttogta aztán Emilie, és eddig kipirult arca fehérre váltott. Egyre erőteljesebben rázta meg a fejét, mintha víz ment volna a fülébe, és nem hallaná, nem értené pontosan, miről is van szó.

– Így van. Malin a nagyanyám volt. Sheron az unokaöcsém – bólintott Judy.

Emilie újra megrázta a fejét, és hátralépett.

– Az nem lehet… Nem lehet – ismételgette. – Te… te nem vagy olyan, mint a niesiek. Te nem vagy gonosz… Figyelj, téged becsaptak, igen, biztosan becsaptak, azért gondolod, hogy védened kell őket – fogott hirtelen lendülettel magyarázatba, de Judy egy kézmozdulattal leállította.

– Nem csaptak be – mondta nagyon nyomatékosan. – Ami pedig a gonoszságot illeti, ez a rendszer, pontosabban a néhány éve meghalt Rundi nevű nagyúr és az apád előtti alfai kormányzó, Lechis Melilan voltak azok, akik kivégeztették a családomat. Megölték a férjemet, a gyerekemet. A szemem láttára gyilkolták halomra azokat az embereket, akiket szeretek. Malin, Sheron és én éltük túl a mészárlást, de Malin már nem élte túl Quiesco kiürítését.

– De hát…

– Nem, Emilie. Figyelj ide. Bármit mondanak is neked a niesiekről, hazudnak. A niesiek nem törnek világuralomra, és nem esznek emberhúst. Olyan emberek, mint a többiek.

– Az nem lehet… – suttogta Emilie továbbra is fehér arccal. – Az nem lehet, hogy mindenki hazudjon! – kiáltott fel dühösen. – Nem tudom, miért nem mondod meg legalább te az igazat…

– Nem kell hinned nekem. Menj csak, mondd el nyugodtan mindenkinek, ki is az anyád, a testvéred. De ne várd, hogy rajtad kívül bárki is megússza majd. Mire egyet néznél, mehetsz az árvaházba, minket hármunkat meg kivégeznek, mielőtt komolyabban védekezni tudnánk. Apádat, azaz Gromot is. Niesinek lenni ebben a birodalomban nem tartozik a bocsánatos bűnök közé, és az sem, ha valaki védi őket.

– Hazudsz!

– És akkor miért halt meg az kétszázötvenmillió ember a Shremeyán?

Emilie egy hosszú pillanatig dermedten bámult Judy szemébe, majd sarkon fordult, és elrohant.

Judy nem ment utána. Olyan fáradt volt, mint régen a fronton, amikor hetekig nem tudta kipihenni magát. Az a szörnyű bizonytalanság pedig, amit Emilie miatt érzett, jókedve utolsó szikráját is elfújta. Nem attól félt, hogy Emilie elárulja őket, mert biztos volt abban, hogy sosem teszi meg. De tudta, érezte, hogy a kapcsolatuk nem lesz többé olyan, mint azelőtt. Legalább annak örült, hogy sikerült megőriznie a titkot, és Emilie nem tudta meg, hogy ő és az apja is ugyanannak a családnak a tagja, mint Sheron és Judy. Hiszen valójában nem voltak azok. Ők döntöttek így.

***

Andran betegségének első, látható tünetei egy nappal Sheronék esküvője után jelentkeztek, és onnantól kezdve Judy tudta, hogy meg vannak számlálva a napjaik.

A család reggel Andran rosszullétére ébredt, és bár Judy először azt hitte, csak az előző napi bőséges étkezés okozott neki gyomorrontást, hamar belátta, hogy nem pusztán erről van szó. Az idővel való versenyfutás abba a szakaszába lépett, amely leginkább vesszőfutásra hasonlított: beláthatatlan a vége, csak a leendő csapások mérhetők fel tisztán és fájdalmasan.

Aznap szeretett volna minél előbb bejutni az intézetbe, hogy újra nekifogjon a munkának, de amikor késő délelőtt kiért a tetőleszállóra, hatalmas robbanás rázta meg a környéket, és a kórháznak az a szárnya, ahol az intézet helyet kapott, megremegett, és mintegy lassított felvételen, összerogyott.

Judy annyira megdöbbent, hogy meg sem tudott mozdulni, még az sem zökkentette ki bénultságából, hogy körülötte öklömnyi kövek záporoztak a tetőre. Sok helyről üvegcsörömpölés hallatszott, s kis idő múlva sikoltozás, kiabálás váltotta fel a sokkos némaságot.

Az intézet összeomlott.

Judy képtelen volt elhinni, amit látott.

Az intézet, a kutatásaik, az eredményeik – mindennek vége. Kollégái nagy része is ott fekszik valahol a törmelékhalmaz alatt, hiszen egy ilyen késő délelőtti időpontban szinte mindenki odabent dolgozott.

Pont most, amikor a legnagyobb szükség lenne rájuk! – kiáltotta benne az önző hang.

Ki volt az, ki merészelte?

Nem tudta, hogyan jutott le a tetőről, de amint leért, első mozdulatával magához ragadta orvosi táskáját, és átment a kórházszárnyba segíteni.

– Azt mondják, leszámolás volt, és a flooisták állnak a robbantás mögött – mondta Grom már késő este, amikor mindketten hazaértek. Grom korábban jött haza a megbeszélésről, amely az előző napon távol tartotta az esküvőtől. – De a kivitelezés módja… az nem vall rájuk. Ez profi munka volt, mintha szakember végezte volna a robbantást. A vizsgálatok végére többet is fogunk tudni, de…

– Grom – szakította félbe Judy fáradtan a beszámolót.

Grom bólintott, és témát váltott.

– Most tudtam meg az is, hogy a Kilencedik Expedíciós Hadsereg elfoglalta a Murata mindkét tranzitállomását, és a bolygó felszínére lépett – mondta.

Judy üres tekintettel nézett rá. Tudta, hogy ez nagyon rossz hír, Andran miatt érzett fájdalma azonban minden mást háttérbe szorított.

– És a Föld? A többiek? – kérdezte fásultan.

– Máshol egyelőre még a belső naprendszerbe sem sikerült belépni.

– Értem – felelte Judy szórakozottan. Aztán eszébe jutott valami. – Grom, melyik részét foglalták el eddig a Muratának?

– A niesi fővárost, Muuratant – felelte Grom, és megdörgölte a homlokát. – Miért?

– Eszembe jutott, hogy azt az intézetet, ahol azelőtt a Shremeyán a Maaren-szindrómát kutatták, még a bolygó elfoglalása előtt a Muratára helyezték át. Talán kapcsolatba léphetnék velük… – kezdte Judy, mert eszébe jutott, hogy annak idején apja említette neki, hogy Doron is az intézetnek dolgozik, de Grom félbeszakította.

– Nem, Judy – mondta határozottan. – Úgy hallottam, hatalmas mészárlást rendeztek az elfoglalt területeken. Úgy szálltak le a bolygóra, hogy előbb alaposan végigpusztították. Az elnök dühöngött is miatta. Nem tudom, egyáltalán életben maradt-e valaki.

Judy mellkasát félelem szorította össze. Giin, Maryaa, Doron, a Vende család… mind-mind Muuratan környékén laknak… meg kell tudnia, hogy egyáltalán élnek-e még!

– Mégis meg kellene nézni – nézett kétségbeesetten Gromra. – Talán nem halt meg mindenki, és ha csak egy kicsit is előrébb tudunk lépni…

– Judy, egy ilyen kiruccanás rendkívül kockázatos.

– Ha maradok, Andran biztosan meghal! – kiáltott fel Judy, és felpattant. – Te is tudod, hogy itt nincs esélyünk, az intézet felrobbantásával az utolsó reménysugár is elveszett!

– És mégis, milyen kifogással kérnél belépési engedélyt? – kérdezte Grom egyszerre keserűen és ingerülten.

– Azzal, hogy a muuratani kutatóintézet munkatársaival szeretnék beszélni. Sokan tudják, hogy Andran beteg. Senki sem fog csodálkozni azon, ha meglátnak…

– És persze Andrant is magaddal vinnéd.

– Ugyanúgy el tudnám látni, mint itthon!

– Ezt nem is kétlem. De akkor én… – Grom nem folytatta, a tenyerébe temette arcát. – Judy, Manovnál nem úgy megy a háború, mint annak idején a Salaamon. Ez még a saját embereit sem kíméli! Nem akarlak elveszíteni sem téged, sem Andrant.

– Nem bírok maradni – suttogta Judy, és lerogyott az ágyra. – Tudom, hogy nincs értelme, de nem bírok egy helyben ülni…

Grom hozzálépett, és átölelte.

– Tudom – mondta. Kicsivel később hozzátette: – Kérek egy új típusú gémet a járműgyár kísérleti osztályáról. Nagyon jó, gyors, és kitűnő az álcázó technikája. A vadászgépekhez hasonlóan még interszoláris ugrást is végre lehet vele hajtani. Azzal tudsz mozogni a bolygón, és szükség esetén el is menekülhetsz. A jövő héten indul egy kisegítő egység az Első Hadseregből a Muratára. Menj velük. Így keltesz talán a legkisebb feltűnést, és ők biztosan figyelni fognak rád.

***

Amikor Judy először megpillantotta a „leszállásra előkészített” területet, azonnal megértette, miért érhetett el Manov tábornok ilyen gyors eredményeket. Muuratant és környékét olyan alaposan végigirtották, hogy még abban sem volt biztos, túlélte-e egyáltalán valaki a borzalmas mészárlást. A főváros a földdel lett egyenlő, és a vidéke sem nézett ki sokkal jobban.

Már ottléte első éjszakáján bejárta az elfoglalt terület egy részét, hogy a pusztulás mértékét felmérje. Először Muuratant vizsgálta végig, de az Immunológiai Intézet helyén különösen heves volt az előkészítő bombázás, mert a térdig érő falmaradványokon és egy hatalmas kráteren kívül nem maradt belőle semmi. Mintha direkt arra utazott volna valaki, hogy a kutatóintézetet elpusztítsa.

Utána úgy döntött, Doronékat keresi meg.

Nem emlékezett, pontosan hol is van az Uyt család blathaasa, és a majdnem húsz év távolából nem volt könnyű odatalálnia. El is tévedt néhányszor, sőt, amikor megtalálta, akkor is majdnem elment mellette. Az üszkös falmaradványok nem igazán emlékeztettek arra a pompás épületre, amelyre régi muratai látogatásaiból emlékezett.

Mielőtt kiszállt volna, beprogramozta a gémet, hogy halála esetén térjen vissza a főhadiszállásra, és törölje ki magából az előző utakról tárolt feljegyzéseket. A gép engedelmesen igazolta vissza kérését. Jó kis szerkezet volt: a Muratára egy nagy katonai szállító hasában utazott, míg Judyék a személyszállító rész teljes kényelmét élvezték, csak a dokknál szálltak vissza a járműbe.

Amikor Judy elhagyta a járművet, Andran békésen aludt az egyik hátsó szobácskában.

Kilépett a meleg, nyári estébe, eligazította magán a könnyű páncélt, és megtapogatta a fegyverét, bár nem szándékozott használni. Mégis biztonságérzetet adott neki a háborús területen.

A csillagos éjszakában elég fény volt ahhoz, hogy körülpillantson, és számba vegye a pusztítást. Egy szomszédos liget üszkös facsonkjai mutatták, hogy a tűz, amely a várszerű házat felemésztette, a környéket sem kímélte.

Judy összeszorult szívvel verekedte át magát a néhai falak romjai között. Amikor saját légzésén és szívdobogásán kívül továbbra sem hallott semmilyen zajt, felkattintotta a zseblámpát, és körbenézett.

Az első dolog, amit megpillantott, egy üszkös kéz volt, amely egy falrom alól meredt elő.

A látvány olyan rosszullétet keltett benne, hogy lekapcsolta a lámpát, és jobb kezével őrülten kalapáló szívéhez kapott. Katonaorvosként elég szörnyűséget látott, de az olyan régen volt, majdnem egy évtizede már… Ez pedig nem felnőtt kéz volt, látszott a méretéből, hanem egy gyereké, akire ráomlott a fal, és szénné égetett a hőség.

Mély levegőt vett, visszakapcsolta a lámpát, és elindult előre, amerre a ház központi részei voltak: a konyha és az étkező, bár nem egészen tudta, mit is keres. A holttestekről gyorsan elkapta a lámpát, és csak ment tovább, egyenesen.

A beomlott étkező ajtaja előtt jött csak rá, hogy mi hozta ide: most már világosan érzékelte, hogy saját érzései közé valaki másnak az érzései keverednek: szomorúság, fájdalom és pánik.

– Enen dees? – kiáltotta nitanul.

A pánik érzése jelentősen csillapodott, és egy rekedt fiúhang szólt vissza.

– Ye-ra. – Majd egy kis mocorgás hallatszott, és egy fej jelent meg a romok közötti nyílásban, de azonnal vissza is húzódott.

– Naa’m sooda. Judin Raas vom Alfa’m – felelte Judy lassan. – Doron Uyt-sę-vend em.

Ha Doron és Arminia nem is beszélt róla soha a családjának, a nevének akkor is meg kell tennie a maga hatását.

Nem is tévedett.

A fiú néhány másodpercig mérlegelte, vajon csapdáról lehet-e szó, de végül – helyesen – úgy döntött, hogy ha egy katona lenne odakint, az minden bizonnyal nem fárasztaná magát azzal, hogy nitanul próbálja kicsalogatni, hanem egyszerűen lőne. Néhány mozdulattal átmászott a romokon, és bár piszkos volt, és ruhái is cafatokban lógtak róla, kifogástalan udvariassággal hajolt meg.

– Lemul Uyt, męraa. Doron Uyt az apám.

Judynak megütötte a fülét a jelen idő használata.

– Doron életben van? Nincs itt?

A fiú megrázta a fejét, és nagyot nyelt.

– Nem, ő nem volt itt. A támadás előtti napon Ultonba utazott. Először azt hittem, ő jött vissza értem… Nem akartam elmenni innen, hogy megtaláljon, de olyan szörnyű itt…

Judy gondolkodás nélkül lépett oda a síró gyerekhez, és szorosan átölelte. A következő pillanatban azonban már érzékelte, hogy a fiú kényelmetlenül érzi magát. A magány és a félelem miatt engedte csak, hogy Judy hozzáérjen, ezért Judy hamar el is engedte.

– Maradt még valaki életben rajtad kívül?

– Nem – rázta meg a a fiú a fejét, és öklével megtörölte a szemét. – Beura néni két napja halt meg, az öcsém pedig már több mint egy hete. A többiek azonnal meghaltak.

– És te hogyan maradtál életben?

– Az öcsémmel és Beura nénivel éppen a pincét pakoltuk. Ránk omlott a konyha, de nem égtünk meg. Nekem semmi bajom nem lett, de őket betemette a törmelék, mert a lépcsőn voltak. Kiástam őket, de nem tudtam segíteni rajtuk…

Lehajtotta a fejét, és csak bámult maga elé a földre. Pár pillanatnyi tanakodás után Judy megfogta a könyökét, és arrafelé intett, ahol a járműve állt.

– Gyere, menjünk innen.

– Meg kell várnom apát – tiltakozott a fiú, de Judy határozottan nemet intett a fejével.

– Nekem is át kell jutnom Ultonba. Megkeressük együtt.

– Ha nem lövik le magát ezek a szemetek, akkor majd lelövik a mieink.

– Nekem is meg kell találnom az apámat.

– Giin Raast? – kérdezte a fiú. Amikor Judy bólintott, megcsóválta a fejét. – Ő nincs a bolygón. Azt mondták, éppen ezért esett el ilyen gyorsan.

Judy szíve nagyot dobbant. Akkor Giin egész biztosan él!

– Hol van most? – tudakolta izgatottan.

– Valahol az Oderuton. Nem tudom.

– Értem. Mindegy – jutott a fiú ügyében gyors elhatározásra Judy. – Te akkor is velem jössz. Előbb-utóbb megtalálom a módját, hogy átcsússzam a frontvonalon. Itt nem maradhatsz. Túl veszélyes.

– És hol leszek addig?

– A járművemben. Oda rajtam és a fiamon kívül senki sem teheti be a lábát. Különben is, amint kerítek olyan detát, amellyel a helyi hálózatra tudok kapcsolódni, felhívom apádat. Tudod a számát, ugye?

– Persze – felelte Lemul.

– Akkor végleg nem látom értelmét annak, hogy itt maradj. Indulhatunk?

– Hát… jó. – A fiú még egy pillantást vetett körbe, aztán követte. Judy látta, hogy ő is igyekszik elkerülni a holttestek látványát.

Amikor végül a falon is átmásztak, Lemul még egyszer visszanézett.

– Soha, de soha többé nem akarok ide visszatérni – suttogta az éjszakának.

A járműben kicsit jobb kedve kerekedett, és az ételt, amit Judy eléje tett, megjegyzés nélkül lapátolta be. Közben Judynak alkalma volt alaposabban megnézni magának a fiút. Arminiára hasonlított inkább, nem Doronra, bár szája sarkának makacs ívében és a szemében fel-felfénylő dacosságban volt barátjára ismert.

Ahogy a gyereket elnézte, fájdalmasan mart belé a gondolat, hogy egy békésebb időben láthatta volna ezt a gyereket felnőni, például ha akkor idejönnek Giinnel, amikor az Alfát megtámadták, ahogy apja tervezte is… De hamar megálljt parancsolt ezeknek a képzelgéseknek, és figyelmét ismét a jelenre irányította.

– Ez egy nagyon kicsi jármű, tudom, de nem hagyhatod el, főleg, ha a hadsereg járműtelepén parkolok. Nem leszel egyedül, mert én is itt lakom, sőt, Andran is…

– Andran? – nézett fel Lemul.

– A fiam. Négy éves.

Lemul úgy meglepődött, hogy megállt a kezében a kanál.

– De hát… mit keres itt a fia?

– Maaren-szindrómás. Ide akartam hozni a muuratani klinikára, ahol apád is dolgozott, de…

– Apáék nem tudnak semmit tenni a Maaren-szindróma ellen. Mármint apa azt mondta, hogy esetleg megelőzni lehet csak, gyógyítani nem. – Judy kérdő pillantására hozzátette: – Anin, a húgom is ebbe a betegségbe halt bele.

– Megelőzhető? – A gondolat felvillanyozta Judyt. Ez azt jelenti, hogy Doronék végre rájöttek a betegség kiváltó okára. Onnan talán csak egy lépés a megoldás, mert az lehetetlen, hogy ne legyen rá valami gyógyszer.

– Apa úgy gondolja, hogy ez igazából nem is betegség, csak a mai körülményeink teszik azzá. Szerinte a Maaren-szindrómát azok kapják meg, akik egyébként hosszúéletűek lennének, mint azok ott, a Niesen.

Judy ingerülten szusszantott. Még csak ez kellett! Hosszúéletűek! Nies! Nevetséges. Fölösleges volt idejönnie.

– Gyere, megmutatom, hol fürödhetsz meg. Lefekvés előtt pedig szólj. Adok majd valamit, amitől tudsz aludni, és nem lesznek rémálmaid.

Később, amikor Lemul már Andran mellett aludt, megsimogatta szőkésbarna fürtjeit, és egy puszit lehelt a homlokára, ahogy Arminia is tette akkor, amikor még egy szobában laktak – s ahogy tette minden bizonnyal a gyermekeivel is.

A fiú szája szegletében kis mosoly jelent meg, és Judynak mély levegőt kellett vennie, hogy el ne sírja magát.

Arminia is azok között van, akiket soha többé nem láthat.

***

A következő napok hasonló látogatásai további szörnyű tapasztalatokat hoztak. A Vende családból sem maradt több egy marék hamunál, és ugyanígy jártak mindazok, akiket valaha ismert a Muratán. Hatalmas volt a pusztulás, bár kisebb méretben és sokkal kevesebb hírveréssel mint a Shremeyán, de akárhogy is számolta, legalább tízmillióra volt tehető az áldozatok száma csak Muuratanban és közvetlen környékén.

A hadsereg már körbefogta Ultont, amikor végre Doronnal beszélni tudott.

A holotérben megjelenő markáns férfiarc alig emlékeztette volt alfai barátjára. A régi akaratosságnak nyoma sem volt, minden vonásából gyász és fáradtság sütött.

– Igen? – Judy rögtön tudta, hogy nem ismerte föl.

– Judy vagyok, Doron. Itt vagyok a Muratán. Velem van a fiad, Lemul is. Akarsz vele beszélni?

– Judy? – kiáltott fel Doron, és élet költözött a vonásaiba. – Lemul! Mi van a többiekkel?

– Mindenki meghalt, apa – lépett Judy mellé Lemul. – Mindenki. A szomszédban is. Mindenki…

– Lemul, Lemul, figyelj – hajolt előre Doron, mintha elérhetné a fiát. – Átmegyek érted, és…

– Ne gyere át, Doron – szólt közbe Judy. – Nagyon veszélyes. Maradj Ultonban, menj át arra a címre, amit átküldök. Ez Maryaa lakása. Külsős kerületben van, úgyhogy nem hiszem, hogy piszkálni fognak, legalábbis addig nem, amíg odaérek, és elhozlak onnan. Át tudlak csempészni titeket akár az Alfára, akár a Primusra, ahol szerzünk nektek külsős személyazonosságot, és…

– Apáddal felvetted már a kapcsolatot? Nem tudod, hogy mire készül az Oderut? – vágott közbe rövid, pattogós stílusban Doron, amiből Judy megállapította, hogy mégsem változott akkorát, mint első pillantásra gondolta.

– Nem tudom. Csak most tudtam meg, hogy nem is itt van, hanem az Oderuton, de már megszüntették a kifelé irányuló kommunikációt. Katonai vonalról pedig nem kezdeményezhettem hívást kifelé.

– Katonai vonalról?

– Katonai állományban vagyok, Doron. De nem ez a fontos. Hanem az, hogy amilyen gyorsan csak lehet, menj a megadott címre. Egyébként nem tudlak megtalálni.

Doron arcán látszott, hogy ellenkezni akar, aztán a fiára pillantott, és bólintott.

– Jó – mondta. – Bár ez a terv nekem egyáltalán nem tetszik.

– Mondj jobbat – felelte ingerülten Judy. – De gyorsan, mielőtt elkapnak, hogy a helyiekkel tárgyalok, és agyonlőnek. Akkor pedig nem leszek képes még a fiadat sem megvédeni.

– Nem mondok. Legyen Maryaanál. Mikor jössz oda?

– Amint sikerül.

– Jó. Lemul, te pedig vigyázz magadra. Gaadra udębleeseesus.

A következő napokban Doron nem volt utolérhető, és Judy idegesen figyelte a hadijelentéseket. Amikor Grom felhívta, gondjai egy részét vele is megosztotta.

– Megtudtam, hogy az intézet egyik kutatója életben maradt, és jelenleg Ultonban van. Most arra várok, hogy…

– Hogyan akadtál rá egyáltalán?

– Megtaláltam a fiát. Ő adta meg az apja számát. Ezért tudunk találkozni. Elviszem neki a fiát, aztán…

Grom fehérre sápadt.

– Judy, ha elkapnak, téged is, engem is agyonlőnek.

– A fiú nem lép ki a járműből. Az orvossal meg akkor találkozom csak, amikor a front már tovább haladt. Nem megyek át a frontvonalon.

– Van valami hír a kutatásaikról?

– Hát… Az orvos szerint a Maaren-szindróma azoknak a gyerekeknek a betegsége, akik egyébként hosszúéletűek lettek volna, tudod, azok a niesi-féle igazi hosszúéletűek.

Grom értetlen arcot vágott.

– Hosszúéletűek?

– Azok az emberek, akik több száz évig is éltek.

– Több száz évig?

Judy ingerülten legyintett.

– Biztos tudod, hogy a régi történelmi dokumentumok és a niesi hagyomány szerint több ilyen ember is volt. Például Shine Meron, akiről biztosan hallottál. Ő a földi források szerint kétszázhetven körül volt, amikor az Alfa első kormányának minisztere lett.

Grom megvakarta a fejét, és nagyot sóhajtott.

– Egész biztos vagy ebben?

– Nem. Éppen ezért meg kell tudnom néhány részletet ahhoz, hogy eldöntsem, mi az igaz ebből. Talán csak annyi, hogy az egészért az a fehérje a felelős, ami a niesiek relatíve hosszabb élettartamát okozza.

– És ha ez így van, mi lesz?

– Nem tudom. Keríteni kell kollégákat, és folytatni a kutatást… talán ezzel a niesi orvossal menni fog.

Egy darabig még gondolkoztak a különböző lehetőségeken, de csak azt érték el vele, hogy Judy, mire lekapcsolta a detát, szörnyű fejfájást kapott.

Szeretett volna már olyan távol lenni ettől a bolygótól, amennyire csak lehet.

Az ilyen kívánságokkal később már csínján bánt.

***

Ultonban nagyon lassan haladt az előrenyomulás. Csaknem minden házért külön háború folyt, s mindkét oldalnak hatalmasak voltak a veszteségei. Már a kiszakadt negyed belvárosában folyt a harc, amikor végre az a rész, ahol Maryaa háza állt, a birodalmi hadsereg kezére került. Judy nehezebben talált ide, mint a volt Uyt-kúriához, mivel meg kellett kerülnie mind a katonai, mind a civil Irányító Központot, és nagyon óvatosnak kellett lennie, hogy járműve ne keltsen feltűnést: késő éjszaka, lopakodó üzemmódban közelítette meg a területet, és egy hirtelenjében letöltött katonai programmal próbált meg eligazodni.

Nem az utcafronton szállt le, hanem a ház udvarában, amely azonban túl kicsinek bizonyult az egyébként nem túl terebélyes gép számára. Leszállásával letört néhány kerítéselemet és fát, így nem volt igazán meglepő, hogy amikor kiszállt, máris fegyvercsövet nyomtak a halántékához, és egy kéz olyan szorosan tapadt a szájára, hogy levegőt alig kapott.

– Kezeket fel!

Engedelmeskedett, mi mást tehetett volna? Remélte ugyan, hogy Doron hamar előkerül, de amikor csak a fegyveresek száma szaporodott meg körülötte, feladta a reményt.

Ha ezt túléli, Grom fogja megölni.

Lemult és Andrant is hozták mögötte: a sötétben egy lámpa nem sok, annyi sem villant meg.

Nem tudta, kik lehetnek, és mit akarnak tőle. Csak abban volt biztos, hogy nem birodalmi katonák. Azok azonnal felismerték volna a gémjét meg az egyenruháját, és nem próbáltak volna titkolózni.

Beértek a házba, becsukódott mögöttük az ajtó, átmentek néhány helyiségen, aztán le egy lépcsőn. Itt már volt világítás, ha mégoly halvány is, és amikor Judy körülpillantott, megállapította, hogy a két férfi, aki kísérte őket, nem egyszerű ellenálló. De még fel sem tudta magában tenni a kérdést, kiről lehet szó, amikor egy férfi lépett eléje, és meglepetten felkiáltott.

– Judy! Hát mégis te vagy az!

Aztán egy sarokból morgás hallatszott.

– Mondtam, hogy ő lesz. És jó lenne, ha az emberei leeresztenék végre a fegyvereiket, Siaxen. Nem szükséges azt a két gyereket halálra ijesztenie.

A következő pillanatban mindenki megmozdult: a fegyveresek hátrébb léptek, Judy megfordult, és magához ölelte a sápadtan szipogó Andrant, Doron Lemult szorította magához, Siaxen pedig Judyék mellé guggolt.

– Minden rendben? – kérdezte. – Ne haragudj, de biztosnak kellett lennem abban, hogy nem csapda.

– Persze, érthető – felelte Judy, miközben megtörölte Andran orrát, és megpróbált úrrá lenni saját idegességén. – De legalább a gyerekeket kihagyhatták volna. Lemul most veszítette el az egész családját, Andran meg alig négy éves.

– A te fiad? – Amikor Judy bólintott, sóhajtott. – Apád mondta, hogy megházasodtál.

– Igen – bólintott szórakozottan Judy, miközben agya egész máshol járt.

– És ki a férjed? – kérdezte Siaxen, de Doron már válaszolt is.

– Grom Lichi, az Alfa kormányzója, Paul Martyn hajdani jobbkeze. – Hangjából kicsendült a megvetés. Majd nitanra váltott. – Apád azt mondta, politikai okokból házasodtatok össze…

Judy csodálkozva kapta fel a fejét. Doron hangjából és érzéseiből megdöbbentően mély fájdalom sugárzott. Akaratlanul is magyarázkodni kezdett.

– A család több tagja is Gromnak köszönheti az életét. Én…

– Te már nem is vagy kaveni, ugye? – vágott a szavába Doron. Judy szikrázó szemmel állt fel.

– Doron, ahonnan én jövök, már évek óta nincs olyan, hogy Kaven, és nincsenek kaveniek sem, csak néhány ember, aki megpróbálja régi életének néhány elemét visszacsempészni a mindennapjaiba. Márpedig ezért súlyos büntetés jár: nitan beszédért egy, kaveni rítusú istentisztelet tartásáért négy, a Bokra nem állami kiadású példányának birtoklásáért pedig akár öt évet is adhatnak. Mindent büntetnek, és… de nem is tudom, miért szabadkozom! – lett hirtelen dühös magára. – Nem tartozom neked elszámolással. – Azzal visszafordult Andranhoz.

– Apa, an Judy nem… – szólalt meg halkan Lemul, Doron fia, de nem tudta befejezni a mondatot. Egy fegyveres testőr rohant be.

– Uram, egy osztagnyi birodalmi állt meg a ház előtt. A gém leszállása riaszthatta őket. Azonnal el kell mennünk innen!

Igazából Judy maga sem értette, miért terelik ki őt és Andrant is a többiekkel együtt, de másodperceken belül az udvaron voltak, ahol már javában állt a tűzharc. Mire megijedhetett volna, már be is préselődtek a gémbe.

Az egyik testőr azonnal az irányítópult elé vágódott, és feneke alig ért az ülésbe, már indított, mégpedig olyan sebességgel, hogy a többiek mindannyian az irányítófülke hátsó falához préselődtek. Judy látta, hogy a férfi a bolygó felső rétegei felé irányítja a gépet, miközben gyakorlott mozdulatokkal beállította a rejtőzködő üzemmódot.

– A legjobb lenne, ha mindannyian leülnének a földre, maga meg jöjjön ide azzal a kisgyerekkel, és kösse be magát – szólt hátra a testőr néhány perc múlva. – Úgy látom, ez a gép alkalmas űrrepülésre is. Simán meg tudunk lépni vele, és tíz nap múlva már otthon is vagyunk – jelentette be elégedetten.

– Ennyien el sem indulhatunk! Ez egy négyszemélyes gép, és jelenleg heten vagyunk benne! – ellenkezett Judy. – Ráadásul szörnyen veszélyes a tranzitállomások irányítása nélkül ugrani. Ha a B-mező…

– A kifelé történő ugrást meg tudjuk oldani úgy, hogy itt, az indulási naprendszerben ne legyen probléma, ami pedig az érkezést illeti, a Fair-ködön túl az Oderutnak van olyan automata tranzitállomással bíró naprendszere, amelyben biztonsági okokból nem folyik közlekedés. Ilyenben fogunk majd landolni. Ezen kívül pedig úgy látom, hogy fel vannak töltve a túlélő-tartalékai, és kitűnően működik a recirkuláció. Ez azt jelenti, hogy csaknem három hónapig ellehetünk benne, sőt, talán még tovább is, hiszen az egyikünk még csak kisgyerek.

– Az egész nyomorult lakótér nincs harminc négyzetméter! – tiltakozott Judy.

– Most már mindegy – felelte a testőr. – Nem kockáztathatunk. Az elnök biztonsága mindennél előrébb való, és tíznapnyi összezártságot mindannyian ki fogunk bírni.

– Az elnök? Milyen elnök? – kérdezte értetlenül Judy.

– Én vagyok az oderuti konzervatív párt elnöke, Judy – válaszolta rekedten Siaxen. – És…

– Majd később elmondod, lesz elég időnk – vágott közbe Judy, és feltápászkodott. – Lemul, gyere – intett Doron fiának. – A hálóban az ágyak beállíthatók úgy, hogy védjenek gyorsulás ellen.

Miután a gyerekeket bekötötte, Judy egy párnát tett a földre, és hátát az ágy végének vetve ráült. A következő néhány óra kellemetlennek ígérkezett. Aggódni nem aggódott: tudta, hogy a jármű úgy van kiépítve, hogy szerkezete a gyorsuláskor fellépő nyomás jókora részét ellensúlyozza.

Doron nemsokára mellé telepedett.

– Hogyhogy itt van a fiad? – kérdezte sokkal barátságosabb hangnemben.

Judy nem nézett rá, úgy válaszolt.

– Maaren-szindrómás. Azt reméltem, tudtok rajta segíteni. – Amikor hallotta, hogy Doron szólni készült, gyorsan folytatta. – Nem, nem kell mondanod semmit. Egyelőre úgyis mindegy, és nem vagyok éppen beszélgetős kedvemben.

Pár percig ülhettek szótlanul, amikor furcsa hangok ütötték meg a Judy fülét, és a szeme sarkából Doronra sandított.

Doron arcát a kezébe temetve, rázkódó vállal az Atenęma Gaadrát imádkozta, sorban a meghalt családtagokért: feleségéért, gyermekeiért, apjáért, testvéreiért, unokatestvéreiért, nagybátyjaiért és nagynénjeiért.

Judynak eszébe jutottak azok az alkalmak, amikor maga számlálta elő ugyanígy azokat, akiket elveszített, s el-elakadó hangon maga is bekapcsolódott az imádságba. Mögülük nemsokára felhangzott Lemul hangja, s a negyvenedik körül Judy Andran vékony kis gyerekhangját is meghallotta.

A kisfiúnak bizonyára játék volt a felnőttek utánzása, valami, ami segít elűzni az utazás unalmas óráit, Judynak mégis elszorította a torkát, és könnyeket csalt a szemébe.

***

A következő néhány napon nem történt semmi. Siaxen testőre, Annoyan probléma nélkül vitte fel a hajót az ugrási szintig, főként teherútvonalakon, és néha jóval lassabban, mint ahogy a hajó képességei engedték volna, közben mindannyian gondosan ügyeltek arra, hogy a lehető legkevesebbet szóljanak egymáshoz, a feszültségeket elkerülendő. Még Doron is alig morgott, Judyval pedig mindössze annyi időre állt szóba, amíg beszámolt neki kutatásaik eredménytelenségéről.

Judyt szörnyen nyomasztotta, hogy a rejtőzködő üzemmód miatt nem üzenhetett haza Gromnak, és bármit is mondott a testőr, a vak ugrásnak még a gondolatától is felállt a szőr a hátán.

Pedig Annoyan igazán profin csinálta: megvárta, amíg kifelé indul egy hajó, és azzal párhuzamosan, de a bolygósíkhoz jóval közelebb, maga is gyorsítani kezdett.

Ha egyszerre tudnak elindulni, nyert ügyük van.

Csakhogy a másik hajó váratlanul fékezni kezdett, míg ők tovább gyorsultak, és amikor Judy rémült arccal ráüvöltött Annoyanra: – ÁLLJ! – már tudta, hogy elkésett. A testőr csak a fejét csóválta, női hisztit emlegetett, és néhány másodpercen belül átlépték a kritikus sebességet. Judy még egy pillanatra kiszúrta a naprendszer déli féltekéjét mutató képernyőn a rendszerbe belépő katonai gépet, amely mint egy hatalmas üstökös vágtatott végig az ernyő felső hosszában, a következő pillanatban már megváltozott a csillagok képe körülöttük.

Életében nem látott még ennyi csillagot az égen.

Annoyant félretolva a hajó teleszkópjain elé táruló képet figyelte.

Az eredményt hamar kiszámította a fedélzeti számítógép, és Judy a legszívesebben ordított volna dühében és tehetetlenségében.

A Tejútrendszer egy teljesen más régiójában voltak, mint ahonnan elindultak: a Galaxis ellenkező oldalán, a maghoz viszonylag közel. A galaxis egymáshoz közeli két spirálkarjának íve szépen kivehető volt az égbolton.

– Na, tessék – mondta sötéten, és egy pillanatra megszédült dühében. – Most már csak pár százezer év, és máris otthon vagyunk…

A többiek rémülten néztek rá, még Annoyan is elsápadt.

Judy visszafordult az ernyő felé. Az idegen naprendszer központi vörös törpéje unottan pislogott rájuk. Még így, közelről is alig volt nagyobb, mint égi szomszédjai. Ennek biztosan nincs sem lakott, sem lakható bolygója.

Vajon mennyi ideig kell bolyonganiuk ahhoz, hogy egyáltalán a hajóból kitehessék a lábukat?

Egyetlen hosszú percig nem szólt senki semmit, aztán Doron kezdte el morogni a Kaven himnuszát.

Hiába ragyognak fölöttünk csillagok,

Hazafelé irányt nem mutatnak többé.

Hiába ragyognak fölöttünk csillagok,

ösvényeiken eltévedtünk örökké.

Judy csak most érezte, mennyire konkrét is ez az ének. Eddig mindig csak hasonlatként értette az eltévedést. Most azonban, hogy maga is kitekintett az idegen csillagokra, a csontjaiban érezte, milyen messzire szakadt mindentől, ami valaha az otthont jelentette számára.

5. FEJEZET

Giin

A kis domboldalról, ahová minden este kiültek, jó messze be lehetett látni a tájat: az alant kanyargó kis folyót, mellette a ligeteket, a szántókat, a nagy, füves réteket, melyeken szénaboglyák pompáztak, és a távolabbi hegyeket. Utóbbiakat nem mindig: csak tiszta időben lehetett kivenni kékesszürke sziluettjeiket.

Maryaa órákat is el tudott ülni úgy, hogy Giinnek dőlve a tájat nézte. Egyre soványodó teste szinte semmi súlyt nem jelentett, olyan volt inkább, mintha egy nehéz, meleg lepel nehezedne a karjára, és Giin rettegve várta a pillanatot, amikor ez a lepel örökre elvétetik tőle. De nem mutatta rettegését: amennyire csak tudott, nyugodtan viselkedett, megpróbált vidáman válaszolni Maryaa jókedvű kérdéseire, és elmélyülni a beszélgetésekben. Gondolatainak hátterében azonban ott szűkölt a félelem, és esténként, amikor Maryaa már aludt, ő álmatlanul forgolódott, vagy a plafont bámulta, és minél inkább megpróbált nem gondolni a következő hetekre, hónapokra, annál inkább támadták a közeledő végzet képei.

Az állandóan jelenlévő félelem mellé egy másik kellemetlen érzés is társult: a lelkiismeret-furdalásé. A Föld megtámadása, valamint Siaxen és az oderuti delegáció eltűnése óta az Oderut semlegességi politikája összeomlott, egyre többen követeltek új választásokat, és Giin nevét is gyakran emlegették. Emellett a Kavenben egyre magasabbra csaptak a flooista-ellenes indulatok, és az eddig nagyjából egységes közösség három egymástól markánsan elváló csoportra kezdett szétválni: az abszolút békepártiakra, akik mind a flooistákat, mind a háborúban való részvételt határozottan visszautasították, a flooistákra, akik a háború lelkes hívei voltak, valamint azokra, akik a háborúban való részvételt szorgalmazták ugyan, de egyben a flooistákat is jobb szerették volna a Kavenen kívül látni. Volt persze rajtuk kívül egy negyedik csoport is, a bizonytalanoké, akik nem tudták eldönteni, ki mellé álljanak. Közülük is sokan szerették volna, ha Giin végre nyilvánosság elé lép, és állást foglal, de Giin elzárkózott az ilyen alkalmak elől, és sokszor még a detáját is kikapcsolta, Lennáékat pedig határozottan megkérte arra, hogy ne közvetítsenek felé semmilyen kérést vagy üzenetet. Maryaa haláláig alig van egy kis idejük, legalább azt hagyják meg nekik. Utána úgyis rászakad a pokol.

Szép elképzelés volt, de nem vált valóra. Alig egy héttel azután, hogy a Kaveni Összparlament ülésén több muratai mazdra hangosan követelte Chosan-ra lemondását, egy magas, vékony, vörösesszőke safir kereste meg személyesen. Nem tudta elkerülni a találkozást: a mazdra éppen akkor ért ki a ház melletti domboldalra, amikor Giin bement pokrócot hozni Maryaa számára.

Visszaérve messziről látta, hogy van valaki a felesége mellett. Először azt hitte, hogy a körzet egyik tisztségviselője jött ki a beteghez, amikor azonban odaért hozzájuk, a férfi felpattant, és mélyen meghajolt.

– Ka-raa afta, mazdra – köszöntötte, mintha maga nem safir volna, majd miután felegyenesedett, azonnal be is mutatkozott. – Odin Emtees vagyok, męraa.

Giinnek ismerősen csengett a név.

– Maga… maga valamelyik flooista csoport bokratanítója, ugye? – kérdezte összevont szemöldökkel.

– Igen, a Mérsékelt Flooistáké – bólintott a férfi. – De most nem csupán az ő képviseletükben vagyok itt, hanem az Oderut összes flooista csoportja nevében. Mivel magam is itt lakom, az Oderut–2-n, engem kértek meg, hogy jöjjek el magához, és beszéljek a nevükben.

Giin felsóhajtott.

– Nem tudom, mit várnak tőlem. Nem tudom, mit tehetnék egyáltalán.

– Nem akarunk semmi nagy dolgot, még azt sem kérjük, hogy álljon ki mellettünk. Csak… – A férfi nagy levegőt vett. – Nézze, mazdra. Magára, velünk ellentétben, hallgatnak az emberek. Arra szeretnénk kérni, hogy mondja el nekik: nem vagyunk gyilkosok. Minket nem hallgat meg senki, aki nem tartozik hozzánk, és egyre több család tagadja ki flooista tagjait. Mindketten tudjuk, hogy ezek az emberek sosem követtek volna el semmit az övéik ellen, mégis menniük kell, mert felröppent egy bizonyíthatatlan szóbeszéd, mert valaki belőlünk akar bűnbakot csinálni… de ez nem is fontos. Így azonban még az a Kaven is széthullik, amit Martyn meghagyott.

Giin emlékezett rá, hogy Chosan-ra is valami hasonlót mondott, amikor utoljára beszéltek. Akkor azonban kívülállóként hallgatta a mazdrát és az érveit, most azonban, mivel a férfi végig leeresztett gáttal beszélt, érzései őt is magukkal ragadták.

– Meg tudja mondani, hány tagja van a Szabad és a Mérsékelt Flooistáknak összesen? – kérdezte Giin. Nem volt értelme a többi csoportra rákérdezni: ez a kettő a flooisták több mint 90%-át tömörítette.

– Hatvanmillió körül volt régebben az összes rendszerben együtt. Most ennek úgy a fele lehet az Oderuton és a Murata Szövetségben, talán kicsivel kevesebb.

Giint megdöbbentette a magas szám. Ez azt jelentette, hogy a még szabad kaveniek közül minden tizedik közéjük tartozott. Maryaaval kapcsolatos gondolatai teljesen kihullottak a fejéből, ahogy a helyzet súlyosságával szembesült.

– Ez majdnem minden családot érint, sőt… úgy számolom, családonként nyolc-tíz embert, és… Ugye, jól tudom, hogy vannak családok, melyeknek minden tagja flooista?

– Igen, de nagyon kevés. Még az én családom sem ilyen, bár nálunk én vagyok a blathit is. Igaz, már nem sokáig – felelte a férfi egyszerűen.

– Magát is kitagadja a családja? – kérdezte Maryaa halkan.

– Nem – fordult felé a safir. – Én mondtam le, mert a képviseletem miatt sok hátrány érte a család nem flooista tagjait is. Azt is tudom – nézett újra Giinre –, hogy sokan szakítanak a meggyőződésükkel azért, mert félnek.

Maryaa megszorította Giin kezét, de Giin nem érezte a gesztust: gondolataiba teljesen elmerülve ült le felesége mellé.

Ki tudja, talán tényleg teljesen elhibázott döntés volt, amikor beszálltak a harcba. Talán tényleg Gibertnek van igaza, és ez a harc csak tönkreteszi megmaradt közösségeiket. Azt is érezte azonban, hogy ennél több van a széthúzás háttérében. A Kaven még soha nem állt ennyire közel ahhoz, hogy elpusztítsák. Nemsokára elesik a Murata Szövetség, és egyedül az Oderut marad talpon, márpedig itt sosem volt olyan erős a Kaven, mint a lakott univerzum régi centrumaiban: az Alfán, a Shremeyán, a Muratán, a Decaronon vagy éppen a Primuson. Hiába van már itt a Mazdariin és a Vezető Testület székhelye.

De mi lehetne az, amely a széthúzókat meggyőzhetné arról, hogy csak saját maguknak ártanak a kizárásokkal és az elkülönüléssel?

Amikor alig egy nappal a flooista mazdra látogatása után kiállt a sajtó képviselői elé, még mindig nem érezte, hogy tudná a választ.

– Csak egyvalamit tudok – jelentette ki szilárdan. – Bárhogy alakuljon is a háborús helyzet, bármit mondjanak is rólunk, meg kell bíznunk egymásban. Mindig tudtuk, hogy közöttünk is vannak elvtelen, elvakult vagy rosszindulatú emberek, mégsem tartottunk mindenkit gonosznak, akinek valaha is közük volt hozzájuk. Tudjuk, hogy Rundi safirként dolgozott, mégsem nézünk miatta gyanakvással a mazdrai karra. Most néhány fundamentalistáról állítják azt, hogy aktív részesei voltak a Shremeya elpusztításának. Vagy igaz ez az állítás vagy hamis, nem tudom, és talán nem is tudom meg soha – de még ha tényleg igaznak is bizonyulna, akkor sem ítélhetünk el másokat az ő bűneik miatt. Odaát, a már elfoglalt területeken általában éppen a flooisták azok, akik a leghatározottabb védelmezői értékeinknek, akik nem engednek az állami nyomásnak, és próbálják az emberekben tartani a lelket. Nem véletlen, hogy éppen rajtuk keresztül vettek célba minket. – Határozottan az újságírókra nézett, és megismételte. – Meg kell bíznunk egymásban. Ha nem tesszük, Martyn kezére játszunk saját magunk elpusztításában.

– Nagyszerűen beszéltél – szorította meg a kezét Maryaa, amikor az interjú után kifelé sétáltak a helyi vezetőségi épület boltíves kapuján. – És nagyon örülök, hogy végre nemcsak velem foglalkozol. A Kavennek egyébként is nagyobb szüksége van rád.

Giin megállt, és komoly arccal fordult Maryaa felé.

– Maryaa, nem tudom, mennyi időnk…

– Ne is folytasd – vágott a szavába gyenge hangon, de határozottan az asszony. – Ahogy utaltál is rá, bizonyos értelemben a Kaven is haldoklik, nemcsak én. Engem biztosan nem tudsz megmenteni. A Kavent talán igen.

– Azért ennyire még én sem vagyok fontos ember – mosolyodott el Giin.

– Tudom, tudom, „a világ nélküled is forog tovább”, meg a többi. De most nem erről akarok beszélni, hanem arról, amit máshol ír a Bokra, azt hiszem, a lehetőségekről szóló paatban, a csodák idejéről szóló rész után. Te biztosan tudod kívülről.

– Az igazi csoda nem az, amikor megtörténik a lehetetlen. Az igazi csoda az, amikor a lehetőség feltárul előttünk, s egyszerre csak kiderül: mi vagyunk a megfelelő személyek, akik a megfelelő időben a megfelelő helyen tartózkodnak. Ilyenkor a kezünkben tartjuk a világot, és olyan hatalommal bírunk, amely a semmiből teremteni képes.

– Igen, ez az – bólogatott Maryaa. – Te nem érezted így magad soha?

– Nem. Én mindig azt éreztem, hogy a rossz időben vagyok a rossz helyen, és csupa rossz alternatíva közül választhatok.

Maryaa felnevetett, és egy darabig nem is volt képes abbahagyni. Görcsösen kapaszkodott Giin kezébe, és amikor végre újra levegőhöz jutott, kicsordult könnyeit törölgette.

– Tudom, hogy nem vicces, de kívülről nézve nem egészen így látszik. Nagyon sok minden múlott rajtad az elmúlt években, igazán fontos, a Kaven, sőt a világunk egészét érintő dolgok. Téged és Martynt tartanak a 40. század legbefolyásosabb embereinek.

– Igen, elhiszem, hogy kívülről így látszik. Én azonban átéltem, és valahogy hiányzott belőle a hatalom érzése, az, hogy én tartom kézben a világot. Bár Martynnak valószínűleg ez is megvan – mosolyodott el. – Talán kellene mandist írnom ehhez a szakaszhoz arról, hogy a teremtés milyen fájdalmas is tud lenni. Valahogy túl optimista itt a főszöveg megfogalmazása.

– De az is lehet, hogy benned van a hiba – vágott vissza játékosan Maryaa. – Túl sokat borongasz, nem élvezed azt, ami éppen van. Mindennek csak az erkölcsi oldalát nézed, és túlságosan szigorú vagy magadhoz. Ettől aztán időnként elviselhetetlenül merev vagy. És ahogy öregszel, mindez csak rosszabbodik. Igaz, én könnyen beszélek, nekem már nem kell figyelnem arra, hogy ne csontosodjam meg öregkoromra…

Maryaa könnyedsége nem volt erőltetett: már régen elfogadta a sorsát, és nem tiltakozott ellene. Pedig betegsége nagy fájdalommal járt: a valaha magas asszonyt meggörnyesztették a kínok, kreol bőre szürkés árnyalatúra sápadt, rövidre nyírt, valaha gesztenyebarna haja teljesen megőszült. A szellemét azonban nem roppantotta meg a betegség és a fájdalom. Talán ez volt az, amit Giin a legjobban csodált benne.

***

A következő hetekben a Kavenen belül sokat csillapodtak a kedélyek, és Giin még vasárnap, a templomban is visszahallotta saját szavait: „Meg kell bíznunk egymásban.” Chosan-ra is felhívta, hogy megköszönje a segítségét. Beszéde újjáélesztette a harci kedvet is a kaveni fiatalok körében, és megugrott azoknak a száma, akik katonai szolgálatra jelentkeztek.

Az Oderut külsős társadalmában viszont éppen ellenkezőleg zajlottak a dolgok: éleződni kezdett a helyzet a háborúellenes kormány és a lakosság háborúpárti része között. Egyre többen voltak, akiket a Murata Szövetség tagjainak lassú felmorzsolása félelemmel töltött el, és tenni szerettek volna ellene. Egyre kevesebben érezték biztonságban magukat a CSU által nyújtott megnemtámadási garanciák mögött, és a semleges Földre hivatkoztak, amelyet a birodalom a garanciák ellenére is megtámadott.

– Ha még tovább várunk, teljesen magunkra maradunk a harcban! – szónokolta Siaxen helyettese. – Nem várhatunk! Új választásra, új elnökre van szükség, azonnal!

Giin más forrásokból tudta, hogy a kormányból is többen gondolkodnak hasonlóan. Éppen csak azt nem tudta, hogy ki lehetne az az elnök, aki képes lenne az egész Oderutot maga mögé állítani: Siaxen eltűnése után egyik oldalon sem maradt igazán karizmatikus ember, aki felállhatott volna.

Az indulatok egyre magasabbra hágtak, sok helyen utcára vonultak a semlegesség ellen tiltakozók, a parlament szinte folyamatos ülésein a képviselők hangosan kiabáltak egymással. Aztán elesett a Decaron–2, és egyszerre furcsa várakozás telepedett az emberekre. Még Maryaa is gyakran érdeklődve kapcsolta be detáját információkért, pedig őt egyre kevésbé érdekelték a külvilág eseményei.

Egyszer csak kormányátalakításról röppentek fel kósza hírek, de új választások kiírásáról nem esett szó.

– Arra nincs időnk – mondta a miniszterelnök a meglepett Giinnek, akit nem sokkal ezután felhívott. – Ha be akarunk lépni a háborúba, nem halogathatjuk tovább.

– És ezt miért pont nekem mondja? – kérdezte Giin.

– Mert az ellenzékkel megállapodva magát szeretnénk felkérni az Oderut elnökének.

Giin elhűlt.

– Engem? De hát nem is vagyok oderuti!

– Volt egy törvénymódosítás a jelen körülmények figyelembevételével. Nagyon fontos lenne, hogy vállalja, uram. Ön az egyetlen jelölt, akit az ellenzék és a kormány is elfogad, sőt, aki által a Kavennel is együtt tudnánk működni. Arról nem is szólva, hogy a hadsereg több vezetője szerint már így is késésben vagyunk, ha valóban szeretnénk a már hadban álló rendszereknek segíteni.

– De a feleségem…

– Tudjuk, hogy nagyon beteg, és azt is, hogy ön éppen ezért vonult vissza az aktív közszerepléstől. Az idő azonban minket is sürget, és nincs más jelölt, aki mögé hajlandó lenne felsorakozni az egész államszövetség. Annyit tudunk segíteni, hogy csupán a legfontosabb elnöki tennivalókat bíznánk önre: semmilyen protokolláris alkalmon nem kellene részt vennie, a parlament és a kormány ülésein is csak akkor, ha nagyon szükséges, és akkor is elég, ha csak virtuálisan van jelen.

– Értem. Elsősorban a nevemre lenne szükségük – felelte mereven Giin.

– Nem érti, uram. Nemcsak a nevére van szükségünk, de a felesége helyzete miatt egyelőre az is több, mint a semmi. Később pedig számítunk arra, hogy a teljes elnöki feladatkört átveszi, amely időközben szélesebb lett, mint az elődjéé volt: a parlament a tegnapi ülésszakon szavazott meg az elnök számára teljes körű jogosítványt úgy katonai, mint végrehajtási kérdésekben.

Nem kellett mondania, mit ért „később” alatt.

– Még egy kérdésem van – mondta halkan Giin. Nem volt előtte kétséges, hogy vállalja-e a feladatot: nemcsak lelkiismerete miatt, de tudta, hogy Maryaa is erre fogja buzdítani. – Mikor kezdődne a megbízatás?

– Gyakorlatilag amikor igent mond.

– Akkor kérem, hogy adjanak még néhány órát. Mondjuk… itteni idő szerint este hatig. Utána – sóhajtott –, nos, utána állok rendelkezésükre.

***

Maryaa nem érte meg a beiktatását: két nappal előtte csendesen elaludt, Giin csak reggel vette észre, hogy már nem lélegzik. A következő napokat úgy élte át, hogy időnként azt sem tudta, mi történik vele. Meg sem kísérelte összeszedni magát, teljesen átengedte magát a gyásznak, mert tudta, hogy csak így lesz képes utána a kötelességeire koncentrálni. Tompán hagyta, hogy sodorják az események: a virrasztás, a temetés, a gyászhét, közben a beiktatás és néhány formális megjelenés. Meg sem próbált gondolkodni, meg sem próbált másra figyelni, engedte, hogy a fájdalom újra és újra belé marjon, és eszébe jusson Maryaa, a nevetése, az arca, a mosolya – nem küzdött az értelmetlenség érzése ellen. Bár képtelen volt elhinni, tudta, hogy később könnyebb lesz, hogy újraindul majd az élet, és egyszerűen csak várta, hogy ez a pillanat elérkezzen.

Amikor már másra is tudott gondolni, tudatosan folytatta az önkínzásnak ható lezárást: néha már nem is értette, mit jelent az a rövid hangsor, hogy „meghalt”, annyiszor kimondta magában, hozzá képzelve a már élettelen testet, ahogy reggel megtalálta. Egészen addig folytatta, amíg az érzések ki nem égtek, csak egyfajta üresség maradt a helyükön.

A lezárást segítette az is, hogy elköltözött Lennáéktól: az elnöki rezidencián már semmi nem emlékeztette Maryaara, annál inkább arra a felelősségre, amelyet magára vállalt. A napok múlásával a miniszterelnök egyre több feladatot adott át neki, s egy hónappal Maryaa halála után már egész napját kitöltötték a kormányülések, katonai megbeszélések, mozgósítási és polgári védelmi tanácskozások, gazdasági egyeztetések hadiipari cégekkel. Sokszor úgy érezte, mintha egy hatalmas vállalat fő adminisztrátorává választották volna, végül kijelentette:

– Azoknak a tevékenységeknek az elvégzését, amelyek nem a háborúval kapcsolatosak, bízzák valaki másra. Én pedig részt akarok venni a most kezdődő offenzívában.

A miniszterelnök bólintott, és Giin érzékelte, hogy kezdettől fogva ezt várta tőle. Így kormánya kezében összpontosul majd az a hatalom, amelyről ő most lemondott, ráadásul láb alatt sem lesz. De nem bánta.

Leon az offenzíva megindítását követő napon hívta fel.

– Nem tudtam előbb hívni, nem tudtam – hajtogatta a sokktól kába tekintettel Maryaa legidősebb fia. – Nem tudtam, hogy ennyire beteg…

– Mindannyiunkat hirtelen ért a halála – felelte színtelen hangon Giin. Leon mintha meg sem hallotta volna.

– Képtelen voltam üzenetet küldeni. Figyeltek, talán most is figyelnek. Túl feltűnő lett volna, túl sokat kockáztattam volna, pedig azóta tudtam, hogy anya rosszul van, hogy megnyílt az új front, és megláttam a nemzetközi hírekben, de mielőtt megkereshettem volna magukat, már meg is szakították a távközlési vonalakat. Most is egy üres naprendszerből hívom – hadarta szinte egy szuszra Leon. – Pedig próbáltam hamarabb lelépni, és amikor sikerült, reménykedtem, hogy még életben találom… Mindketten meghaltak, és mindkét alkalommal csak maga volt mellettük, én sosem…

– Az apja mellett nem voltam ott… – kezdte Giin, de Leon a szavába vágott.

– Maga temette el. Az anyámat is. Én pedig még meg sem gyászolhatom őket.

– Nem a ruha gyásza a fontos – próbálkozott Giin a vigasztalással, de szavait Leon csak egy görbe pillantással jutalmazta.

– De az is fontos. Sőt. Lassan már azt is elfelejtem, hogy kaveni vagyok! – Az utolsó szavakat szinte már kiabálta.

– Nincs messze a háború vége. Utána talán mindketten újra azok lehetünk, akik lenni szeretnénk.

– Sosem lesz vége! És ha igen, akkor is ki marad nekem? Egyáltalán: kiért, miért harcoljak még? – lehajtotta a fejét, zihálva törtek belőle elő a szavak, ahogy a zokogás erőt vett rajta. – Az egész… az egész életemet erre tettem fel, és anyámnak… anyámnak igaza volt. Nem maradt mellettem senki… nem maradt mellettem, akiért küzdjek…

Giin egy darabig nem szólt, csak amikor látta, hogy Leon válla már nem remeg annyira.

– Az anyja arra kérte, hogy érte harcoljon. Harcoljuk meg ezt a háborút. Aztán, ha véget ér, és megérjük, megtartjuk a gyászt. Most nem annak van itt az ideje.

– Ezt a Bokrából idézte, ugye? Hogy mindennek megvan a maga ideje.

– Tényleg benne van a Bokrában, de Nagy Andreas itt a Bibliát idézi. Igaz, szerinte nincs garancia arra, hogy egy ember életében el is jön mindennek az ideje. Ennek ellenére mindig azt kell tenni, aminek éppen ideje van.

– Tehát küzdenünk kell akkor is, ha esetleg mi magunk sem érjük meg a békét.

– Így van. Tudom, hogy Maryaanak is ez volt a kívánsága.

Leon homloka ezer ráncba szaladt, majd mélyet sóhajtott.

– Akkor tényleg ez a feladatunk. Anya soha nem mondott ilyet azelőtt. Éppen ellenkezőleg. Bolondságnak tartotta, amit apával csináltunk. Megszállottnak nevezett mindkettőnket. Aztán az öcsémet is elvettem tőle… igen, anya nem értett egyet velünk…

Mert nő volt, anya volt – felelte volna a legszívesebben Giin, de képtelen volt megszólalni.

– Szóval harcolni fog maga is? – kérdezte Leon egy idő után. – Mint az Oderut elnöke felvonul a CSU ellen?

– Igen. Az oderuti erők egy része már a határok mentén gyülekezik. Nem várhatunk sokat a támadással, különben az összes még álló szövetségesünk elesik.

– A határ mellett? Az Oderut már készül a támadásra? Ez nagyon jó hír, az pedig különösen az, hogy nem tudok róla! Nyilván akkor mások sem tudnak. – Leonon látszott, hogy a hírek hatására még anyja haláláról is elfeledkezett. – Hogy sikerült ezt megoldaniuk?

– Sokáig nem volt általános mozgósítás, eddig főleg kavenieket mozgósítottunk. Az igazi sorozás csak azután kezdődik, hogy a támadást megindítottuk.

– Hány seregük van?

– Egyelőre négy, ebből három kaveni. De a mozgósítás után első körben hat teljes hadsereget tudunk indítani.

– Hat? Az már elég jó. Akkor az a sok információ, amelyet át akartam juttatni, magánál lesz a legjobb helyen.

– Milyen információ?

– Van itt egy adatgyűjtemény, amit mindjárt át is küldök: a CSU támadó hadseregeinek létszámát, felfegyverzettségét és területi eloszlását mutatja, beléptető kódokkal, jelszavakkal, jelszóváltási algoritmussal. A következő hetek csapatmozgási taktikáit is felvázoltam. Ha nem is teljesen, de nagyjából ezekhez fogják magukat tartani a seregek. Megtudhatják még azt is, hol vannak azok az utánpótlásvonalak, amelyeket el kell vágniuk, és jó lenne, ha alá is aknáznák őket. Csatoltam még hozzá néhány határ menti naprendszer beléptetési kódját, ezek a Singlon, a Canopus és az Emerald, bár biztos vagyok abban, hogy az első támadás után kódot változtatnak. Ezenkívül nem tudom, hogy tudja-e: a Murata űrerejét beszorították egy automata naprendszerbe. Az Oderut hadserege, ha a Fair-köd felől támad, pont ki tudja szabadítani őket. Még pár hétig bírják élelemmel, de utána meg kell adniuk magukat. Annak a rendszernek a legfontosabb adatait is elküldtem.

– De hát ez rengeteg adat! Hogy fért hozzá mindehhez?

– Jól helyezkedtem – vigyorgott Leon. – De van más is. Úgy néz ki, hogy az SE maradéka és az elnök közötti leszámolás az utolsó fázisába lépett. Bár azzal, hogy Martyn az egész SE-t kirendelte a háborúba, egyelőre elodázta a dolgot.

– Úgy tudtam, Martynnak sikerült konszolidálnia a helyzetet.

– Sikerült volna, ha mi nem vagyunk. De mivel nekünk mindenhol vannak embereink, úgy néz ki, sikerült megkavarni a helyzetet.

– Ki az a „mi”?

– Az ellenállás. Ha mi nem lettünk volna, az SE automatikusan az elnök irányítása alá kerül.

– Ennyire kiterjedt a maguk ellenállása?

– Meglehetősen. Ennek ellenére sajnos nem sikerül minden csapást kivédenünk. A Shremeyán például… – Leon arcán árnyék suhant át – … megbuktunk. A magunk embereire nem figyeltünk… És Rundi is… Nem kellett volna annyit várnom azzal, hogy agyonlőjem a vén sátánt.

– Maga… maga ölte meg Rundit? – dadogta Giin döbbenten.

– Nem egészen. Valaki néhány perccel megelőzött. Fogalmam sincs, ki lehetett. Martyn is utálta, de annyira azért nem, hogy kinyírja. Pedig igazán megtehette volna.

– Az elnök utálta Rundit? – kérdezett közbe értetlenül Giin.

– Persze, az elnök is, de nem róla beszélek. Hanem Paul Martynról. Volt valami ügye az öreggel még az akadémián. Ha megtette volna azt a szívességet, hogy kinyírja, biztosan kivégzik, és ez sok problémát megoldott volna.

– Mi van most vele?

– Az elnök talonban tartja vész esetére. Nem hisz a bűnösségében, érzi, hogy átráztuk. De remélem, még azelőtt sikerül kinyírnunk, hogy újra visszavenné a hadúri hivatalt, és ő nyírna ki minket. Az a helyzet, hogy nemrég átszállították a Mwakanéra. Így most Melilanra hárul a feladat, hogy feltűnés nélkül eltegye láb alól.

– Melilanra? Miért pont rá?

– A Mwakanén most Melilan a kormányzó. Ő meg sosem rejtette véka alá, hogy el akarja tenni Martynt láb alól. Hát most megteheti. De jó lesz, ha siet, mert ki tudja, mennyi időnk lesz azután, hogy maguk belépnek a háborúba.

Giin nehéz szívvel bontott vonalat, és szinte azonnal újabb hívása érkezett: Chosan-ra kereste, először azóta, hogy megválasztották.

– Mindenekelőtt részvétemet szeretném kifejezni, Giin-ra. A felesége igazán nagyszerű asszony volt. Azért nem hívtam előbb, mert nem akartam megzavarni sem a gyászát, sem a munkáját. De most, hogy az Oderut hadseregeinek élére állt, szeretnénk felkérni, hogy vállalja el a Kaven Vezető Testületének elnöki tisztjét.

Giin megdöbbent.

– De hát… maga jó elnöke a testületnek, és erre tényleg se időm, se energiám nincs!

– Tiszteletbeli elnökségről lenne szó, amellyel kifejeznénk, hogy a Kaven teljes mellszélességgel maga mellett áll. Mindenben – nyomta meg a szót a mazdra. – Nem magunk miatt gondoltunk erre, hanem azért, hogy mutassuk: egyetértünk magával a flooistákkal kapcsolatban, valamint hogy az Oderuton, a CSU-n és bármely más államban élő kavenieknek legyen végre nyilvánvaló, hogy most érkezett el annak a harcnak az ideje, amelyre már jó ideje készülünk, és amelyből nem húzhatja ki magát senki sem. Ezen kívül pedig szeretnénk a rendelkezésére bocsátani a Kaven erőforrásait. Nem, nem a hadosztályokra gondolok, az nyilván már most is a magáé. Talán emlékszik, említettem, hogy Armoin-ra nem sokkal az ön első politikai fellépése után, amikor még nyitottak voltak a CSU határai, kiépített egy elég széleskörű információs szervezetet, mégpedig olyan mazdrákból, főleg safirokból, akik közül a fiatalabbakat előzőleg hírszerzőnek képeztek ki a delhi katonai akadémián. Jórészt ők szervezték meg a birodalmon belüli ellenállást, s vannak közülük emberek még a hadseregben is.

– Igen, emlékszem.

– Nos, ők a birodalmon belül egy egészen sajátos távközlési rendszert alkalmaznak, amelybe maga is bekapcsolódhat, amint olyan területre lép, ahol van uniós távközlés. Információik segítségére lehetnek a további lépések előkészítésekor.

– Valamit mondott erről egy volt akadémiai évfolyamtársam, aki szintén közéjük tartozik…

– Ketton?

– Igen.

– Ő most az elnök egyik közeli embere. Tőle tudjuk azt is, hogy az elnök nagy valószínűséggel kaveni származású, de ha nem is az, a kutatóintézetének köszönheti, hogy annyi ideig élhet majd, mint mi.

– Ez azt jelenti, hogy még legalább ötven éve van, ha nem több… – morogta félhangosan Giin. Eszébe jutott, hogy Ketton annak idején tényleg említett valami kutatóintézetet az elnökkel kapcsolatban, de akkor nem figyelt oda erre az információra, mert érdektelennek tartotta. – Hát ezért ér annyira rá!

– Így van.

– Ennek minél hamarabb véget kell vetni – mondta Giin megújult elszántsággal.

– Így van – ismételte meg Chosan-ra. – Éppen ezért kérem, fogadja el támogatásunkat.

– Köszönöm. Elfogadom – felelte Giin.

– Szólok Fenlanis-rának, hogy mostantól kezdve maga a parancsnok. És azt hiszem, hamarosan a CSU-ból is keresni fogják.

Az információk, amelyeket azonnal megosztott a vezérkarral, némileg kizökkentették közönyéből, és egész nap eszébe sem jutott Maryaa. Csak amikor este már az ágyában feküdt, akkor mart bele a bűntudat, bármennyire tudta is, hogy értelmetlen. Szégyellte magát, hogy megfeledkezett a gyászról, és azért is, mert tudta: ez egyre többször fog elő vele fordulni.

***

– Ez a lépés az egész balszárnyat veszélyezteti! – tiltakozott hevesen az űrhadászok vezetője.

– Viszont megvan az az előnye, hogy mivel teljesen új taktikáról van szó, az ellenfél nem fogja tudni, hogyan reagáljon rá – vette védelmébe Giin javaslatát a muratai űrhadász parancsnok, Mate. Ő volt az, aki árulástól való félelmében kis híján alápörkölt a felmentő oderuti seregeknek, amikor azok megtörték az őket körülfogó birodalmi kordont.

– Nem teljesen új a taktika – vette vissza a szót Giin. – Viszont azok, akik ismerhetik, nincsenek ellenségeink között, hanem éppen a Föld űrterébe próbálnak benyomulni. – A többiek értetlen tekintetét látva magyarázatba kezdett. – Hasonló taktikát alkalmazott a Decaron esetében a támadó Első Hadsereg űrhadász flottája. Pillanatok alatt szétverték az űri ellenállást, és hatalmukba kerítették mindkét tranzitállomást.

– Pillanatokon alatt? – kérdezett közbe valaki értetlenül.

– Tizenhat órán belül az övék volt a naprendszer déli féltekéje, s alig kilenc nap múlva már a teljes űrterület.

– Az tényleg jó idő. De ki szavatolja, hogy az ellenfeleink nem ismerik ezt a taktikát? – kérdezte újra az oderuti űrhadász parancsnok.

– Hamar kiderül – legyintett a muratai, aki, úgy tűnt, Giin ötleteinek védelmét saját kötelességének érezte. – Már az első pár órában. Ha ismerik, akkor sem veszítünk semmit, főleg a balszárnyat nem, mert el sem indítjuk őket.

– Ez igaz – szólalt meg a muratai seregek eddig némán ácsorgó fővezére. – És ha sikerül, ellensúlyozza seregeink jelentős sebességhátrányát is.

– Próbáljuk meg – sóhajtott végül az oderuti parancsnok.

– Akkor tehát mi kezdünk. Abban a pillanatban, hogy a Tank bejut a naprendszerbe, van negyven percünk – dörzsölte össze a kezét a muratai alvezér. – Nagyot durrantunk alájuk! Jó lesz végre hazamenni.

– Így van, csak ez alkalommal ne nyissatok ránk tüzet, ha megjelenünk utánatok – viccelt egy oderuti, és mindannyian felnevettek.

A nevetés hangos volt, és éles, Giin kihallotta belőle a mindenkiben dolgozó feszültséget. Ő is elmosolyodott, aztán odaszólt az oderuti fővezérnek, Pinchasnak.

– Ennék valamit. Velem tart?

A magas férfi ellenőrizte az időt, aztán bólintott.

– Igen, úgy látom, már régen esedékes. De előtte szólok még az altisztemnek, hogy élesítse a riadót. Ha elsőre sikerül bejuttatni a Tankot, alig öt óránk van…

– Csak a konyhát be ne csukják a riadóztatáskor – morgott félhangosan Mate.

– Ha így lesz, fegyelmit osztok – jelentette ki Pinchas. – Én akkor most elmegyek élesíteni a riadót. Találkozunk tíz perc múlva a kantinban.

Távozása után Giin még ottmaradt a parancsnoki gép vizuális üléstermében, amelyből lassan szivárogtak el a többiek, és belső kételyeivel birkózva a Tank holovizionált képét nézte.

Egy teljes űrhajónyi robbanóanyag. Hatalmas felfordulást fog okozni ott, ahová érkezik – de ami ennél sokkal fontosabb: olyan speciális anyagból állították elő, amely alig okoz majd B-sugárzást, így a hajó, amely a muratai űrhadászflottát szállítja, alig negyven percen belül követheti is. Ha sikerül, nagy meglepetést okoz majd az ellenséges seregnek, amely a Tank belépése után legalább másfél óráig nem számít újabb belépő hajóra.

Kockázatos terv, de senki sem tudott jobbat.

– Ne aggódjon, elnök úr – lépett mellé a harcias kis muratai. – Nem lesz itt baj. Jól befűtünk nekik, és néhány hét múlva újra a mienk a Murata!

Giin sóhajtva csóválta meg a fejét.

– Félek, hogy a belépéssel túl sokat kockáztatunk. A maguk egész flottáját megsemmisíthetik, ha nem jönnek be a számításaink…

– Miért ne jönnének be? Ez a terv kitűnő. Majd meglátja. Mi inkább azt szeretnénk, ha maga nem jönne az oderutiakkal, csak amikor már teljesen biztonságos…

– Ezt a vitát már legalább négyszer lefolytattuk. Többször nem áll szándékomban. Véleményem azóta sem változott.

– Értem én, de ez még nem jelenti azt, hogy egyet is értek…

– Azt várták talán, hogy a frontvonalak mögött egy luxushajón kivárom, amíg más megharcolja helyettem a háborút?

Mate elvigyorodott.

– Most, hogy így mondja… az nem vallana magára. És az is biztos, hogy az emberei rajongani fognak magáért. Na, de mennem kell. Mindjárt kezdünk.

Barátságosan meg akarta ütögetni Giin vállát, de a vetített kép átcsúszott a szilárd felületen. Mindketten felnevettek.

– Maguk, niesiek, meg a maguk ördöngös technikái! – kiáltott fel vidáman a muratai. – Ez a holovízió az ember idegeire megy!

Felnevetett, aztán csámpázó járásával saját ajtaja felé távozott.

Giin meredten nézte a képernyőt, amely a várakozó muratai szállítóhajót mutatta. Ki tudja, mi lesz azokkal az emberekkel, akik most ott vannak? Talán egyenesen a halálukba indulnak. Aztán egyszerre a szállító meglódult, és gyorsítani kezdett.

Nem tudta, hogy egyáltalán vettek-e levegőt az alatt a tíz perc alatt, amíg a hajó elugrott, mivel a teremben tökéletes volt a csend.

Amikor eltűnt, a csend mintha tovább mélyült volna.

Giin tudta, hogy nemcsak ő számol, hanem mindenki más is körülötte.

Megpróbálta elképzelni, ahogy a nagy szállítóból kirajzanak a kis vadászgépek, de képtelen volt rá. Rettegett, hogy a halálba küldték azokat az embereket, akiket nem is olyan régen ők mentettek meg a biztos pusztulástól.

Aztán valaki megmozdult, és ez megtörte a néma várakozást: itt is, ott is emberek léptek egymáshoz, hogy rövid, semmitmondó kérdéseket tegyenek fel, vagy éppen megosszák kétségeiket.

– Uram, a védelmi miniszter keresi – lépett hozzá a titkára, akit nem is látott bejönni a terembe.

– Igen? – nézett a holoképre idegesen. Most nem igazán érdekelték a hátrahagyott kormány intrikái.

– A tartalékos állományok felének mozgósítása megtörtént, uram. Velük már négy ütőképes hadsereget tudunk kiállítani. Melyik körzetbe irányítsuk őket?

Giin elszakította gondolatait a muratai csapatoktól, és a csillagtérképre vetett egy pillantást.

– Mivel kettes űrhadász hadosztályunk már belépett a Canopus rendszerébe, ezért az Oderut-13-hoz menjen legalább két hadsereg. A másik kettőt úgy pozicionálja, hogy az Oderut-3-hoz és a 13-hoz is bármikor eljuthassanak. Ha a kettesek sikerrel járnak az Emerald rendszerében, akkor a hármas és négyes bolygóhadosztályt az Emeraldon keresztül küldje a Singlon és a Corvus rendszerébe.

– Értettem.

– Ha pedig… – fogott volna bele egy újabb hosszadalmas parancsba Giin, de egy hangos rikkantás belé fojtotta a szót.

– Megjöttünk, és a berepülőpályáknak még a közeléből is kitisztítottuk őket – bukkant fel a holotérben a vidám muratai vigyorgó képe. – A tranzitállomást blokkoltuk. Jöhettek!

A teremben örömteli kiáltások hallatszottak, többen felszabadultan nevettek. Giin megkönnyebbülten is felsóhajtott, majd tekintetét visszafordította a hadügyminiszterre.

– Meggondoltam magam. A négyeseket küldje utánunk a Fair-ködön át, amilyen gyorsan csak lehet. Az sem probléma, ha a tartalékosok csak pár nappal később csatlakoznak hozzájuk már itt, a Muratán.

Ha ugyanis nem sikerül egyetlen támadással elsöpörniük az uniós seregeket, a háború akár hónapokig is eltarthat. Akkor pedig van idejük a tartalékra várni.

Giin nem volt optimista. A kezdeti siker azonban sokat javított a hangulatán. Talán mégsem teljesen esélytelenek. Talán ők is lehetnek Dávid, amely legyőzi Góliátot.

***

A valahai muuratani templom helyén megtartott gyászszertartáson akkora volt a tömeg, hogy nem lehetett látni a szélét. Mindenütt fehér és fehér, mintha a kora nyárból egyszerre a télbe léptek volna, és hó lepte volna el a tájat. Pedig nem mindenki volt kaveni, sőt, talán a többség külsős volt, most azonban ők is fehér leplet terítettek magukra. Egyedül Giinen volt más szín: rajta, mint a szolgálatot vezető mazdrán csak a suut és a talár volt fehér, fölötte a súlyos, kék köntös alig rezdült az enyhe szélben.

A pusztítás mértéke annyira megdöbbentette, hogy a szertartást is alig tudta megtartani: a föl-föltörő érzelmek fojtogatták torkát.

Családok százai tűntek a semmibe, csakúgy, mint a Shremeyán. Családok, melyeket már soha nem lehet újraalapítani: a Vendék, az Uytok, a Koorannok, a Faysiák, a Lattinaasok és kisebbek, melyeknek talán nem volt Kaven-szerte ismert a nevük, de emberek ezreinek jelentették az otthont, a családot – az életet.

Amikor a kilencedik sereg tábornokát, Manovot elfogták, és megkérdezték tőle, mi volt a pusztítás oka, a nagydarab férfi vigyorogva elnöki parancsra hivatkozott. Az azonban nem volt egészen világos, hogy mi is volt ez a parancs. Giin tudomása szerint csupán Muuratan egy bizonyos részének elpusztításáról rendelkezett, de annyira nem volt homályosan megfogalmazva, hogy tizenhétmillió embernek kelljen meghalnia miatta. Amikor azonban rákérdezett, mi volt a tábornok cselekedeteinek mozgatórugója, fájdalmasan egyszerű választ kapott.

– Miért? Hát, mert niesiek. Minél kevesebb van belőlük, annál jobb.

Ez az öncélú pusztítás felfoghatatlan volt Ari számára is, aki szintén részt vett a kihallgatásokon Lileyntellel, a Murata elnökével együtt.

– Sosem fogom megérteni ezt a fajta logikát – mondta Ari fáradtan, miután a férfit elvezették.

– Pedig fajgyűlölet mindig is volt, és valószínűleg mindig is lesz. Éppen csak az áldozatok változnak helyenként és koronként – felelte Lileyntel lassan, mintha imádkozna.

– Igen – bólintott türelmetlenül Ari –, ezt én is tudom. Csak azt nem értem, miért.

– Mert mi mások vagyunk. A Kaven más. És ez olyan bűn, amelyet több generáció elteltével sem lehet megbocsátani – felelte egyszerűen Giin. – Jó példa erre a kiszakadtak esete. Nézd csak meg őket. Ők talán még jobban megszenvedték ezt a háborút, mint a Kaven.

Ulton állapota Giin szavait igazolta. A kiszakadt negyedeket, köztük az ősi niesey-negyedet szinte a földdel tették egyenlővé. Lakosai csak azért élték túl a mészárlást, mert Lileyntel még Ulton bekerítése előtt kitelepíttette őket.

Van-e értelme egyáltalán a háborúnak, a CSU felbontásának, ha ez a gyilkos lelkület tovább él, és csak az alkalmat várja, hogy újra támadhasson?

Ekkor Ari megmozdult mellette, és közelebb lépett hozzá, hogy az Atenęma Gaadrát közösen mondhassák el a gyászszertartáson összegyűlt külsősök és kaveniek. Giin mondott egy-egy sort nitanul, utána Ari lishül ismételte a szavakat.

Aztán Ari előrébb lépett.

– Hadd tolmácsoljam a Szentatya üzenetét. Pásztori körlevelében ugyanis az összes keresztényhez szól, és azt üzeni, hogy Krisztus egyházának nem tagja az, aki bármilyen faji alapon történő vérontásban részt vesz, és Krisztus egyházának nem tagja az sem, aki az ilyet szó nélkül tűri.

Giin döbbenten nézett barátjára, Ari azonban felemelte a levelet, és egyenesen a kamerák felé fordulva hozzátette:

– Mivel pedig a Csillagunió kormánya és fegyveres testületei vétkesek az előbb említett bűnben, Krisztus egyházának nem tagja az, aki azt a kormányt vagy testületeit bármilyen módon, akár szóval, akár fegyverrel támogatja!

6. FEJEZET

Yaan

– Ez nem lesz így jó – állította le Yaan a munkát, amikor meglátta a csatornát, amelyet a többiek a délelőtt folyamán kiástak. – Így nem lesz elég stabil ahhoz, hogy az aláépítést megcsinálják. Meg kell várnunk a mérnököket, és lehet, hogy utána a nagy részét újra kell mélyíteni ott és ott – mutatott a leendő siklópályához közel eső két helyre.

Emberei nem kérdőjelezték meg véleményét, viszont örömmel fogadták, hogy szünetet tarthatnak. Többen cigarettát vettek elő, és szerszámaikat a gépek mellé téve az árnyékba húzódtak. Hamarosan megindult a beszélgetés itt is, ott is.

Amikor megjött a mérnök, és kijelölte azokat a szakaszokat, amelyeket újra kellett ásniuk, zokszó nélkül fogtak a munkába, főleg, miután Yaan is beállt közéjük, és egy kis erőgéppel a mély árok legalsó és egyben legproblémásabb részén munkába fogott. Bár legtöbbször a csoporttal együtt dolgozott, emberei mégis minden alkalommal megdöbbentek rajta, főleg azon, hogy mindig a munka nehezebbik részét vállalta magára, ettől aztán úgy dolgoztak mellette, mintha a teljesítményért fizetnék őket, és nem egy munkatáborban lennének.

A hibát estig sem sikerült kijavítani, hiába küszködött Yaan egész délután az árok fenekén. Amikor a munkaidő lejártával feljött, és a munkavezető mérnök mellé állt, hogy megszemlélje az eredményt, fáradtan csóvált meg a fejét.

– Oda kellett volna figyelnie rájuk – mondta a mérnöknek, és földes kezével megtörölte izzadó homlokát. Rögtön érezte, hogy elkente a sarat az arcán. – Úgy, ahogy most délután tette.

A mérnök sértődötten kapta fel a fejét.

– Pontosan megmondták nekik, hogy mit csináljanak.

– Egyik sem szakember. Nem lehet elvárni tőlük, hogy maguktól megcsinálják.

– Maga is tudta!

– Mert maga irányított, és mert fiatal koromban sokat dolgoztam építkezéseken. – Ruhaujjával letörölte arcáról a rákenődött maszatot. – De a következő hetekben, amíg a rengéscsillapító csatornarendszert ki nem építjük, folyamatos ellenőrzésre lesz szükségünk, hacsak nem akarjuk naponta megismételni azt, ami ma történt. Egy teljes napot elvesztegettünk…

Ortegia, aki mellette állt, zavartan fészkelődött, de nem szólt semmit. Yaan nem egészen értette magatartását: az utóbbi napokban sokszor volt ideges, feszült, sőt, néha mintha még bűntudatot is érzékelt volna felőle, de nem sikerült rájönnie, hogy mi a baja. Ortegia magától nem mondott semmit, Yaan pedig nem akart kérdezősködni. A foglyok körében gyakoriak voltak a súrlódások, Yaan ezek valamelyikét sejtette rossz hangulatai mögött. Mivel a fekete férfi úgy követte, mint az árnyék, úgy vélte, ez a súrlódás valamilyen módon az ő személyéhez köthető.

Szerencsére Ortegia ragaszkodása esténként, vacsora után mintha kicsit csillapodott volna, így Yaannak több alkalma is volt arra, hogy Malinnal kettesben maradjanak és beszélgessenek. Nem érdekelte, fogolytársai mit gondolnak róla, amíg azt hiszik, udvarol, legalább nem gyanakodnak árulásra.

Malin elmondott mindent, amit még élő családtagjaikról tudott, és azt is elmesélte, hogyan került éppen a Mwakanéra.

– Amikor elkezdődött az öldöklés, odaadtam a kártyámat Sheronnak, én pedig Norinnal, tudod, Norin Falkkal, akiknél a mészárlás után laktunk, gyorsan elrejtettem a családi irattárat. Elástuk az egészet.

– Mármint milyen irattárat? – kérdezett közbe Yaan.

– Azokat az iratokat, amik régen a Raas könyvtárban voltak, egy fémdobozban. Volt abban mindenféle dokumentum, családfák nyomtatott példányai, születési és halálozási nyilvántartások. Minden családnak van ilyen. Norinékét is elástuk. Amikor visszamentünk a házhoz, már nem találtunk élve senkit, mindenütt halottak voltak. Két napig bujkáltunk, de aztán biodetektorokkal ránk találtak. Fogalmam sincs miért, de minket nem vittek át az egyes kontinensre a gyűjtőtáborba, hanem a mazdrákkal és a többi veszélyesnek minősített kavenivel együtt idehoztak. Itt aztán megkerestem Nora Freyment, akiről még Judy mondta, hogy életben van, és…

– Mama, ezeket nem kellene elmondanod nekem. Nora Freymen…

Malin Yaan karjára tette a kezét, és örökké vidám szemében fájdalom csillant.

– Kinek mondjam el, ha nem neked? A családom szétszóródott, talán sosem látom őket többé, te pedig mégiscsak az unokám vagy, és tudom, mennyi mindent tettél a családért. Judyért, vagy akár No…

– Mama, légy szíves, erről ne beszéljünk – szakította félbe Yaan Malint. Nora Freymen említése lelkiismeret-furdalást keltett benne: pontosan tudta, hogy az ellenség vezérének szabadon bocsátásával valóban árulást követett el. Egyébként is régóta gyötörte már egy kérdés, amióta csak Malinnal először találkoztak itt, a Mwakanén. – Azt nem tudod véletlenül, anyával mi lett?

Malin keze megszorította Yaan karját.

– De, tudom, legalábbis az utóbbi néhány évet leszámítva. Amíg Quiescóban laktam, tartottuk a kapcsolatot. Abbahagyta a politikai elemzést, és közgazdászként dolgozott egy nagy állami cégnek. Amikor feloszlatták a nagycsaládokat, ő a szüleivel költözött össze, de Braas nagyapád nem sokkal ezután meghalt, Raana szerint nem bírta elviselni, ami a Kavennel történt.

Yaan nem igazán ismerte anyai nagyszüleit, életében összesen öt vagy hat alkalommal járt náluk, s bár akkor hosszú időt töltött a Braasmantin családnál, inkább a vele egykorúakkal volt együtt. Szeretett ott lenni, mert apja ezekre a látogatásokra sosem ment velük.

– Nem… nem próbált meg újra családot alapítani? – kérdezte kicsit később.

Malin csodálkozva nézett Yaanra, de aztán mintegy magának bólintott.

– Persze, te nem tudod, honnan is tudnád… édesanyád azóta Ertonba szerelmes, amióta találkoztak. Erton nem sokkal azelőtt kérte meg anyád kezét, hogy az Alfát elfoglalták, de aztán lemészárolták a családot, majd kitört a háború, és nem lett az egészből semmi, pedig Erton is túlélte a mészárlást. Nem lehetetlen, hogy ők ketten a mai napig kapcsolatban állnak egymással, de ezt már nem tudom biztosan.

Yaan elvigyorodott.

– Erton! Jaj, milyen jó lett volna, ha apát kiteszik a Kavenből, és Erton lett volna anya férje!

– Hát, az az igazság, hogy volt egy pont, amikor majdnem megtörtént. Apád egyszer nagyon régen megcsalta anyádat, csakhogy anyád akkor nagyon bután viselkedett, mert ahelyett, hogy a családi tanácshoz vagy mazdrához fordult volna, Ertonhoz rohant, és… ó, Yaan, nem tudom pontosan, mi történt. Szerintem Raana terhes lett tőle, apád pedig megzsarolta, és valamilyen paktumot kötöttek, hogy nem állnak mazdra elé… Pedig ha anyád akkor a legelején mazdrához fordul… No, mindegy. Zavaros volt minden akkoriban, Shonda is akkor szakadt ki…

– Anya terhes lett Ertontól? – kérdezte döbbenten Yaan.

Malin zavarba jött.

– Lehet, hogy nem, nem tudom biztosan… de szerintem igen.

– És mi lett a gyerekkel? – Yaannak nagyot dobbant a szíve. – Van még egy testvérem?

– Anyád sosem szülte meg – felelte csendesen Malin. – És sajnos már egy testvéred sem él.

– De hát Judy nem a testvérem?

– Nem, Judy Shonda lánya.

– Shondáé? – csodálkozott Yaan. – Azt hittem, apámé.

– Apádé? – csodálkozott el Malin is. – Miért pont az övé?

– Még Ronen említette régebben, hogy kihallgatott egy beszélgetést, az alapján gondolta, hogy… Te is mondtad az előbb, hogy apa valószínűleg megcsalta anyát…

– Nem, akkor sem – ingatta a fejét Malin elgondolkodva. – Lehet, hogy apádnak is van valahol egy házasságon kívüli gyereke, de Judyt Shonda nevelte fel, márpedig Shonda soha nem lett volna hajlandó Yaan gyerekét felnevelni. Különösen nem úgy, hogy még pénze is van, márpedig neki volt.

Beszéltek még Tobbeltékről is, majd megint a régi dolgokról: szerelmekről, botrányokról – néha csak pár szót, máskor félórát-órát is. Malin sokat mesélt arról is, hogyan élnek a Mwakanén a kaveniek, sőt, Yaan végül azt is tőle tudta meg, hogy a flooisták most egymást irtják a Shremeya miatt, azért nem próbálták meg eddig elfogni.

– Teljesen leköti őket, hogy kiszűrjék maguk közül az úgymond „szélsőségeseket” – számolt be Malin a legújabb összecsapásokról. – Mintha ők maguk nem lennének azok. Még a civil áldozatokkal sem törődnek, hiába terjesztik mindenfelé Giin beszédét, és ismételgetik, hogy „Meg kell bíznunk egymásban”.

– Hallottam, Giin milyen sikereket ért el – bólogatott Yaan. – Azt mondják, nem nagyon bírnak vele. – Kis szünetet tartott, és sokkal halkabban tette hozzá: – Örülök, hogy nem vagyok már katona. Szörnyű érzés volt ellene harcolni.

– És ha újra megtennének tábornoknak, mit csinálnál? – kérdezte kíváncsian Malin.

Yaan nem tudott azonnal válaszolni. Már elég régóta elváltak benne az érzései meg az elvei, és sokszor tett olyat, amit helyesnek gondolt, de gyűlölte magát érte, most azonban, hogy a Malinnal töltött idő lassan újra közel hozta régi életéhez, családjához, már elvi szinten sem tudta, mi lenne a helyes válasz.

– Valószínűleg tovább harcolnék, mert mint katonának, ez a kötelességem. De még többet… igen, még többet tennék a családomért, a kaveniekért…

– Hát már nem gondolod úgy, hogy az egész Kavennek pusztulnia kellene? – Malin hangja annyira halk volt, hogy Yaan alig hallotta.

– Nagyon sok pusztulást láttam, mama, és most már nem gondolom, hogy bárminek is pusztulnia kellene. – Malinra nézett. – Nem vagyok sem a Kaven mellett, sem ellene. Azt szeretném, ha végre béke lenne, és mindenki úgy élhetne, ahogy akar, és békén hagyná azt, aki máshogy szeretne boldogulni, mint ő.

Malin arca elborult.

– Félek, hogy ettől nagyon messze vagyunk még. Mi talán meg sem érjük…

Yaan lehunyta a szemét, és bólintott. Fiatal korában sosem hitte volna, hogy eljön ez a pillanat: nem vágyott másra, csak egy nyugodt állásra, családra, gyerekekre – még azt sem bánta volna, ha más írja elő számára, mi legyen ez a nyugodt állás, és ki legyen a házastársa.

***

A fegyverropogás olyan közelről hallatszott, hogy Yaan azonnal tudta: megtámadták őket. A vaksötét barakkba azonban csak kevés fény szűrődött be, mély álomból kelve még a szomszéd ágyon fekvő fogoly körvonalait is nehezen tudta kivenni.

– Mi az? – kérdezgették többen idegesen, és az egész helyiség felbolydult.

Yaan nem szólt semmit, és nem is mozdult. Biztos volt abban, hogy érte jöttek, ahogy abban is, hogy csak idő kérdése letörni az őrök egyébként sem túl lelkes ellenállását. Ahogy az előtte álló megpróbáltatásokra gondolt, összeszorult a torka: megszerette a békés építkezés és az esti beszélgetések nyugodt ritmusát.

A növekvő zűrzavarról tudomást sem véve felöltözött, és végiggondolta a következő perceket. Nem fogja hagyni, hogy bárki is védeni próbálja, vagy hogy Ortegia valamilyen hősies butasággal agyonlövesse magát. Megadja magát.

A vártnál jóval gyorsabban szűnt meg a lövöldözés, aztán lábdobogás hangja hallatszott a barakk mellől, végül kinyílt az ajtó, és egy éles fényű reflektor világított be a hunyorgó rabok közé.

– Paul Martynért jöttünk. Tudjuk, hogy itt van maguk között. Ellenállásnak nincs értelme, az épületet körülvettük. Senkit sem akarunk megölni – kiabált be valaki, és Yaan már elindult, hogy előrelépjen, amikor egy kéz nehezedett a vállára.

Ortegia volt az.

– Hagyjon! Ne… – suttogta, de nem tudta befejezni a mondatot.

– Itt van, ahogy megbeszéltük – mondta Ortegia hangosan, és egy erős lendítéssel előre lökte Yaant.

Yaan annyira megdöbbent, hogy torkára forrt a szó. Ortegia? Hát ennyire berozsdásodott az emberismerete, hát ennyire hasznavehetetlen a mentalitása?

A többi fogoly alig ocsúdott a döbbenetből, már a barakkon kívül voltak.

– Maga az a mwakni összekötő, akiről Falladi beszélt? – kérdezte a csoport vezetője Ortegiát.

– Én – felelte Ortegia, mire ő és a csoport vezetője odébb sétáltak a sietősen ereszkedő, ütött-kopott gémek felé.

Közben két férfi durva mozdulatokkal megkötözte Yaant, az egyikük a karjába nyomott valamit, és az egyik jármű felé tuszkolták.

– Sietnünk kell, mindjárt itt az erősítés – morogta az egyik nitanul, és Yaan kis híján felnevetett.

Biztos volt abban, hogy Melilan nem fog kapkodni a megmentésével. A rövid repülőút alatt nem is találkoztak más járművel.

Ellenfelei gyakorlott partizánok voltak: a csoport a legelső leszálláskor szétvált, és más-más járművel mentek tovább. A következő két órában Yaan utazott siklón, terepjárón, menetelt gyalog, sőt, az utolsó néhány kilométert valamilyen állat vontatta alkalmatosságon tette meg. Amikor bekísérték egy a kaveni település egyik jellegtelen házába, már virradt. Ortegia és az elfogását irányító csoport vezetője már ott voltak, és hevesen vitatkozva éppen tárgyaltak valamiről. Ortegia úgy tett, mintha észre sem venné, csak akkor nézett rá, amikor a csoport vezetője berekesztette a vitát, és Yaan felé fordult.

– Biztosan ez Paul Martyn? – kérdezte gyanakodva.

– Én vagyok – válaszolt Yaan, még mielőtt Ortegia megszólalhatott volna.

A férfi fölállt, közelebb sétált, és belebámult Yaan arcába.

– Mondták, hogy átszabták a képét, de nem gondoltam volna, hogy ennyire…

Yaan nem válaszolt, erre nem tudott volna mit mondani.

– Biztos, hogy ő az. Nézzék meg a vállát, csúnyán odapörköltek neki, amikor itt, a Mwakanén harcolt maguk ellen – szólt oda a férfinak Ortegia.

Yaan egykedvűen hagyta, hogy lerántsák róla a felsőruhát. Egyébként is szédült: ahogy a korábban belé fecskendezett szer lebontotta szervezetében a nyomkövető anyagot, fejfájást és rosszullétet okozott.

– Tudja, nem egységes a véleményünk abban, hogy mit csináljunk magával – folytatta váratlanul nitanra váltva a férfi. – Éppen ezért, bár én mindenféle tárgyalás nélkül szívesen agyonlőném, megvárjuk, amíg a mazdrák is ideérnek, hadd döntsenek ők. Engem maga miatt ne tartsanak gyilkosnak – jelentette ki, és leköpte.

Yaan nem törölte le az arcáról a nyálat. Sejtette, hogy a férfi a shremeyai ügyre gondol, és biztos volt abban, hogy nagyon sok keserűség felgyűlt már ezekben az emberekben az elmúlt hónapok belviszályai és öldöklései miatt.

– Shindon, staap! – szólalt meg az egyik társa, egy magas, sovány férfi szintén nitanul. – Aki mást megaláz, saját emberségét játssza el – tette még hozzá a Bokrából. Yaan érzékelte, ahogy szent szavak hatására csillapodik Shindon dühe.

– Raatęr – mondta, aztán sóhajtott, és odébb sétált.

A társa közben szintén melléjük lépett, és egy zsebkendőt nyújtott át Yaannak.

– Nem hiszek a maga ártatlanságában – mondta lishül.

– Semmilyen szempontból nem vagyok ártatlan – bólintott Yaan, és visszaadta a zsebkendőt.

– Majd a mazdrák eldöntik, mekkora a bűne – vont vállat a férfi, és visszasétált az asztalhoz, ahol a csoport vezetője, Shindon már Ortegiával tárgyalt. Ezúttal nem nitanul vagy lishül folyt a szó, hanem mwakniul, valószínűleg előtte akartak titkolózni.

– Andintan környékén várható az első támadás – magyarázta éppen Shindon Ortegiának, aki kényelmetlenül fészkelődött a helyén, és időnként Yaan felé pillantott.

– Nem akarok előtte beszélni erről – mondta, amikor Shindon elhallgatott. – Beszéli a nyelvet.

Yaan nem tudta, Ortegia honnan vette az információt, de a flooista főnök kérdő pillantására Ortegia maga adott választ.

– A felesége mwakni volt.

Egy pillanatra mindenki Yaanra nézett, aki felsóhajtott.

– Igen, beszélem a mwaknit.

– Mindegy – legyintett kis gondolkodás után Shindon. – Estére, gondolom, úgyis agyonlőjük, és akkor már úgysem beszél senkinek. Én viszont szeretném, ha sürgősen elvinné ezeket az információkat a maguk főhadiszállására, és nemcsak mi várnánk Andintannál a shayyiták támadását, hanem maguk is kivennék a részüket a harcból. Már többször megvédtük magukat, most nekünk lenne szükségünk támogatásra. A főnöke azt mondta, magára bízhatom a dokumentációt. Ezen minden rajta van, amit tudniuk kell – nyújtott át Shindon egy karát Ortegiának.

Ortegia még egy pillantást vetett Yaanra. Annyira ideges volt, hogy Yaan még távolról is érzékelte.

Amikor Ortegia távozott, Shindon az egyik csöndben álldogáló férfi felé fordult.

– Mit gondol, mazdra, megbízható?

– Szóltam volna, ha nem – felelte halvány ingerültséggel a megszólított. – Nem örült ugyan annak, hogy el kell árulnia Martynt, viszont tudta, hogy mi a kötelessége. Másrészt Falladi is kezeskedett érte. Egyébként is, maga mondta, hogy nem ad át neki semmi olyasmit, ami kompromittálhatná a terveinket.

Yaannak érdeklődve hallgatta a párbeszédet. Hát ismét kitör a háború a shayyiták és a kaveniek között! Vajon ez alkalommal is be kell szállniuk Keruéknak, vagy hagyják, hogy a két csoport lemészárolja egymást? Vagy ha beszállnak a nem shayyita mwaknik is, biztonsági ügyet kreálnak belőle, és Melilant bízzák meg a rendcsinálással? Ez ugyan rengeteg véráldozattal járna, de ki tudja, talán éppen ezért helyezték éppen ide. Az SE a múltkori háborúban is a kaveni áldozatok növelésére játszott.

Malin! Nagyanyja annyi mindent átélt az elmúlt években, és most még egy háború szakad a nyakába. Vajon mi lesz vele? Túl fogja élni, vagy végleg cserbenhagyja a szerencséje?

Valaki hozott neki egy széket, majd enni is kapott, miközben a mazdrákra vártak. Senki sem szólt hozzá, egymással is úgy beszélgettek, mintha jelen sem lenne. Később behoztak egy hosszú asztalt, leterítették, és tizenkét széket helyeztek mögé. Yaan elcsodálkozott. Már azt sem értette, miért nem elég egyetlen mazdra a kihallgatásához – de hogy éppen tizenkettőt hívjanak, mintha maga is hivatali vétségen kapott mazdra lenne, az nagyon furcsa volt. Arról nem is szólva, hogy nem értette, mit akarnak az ügyén tárgyalni – kaveni szempontból egyáltalán nem volt kétséges a bűnössége, és még ha tárgyalás nélkül végzik is ki, a kaveniek akkor sem fogják gyilkosnak tartani őket.

Odakint közben lassan délutánba hajlott az idő, és megérkeztek az első bírók. Ruhájuk ugyan nem árulkodott képesítésükről, de Yaan biztos volt abban, hogy mind safirok – ha más nem, a jelenlévők tisztelete mutatta hivatalukat. Egyiküket sem ismerte.

Késő délután volt, mire mind összegyűltek: öt nő és hét férfi. Közben a helyiség is zsúfolásig megtelt, nagyon sokan voltak kíváncsiak a hírhedt tábornok kihallgatására.

Amikor a bíróság tagjai elfoglalták a helyüket, Yaant őre az asztal előtt álló székhez vezette. Köteleit már korábban levették, most sem bilincselték meg: a mazdráknak szükségük van a testbeszédre is a helyes ítélethozatalhoz.

– Ka-raa-saaka, raais – köszöntötte őket Yaan, ahogy ilyenkor illett.

A mazdrák kivétel nélkül viszonozták a köszöntését, majd a legidősebb nő állt fel.

– Ön Paul Martyn, született Yaan Raas? – kérdezte lish nyelven. Yaan értette a nyelvválasztást: tiszteletben tartják azt a döntését, hogy nem kaveni többé.

– Igen.

– Meg tudná mondani, ki volt nagyapja legfiatalabb testvérének a másodszülöttje?

Yaan nem tudott azonnal válaszolni. A kérdés meglepte, de tetszett az a találékonyság, amellyel azonosítani próbálták.

– Nigraas – felelte rövid gondolkodási szünet után.

A nő bólintott, majd egy pillantással jelezte a többieknek, hogy megkezdi a tárgyalás érdemi részét.

– Bármennyire is tiltja a Bokra, hogy egy egész életet befolyásoló tárgyalást sietősen tartsanak meg, a jelen körülmények között nincs másra lehetőségünk. Ezért gyűlt össze nagybíróság, hogy lehetőség szerint egy ülésben döntésre jusson. Szólok azonban, hogy amennyiben a jelenlévők közül a döntéshozatalkor legalább négy mazdra a többség ellen foglal állást, tovább fogjuk tárgyalni az ügyét. A tárgyalást pedig – fordult egyenesen Yaanhoz – azért tartjuk szükségesnek, hogy magunk is megvizsgáljuk, valóban követett-e el olyan bűnöket, amelyekért, a hadiállapotot tekintetbe véve, a gyilkosoknak kijáró büntetést kiszabhatjuk. A vizsgálatra főleg az adott okot, hogy magát hazaárulásért ítélték halálra, amely büntetést csak az utolsó pillanatban változtatták életfogytiglanra. Szeretnénk magát is megkérdezni azokról a vádpontokról, amelyekben bűnösnek találták.

Yaan kihasználta, hogy a bírónő egy pillanatnyi szünetet tart, és közbevágott.

– Komolyan megtisztelőnek tartom, hogy miattam ideutaztak, de nem akarok nyilatkozni.

– Nem tehetjük meg, hogy nem vizsgáljuk ki az ügyet – felelte nyugodtan a bírónő, és többen bólintottak.

– Ha nem válaszolok, és gátat állítok, nem tudnak vizsgálni semmit – jelentette ki hasonló nyugalommal Yaan.

Többen összesúgtak. A bírónő nagyot sóhajtott, és két kezére támaszkodva előrehajolt.

– A nagybátyja nyomatékosan kérte, hogy vizsgáljuk ki az ügyét, mielőtt… mielőtt bármit lépünk. Elmondta azt is, hogy maga őt a Salaamon futni hagyta, ebben a vádpontban tehát igaza volt a birodalmi bíróságnak.

Yaan meghökkent, de nem Giin kérésén.

– A bíróság tudja, melyek voltak annak a zárt tárgyalásnak a vádpontjai? – kérdezte.

– Nemcsak a birodalomnak vannak beépített emberei – felelte a bírónő.

Yaan felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Ennek ellenére nem szeretnék nyilatkozni.

– Pedig van még egy vádpont, amelyben igaza volt az ügyészségnek, és szintén a maga javára szól, legalábbis ez előtt a bíróság előtt – szólalt meg egy vékony hang, és egy verébszerű nő lépett ki a tömegből. Yaan eddig észre sem vette, hogy ott van.

– Nora Freymen! – futott végig a suttogás a kaveniek között, és még a bíróság néhány tiszteletreméltó tagja is meghajtotta magát, amikor meglátták.

Nora Freymen megállt a hosszú asztal előtt, és a bíróság felé fordult.

– A szabadságharc végén, amikor súlyosan megsebesültem, és tévedésből bekerültem a katonai kórházba, Paul Martyn volt az, aki kicsempészett onnan.

Yaan a bírósághoz fordult.

– Kérem a bíróságot, vegye tekintetbe, hogy a védelmemben felszólaló hölgy családtag, és állítását nem tudja bizonyítani – jelentette ki. Más bíróságon ez az érv nem sokat nyomott volna a latban, itt azonban, tudta, hogy komolyan veszik majd.

– Családtag? – kérdezték többen is.

– Az unokatestvérem anyósa.

– Számít-e olyan rokonság, amely csak azután köttetett, hogy Paul Martyn kiszakadt a családból? – vágott vissza Nora Freymen. – Arról nem is szólva, hogy sosem ismerte az unokatestvérét.

– De ismertem! – vágott vissza Yaan, de nem tudta folytatni, mert hirtelen eszébe jutott réges-régi fogadalma, mely szerint bosszút fog állni Nora Freymenen, mégsem volt képes az arcába vágni az igazságot. Most nem. Inkább elhallgatott.

– Paul Martyn, ahol tehette, védte családtagjait, kímélte a kavenieket – szónokolta Nora Freymen ügyet sem vetve Yaan tiltakozó intésére. – Unokatestvérét, a Raas család elsőszülöttjét is ő mentette meg Melilan kezéből…

– Saját apámat azonban büntetőtáborba küldtem a Decaron elfoglalása után – szólt közbe Yaan.

– Mármint arra a férfira gondol, aki ezen a zárt tárgyaláson nyíltan maga ellen vallott, sőt, egyenesen magára vállalta, hogy a Decaronon ő árulta el a Giin Raas vezette ellenállást?

Yaan erre már nem tudott mivel visszavágni, inkább témát váltott.

– Nézze, męraa – fordult Nora Freymen felé. – Ön most védeni próbál engem, bár nem tudom, miért. Maga is tudja, hogy végig a birodalomhoz hű tiszt voltam. Most is annak vallom magam. Nagykorúként döntöttem úgy, hogy kiszakadok, és a döntésemmel vállaltam annak következményeit is.

– És még sosem gondolt arra, hogy rosszul döntött? – kérdezett közbe az egyik női bíró inkább komoran, mint kíváncsian.

– Dehogynem. Vajon melyikünk nem gondolt arra soha, hogy rosszul döntött egy-egy helyzetben? – kérdezett vissza Yaan ingerülten, hogy hagyta magát belerángatni egy ilyesfajta beszélgetésbe. – Nem látom, miért lenne ez fontos a bíróság számára.

– Mert a maga életéről van szó – magyarázta az idős bírónő, mintha csak egy kisgyereket oktatna. – Ilyenkor minden információ fontos.

– És azok a kaveniek, akik miattam haltak meg? Az ő életük nem volt fontos? – kérdezte Yaan, még mielőtt megállíthatta volna magát.

– Nem maga miatt haltak meg, hanem a háború miatt, másrészt azzal, hogy magát kivégezzük, őket még nem hozzuk vissza.

– Ha nem végeznek ki, és újra a birodalom katonája leszek, újra maguk ellen fogok harcolni, ha azt a parancsot kapom.

– És ha nem végezzük ki, de nem lesz újra a birodalom katonája?

– Nem állok át a maguk oldalára.

– Nem is arra gondoltam.

– Ha fogságban akar tartatni, akár visszaküldhet a fogolytáborba is.

– Ha visszaküldöm, bármikor újra a birodalom katonája lehet.

– Maguk akarnak fogságban tartani? – nevetett fel Yaan, de aztán erőt vett magán. – De nem, fölösleges erről még beszélni is. Bolondok, ha életben hagynak.

Visszaült a székre, és karba tette a kezét. A kihallgatás azonban nem folytatódott, bármennyire is felkészült, hogy többször nem nyitja ki a száját. A bíróság tagjai összenéztek, majd egyenként a vezető bírónő felé bólintottak.

– Úgy látom, a bíróság tagjai készen állnak a döntésre – jelentette ki a bírónő. – Visszavonulunk tanácskozni.

Nemcsak a bírók vonultak ki a teremből, hanem Nora Freymen is elment, Yaannak így esélye sem volt arra, hogy szót váltson vele.

A szünet alatt Yaanban furcsa feszültség ébredt. Ha most kaveni fogságba kerül, kaveniek közé… Mintha a gyerekkorába térne vissza. Nagyon merengeni azonban nem maradt ideje, mert a bíróság már vonult is vissza a terembe.

– Úgy döntöttünk, hogy nem szabjuk ki a legsúlyosabb ítéletet. A CSU bukásáig azonban fogságban marad – jelentette ki a vezető bíró úgy, mintha valamilyen, a közeli jövőben bekövetkező eseményről beszélne. – Mivel azonban igazat kell adnunk mind magának, mind külső tanácsosunknak, amennyiben fennáll annak veszélye, hogy megszökik vagy kiszabadul, az őrzésére kirendelt személyt felhatalmazzuk az azonnali kivégzésre. Reméljük, erre nem fog sor kerülni. Breen-ra, kérem.

Yaan már szinte azelőtt tudta, ki lesz az őrzésére kirendelt személy, hogy meglátta volna Brendont.

– Gondolom, magad vállalkoztál a feladatra – morogta, miközben Brendon a felbolydult helyiségből kivezette.

– Egyrészt még mindig engem tartanak a legjobbnak ilyen helyzetekre – mondta Brendon, miközben Yaan kezét bilincsbe húzta, és vállával kilökte a hátsó udvarra vezető ajtót. – Másrészt pedig talán részben jóvá tudom tenni, amit valaha elrontottam…

– Te megőrültél – vágott a szavába Yaan. – Nincs mit jóvátenni. Bolondság, amit csinálsz.

Brendon vállat vont, és kinyitotta egy rozoga gém ajtaját Yaan előtt. Yaan engedelmesen beszállt. Miután Brendon is beült mellé, nem szólt hozzá. Nem először fordult vele elő aznap, hogy nem tudta, mit mondhatna. Brendon indított, felemelkedett, és Yaan megpróbált tisztába jönni az érzéseivel.

Nem ölték meg. Pedig megtehették volna, pedig meg kellett volna tenniük, de Giin és Nora közbelépésének súlya megmentette.

Furcsa módon a közhangulat sem volt igazán ellene.

Nem ölték meg. Mégpedig azért nem, mert a családját próbálta védeni. Melilan jutott az eszébe, aki szerint kaveni maradt, mert kaveni erkölcsök szerint él. A bíróság döntése most mintha Melilan szavait igazolta volna. Vajon abban is igaza volt Melilannak, hogy ha a benne lakozó „niesi” erkölcs a paranccsal ütközik, nyíltan a kaveniek mellé is áll?

A kérdésre nem tudott válaszolni.

Hirtelen robbanás rázta meg mögöttük a levegőt, majd fegyverlövések csattantak. Yaan hátrakapta a fejét, és látta, hogy rakéta csapódik az udvarba, ahonnan felszálltak. Füst, por és szétrobbant járműdarabok szálltak mindenfelé, közben azonban a kaveniek is lelőttek egy támadót: Yaan látta, hogy a Biztonsági Szolgálat emblémája díszeleg a járművön. Ekkor azonban egy másik rakéta is becsapódott, egyenesen az épületbe.

– A rohadt anyjukat – átkozódott Brendon. – Ha Nora-ra nem ment volna el időben… kész szerencse, hogy sosem marad olyan helyeken hosszú ideig, ahol túl sokan vannak. A mazdrák viszont… – Halkan belekezdett az Atenęma Gaadrába, miközben megpróbált úgy navigálni, hogy ne találhassák el őket.

– Vajon honnan tudta Melilan, hogy itt vagyunk? – kérdezte Yaan, amikor Brendon befejezte az imádságot.

– Biztosan voltak a helyszínen besúgók. Mindenhol vannak, ahol flooisták vannak, márpedig most voltak bőven. Az is biztos, hogy nem sokan maradtak meg közülük. Remélem, legalább egy-két mazdrának sikerült időben kijutnia.

Hiába manőverezett azonban ügyesen az ósdi járművel, nem tudta lerázni követőjüket. Le kellett szállniuk. Brendon spirális manőverbe kezdett, miközben kilőtte a megadást jelző rakétákat.

– Persze, ettől még szétlőhetnek – morogta.

A biztonsági jármű szinte velük egy időben ért földet egy frissen telepített kis liget mellett, és mire Brendon kinyitotta a járműajtót, négy fegyver szegeződött rájuk.

Brendon feltett kézzel lépett ki.

– Ne lőjenek. Brendon Aytois, F–3-as elhárítótiszt vagyok, és velem van Paul Martyn volt tábornok.

A biztonságis tiszt vállat vont.

– Attól még lelőhetem. Parancsom van rá, hogy mindenkit pusztítsak el, aki a körzetből menekülni próbál.

– Az összekötőmnek már leadtam a jelzést, hogy elindultam Martynnal. Azt hiszem, nem mutatna jól a kartonján, ha lelőne egy hírszerzőt, aki mellesleg jóval magasabb rendfokozatú, mint maga valaha is lesz.

Yaan kissé csodálkozva nézte Brendont. Magatartása tökéletes volt, és érzései sem árulkodtak kettősségről: a magas rangúak nagyképűségével parancsolt a nála alacsonyabb rangúnak. Yaan nem tudta eldönteni, melyik Brendonnak higgyen: az imádságot mormoló kaveninek, vagy a beosztottat helyreutasító külsős elhárítónak.

– De Martynt… – próbálkozott még egyszer a biztonságis csoport vezetője, ám Brendon ismét leintette.

– Gondolom, az volt a parancs, hogy ne kerüljön elő élve.

– Ez… ööö… – A férfi végül nem válaszolt, de Yaan érzékelte, hogy Brendon kitalálta az igazat. – De akkor most mit csináljunk?

– Mit? A legjobb az lenne, ha szépen bevinne minket Mr. Keruhoz, a bolygó katonai parancsnokához. Ő majd igazolja a személyazonosságomat. A kormányzó miatt pedig ne aggódjon, mondhatja, hogy parancsra cselekedett. Vagy nem cselekedett.

Ekkor azonban halk zúgás hallatszott, majd egy újabb jármű ereszkedett le mellettük a homokos talajra. Alig ért földet, máris Ortegia ugrott ki belőle egy osztag katona társaságában.

– Azonnal eresszék le a fegyvert! – kiabálta.

– Ki maga, uram? – kérdezte a biztonságis tiszt, immár sokkal tisztelettudóbban.

– Elezer Haam, F–4, elhárítás.

– Maga is? – kérdezte döbbenten a biztonságis.

– Miért, ki még? – nézett vissza csodálkozva Ortegia.

– Én – felelte Brendon.

– Még jó, hogy időben kihozta a tábornokot! Ezek megölték volna a többivel együtt!

– Határozott parancsuk volt rá – felelte Brendon. – De ha már itt van, átadnám magának a tábornokot, és megkérném, hogy azonosítson. Mennem kell, maradt még némi elintéznivalóm.

– Persze – felelte a fekete bőrű férfi.

Yaan feszülten várta, mikor támad Brendon, de nem történt semmi: a rendszer pillanatokon belül igazolta, hogy amit nevéről, beosztásáról és rangjáról mondott, mind igaz. Yaan elgondolkodva bámult volt barátja gépe után. Mindeközben lényének másik fele a furcsán ismerős nevet ismételgette magában: Haam, Haam. Mint Ester.

– Maga Ester rokona? – kérdezte, amikor a biztonságiak hallótávolságán kívül kerülve Ortegia járműve felé indultak.

– A bátyja vagyok.

7. FEJEZET

Judy

Hullafáradt volt. Hiába számolt és próbálkozott, nem találta a hibát. Pedig az ötlet jó volt. Mégsem működött.

Mindegy. Pihenésre volt szüksége.

Felállt, és nyújtózkodott. Elmegy, alszik egyet, aztán holnap friss fejjel folytatja.

A gondolatra elhúzta a száját. Holnap! Nevetséges. Itt a hajón nem voltak éjjelek és nappalok, így nem lehetett holnap sem, ahogy éjszaka sem, csak néhány óra, amelyet alvással tölt. A szüntelenül hunyorgó mesterséges fény és az állandó sötétség odakint kezdte felőrölni az idegeit. Arról nem is szólva, hogy levegőre vágyott – olyan levegőre, amelyet nem lélegez be rajta kívül még hat ember. Néha rátört a pánik, úgy érezte, fuldoklik a kis hajó szűk utasterében, ilyenkor sokáig kellett csukott szemmel egyéb feladataira koncentrálnia, hogy ne kezdjen el sikoltozni és törni-zúzni.

Csak tíz négyzetméterrel lenne több hely ezen a nyomorult lélekvesztőn! Ökölbe szorult a keze, ahogy a nehéz, emberszagú levegőt beszívta. De a többiek sem voltak sokkal jobb passzban nála: mindennaposak voltak a kisebb-nagyobb viták, veszekedések. Talán csak napok kérdése, hogy az első ütés elcsattanjon.

A csöppnyi zuhanyfülke felé indult, hogy még mielőtt ledől, vegyen egy gyors zuhanyt. Az mindig segített.

– Valami baj van, Judy? – hallotta meg Siaxen hangját a vezérlőfülke bejárata felől.

– Semmi. Hacsak a teljes eredménytelenséget nem tekintjük annak – felelte keserűen.

– Most éppen mivel próbálkoztál? – lépett egyet előre a férfi kíváncsian. A kis lépés azonban soknak számított a szűk térben, Judy érezte a férfi leheletét a nyakán. Egy pillanatra megborzongott, de aztán összeszedte magát.

– Amivel eddig is. Hogy úgy ugorjunk el, hogy a következő naprendszerbe ne lépjünk be, csak lepattanjunk róla, és ezzel akár tizenöt-húsz ugrást is megspóroljunk. A baj csak az, hogy valahogy nem sikerül abba az irányba menni, amerre én szeretném. Sőt, mindig éppen az ellenkező irányba mozdulunk el. Ezért arra gondoltam, hogy legalább egy hétre ki kellene szállnunk ebből a repülő konzervdobozból. Mindannyian meg fogunk őrülni, ha nem szívhatunk előbb-utóbb egy kis friss levegőt – jegyezte meg aztán elgondolkodva. – Én meg képtelen vagyok így gondolkodni. Talán ebben a naprendszerben találunk is erre alkalmas bolygót.

– Az ilyen kirándulás veszélyes lehet. Olyan vírusok és bak… – fogott magyarázatba Siaxen, de Judy belé fojtotta a szót.

– Meron, kérlek. Két orvos is van a fedélzeten. A vírusokat bízd csak ránk. Ez az összezártság minden vírusnál gyilkosabb. Pár hét, és kikaparjuk egymás szemét. Inkább keresek egy lakható bolygót. Talán odalent jobb ötleteim is támadnak, mint idefönt.

– És a fiad? – kérdezte halkan Siaxen. – Te mondtad, hogy sürgősen lakható naprendszerbe kell jutnunk, mert fogytán a gyógyszere.

Judyban bennakadt a levegő, és keze ökölbe szorult, aztán lassan, indulatát is kieresztve kifújta a levegőt, és kiegyenesítette az ujjait.

– Meron, alig egy hétre való gyógyszere van. Annyi idő alatt úgysem juthatunk vissza. Ez már biztos.

– És akkor mi lesz?

– Andran gyorsabban épül majd le, és valószínűleg egy-két hónapon belül meghal. Talán még hamarabb. Nem tudom. A hajóban legalább az új kórokozóktól védve van, de a testében zajló önleépítő folyamat… – Fásultan legyintett. – Most elmegyek aludni. Fáradt vagyok. Nem tudok gondolkodni. Ha Annoyan felébred, mondd meg neki, hogy nézzen utána, van-e ebben a naprendszerben lakható bolygó. A két napközeli bolygó, amely szóba jöhet, jelenleg a nap túloldalán tartózkodik. Ha közben úgy fordulunk, hogy le lehet tapogatni őket, akkor ellenőrizze a légkörüket. Azt hiszem, ennyire még ő is képes – mondta Judy, aztán megdörgölte a szemét, és mély levegőt vett.

– Mióta vagy fent alvás nélkül? Húsz órája?

– Nem. Még csak tizenhét.

– Olyan kár, hogy nem tudunk segíteni!

– Annoyant kellett volna még a kezdet kezdetén megállítani. Most már semmit sem tehetünk – rázta meg a fejét Judy.

A zuhany után abba a szobácskába ment, amelyet Doronnal és a két gyerekkel osztott meg. Amikor belépett a helyiségbe, látta, hogy a két gyerek és Doron úgy helyezkednek el a dupla ágyon, hogy nem fér melléjük. Egy sóhajjal leült az ágy végébe, ahol akkor szokott ücsörögni, amikor gondolkozni akart, felhúzta térdét, átölelte a kezével, majd a fejét a karjára hajtva hamarosan elaludt.

Ébredéskor azonnal tudta, hogy nem az ágy végében ül: a matrac kényelmesen süppedt be alatta, és a takaró is puhán borult rá. Minden bizonnyal Doron takarta be, amikor felkelt. A gondolat megmosolyogtatta. Mégsem utálja hát annyira.

Amikor kinyitotta a szemét, először a két gyereket pillantotta meg: Lemul és Andran Doron detájával játszottak, és Lemul éppen magyarázott valamit a tág szemmel figyelő négyévesnek.

Judy feltámaszkodott a könyökére, és jobban megnézte a játékot. Kaveni termék volt, olyasmi, amivel a Bokrát és a hagyományt tanítják játékos eszközökkel a gyerekeknek, és Lemul éppen a nitan kifejezéseket magyarázta. Andranra csak úgy ragadtak az új nyelv szavai, hetek óta tartó utazásuk alatt már felcsipegetett annyit, hogy Lemult, aki alig volt hajlandó lishül megszólalni, tűrhetően megértse.

A két gyerek viselte a legjobban a bezártságot. Rengeteget játszottak a felnőttek detáin található játékokkal, és Doron vagy Judy minden nap tornáztak velük, hogy a bennük tomboló energiákat valahogy levezessék. Ennek ellenére rajtuk is jelentkezni kezdett a felnőtteket már régóta emésztő levertség és agresszió, főleg Andranon, aki válogatósabb és követelőzőbb lett, mint valaha.

Judy szíve majdnem megszakadt, ahogy nézte. Bár senkinek sem mondta, leginkább miatta szeretett volna leszállni valahol, hogy a fia még egyszer, utoljára érezze a friss levegőt az arcán, a tüdejében… Andran imádott futkározni és úszni, itt azonban egyikre sem volt lehetősége.

Lehunyta a szemét, és vett pár mély lélegzetet, hogy megnyugodjon. Csak utána ült föl, és nyomott egy puszit fia kócos hajára.

– Anyu! – fordult rögtön meg Andran, és Judy nyakába ugrott. – Képzeld, most olyan játékot játszunk Lemullal, ahol… – Itt egy hosszas és érthetetlen leírás következett, amelyet Judy türelmesen hallgatott végig, miközben az éjjeliszekrényről felszedett fésűvel valamelyest rendbe szedte fia borzas tincseit. – Mikor érünk haza? – kérdezte aztán teljesen váratlanul Andran, és Judy kezében megállt a fésű. – Már szeretném látni apát, meg jó lenne Emilie-vel is találkozni.

– Nem tudom, kincsem – felelte nagyon halkan Judy. – Mondtam, hogy eltévedtünk. És még mindig nem találtuk meg a visszautat.

– Mi van akkor, ha nincs visszaút? – fordult most úgy Andran, hogy Judy szemébe nézhessen. – Akkor sosem érünk haza?

– De, valamikor haza fogunk érni, csak… csak nem tudom, hogy mikor. Lehet, hogy nagyon sokára.

– Amire én már nagy leszek?

Judy úgy érezte, mintha kihűlt volna a keze-lába a kérdéstől, de tőle telhetően nyugodtan felelte:

– Igen, lehet.

– De lehet, hogy én sosem leszek nagy – magyarázta Andran. – Ha nem gyógyulok meg ebből a betegségből, akkor sosem leszek nagy.

– Ezt… ezt ki mondta neked? – botlott meg Judy nyelve.

– Még az intézetben hallottam, az Alfán. Hogy a Maaren-izés gyerekek nem lesznek felnőttek. Az mit jelent?

Még az is lehet, hogy tőle hallotta, villant Judy eszébe, miközben agya másik része őrülten kutatott valami elfogadható válasz után, főleg, hogy már Lemul is őt figyelte a szeme sarkából.

– Lehet, hogy meggyógyulsz – próbált kitérni a válasz elől.

– És ha nem?

– Mindannyian Isten kezében vagyunk, Andran. Ő vigyáz ránk, ő dönti el, mikor mi történik velünk. Ha nem gyógyulsz meg, akkor ő lesz az, aki hazavezet téged.

Andran arca elsötétedett, és szemét elfutotta a könny.

– Értem. De annyira szeretném látni apát, mielőtt hazamegyek vele.

Judy magához szorította a fiát, és úgy suttogta a fülébe:

– Találkozni fogsz apával is, ne félj… – De belül tombolt benne pánik.

Régen, az egyetemen azt tanulta, hogy a gyerekek tudják, ha meg fognak halni, és erről megadják a maguk jeleit a felnőttek felé. Hát, tessék. Itt a jel: az első jelzés, hogy Andran valahol legbelül tudja azt, amit Judy még magának is alig mert megvallani. Pedig már az első pozitív eredmény óta tudta…

– Judin-ra, ne haragudjon, ráér egy pillanatra? – szólt be a szobába Doron. – Annoyan kérdezni szeretne valamit.

– Persze – felelte Judy, és Andranhoz hajolt. – Maradsz Lemullal, vagy kijössz?

– Inkább maradok – felelte Andran, és az előző beszélgetést feledve visszatelepedett Lemul mellé.

Judy feltápászkodott, és magára dobott egy köpenyt.

– Valami baj van? – állította meg az ajtóban Doron, miután kilépett. Hangja halk volt, de szemén látszott az aggodalom.

– Andran szeretné látni az apját… – Az ajkába harapott, hogy visszafojtsa a sírást.

– Ne adja fel a reményt, Judin-ra. Még bármi megtörténhet.

Doron hivatalos stílusa, amelyet gyakorlatilag az utazás kezdete óta használt vele és a többiekkel is, egy pillanat alatt feldühítette, ezért ingerülten válaszolt.

– Bármi is történik, Andran néhány hónapon belül meghal. Még ha sikerülne is valahogy visszajutnunk és gyógyszereket szereznünk, azok is csak lassítanák a folyamatot. Te is tudod.

– Igen – bólintott keserűen Doron, és Judy érzékelte, hogy majdnem hozzáfűzött egy megjegyzést, végül azonban hallgatott. Judy sejtette, hogy nem csupán saját, szintén Maaren-szindrómában meghalt kislánya jutott eszébe, hanem egész lemészárolt családja.

– Ne haragudj – mondta Doronnak. – Csak olyan nehéz nézni, ahogy…

– Tudom, és nem haragszom – felelte Doron, majd elfordult, és belépett a szobába.

Judy még sosem érezte ennyire határozottan, mennyire a semmibe tűnt az a réges-régi barátság, amely közöttük volt. Doron még akkor is kelletlen volt, amikor kedves próbált lenni.

– Szervusz, Judy! – lépett hozzá Siaxen vidáman. – Jó hírem van, már amennyire persze jó ez a hír…

– Igen? – fordult felé kis sóhajjal Judy.

– Annoyan szerint ebben a naprendszerben, ahol most vagyunk, van életre alkalmas bolygó. De… mielőtt megnézed, mit talált… Judy, biztos vagy abban, hogy jó ötlet leszállni? Így nem tudunk próbálkozni, és…

– Meron, már több mint egy hónapja össze vagyunk zárva. Ha nem pihenünk egy kicsit, tényleg nagy bajok lesznek. Hadd nézzem, miről van szó.

– A második bolygó az – szólt közbe Annoyan, és egy vetítőernyőre mutatott. – Az ott. A reakciósugárzás alapján oxigéntartalmú a légköre. Az elemzés szerint nincsenek káros gázok a légterében. Szerintem azonban nem szabad leszállnunk. Csak csökkentjük saját esélyeinket arra, hogy…

– Hogy mire? – vágott Annoyan szavába Judy. – Ahhoz, hogy gondolkodni tudjak, térre van szükségem. Márpedig ez az, ami a hajóban egyáltalán nincs. Ha pedig arra gondol, hogy mindenféle ide-oda ugrálgatással majd előbb-utóbb biztosan hazajutunk, akkor el kell keserítenem: az esélyünk arra, hogy egy vaktában tett ugrás következtében véletlenül az általunk lakott galaxisoldalon kössünk ki, gyakorlatilag nulla. Még arra sem vagyunk képesek, hogy a Galaxisnak ezt a körzetét elhagyjuk.

– Maga csak azért akar leszállni, hogy végre kettesben legyen a szeretőjével! Örül, hogy távol van a férjétől, és…

– Kettesben? Magukat meg hagyjam fent az egyik holdon? – kérdezte gúnyosan Judy, miközben Siaxen mérgesen kiáltott rá testőrére:

– Annoyan! Válogassa meg a szavait!

– Miért válogatnám? – pattant fel dühtől vörös arccal Annoyan. – Ez a liba parancsolgat itt nekünk, amikor…

– Elég legyen! – kiáltott Siaxen.

– Liba? – kérdezte közben Judy. – Érdekes. Úgy emlékszem, nem az én hibámból vagyunk itt!

– Ha nem ugrunk el, észrevettek volna!

– Ugyan már! Túl kicsik vagyunk mi ahhoz ezzel a hajóval. A kutyának nem tűntünk volna föl. Csak maga meg akarta mutatni, mekkora…

– Judy, kérlek!

– Miért, hadd ugasson csak! Ő meg a sze…

– Fogja be!

– Maga fogja be!

Bár csak négyen voltak a kis helyiségben: Judy, Siaxen és a két testőr, mégis akkora hangzavar keletkezett, mintha legalább húszan kiabáltak volna. Doron persze az orrát sem dugta ki, sőt, Judy le merte volna fogadni, hogy magában mulat a helyzeten. Pedig Annoyan nyilván rá célzott, amikor a szeretőjét emlegette.

A veszekedés azzal zárult, hogy Annoyan sértődötten elvonult a szobájába, Judy pedig ingerülten ült le az irányítópulthoz, és maga is végigtanulmányozta a bolygóról kapott eredményeket.

Tényleg megfelelőnek nézett ki. Jelen helyzetükből nagyjából egy hétbe kerül, hogy elérjék. Éppen annyi, amíg Andran gyógyszerei is kitartanak. De végre talajt érezhet a lába alatt, és tágas tér lesz körülötte. És Andran is mehet, szaladhat, ahová csak a lába bírja.

Összeszoruló szívvel adta ki az új parancsot a hajónak.

***

Mire bolygó körüli pályára álltak, Judyban olyan magasra hágott az izgalom, hogy néha még azt a félelmet is elnyomta, amelyet Andran gyógyszereinek elfogyása keltett benne.

Az előzetes letapogatások alapján a bolygónak nemcsak légköre volt, hanem növényzete is, mégpedig igen különös növényzete: a felvételeken jól látszott a narancsszín és a vörös, itt-ott némi zöld beütéssel.

Narancs, vörös, kevés zöld – ezek a Nies színei voltak.

Ráadásul a naprendszerre szinte tökéletesen illettek a Bokra és a hagyomány által hordozott űrrajzi leírások: a Galaxis középpontjához viszonylag közel, két spirálkar között helyezkedett el, napja a Föld napjánál valamivel idősebb volt, és a G színképosztályba tartozott.

A bolygó azonban semmi nyomát nem mutatta annak, hogy lakott lenne, nemhogy egy magasan fejlett, az űrt is meghódítani képes civilizáció szálláshelye lett volna. Űrterében nem keringtek dokkok és műholdak, távközlési berendezéseknek nyoma sem volt. De ami még nyugtalanítóbbnak látszott: éjszakai féltekéjén teljes sötétség uralkodott, pedig két nagy kontinense is volt a sötét területen.

Útitársai azonban lelkesedtek, amikor első felfedezéseit megosztotta velük.

– Ha megtaláljuk a Niest, akkor végre haza is mehetünk. Ők tudják, hogyan kell hatalmas távolságokat gyorsan megtenni az űrben – mosolygott az általában kimért és zárkózott Doron. – És talán még Andrannak is tudnak segíteni.

– Sőt, még a háborúban is mellénk állhatnak – tette hozzá Siaxen.

Annoyan azonban ugyanolyan gyanakvással figyelte a beérkezett adatokat, mint Judy.

– Ez a bolygó lakatlan. Vagy lakói olyan szinten vannak, hogy sem a hazatérésben, sem a háborúban nem lesznek képesek segíteni. Civilizációnak semmi nyoma – morogta, miközben a képeket nézte.

– Elképzelhető, hogy éppen most telepítik be… – mondta a másik testőr, Enteis, de Annoyan lehurrogta.

– Akkor is hiányoznak az űrhajók és a távközlési berendezések.

– Esetleg egy renegát naprendszer? Nekünk is vannak renegátjaink, talán a Niesnek is van ilyen része… – vetette közbe még mindig reménykedő hangon Doron.

– A renegát bolygók általában nincsenek ilyen alaposan terraformálva. Ezt a bolygót vagy teljesen lakhatóvá tették, aztán sorsára hagyták, aminek nincs túl sok értelme, vagy eredeti növénytakaróval bír…

– De ha ez a Nies, akkor hol vannak róla a niesiek? – kérdezte értetlenkedve Enteis.

– Lehet, hogy a Galaxisnak ebben a részében ilyen a természetes növénytakaró, csak a mi szektorunkban a zöld az átlagos fedőszín – jegyezte meg Doron.

– Nem az. A Shremeyán és a Nieropon is vörös volt a pusztulásuk előtt – vágott közbe Judy. – Ennek ellenére valószínű, hogy ez nem a Nies. Ha a beszámolók nem hazudnak, a Niesnek van egy kis holdja is. Ennek nincs. Bárhogy is van, csak egyféleképpen tudhatjuk meg, hogy a Niesszel állunk-e szemben. Keresünk egy olyan helyet, amely gyaníthatóan lakott volt, és alaposan megvizsgáljuk. Például ez itt megfelelőnek látszik egy kiinduló kutatás céljára – mutatott egy képre.

Mindannyian izgatottan hajoltak közelebb. Valóban, a képen mintha négyszögletes formák tűntek volna elő a növényzet sűrűjéből. Ezen először mindannyian fellelkesedtek, de Doron savanyúan jegyezte meg:

– Ha tényleg ez a Nies, akkor nem sok maradt belőle…

– Talán háború volt… – mondta bátortalanul Enteis.

– Mi van akkor, ha ez nem is emberi civilizáció nyoma? – kérdezte Lemul a hátuk mögül.

Mindannyian meglepetten fordultak hátra.

– Tudod… – kezdett volna egy tudálékos magyarázatba Annoyan, de Doron félbeszakította.

– Valószínűtlen. Ez vagy a Nies vagy a Nies egyik gyarmata. Az űrrajzi egybeesések után annak a valószínűsége, hogy ez egy másik, nem emberi civilizáció bolygója, igen kicsi.

– Mint ahogy annak a valószínűsége is, hogy egy rossz ugrás következtében gyakorlatilag éppen a Nies tetején landoljunk – szállt vele azonnal vitába Annoyan.

Judy először szeretett volna ellentmondani Annoyannak, a megállapítás azonban szöget ütött a fejébe, és elhallgattatta. Egy darabig nem is szólt bele a többiek vitájába, de aztán Doron kiszúrta a hallgatását.

– Min gondolkozik, Judin-ra?

– Azon, hogy amennyiben ez tényleg a Nies vagy a Nies egyik gyarmata, akkor valóban többnek kell lennie, mint puszta véletlennek, hogy a Galaxisnak ezen a pontján lyukadtunk ki. Elképzelhető, hogy azoknak van igazuk, akik a Sefter-áramlást, amely a Föld–Alfa–Murata vonalban húzódik, a Galaxison végighúzódó áramlásnak tartják, hiszen ha annak vonalát meghosszabbítjuk itt – mutatott a Galaxis térképére detája holomezején, amelyen azonnal egy piros vonal jelent meg –, akkor azt látjuk, hogy az egyenes keresztülszeli azt a szekciót is, ahol most vagyunk, és…

– Hogy jön ide a Föld és az Alfa? – kérdezett közbe ingerülten Annoyan.

– Úgy, hogy a niesi hagyomány szerint az az expedíció, amely a Niest megalapította, a Földről indult, és az Alfát akarta elérni. Nem lehetetlen, hogy ők is ebbe az áramlásba kerültek bele, úgy kötöttek ki éppen itt – magyarázta Judy türelmesen. Ahogy újra és újra végiggondolta az ötletet, egyre valószínűbbnek találta.

– Ez azt jelenti, hogy csak keresnünk kell egy megfelelő ellenáramlást, és már mehetünk is haza? – lelkesedett fel Siaxen.

– Elméletben – bólintott Judy, de gyorsan folytatta, mielőtt a többiek is reménykedni kezdenének. – Ennek a hajónak azonban nincsenek eszközei egy ilyen jellegű áramláskutatás lefolytatásához. Nézzünk körül a bolygón. Ki tudja, ott mit találunk?

– Várjon csak! – szólt közbe Annoyan. – Ha ez tényleg így van, akkor egyszerű az ügy. Maga nyilván ismer más áramlásokat is, amelyek átmennek az általunk lakott galaxisrészen. Elég, ha meghosszabbítjuk ezeknek a vonalát, megnézzük, merrefelé szelik át ezt a környéket, és megpróbáljuk elkapni…

– Ez jó ötlet lenne, ha lenne ilyen áramlat. De nincs. Az általunk ismert hét hasonló áramlat közül csupán ez az egy tart errefelé. A többi nem is a központ felé megy, vagy afelől jön, hanem a Galaxis perifériáit köti össze, és elérhetetlen távolságban vannak innen. De mondom: először menjünk, és nézzük meg a bolygót. Amíg be nem bizonyosodik, hogy ez a Nies, addig az én első feltételezésemet sem támasztja alá semmi.

Ez alkalommal senki sem tiltakozott a leszállás ellen.

***

– A növényzet minden kétséget kizáróan niesi. Nem csupán hasonlít, hanem az – jelentette ki magabiztosan Doron abban a pillanatban, ahogy a lábát elsőként az idegen bolygó talajára tette.

Judy izgatottan lépett ki utána, és körülnézett. A narancssárga fű szinte a derekáig ért, kis kék virágait szeme ismerősként köszöntötte. A fák között pedig volt bőven og, biich, egan és beychin, közöttük pedig fel-felütötte fejét az agresszívan terjeszkedő vergas – csakúgy, mint az Alfa nagy kaveni környezetvédelmi területein. Voltak ugyan ismeretlen fajtájú növények is, amilyeneket még sem Doron, sem Judy nem látott soha, de elég volt csak rájuk pillantani, hogy Judy megállapítsa, ugyanabba a törzsfejlődési vonalba tartoznak, mint a többi.

A növényzet gazdagsága Judy optimizmusának utolsó foszlányait is elfújta, különösen, amikor a rovarok és a még sosem látott, különös, madárszerű állatok is megjelentek. Egy ilyen alaposan terraformált bolygó léte elképzelhetetlen biokontrollerek jelenléte nélkül, kivéve persze, ha a niesiek összehasonlíthatatlanul jobban értenek a planetobiológiához és a bolygóépítéshez, mint távolra szakadt társaik. Ez azonban valószínűtlennek tűnt. A következtetés így hamar készen volt: a bolygó a Nies.

És lakatlan.

Ahhoz már semmi kedve sem maradt, hogy kövesse a többieket, akik a közeli romok felé vették útjukat, ezért úgy döntött, hogy inkább a tengerpartra megy le, és fürdik egyet Andrannal.

A tengerpart tágas volt, és finom szemcséjű homok borította, amerre csak ellátott. A kis öböl, amelyet kiválasztottak, még a hullámveréstől is védve volt. Nem volt nehéz lejutni: egy viszonylag széles, kőbe vájt lépcső vezetett le a partra. Judy magában fel is jegyezte, hogy szól majd róla a többieknek, miközben Andran kezét fogva óvatosan lefelé ereszkedtek.

Andrant annyira lekötötték a leszállás körüli teendők, aztán az első kiszállás: a fák, a füvek, a közeli tengerpart, hogy észre sem vette: nem kapta meg szokásos napi gyógyszeradagját. De Judy tudta, hogy estére már mutatkozni fognak a betegség első jelei: a szokásosnál fáradtabb lesz, levertebb, valószínűleg a feje is fájni fog. A következő napokban pedig kiderül, mennyi erő maradt a kis testben: képes lesz-e tovább működni a gyógyszer megvonása után, vagy sem. Hiába igyekezett Judy az utóbbi két hétben egyenletesen csökkenteni az adagot, ez még nem szavatolta, hogy kisfia szervezete képes lesz a teljes megvonás sokkjával megbirkózni.

Egész nap aggodalmasan Andrant figyelte, alig jutott el a tudatáig, hogy újra szabad levegőn, a tágas, kék ég alatt lehet, és friss, növény-és földillatú levegőt szívhat be.

Andran úgy viselkedett a tengerparton, mint aki megbolondult: rohangált, sikoltozva nevetett, és olyan zajjal pancsolt a vízben, hogy hangja betöltötte a visszhangos kis öblöt.

Fia arcát, boldogságát elnézve Judy tudta, hogy jól döntött, amikor a leszállást választotta a további próbálkozások helyett. Andrannak nem kell élete utolsó heteit egy szűk és kényelmetlen hajóba zárva töltenie öt, folyton marakodó felnőttel. Szabad lehet.

A pancsolás után visszamásztak az öböl tetejére, megebédeltek, majd Andran javaslatára a többiek után indultak, akiknek a hajó körül semmi nyomát nem látták. A kis erdőcske, amely reggel elnyelte az öt felderítőt, engedelmesen tárult fel előttük: nem volt olyan nehéz az útjuk, mint Judy először gondolta, és hamarosan egy tisztásra értek, amely jobb kéz felé hosszan folytatódott, és enyhén lejtett egészen egy patakig. Andran természetesen meg akarta nézni a patakot, ezért letértek a férfiak csapásáról, és nekivágtak a mező térdig érő füvének.

Alig tettek meg pár lépést, amikor Judy szeme megakadt az első ismerős formájú növényen, majd még egyen és még egyen…

Tétova mozdulattal nyúlt utánuk.

Viita, a kaveniek kenyérgabonája. A mezőn valószínűleg ezt termelték utoljára, ezért tovább szaporodott, ki tudja, hány éven keresztül, még így, vadon is.

Ha lenne hozzá eszköze, készíthetne belőle kenyeret, és nem kellene a rossz ízű, egyébként is fogytán lévő tartalék élelmiszert fogyasztaniuk. Ráadásul, ha az elfogy, akkor már csak saját végtermékeik recirkulált változatai maradnak, amihez pedig igazán nem fűlött a foga.

Nem sokkal később továbbindultak. A ligetnek alig száz méter után vége szakadt, az újabb tisztáson jól látszottak a gazzal benőtt épületromok. Hamarosan rábukkantak a többiekre is: a település egykori terén ücsörögtek, és aapát ettek, a legnépszerűbb kaveni gyümölcsök egyikét.

– Hahó, Judy! Gyertek csak, van itt nektek is! – integetett feléjük Siaxen, amikor meglátta őket. – Egy hatalmas gyümölcsös van itt, és ezek most érnek!

– Van kenyérgabona is – mondta Judy, amikor Andrannal leültek egy alacsonyabb falromra, és vettek a gyümölcsből. – Bár elég kevés, de talán van másik mező is errefelé, amin viitát termeltek. Néhány kenyér kijön belőle. Rájöttetek valamire?

– Minden kétséget kizárólag emberek éltek itt olyan 8-10 évvel ezelőttig. Akkor halhatott meg az utolsó telepes, bár nem találtunk holttestet, és az is biztos, hogy saját magát nem temethette el. Talán a tengerbe ugrott, ki tudja… – fogott bele Siaxen, de Annoyan átvette tőle a szót.

– Ez egy mezőgazdasági telep volt, mégpedig egy elég rosszul gépesített telep. Úgy néz ki, hogy állati erővel művelték a földet. Közlekedni meg ilyen… buszféléken közlekedtek.

– Szekereken – morogta közbe Doron.

– De azokat is állatok vontatták – fejezte be a beszámolóját Annoyan.

– Milyen állatok? – kérdezte érdeklődve Andran.

– Valószínűleg aysák – válaszolt Annoyan helyett Doron. Szavait elsősorban a kisfiúnak címezte, de látszott, hogy nemcsak neki szánja. – Ezek ló formájú, niesi állatok. Talán találunk majd párat. Láttam néhány vadcsapást, tehát élnek errefelé állatok.

– De jó! – lelkesedett csillogó szemmel Andran.

– Megnézhetjük azokat a szekereket? – kérdezte kíváncsian Judy.

– Persze – készségeskedett Siaxen. – Ott vannak hátul, egy nyitott garázsfélében. Igaz, sem ezek a járművek, sem a tető nincs túl jó állapotban.

A tető tényleg csúnyán meg volt rogyva, a szekerek azonban nem voltak olyan rozogák, amilyenre Judy számított. Látszott rajtuk, hogy régebben sokat használták őket, de precízen megépített futóművük még mindig jó állapotban volt: a tengelyek és a csapágyak épek voltak, és a kerekek vasalása is kitartott.

Judy arrafelé vette az irányt, amerre a szerszámok voltak, és Siaxen kíséretében hamar bejárta a nagy tárolót.

– Innen tudunk szerezni mindent, ami a viita aratásához és feldolgozásához kell – mondta a szemle végén elégedetten. – Hamarosan akár kenyeret is ehetünk.

– Nem is tudtam, hogy ilyesmihez is értesz – nézett rá mosolyogva Siaxen.

– Annak idején a blathaasban kötelező volt a konyhában is dolgozni. Ott néha teljesen előkészítetlen dolgokból is főztünk. Siun papa például szeretett maga kenyeret sütni… – Lehunyta a szemét, ahogy az öreg az eszébe jutott. Milyen kellemes volt a sülő kenyér illata, ahogy a konyha hosszú padján ült, és várta, hogy elkészüljön. Siun papa mindig adott egy kis kastot is, amelyet a meleg kenyérre kenhettek.

– Judy?

– Semmi, csak eszembe jutott, milyen jó is volt gyereknek lenni – nyitotta ki a szemét Judy, és Siaxenre mosolygott. – Néha szörnyen hiányzik a családom.

– Miért? Van férjed és…

– A férjem nem kaveni – vágott Siaxen szavába Judy. – És bár három gyereket nevelünk, mégsem olyan, mint a nagycsalád.

– Három gyereket? – kérdezte meglepve Siaxen. – De hát… neked nem Andran az egyetlen gyereked?

– Kettőt még Andran születése előtt fogadtunk örökbe Grommal.

– És tényleg igaz, hogy a férjed magas rangú katona, Paul Martyn volt beosztottja? – kérdezte hangját kissé lehalkítva Siaxen. – Vagy csak azért mentél hozzá, mert…

– Meron, erről nem szeretnék beszélni – rázta meg a fejét határozottan Judy.

– De hát hogyan…

– Mondom, hogy nem szeretnék róla beszélni.

Siaxen egy hosszú pillanatig ingerültséggel vegyes várakozással nézett rá, aztán bólintott.

– Értem.

Az arcán feltűnő kifejezés Judynak azt a férfit juttatta eszébe, akibe fiatalkorában szerelmes volt. Ahogy elnézte, érezte, hogy még most is hatással van rá: szíve gyorsabban kezdett verni, és el kellett fordítania a fejét.

Amikor elsőként kilépett a szerszámtárolóból, belefutott Doronba. Volt barátja megvetően mérte végig: minden bizonnyal szemet szúrt neki Judy felhevültsége, és hirtelen zavarát is másként értelmezte.

Judy pontosan tudta, mit gondol róla Doron, de nem szólt semmit. Arra indult, ahonnan Andran hangját hallotta, Doron mellett pedig ugyanolyan távolságtartó hűvösséggel ment el, ahogyan a férfi őt kerülgette.

A terepszemle végeztével mindenki felpakolta azt, amit szükségesnek talált: főleg gyümölcsöket, néhány szerszámot, aztán megindultak vissza a járműhöz. Itt jól megvacsoráztak, végül megbeszélést tartottak.

– Szerintem akár mehetünk is tovább. Nyilvánvaló, hogy ez volt a Nies, de most lakatlan. Itt nem kapunk segítséget a hazajutáshoz – nyitotta a beszélgetést Annoyan.

– Szerintem viszont egyáltalán nem nyilvánvaló – rázta meg a fejét Siaxen. – Semmit sem tudtunk meg a telepről. Folytatnunk kell a kutatást további telepek után is.

– Miféle további telepek?

– Ahol a szerszámokat gyártották. Itt csak egy kisebb kovácsműhelyt találtunk, amely legfeljebb arra volt alkalmas, hogy a tönkrement szerszámokat javítgassák. Nem is szólva a ruhákról és az üvegtárgyakról. Azok sem készülhettek itt. Valahol, talán nem is olyan messze, fogunk találni egy nagyobb, még élő települést is.

– Ez igaz – bólintott Enteis.

– Azt is szeretném tudni, hogy hová menne tovább – ellenkezett Judy is. – A Galaxis általunk lakott részére a mi tudásunkkal és felszereltségünkkel nem vagyunk képesek visszajutni, arról nem is szólva, hogy készleteink kimerülőben vannak. Inkább végezzünk egy alaposabb kutatást, hátha találunk más telepeket, talán telepeseket is, és ha bebizonyosodik, hogy nem ez a Nies, akkor hagyjuk itt a bolygót, és keressük meg az igazi Niest…

– És ha ez a Nies? – támadott vissza Annoyan.

– Akkor nem érdemes elmennünk innen. Én legalábbis nem látom értelmét annak, hogy egész életemet egy kis űrhajó három helyiségében éljem le hat másik emberrel összezárva. Maguk persze elmehetnek, nem tartok vissza senkit, még a hajót is vihetik – felelte indulatosan Judy. – Először azonban alaposabban körül kell néznünk.

– Judynak igaza van – mondta azonnal Siaxen is. – Csak egy alapos vizsgálat után tudjuk eldönteni, mit tegyünk. Közben feltölthetjük az élelmiszerkészleteinket. Már nagyon a végén járunk.

Enteis és Doron helyeslően bólintottak, amikor Siaxen rájuk nézett. Annoyan morgott valamit, de nem tiltakozott tovább.

Aznap este Andran hamar elaludt, fáradtsága, úgy tűnt, csupán az egész napos szabad levegő eredménye. Másnap azonban fejfájásra panaszkodott, majd amikor Judy lefektette, pillanatokon belül elaludt.

Ahogy a vizsgálatok végeztével Judy leült az ágy szélére, és fia kezét a kezébe vette, úgy érezte, életében még sosem volt ennyire tehetetlen.

Hát elkezdődött.

Amikor a kisfiút magára hagyta, és kilépett a szobából, azonnal Siaxen sietett hozzá.

– Baj van? – kérdezte aggodalmasan.

Judy nemet intett a fejével, aztán leült az asztal mellé, ahol Doron néhány helyben szedett zöldséget tisztított, de amikor a kést felvette, annyira remegett a keze, hogy Doron szó nélkül elvette tőle az éles szerszámot.

– Elfogyott a gyógyszer? – kérdezte halkan nitanul. Hangjában annyi kedvesség volt, amennyit Judy egész utazásuk alatt nem hallott tőle.

Megpróbált anélkül bólintani, hogy elsírja magát, de szemét elfutotta a könny.

Doron egy pillanatra megszorította a karját, de nem kérdezett többet. Kisvártatva azonban felkelt, és bement a szobájukba. Judy nem ment utána: biztos volt abban, hogy ő is Andrant szeretné megvizsgálni. Valóban így volt: amikor végzett, visszaült Judy mellé.

– Vannak gyógyhatású készítmények, amiket mi is használtunk Anin esetében – mondta halkan. – Körülnézek a környéken, milyen alapanyagokat találok. Sokat nem segít a betegség ellen, de legalább a fájdalmat csillapítja.

– Köszönöm – próbált mosolyogni Judy.

– Nincs mit. Sajnálom, hogy nem tudok többet tenni.

Egy pillanatra mintha felvillant volna valami a régi barátságból Doron arcán, de aztán a férfi újra visszahúzódott, és nem szólt többet. Nemsokára fel is állt, és elment. Lemul követte.

Siaxen, kihasználva, hogy egyedül maradtak, melléült, és megsimította a vállát. Judynak jólesett a gesztus, és amikor a férfi átölelte, belehajolt az ölelésbe.

– Kár, hogy nem tudok segíteni.

– Semmi baj – nézett fel Judy.

Siaxen közelebb hajolt hozzá, és megcsókolta.

A csók sokáig tartott, de a végén Judy zavartan húzódott el Siaxentől, és megrázta a fejét.

– Sajnálom, Meron, de… én nem… én nem szeretnék…

Siaxen jóképű arcán árnyék suhant át, a hangja azonban nyugodt maradt.

– Gondolom, a férjed miatt…

– Nem, nem miatta – vágott közbe Judy. – De attól félek, hogy Andran betegsége miatt most olyasmit is megtennék, amit utána esetleg megbánok. – A férfi szemébe nézett. – Meron, én vonzódom hozzád, de ez nem elég.

– Miért nem elég? Én szeretlek, és…

– Nem. A fiamnak most rám van szüksége, és ha visszajutunk, ott vár a férjem, a családom… Nem akarok erről többet beszélni, Meron. És főleg nem akarok összeveszni veled. Maradjunk barátok.

Siaxen nem válaszolt. Egy hosszú másodpercig csak bámult Judyra, utána magára hagyta.

Éjszaka Judy nem bírt elaludni. Andrannak felment a láza, és nyugtalanul hánykolódott alvás közben. Ez rossz jel volt, Judy még csak fájdalmakra és levertségre számított. A láz fertőzés jelenlétét mutatta, amely helyzetükben könnyen végzetes kimenetelű is lehetett. Az egyetlen dolog azonban, amit tenni tudott, az volt, hogy a Doron által délután összegyűjtött gyógynövényekből teát főzött Andrannak, és abban reménykedett, hogy ezt az első támadást még vissza tudja verni a fiú szervezete. A láz azonban reggelre sem hagyott alább. Doron, aki végig Judyval virrasztott, nem szólt semmit, de a délelőtt folyamán kétféle teát is megitatott a félig eszméletlen gyerekkel, délutánra pedig valami fehéres péppel állított be. Ettől Andran láza lejjebb ment, és következő éjjel már jóval nyugodtabban aludt.

– Te honnan ismersz ilyen gyógynövényeket? – kérdezte Judy amikor már csak ők ketten voltak fent, és a jármű melletti kis tisztáson ücsörögtek.

– Részben Anin betegsége miatt, részben pedig a kaveni orvosképzésen tanultuk. Te, ugye, külsős intézetben tanultál orvostudományt?

– Igen, egy ötéves egyetemen. És két év gyakorlat után kaptam sebészi diplomát. Tudom, hogy a Kavenben az orvosi hét éves…

– Plusz kétszer két gyakorlati év, amit én megfejeltem még két gyakorlati évvel, amikor a sebészetről az immunológiára képeztem át magam. Mindegyik képzésnek része volt a laborgyakorlat és a természetes hatóanyagok ismerete, sőt, az immunológiánál az alternatív technikák alkották a törzsképzést.

– Hozzád képest én nem is vagyok igazi orvos.

Doron határozottan rázta meg a fejét.

– Ha nem lennél orvos, Giin-ra felesége nem élte volna túl azt a sebesülést, amely az egész oldalát feltépte. Arról nem is szólva, hogy neked jutott eszedbe a mikrorendszeres anyagok használata Maryaa-ra esetében…

– Az véletlen volt, mivel a vérképe majdnem teljesen megegyezett a lányoméval.

Doron elsápadt.

– A lányod is immunbeteg?

– Nem, nem egészen – nyugtatta meg gyorsan Judy. – De a gamma és théta eredményei nagyon hasonlók Maryaaéhoz. Bár egyik gyerekgyógyász kollégám szerint kis stimulussal a még Maaren-szindróma is megjelenhet Emilie szervezetében.

– A kislánynak súlyos betegsége lehetett gyerekkorában, és túlgyógyszerezték. Az szokott ilyesmit kiváltani – mondta elgondolkodva Doron.

– Emilie semmi ilyesmiről nem tud.

– Akkor is ez állhat a háttérben. Tapasztalat, hogy egy átlagos kaveninél bizonyos gyógyszerek túladagolása egy Maaren-szindrómához nagyon hasonló immunbetegséget vált ki.

– Tehát nem a Maaren-szindrómát?

– Nem egészen, bár a végeredmény, sajnos, ugyanaz. Csak a lefolyása különbözik. Megyek. Kettő körül kellene adni újból a teából és a pépből a kisfiúnak. Ha valami baj van, ébresszen fel nyugodtan.

Aznap éjjel azonban nem volt semmi baj. A következő nap estéjén azonban már annál több: Andran láza újra felszökött, és amikor Judy este megvizsgálta, nyilvánvalóvá vált, hogy szervezete, ha néhány napos késéssel is, de a lehető legrosszabb módon reagált a gyógyszerelvonásra. A hátralévő idő, amelyet eddig hetekben, hónapokban mértek, immár napokra zsugorodott, és hiába a negyvenedik század minden tudománya, a halál ismét diadalmaskodni fog az élet felett.

***

Az acélszínű, piszkosfehér taréjú hullám felemelkedett, aztán csaknem két emelet magasságból lezúdulva, hatalmasat csattant a sziklafalon. A felcsapódó vizet a tenger felől fújó szél egyenesen felé hajtotta, és apró cseppek milliárdjaival szórta tele arcát és haját. Aztán a víz visszahúzódott, de csupán néhány pillanatra, és már jött is a következő hullám meg vízpermet, majd az újabb és újabb dörrenések, ahogyan a víztömeg a mélybe zúdult.

A gépről hallgatva mindez csupán halk morajlásnak hangzott, de itt fenséges volt, és félelmetes, minden egyes hullám ráébresztette saját kicsinységére és törékenységére. Még egy hullámnak sem tudna ellenállni, nemhogy az univerzum sokkal nagyobb és sodróbb erőinek, mint az idő és a tér.

Amikor elszakította pillantását a meredek sziklafalat támadó hullámokról, és elnézett a nyílt tenger felé, egy kis kék foltot vett észre a szürke felhőrengetegben. A résen áttörő napsugarak szemmel is jól láthatóan kirajzolódtak, csakúgy, mint az a pici tengerrész, amelyet bevilágítottak, és amely aranyos-zölden csillogott acélkék környezetében.

A következő pillanatban azonban az égre nyíló kis kapu bezárult, a napsugarak elenyésztek, és az előbb megvilágított vízfelület újra felvette környezete komor színét.

Judy sóhajtott, és pillantása visszatért a partot ostromló hullámokhoz. Tudta, hogy mennie kellene, de nem tudta elszakítani tekintetét a tengerről. Mintha az egyenletes hullámverés lélegeztette volna: ki-be, ki-be, üteme segített, hogy ne gondoljon semmire, csak hatalmas és felfoghatatlan dolgokra, mint a tér, az idő és a végtelen. Ekkor egy nagyobb hullám érkezett. Judy hátát nekivetette a nedves sziklafalnak, de a szemét nem hunyta le: a sós vízcseppek mint el nem sírt könnyek marták a szemét, lefolytak az arcán, ruhája elején, és amikor kézfejével letörölte őket, úgy érezte magát, mint gyerekkorában, amikor a könnyeket maszatolta így el.

Mintha a természet sírt volna helyette…

Talán ezért is járt ki ide minden nap, esőben, hóban, fagyban. Lassan kezdett kitavaszodni: megindult a levélhullás, és az elbarnult fűben kidugták hegyes süvegüket az első friss, narancssárga fűszálak. Milyen jó lesz nemsokára, végre melegebb lesz, és akkor majd összehúzza a hullott avart, belefekszik, és csak szívja-szívja magába a levelek semmivel össze nem téveszthető, édeskés illatát, mint gyerekkorában – és újra maga elé képzeli Ronent, suttogó-nevető beszélgetéseiket, a blathaas gongjának hangját, ahogy vacsorára hívja őket, apja arcát, a vacsorákat, régi szobáját, az iskolát, a tanulásokat Tobbelttel! Élete legjobban szeretett részleteit, melyekben még nem volt meg az a sok-sok fájdalom, amely a későbbi éveket jellemezte. Davidra szívesen emlékezett volna még, de akkor mindig eszébe jutott Norin is, első gyermeke, akit elveszített, róla pedig rögtön Andran, aki alig tíz perc sétára nyugodott innen… nem, inkább nem.

Elmázolt egy újabb adag sós vizet az arcán, és mélyet szippantott a hideg levegőből.

Meg kellett volna halnia az Alfán a börtönben. Vagy még előbb: a házban, David mellett. Mennyi, de mennyi gyászt és fájdalmat megspórolt volna magának!

– Judy! An Judy!

Megrezzent. A kiáltás fentről jött, mégis meglepően élesen hallatszott a hullámverés robajában. Feltápászkodott, és felnézett, de Lemul már mászott is lefelé a meredek, szűk ösvényen. A fiú alig kapott levegőt, annyira kifulladt, minden bizonnyal egészen idáig szaladt a táborból. Nem tudott megszólalni, csak a tábor felé intett, de érzései ijedtségről árulkodtak, ezért Judy kérdés nélkül indult felfelé.

Lemul fent érte be, s itt már elég levegőt kapott ahhoz, hogy kinyögje:

– Siaxenre ráomlott az egyik épület. Apa és Enteis félig kiásták már, de apa azt mondta, hogy ha nem kap azonnal orvosi ellátást, meghal. Nála nincsen semmilyen műszer, de azt mondta, hogy neked biztosan van valamid.

– Van – bólintott Judy, és magasabbra emelte a kabátját, hogy ne akadjon bele az utat szegélyező cserjésbe a nagy sietségben. – Tudod mije tört el, vagy hogy hol sérült meg?

– Az egyik karját láttam csak – kezdte Lemul, de Judy hallotta a hangsúlyán, hogy a felidézett kép rosszulléttel töltötte el.

– Nagyon csúnyán összezúzódott?

– Eléggé…

Judy bólintott, és nem kérdezett többet, a kis cserjésnél már szinte futott.

– Ide, Judy! – kiabált Enteis, aki azonnal kiszúrta, ahogy beért a telep területére. – Itt vagyunk!

– Lemul! – szólt hátra Judy anélkül, hogy akár lassított volna. – Menj be a táskámért. Ott van a szobámban, az ágy alatt egy dobozban. Hozd ide, de legyél nagyon óvatos.

– Jó – felelte engedelmesen a fiú, és már rohant is a barakk felé.

Judy meg-megbicsakló bokával mászott át az épület romjai között oda, ahonnan Enteis integetett. Rettegve pillantott a kiásott részre, amely fölött Doron tett-vett, és egy kicsit megkönnyebbült, amikor Siaxen fejét meglátta. Legalább az sértetlennek látszott.

A bal karja azonban tényleg szörnyen nézett ki: keze összemorzsolódott, karcsontjai több helyen eltörtek. Doron éppen a nadrágot vágta le róla, így Judy hamarosan azt is láthatta, hogy a bal lába sincs sokkal jobb állapotban, sőt, egész bal oldalán csúnya zúzódások futottak végig.

– A másik fele nem ilyen súlyos. De aggasztó ez a sok bordatörés. Nem tudom, mi lehet a tüdejével, hallgasd csak… – mondta Doron, amint meglátta Judyt. A feszült helyzet még azt is elfeledtette vele, hogy magázza.

Judy bólintott.

– Enteis – pillantott fel a mellettük álló férfira, akin látszott, hogy idegesíti a tehetetlenség: keze ritmikusan szorult ökölbe és engedett ki. Judy megszólítására felkapta a fejét, és megpróbált elmosolyodni.

– Igen?

– Le kellene tisztítani az ebédlőasztalt, és kellene forró víz is a fertőtlenítéshez.

– Persze. Más?

– Nem, egyelőre nincs más – felelte Judy, és felemelte a kezét, hogy a futva érkező Lemultól elvegye a táskáját. – Valami saroglyára is szükség lenne, amivel Meront bevihetjük – tette hozzá, miközben beletúrt a táskájába, és kihúzta a pici, tárcsás kontrollert. Az alig tenyérnyi kijelzőt úgy állította be, hogy jól lássa, aztán a körülötte állókról elfeledkezve szép lassan végigment vele Siaxen testének minden elérhető felületén. Nagy sokára végzett csak, és amikor fáradtan visszaült a sarkára, akkor látta, hogy sem Enteis, sem Annoyan nem mozdult, Lemullal együtt megbabonázva nézték mozdulatait. Igaz, Judy pillantása elég volt ahhoz, hogy meglóduljanak, de még mielőtt egy lépést is tettek volna a barakk felé, Enteis óvatosan megkérdezte:

– Megmarad?

– Remélem – felelte Judy sóhajtva. – Az már biztos, hogy szállítható. A gerince nem sérült. A bal oldala viszont… a bordák, a szíve… – Az utolsó szavakat már csak maga elé suttogta. Fertőtlenítőszert húzott elő, majd rögzítette a transzanimátort a meztelen mellkason.

Amíg a többiek megpróbáltak valamiféle szállítóeszközt összeácsolni, Judy ellenőrizte a Doron által elszorított és elkötött ereket, és miközben végigfuttatta a kontrollert a legjobban összezúzódott területen, gondolatban még egyszer végigment a következő órák teendőin.

Ha Doron nem lett volna itt, Meron már meghalt volna. Bár lehet, hogy még így sem éli túl a balesetet, csak az életét és a szenvedését hosszabbítják meg.

Olyan erősen harapott bele alsó ajkába, hogy fogai csaknem áttörték a bőrt. Nem, igazán nem most volt itt annak az ideje, hogy Andranra gondoljon. Szüksége volt józan eszére és ítélőképességére, nem hagyhatta, hogy az a szívet-lelket tépő fájdalomtól megremegjen a keze, és elhomályosuljon pillantása. Meg tudja csinálni: ahogy Siaxen kisebb sérüléseit ellátta, ujjaiba lassan visszatért a régi rutin.

***

– Judy?

Összerezzent, és kinyitotta a szemét. Meg is akarta dörzsölni, de arra már nem futotta az erejéből: fáradt volt, és annyira fájtak a tagjai, hogy képtelen volt megmozdulni.

– Au – nyögte, és megpróbált kiegyenesedni, ettől azonban éles fájdalom nyilallt a háta közepébe és a derekába.

– Mi a baj? – kérdezte Doron.

– Azt hiszem, ülve elaludtam – motyogta, majd pillantása Siaxenre esett, aki a mellette lévő ágyon feküdt. Arcát egy kislámpa gyenge fénye világította meg: elektromosságot Enteis és Doron közös leleménye vezetett a szobájába még akkor, amikor Andran mellett virrasztott hasonlóan. A hátfájás is rá emlékeztette.

Doron érintése megdöbbentette, és kiűzte a fejéből Andrant. A férfi úgy emelte a karjába, mintha kisgyerek lenne, és mielőtt tiltakozni tudott volna, a másik ágyra helyezte.

– Aludj csak. Majd én vigyázok Siaxenre. Ha valami baj lenne, szólok, ne aggódj.

Doron be is takargatta, aztán egy könyvvel a kezében leült arra a székre, amelyen Judy aludt.

Judy azonban már felébredt, és bár mozdulni még mindig nem tudott, nem akart néma csendben feküdni.

– Doron – szólította meg a férfit, aki felemelte tekintetét a könyvről, és Judyra nézett. – Szeretném megköszönni, hogy segítettél.

– Nem szükséges megköszönnöd – felelte Doron határozottan. – Természetes, hogy segítettem. Különben is, a munka nagy részét te végezted. Lehet, hogy át kell értékelnem eddigi véleményemet a külsős orvostudományról?

– Nem szükséges – mosolyodott el halványan Judy. – Amit tanultam, annak csak egy részét szedtem fel külsősöktől, leginkább egy embertől, még a fronton. A többit az Alfa egyik kaveni kórházában a kaveni kollégáktól tanultam.

Doron erre csak hümmentett egyet.

– Hány évet dolgoztál sebészként? – kérdezte valamivel később.

– Nyolcat. Ebből kettőt gyakornokként a fronton.

– Kevés ilyen jó sebészt láttam, mint te. Pedig meglehetősen sokkal dolgoztam együtt.

– Azelőtt… azelőtt te is sebész voltál – mondta Judy félig kérdezve, félig állítva. Doron kérdő pillantására hozzátette: – Apa mondta.

Doron nagyot sóhajtott.

– Én is szakterületet váltottam, mint te, és én is ugyanazért. De ugyanúgy hiába.

– Nem – emelte meg egy árnyalatnyival a hangját Judy. – Nem volt hiába. Nem tudom, hogy a te kislányodnál hogyan volt, de ha te nem lettél volna, Andran sokkal hamarabb meghal. – Még kimondani is szörnyű fájdalommal járt. Be kellett csuknia a szemét, és mély levegőt kellett vennie, hogy megismételhesse: – Sokkal hamarabb meghal.

Ez volt az első alkalom, hogy ki merte mondani. Pedig lassan öt hónapja történt.

Erre Doron nem tudott mit mondani, ezért csöndben maradt. Judy feltámaszkodott a könyökére, és felnézett a férfira. A testtartása olyan volt, mintha olvasott volna, de Judy látta a szemén, hogy valahová a könyv fölé mered.

– Komolyan köszönöm – mondta halkan Judy. – Még ha csak pár hónap volt is. Ez… ez nagyon sokat jelentett nekem.

Doron feszengve mozdult meg.

– Nem a köszönetért tettem. Különben nekem is van mit megköszönnöm. Ha te nem lettél volna, Lemullal senki sem törődött volna. Én képtelen voltam rá azok után, hogy…

Doron kezéből kicsúszott a könyv, és csattanva a padlóra esett. A mondatot nem fejezte be, de nem is volt rá szükség, Judy értette a ki nem mondott szavakat. Doron legalább annyit veszített ebben a háborúban, mint ő, és még frissek a sebek. Neki is öt évébe került, mire családja lemészárlása után új életet tudott kezdeni.

Elszégyellte magát, hogy nem gondolt eddig a másikat emésztő fájdalomra. Doron ridegségét ellenségességnek vélte, jóllehet valószínűleg csupán védekezésről volt szó. Ha máskor nem, Andran halálakor erre rá kellett volna jönnie. Igaz, akkor maga sem látott, hallott a fájdalomtól – kisfia halála olyan mértékben sokkolta, hogy napokig semmire sem volt képes, még enni és aludni sem tudott, nemhogy érzékelni.

Feltápászkodott, majd kiült az ágya szélére. Doron szigorúan ránézett.

– Feküdj vissza. Pihenned kell. Ha akarod, hozok be egy kis teát.

Judy megadóan dőlt hátra. Azt mégsem mondhatta, hogy azért akart felállni, hogy átölelje. De amikor Doron visszajött a teával, még mindig ülve várta.

– Egy idő után könnyebb lesz – nézett a szemébe, amikor átvette a csészét.

Doron ingerülten szusszantott.

– Na, igen…

– Nem azt mondom, hogy el fog múlni. De könnyebb lesz élni vele.

– Négy gyerekem halt meg és a feleségem. Előtte nem sokkal temettük el Anint… – Doron fájdalma akkora volt, hogy Judy világosan tudta érzékelni: éppen olyan volt, mint az övé, elakasztotta a lélegzetet, és fehér izzással korbácsolta az idegeket.

– De megmaradt Lemul – mondta, miközben megpróbálta függetleníteni magát Doron érzéseitől. Nem volt könnyű: saját fájdalma szinte örömmel ölelte magához a másikét, és úgy összeszorította a torkát, hogy alig tudott beszélni.

– Tudom, de… sokszor dühös vagyok Lemulra. Magam sem tudom, miért. Talán, mert túlélte, amíg a többiek nem… vagy mert olyan közömbösnek tűnik… – felelte Doron a földet nézve. Keze ökölbe szorult, körmei a tenyerébe vájtak.

Judy felegyenesedett, és előrébb hajolt. Így éppen el tudta érni Doron karját. Végigsimított rajta.

– Mint te magad. És különben is, ő még csak gyerek. A gyerekek egészen máshogy gyászolnak, mint a felnőttek. Nem is szólva arról, hogy ő is átélte az egészet.

– Úgy érzem, mintha nekünk kettőnknek nem lenne jogunk élni, hiszen a többiek mind meghaltak.

– Pedig nem csak jogotok, hanem kötelességetek is. Lemulnak kell továbbvinnie a családod nevét, és…

– És miért vigye tovább? Hogy aztán újra lemészárolják őket azért, mert kaveniek? – csattant fel Doron olyan váratlan dühvel, hogy Judy akaratlanul is hátrahúzódott.

– Senki és semmi nem tart örökké. De amíg tart, élnünk kell vele.

– Hallom, mazdrának készültél. – Eltéveszthetetlen volt a gúny Doron hangjában.

– Sosem készültem annak. Csak végigmentem ugyanazon, amin te. Fáj, de vége. Újrakezdtem – felelte halk, indulatoktól mentes hangon Judy.

– Andran után is? – támadott vissza azonnal Doron.

Judy lassan ingatta a fejét.

– Ott még nem tartok. De tudom, hogy egyszer ezen is túl fogok jutni. Idővel. Fájni fog, de elmúlik. Csakhogy… még nem múlt el. – Lehunyta a szemét, hogy erőt vegyen támadó érzésein. – Még nem.

***

Amikor reggel felkelt, csak ő és az alvó Siaxen voltak a helyiségben. Judy éppen nekikészült, hogy alaposan megvizsgálja, amikor Lemul érkezett lélekszakadva. Még köszönni is elfelejtett idegességében.

– Gyere, siess… három… három izé van a gépnél… A többiek meg nem tudom, hol vannak, és nem tudtam, mit csináljak, és idejöttem, hogy szóljak neked…

– Micsoda van a gépnél? – kérdezte Judy továbbra is Siaxent vizsgálva.

– Gyere, gyere, nézd!

Nem szívesen hagyta magára a beteg férfit, de érzékelte Lemul félelmét, ezért nagyot sóhajtva engedett neki. Sietve vágtak át a telepen a síkság felé, ahol az űrsikló állt.

– Ott, nézd…

Judy olyan hirtelen állt meg, hogy Lemul belefutott hátulról, és majdnem mindketten elestek. A látványtól elállt a lélegzete. A gép előtt három szerzet állt – vagy legalábbis Judy sem talált hirtelen jobb szót rájuk. Magasak voltak, Judynál, aki pedig bőven két méter fölött volt, majdnem harminc centivel magasabbak, szürkék és hengeres formájúak.

Amikor a mozgásukat érzékelték, megmozdultak, és mintha feléjük fordultak volna. Lemul megragadta Judy kezét, és olyan szorosan hozzásimult, hogy még szapora szívdobogását is érezte meztelen karján. Ez egy pillanatra Andranra emlékeztette, de a helyzet volt annyira feszült, hogy az emlék erőt adjon neki.

– Kik maguk? – kérdezte egy pillanatnyi hezitálás után nitanul.

A szerzetek úgy álltak meg, mintha villám csapott volna beléjük. Aztán a szürke hengerek mintha köddé váltak volna, és három ember alakja bontakozott ki előttük.

Judy és Lemul csodálkozva bámulták őket. Magasak voltak, mégsem soványak, hajuk világosbarna, bőrüknek pedig enyhén zöldes árnyalata volt. Első pillantásra egyformának látszottak. Aztán az egyik közelebb lépett hozzájuk, és Judy látta, hogy alacsonyabb a másik kettőnél. Egy nő volt.

– Én Tia Gadaum vagyok, az ernati körzet safirja. Ők Ami Frinilen és Rand Olbau, a Siringei Határőrszázad vezetői – felelte hibátlan nitansággal, bár idegen kiejtéssel. – És maguk kicsodák?

Judy nem tudott felelni. Ernat… a Nies egyik nagyvárosa, még a hagyomány is megemlíti…

Lenézett Lemulra, aki hasonló döbbenettel nézett vissza rá.

Hát mégis megtalálták a Niest.

8. FEJEZET

Giin

Már alig állt a lábán, mégis kitartóan bámulta a vetítőernyőt, amely az űrben zajló ütközetet mutatta. Bár ez alkalommal egyáltalán nem szólt bele stratégiai kérdésekbe, mégis helytelennek érezte volna, ha lefekszik, miközben mások a bolygó sorsát eldöntő küzdelmet vívják itt, a Shremeya egyik külső naprendszerének űrterében.

Aznap már több kofent is elfogyasztott, de mivel naponta legfeljebb négy-öt órát aludt, fáradtsága elűzhetetlennek bizonyult. Ha ágyba került, abban a pillanatban elaludt, hogy feje a párnát érintette, és rövid alvásai mentesek voltak mindenféle álomtól és zaklatottságtól. Még álmában sem maradt ideje Maryaara gondolni, a folyamatos küzdelmek úgy a hadi, mint a politikai színtereken egyszerűen nem adtak rá lehetőséget. De jobb is volt így.

Megdörzsölte a szemét, ahogy a holotérben zöldesen villogó pontokat nézte: ismét a muratai űrhadászok jártak elöl, és éppen semmivé zúzták ellenfelük átgondolatlan védekezési kísérleteit.

– Nézze csak! – kiáltott fel mellette Pinchas, az oderuti erők tábornoka, és az ellenfél haderejét jelző piros pontok felé mutatott. – Egy csoportjuk már eltűnt, és úgy néz ki, mindjárt elugranak azzal a nagy interszoláris szállítóval is, ott. – Előrehajolt, és a konzolján leütött néhány billentyűt. – Egyébként mikor került ide ez a szállító? A csata kezdetén még sehol sem láttam, most meg mindjárt elhagyja a naprendszert. De hát… milyen pályán megy ez?

– Az biztos, hogy nem a Shremeya felé tart – felelte azonnal egy űrmérnök. – A pályája alapján, úgy nézem, az Anoron lehet a célpont.

– Vajon onnan akar visszalépni a Shremeya egyik naprendszerébe? – kérdezte Pinchas.

– Nem, nem – mondta egy másik mérnök. – Onnan csak három ugrással lehet visszatérni a Shremeyához. Ha ez lenne a célja, bizonyára nem ezen a pályán próbálna elugrani.

A szállító eltűnése után egyszerre érkezett be Matéhoz és hozzájuk a naprendszerben maradt csapatok SU jelzése: a feltétel nélküli megadás jele. Ellenfeleik a tüzelést is beszüntették.

A parancsnoki kabinban idegesen pillantottak egymásra.

– Ezt nem értem. Talán csapda? – kérdezte egy F–1-es bolygóhadász. – Még mindig majdnem annyian vannak, mint mi…

– Nem ők lennének az elsők, akik megadják magukat – jegyezte meg egy sovány F–5-ös tiszt.

– Ez tény, de ennyien egyszerre?

Pinchas megállapítása mindenkiben idegességet szült, s ez még bő hét óra múlva sem akart szűnni, pedig a hátramaradt flotta vezetője akkor már Matéék vezérhajójában volt, és egyetlen újabb ellenséges csapatszállító sem lépett be azóta a rendszerbe.

Mate rögtön bekísérte a férfit a virtuális irányítóterembe.

– Uraim, ez itt Josep Manchant, a 4. Expedíciós Hadsereg űrhadász hadosztályának F–2-es tisztje – vigyorgott szélesen Mate. – És egy nagyon jó hírt akar bejelenteni önöknek.

A teremben lévők gyanakvását csak fokozta a „nagyon jó hír” szókapcsolat.

– Uraim – tisztelgett a hideg fogadtatás ellenére udvariasan az ellenfél tisztje.

Köszöntését alig néhányan viszonozták.

– Miről lenne szó? – lépett előrébb Giin, akit a körülmények ellenére is zavart tisztjei ellenséges viselkedése.

– Megadtuk magunkat, sértetlenül átadtuk hajóinkat. Cserébe szeretnénk hazamenni.

– Haza? – kérdezte meglepetten Pinchas.

– Én singloni vagyok, a társaim többsége is vagy innen, vagy az Emeraldról és a Canopusról való. Ezek most már a maguk területei. Szeretnénk végre hazamenni. A katonáknak elege van már a háborúból. A canopusiak ráadásul majdnem mind katolikusok – tette hozzá.

– De nem ez az igazán jó hír, bár ez sem utolsó – vette tőle át a szót egy vásári kikiáltó stílusában Mate. – Hanem az, hogy ők voltak a Shremeya utolsó védelmi vonala.

– Azért vonultunk vissza, és adtuk meg magunkat, mert úgysincs a Shremeyán olyan bolygóhadász-egység, amelyet védenünk kellene, ezért a parancsnokunk úgy döntött, inkább visszavonul az Anoronra, ahol a hadsereg bolygóhadász-hadosztálya is táborozik – adta meg a magyarázatot azonnal Manchant. – A Shremeya nem védhető jól, és az igazat megvallva, nincs is nagyon mit védeni rajta. – Egy oldalpillantást vetve Giin felé mentegetőzni kezdett. – De nem a mi hibánk. Egyszerűen nem hagyták, hogy bárki is a bolygóra lépjen. Semmilyen külső segítséget nem fogadtak el. Semmilyent. Az elnök nem akart további vérontást, ezért nem is próbálkozott. A birodalomban persze titokban tartották a Shremeya ügyét, nem akarták, hogy mások is kövessék őket…

Giin Matéhoz fordult.

– Ellenőriznünk kell, hogy mi a helyzet a Shremeyán, és hogy Mr. Marchant igazat mond-e. Gondolom, a legjobb lenne átlőni egy kémholdat…

– Nem, magam megyek át – felelte Mate. – A hold nem lát mindent, az ember viszont igen.

– Megtiltom. Nagyon veszélyes. Ha mindenképpen úgy gondolja, hogy embernek kell átmennie, küldje valamelyik beosztottját – felelte azonnal Pinchas.

– Jobb az ilyet személyesen intézni – ellenkezett Mate.

– Nem érdekelnek a kifogásai. Nem mehet.

– Márpedig megyek. Ne feledje: maga valójában nem parancsolhat nekem, mivel én a muratai hadsereg állományába tartozom – kacsintott, azzal foglyával a kijárat felé indult. Aztán megállt még egy szóra. – Persze, ez éles helyzetre nem vonatkozik, parancsnok – mondta Pinchasnak. – De nem kockáztathatom az embereim életét. Nagy részük családos. Nekem senkim sincs. Másfél óra múlva indulok.

Pinchas savanyú képet vágott, de amikor becsukódott Mate mögött az ajtó, Giin látta, hogy mosolyog.

– Igazán nagyszerű ember.

Giin automatikusan rábólintott a szavaira, de gondolatai már távol jártak. A shremeyaiak hat éve egyedül küszködnek a sugárfertőzés minden következményével. Martynnak olyan jól sikerült lepleznie ezt a tényt, hogy semmilyen forrásból nem értesült róla. Ez azt jelenti, hogy bár biztosan sikerült csökkenteniük valamelyest a sugárzást, orvosokra, sugárvédelmi szakemberekre lesz szükség, és persze a megfelelő technológiára. Kár, hogy a Föld még mindig körül van zárva, nekik vannak a legjobb sugárzásvédelmi szakembereik. De azért az Oderuton is biztosan akadnak hozzáértők.

A háború jelenlegi állásáról megfeledkezve hagyta el a parancsnoki helyiséget. Oderuton maradt titkárával megbeszélte a teendőket, de nem tért vissza a parancsnoki helyiségbe addig, amíg segítségkérő felhívást nem intézett az Oderuthoz és a szabad rendszerekhez.

Alig végzett a bejelentésekkel, Pinchas rontott be vigyorogva.

– Uram, bizonyára örömmel hallja, hogy Mr. Manchant igazat mondott. Mate most hívott a Shremeya rendszeréből, és azt üzeni, hogy tiszta a levegő. Húsz perc múlva indul az oderuti csapatszállító a naprendszer déli féltekéjébe, két óra múlva pedig mi is megyünk a murataiakkal. Adjak ki győzelmi jelentést?

– Várjuk meg azt a két órát.

***

Amikor az első egységek leszálltak a Shremeya sugárbiztosított űrrepülőtérre, döbbenten tapasztalták, hogy nem üdvözlő delegációk várják őket, hanem a bolygót minél hamarabb elhagyni kívánók tömege, akik minden talpalatnyi helyet megtöltöttek a reptér körül.

A szakemberek elmondták, hogy már akkor megjelentek, amikor rájöttek, hogy a repülőteret éppen előkészítik a leszállásra, azóta minden nappal nő a számuk.

– Eleinte azt hittük, hogy a már megtisztított körzetbe akarnak csak áttelepülni, de amikor beszéltünk velük, kiderült, hogy menni akarnak. Mind – magyarázta egy mérnök.

Hamar nyilvánvaló lett, hogy nem mindenki akarja elhagyni a bolygót, sőt, a többség kifejezetten maradni akart, hogy segítsen a saját és a külföldről érkezett speciális egységeknek, de még így is több millióra rúgott a kivándorlási kérelmet benyújtók száma – elsősorban is a pusztítást túlélt kavenieké.

– Nem akarunk itt maradni, ahol családjainkat, barátainkat lemészárolták – magyarázták a kaveniek.

Az üres kaveni városok a szörnyű tragédia mementóivá váltak: az erőszakkal áttelepített családok házai romlásnak indultak, mivel nem volt, aki gondozza őket. A belvárosok valaha élettől nyüzsgő terei kihaltan visszhangozták az arra tévedők lépéseit. S bár itt-ott újra megindult az élet, inkább csak egyfajta kísértetszerű létezés volt ez: emberek siettek végig a mocskos utcákon, a törmelékeken jól látszott, hogy lakóik minden erejükkel megpróbálták védeni magukat és családtagjaikat – sikertelenül.

Érkezése után Giin először a rokonait próbálta megkeresni, de nem talált senkit. Aztán nagybátyjának, a Lulent családba beházasodott Eldonnak a blathaasát látogatta meg – azt a házat, ahol életében először lakott egy fedél alatt Maryaaval –, de a házon látszott, hogy évek óta nem járt benne senki, s lakóit annak idején erőszakkal hurcolták magukkal. Csak a pusztulás nyomaival találkozott. Éppen ezért elhatározta, hogy ott emlékezik meg a többi gyászolóval együtt az eltávozottakról, ahol a bolygón hagyományosan mindig is tették: a Tiirleek hatalmas síkságának közepén elterülő Emlékezés Templomában, a Rimaarin-sę-Gaadhaasban, amelyet a speciális alakulatok rohamtempóban tisztítottak meg számukra.

– Embertelenség, hogy maguknak éveken keresztül egyedül kellett küszködniük a sugárzással – mondta Giin Berusnak, a Shremeya védelmi miniszterének, amikor éppen felfelé lépdeltek a templomhoz vezető lépcsőn.

A férfi elvigyorodott. Arca ragadozószerű kifejezést öltött.

– Maguk, gondolom, azt hallották, hogy a birodalom nem küldött segítőket. – Amikor Giin bólintott, mosolya még szélesebbé vált. Giint egy pillanatra Rundira emlékeztette. – Nos, a helyzet nem egészen így áll. Próbáltak ők segíteni, csak éppen nem tudtak.

– Nem tudtak?

– Az elmúlt hat évben nem lépett birodalmi katona a bolygó földjére. Mert nem engedtük. Próbálkoztak ugyan, bár nem sokáig. Egy fertőzött bolygó nem ért meg nekik ennyi kockázatot. Erről jut eszembe: katonai és biztonsági erőink jelezték, hogy készek együtt harcolni magukkal. Csupán szállításra van szükség, bolygóhadász erőink ugyanis elég jól fel vannak fegyverezve, az űrhadászoknak is csak a járműveik pusztultak el.

– Az nem olyan nagy probléma – élénkült fel Giin, aki még mindig kába volt a miniszter bejelentésétől. Ők nem engedtek segítséget a bolygójukra? Egyszerre volt lenyűgöző és érthetetlen, amit tettek. – Nemrégiben egy nagyobb ellenséges űrhadász egység megadta magát. Ha vannak tapasztalt űrhadászaik, akkor jobban örülnék, ha ők vennék birtokukba ezeket a hajókat, mint azok a frissen kiképzett és gyakorlatlan újoncok, akiket az utánpótlás küldeni akar.

– Igen, kitűnő ötlet!

Megálltak a templom előtt, és mindketten végigtekintettek a síkságon.

– Jó, hogy legalább ez megmaradt – sóhajtott fel Giin, majd a férfi felé fordult. – És mekkora hadseregről lenne szó? – tette fel végül a kérdést. A válasz minden várakozását felülmúlta.

– Az űrhadászok létszáma két kondukt. A hadsereg azonban, legalábbis létszámát tekintve, majdnem háromszorosa egy uniós expedíciós hadseregnek.

Giin elképedt.

– De hát az hatalmas! Az Oderutnak most összesen kilenc hadserege van!

A férfi csendes méltósággal válaszolt.

– Valamikor ez a bolygó is hatalmas volt úgy létszámában, mint szellemében. S még mindig sokan maradtunk – nézett Giinre a volt miniszter. – Miután pedig a birodalom ledobta ránk a bombáit, elhatároztuk, hogy a mi földünkre nem lép többet uniós katona. Megölték a barátainkat, a rokonainkat, beszennyezték földjeinket. Az életben maradt lakosság több mint negyede sugárfertőzött. – Kezét ökölbe szorította, és indulattól fojtott hangon tette hozzá: – Nem maradt veszítenivalónk.

Giin Berus felé fordult.

– Ugye, azt maguk is tudják, hogy a bolygó tönkretételében kavenieknek is…

– Fölösleges folytatnia – szakította félbe a miniszter. – Természetesen hallottuk, talán hamarabb is, mint maguk. Én azonban ezt a híresztelést butaságnak tartom, ahogy ezt már többször is kifejtettem. Lehet, hogy Martynék flooistákkal végeztették el a piszkos munka egy részét, de hogy az atomtölteteket nem a flooisták kotyvasztották össze otthon, a konyhában, és hogy a szállítását és a vadászgépek beállítását sem ők szervezték meg, az bizonyos. Amikor utánanyomoztunk az SE-nek, rájöttünk, milyen sok kavenit, nem kiszakadtat, nem bizony, hanem kavenit szerveztek be. Főként zsarolással és fenyegetéssel, de voltak, akiket ígéretekkel, pénzzel vagy félrevezetéssel. Sokukkal még azt is elhitették, hogy Martyn és Rundi hosszú távú célja az, hogy a jövőben egyesített emberiséget nagycsaládokba szervezzék. Az emberek néha hihetetlenül hiszékenyek tudnak lenni.

– Volt, aki elhitte, hogy Martynék a Kavent akarják világuralomra juttatni? – kérdezte döbbenten Giin.

– Persze. De nyilván mélyen hallgattak, mert nem akarták, hogy miattuk valljon kudarcot a nemes küldetés.

Giin nem tudta, mit mondjon.

– Ezeket honnan tudták meg? – kérdezte végül.

Berus fáradt arccal vont vállat.

– Az atomtöltetek sokakra igencsak kijózanítóan hatottak. Nemcsak itt, hanem a Kavenben máshol is. Magunk között szólva, szerintem éppen ezért lett akkora hisztéria a flooisták körül. Sokan, akik hittek Rundiéknak, most mentegetik magukat, és ennek szerves része a bűnbakkeresés. Fogadni mernék, hogy a flooistáknak is azt adták be, hogy a bombázással a Kaven világuralma előtt egyengetik az utat. – Felsóhajtott, aztán újra élet költözött a vonásaiba. – Éppen ezért feltett célunk, hogy elpusztítjuk ezt a rendszert, hogy még egyszer ne tehesse meg ugyanezt. El akarjuk kapni Martynt. Meg akarjuk mutatni a világnak, hogy bármi is történt, számolnia kell velünk. Hogy nem haltunk meg. Hogy élünk, és harcolni fogunk.

A szemében égő elszántság megborzongatta Giint.

Ha abban a három hadseregnyi emberben is ilyen erős érzelmek dolgoznak, olyan katonákat nyer velük, akiket senki és semmi sem állíthat meg.

***

A nukamishi Nagytemplom és mellette a Kaven Vezető Testületének épületegyüttese most még véletlenül sem kelthette a megfigyelőben a nagyság érzését. Ablakai vakon meredtek a semmibe, és a fekete kövek máskor csillogó pompája most egy csillagtalan, esős éjszakát idézett.

Igen, talán ez lesz a vége minden álmuknak és reménységüknek: a pusztulás és annak hátrahagyott gigantikus mementói. Mint a Lulent kúria és társai Apmontinban, a Tiirleek a Rimaarin-sę-Gaadhaasszal és ez a két, valaha a nagyság és az egység jelképének tekintett épület.

A kaveniek úgy döntöttek, hogy nem várják meg, amíg valaki harmadszor is rájuk robbantja szeretett bolygójukat. Inkább új hazát kerestek maguknak.

Érthető.

Mégis fájdalmas.

Amikor belökte a kaput, az csikorogva engedelmeskedett erejének, bár éppen csak annyira nyílt meg, hogy nagy nehezen becsusszanhasson a szárnyak között. Mintha azért nem akart volna kitárulni, hogy meg ne lássák üres szégyenét, a dúlást, a romokat, Rundi áttelepítő munkájának nyomait.

Az előcsarnok még mindig szép volt, ha tekintetét elemelte a földről, és a falakat, a mennyezetet kezdte vizsgálni, bár ott is sok jelét látta az értelmetlen pusztításnak: a koromfoltok és a lövésnyomok néhol több négyzetméteren tönkretették a vakolatot. Alóla az épület csontja, a fekete kő bukkant elő.

Ahogy előrébb lépett, a hatalmas ablakok színes üvegeinek cserepei megroppantak a lába alatt. Néhol gyanús, feketés foltok terjeszkedtek a padlón, a falakon. Emberéletek lenyomatai. Azt mondják, több ezer embert mészároltak le itt, főleg mazdrákat, de egyszerű kavenieket is, akik nem akarták hagyni, hogy életüknek, hitüknek ezt a szentélyét idegen hatalmak bemocskolják – az ő vérük is a piszok közé keveredett.

Amikor Yaan elfoglalta a bolygót, azt mondják, ide nem lépett be. Ez a pusztulás mind Rundi különítményeseinek a keze nyoma. Giinnek ismét Gibert figyelmeztetése jutott az eszébe.

Vajon van-e értelme ennek a harcnak, vagy csak az áldozatok számát növelik értelmetlenül a többszörösére?

– Ezt a kérdést fel sem szabad tennie, Giin-ra – jutott eszébe Maryaa fiának, Leonnak a szemrehányó tekintete, amikor néhány nappal ezelőtti beszélgetésükben neki is megemlítette bizonytalanságát. – Ez a kérdés nem csak magát bizonytalanítja el, de a seregeit is, és minket is, akik a birodalmon belül napról napra kockára tesszük az életünket.

De hogy lett volna képes szilárdan kiállni továbbra is, amikor alig pár perccel beszélgetésük előtt tudta meg a szörnyű hírt, hogy Judy, akit egyszer már évekig gyászolt, ismét eltűnt, minden bizonnyal meg is halt?

Sőt, nem csak Judy, hanem a kisfia is – az unokája, akit bár sosem látott, mégis úgy szeretett, mintha ismerte volna, még akkor is, ha tényleg Lichi volt az apja, még akkor is, ha ez azt jelentette, hogy Judy külsőssé lett a hatalmas nyomás alatt. Akkor sem ítélte volna el, ha magától Judytól tudja meg a hírt. Éppen aznap értesült arról, hogy eltűnt a Muratán, amikor megkezdődött az általános támadás Ulton ellen. Már több mint nyolc hónapja semmi hír felőle. Minden bizonnyal lelőtték.

– Most már egyikünk sem a saját családjáért harcol, Giin-ra – figyelmeztette Leon. – Éppen ezért sokkal nagyobb a felelősségünk is.

– Magának nincs családja? Nincsenek gyermekei? – kérdezte Giin.

Fájdalmas kifejezés futott át a férfi arcán, aztán megrázta a fejét.

– Nincsenek. Feleségem ugyan volt, de nem jöttünk ki egymással. Nem az ő hibája, csak kötelességtudatból és álcázásként vettem feleségül, szerintem mindvégig érezhette, hogy nem szeretem. Aztán elhagyott egy másik férfiért. Megértettem. Nem is akadályoztam benne, gyerekünk nem volt, miért tettem volna?

– Sosem akart családot?

– Nem. De most nagyon hiányzik.

A lépcsőn alig lehetett utat törni a felhalmozódott kosz, fal-és bútordarabok dzsungelében. Régen sötétkék szőnyeg hullámzott itt alá, sötétkék alapon arany csillagok, de most csak minden huszadik lépcsőn érezte a talpa alatt, vagy bukkant elő a szemét alól. Néha a kezét is használnia kellett, ha fel akart jutni.

– De talán jó is, hogy nincs családom. Paul Martyn ügyének újratárgyalása engem is könnyen gyanúba sodorhat. Ezért is szükséges, hogy siessenek. Nem tudom, meddig leszek képes innen, belülről segíteni a harcot. Addig kell elfoglalniuk minél több rendszert, amíg Martynt fel nem mentik és nem rehabilitálják. Erre ugyanis nagyon nagy az esély. S ha rehabilitálják, csak idő kérdése, hogy újra hadúrrá nevezzék ki. Addigra pedig már szilárdan kell állnia a határvédelmi rendszerüknek. De lehet, hogy még úgy sem lesz esélyük.

Giin bólintott. Saját tábornokai is ugyanezt mondták. Mégis örült Leon hívásának, mert megerősítette, hogy nem egy szépen előkészített csapdába készül belesétálni.

– Arra gondoltunk, hogy először a Bétát foglaljuk el, hogy a Földnek segítséget nyújthassunk. De előtte meg akartam kérdezni, nem vág-e ez véletlenül a maguk terveibe.

– Dehogy, egyáltalán nem, sőt, jó ötlet – bólogatott Leon. – Főleg, mivel az Alfa körzetét az első hadsereg védi, és most, hogy nem Martyn a tábornoka, bizony, nincs jó formában. Bien, a hadsereg vezetője egy tehetségtelen karrierista, beosztottjai meg kivétel nélkül Martyn hívei, akik, azt hiszem, most kivárásra játszanak. Valószínű ugyanis, hogy Martyn rehabilitálása Bien eltávolításával jár majd, az elnök pedig a seregéhez teszi vissza először, nem lesz belőle rögtön hadúr. Ráadásul a sereg űrhadászai a Földnél vannak, a Bétára hurcolt kaveniek pedig felkelést robbantottak ki…

– Igen, erről mi is tudunk – szúrta közbe Giin.

– Szóval nagyon is alkalmas a helyzet arra, hogy visszafoglalják a bolygót. Ha esetleg megpróbálnák a Shermiust is, azzal sem lenne nehéz dolguk. És hát az Alfát is el kellene előbb-utóbb foglalniuk, hogy teljes lehessen a határvédelmi rendszer. – Megcsóválta a fejét. – De az nehéz lesz, még akkor is, ha Martyn felmentése előtt sikerül nyélbe ütni. Azt tanácsolom, hogy csak a Föld felszabadítása és a Remmen rendszerek elfoglalása után próbálkozzanak meg az Alfával. Ha körülzárják, nagyobb az esélyük. És mivel Buchayék, Martynhoz hasonlóan nem hívei az értelmetlen vérontásnak, még az is lehet, hogy megadják magukat…

Bárcsak már ott tartanánk! – gondolta Giin fáradtan, ahogy kinézett az egyik kitört ablakon. Jól látszott Nukamish volt kaveni központja. Romok és romok. Seregei még csak most indultak a Gammára, ahonnan a Béta elleni általános támadást kezdik majd. Hol van még az Alfa megtámadása!

– Mondta, hogy el akarják tenni Martynt láb alól. Hogyhogy nem sikerült? – kérdezte később Leont.

– Mert amikor végre elkapták a flooisták, ahelyett hogy agyonlőtték volna, összehívták a mazdrabíróságot, azok meg megkönyörültek rajta.

– Felmentették?

– Azt éppen nem, de nem ítélték halálra. De még akkor is meghalhatott volna, ha Melilan csak öt perccel hamarabb támad. Ő azonban minél nagyobb fogást szeretett volna, ezért várta, hogy jó sok kaveni összegyűljön. Végül csak akkor lépett, amikor megtudta, hogy Paul Martyn távozik a helyszínről…

– Honnan tudta meg? A nyomkövetőt nyilván semlegesítették.

– Nem tudom pontosan. A késlekedése azonban azt jelentette, hogy nem sikerült Martynt eltennie láb alól. Utána meg az elhárítás tette rá a kezét, ráadásul azt is megtudták, hogy Melilan parancsba adta Martyn lelövését… Néha azt gyanítom, hogy Melilannak nem annyira Martyn személyével, mint inkább a származásával van baja.

Giin a kelleténél nagyobb erővel lökött félre egy romos íróasztalt, amely megbillent, és alábucskázott a lépcsőn. Estében hatalmas robajt keltett, de még szörnyűbb volt a por-és koszfelhő, amely a nyomában keletkezett. Még szerencse, hogy már felért a folyosóra, és itt gyorsabban juthatott előre.

Elmondta még Leonnak, amit az öccsétől megtudott: Melilan feleségét, Shonda Raast, Shaayinnt, a gyereket, a pénzt. Leon érdeklődve hallgatta, és többször is visszakérdezett. Giin nem titkolt el előle semmit. Pedig ezekről a dolgokról eddig egyes-egyedül Maryaa tudott, még Judynak sem árulta el őket.

– Ezzel kitűnően el lehet vágni Melilan torkát – mondta Leon elégedetten, amikor Giin az utolsó kérdését is megválaszolta. – Sőt, azt is tudom, ki lesz az, aki majd szépen felvezeti a vádat…

Giinben akkor is, most is keserűség támadt. Az ügy be fogja szennyezni a családja a nevét, azt a nevet, amelyet mindennél jobban igyekezett védeni és méltó módon képviselni.

De a háború megnyerése fontosabb lett, mint a családja neve.

A folyosó végén megállt, és körülnézett. Hogy is mondta Chosan-ra? A volt tanácsterem?

Itt kisebb volt a felfordulás, és könnyebben jutott előre. A tanácsterem ajtói sarkukból kifordulva feküdtek a földön. Giin képtelen volt megérteni ezt a teljesen fölösleges és céltalan pusztítást. Hiszen az ajtó nem volt bezárva.

A teremben is hatalmas volt a kosz. A teremben lévő képeket mind leverték a falakról, de égésnek nem volt nyoma. Ha szerencséje van, itt lesz valahol a törött keretek és az üvegszilánkok között.

Leguggolt, és kezébe vett egy széklábat.

Hosszú ideig kellett kutatnia, és közben jó néhány képet talált viszonylagos épségben: régi safirokat, a Vezető Testület elnökeit. Ezeket külön tette. Jönnek még ide takarítani, ezeket rájuk hagyja. Ő valaki mást keresett.

Armoin-ra képére egy összehasogatott asztallap alatt talált rá. Nem volt piszkos, sőt, még csak gyűrődött sem. Talán a gondviselés vigyázott arra, hogy a sokat mocskolt arc a pusztítás során is tiszta maradhasson.

A képet a táskájába csúsztatta.

Egyelőre nem küldheti el az Oderutra, hogy nyilvánosan is kitegyék megérdemelt helyére, a Kaven elnökeinek dicső sorába. Túl sok embert, tervet, álmot sodorna veszélybe, ha megtenné. Armoin-rának el kell tűrnie, hogy még egy ideig gyávának bélyegezzék. Igen, miatta is meg kell nyernie ezt a háborút. Tartozik ennyivel az öregnek, akiről most már tudta, hogy fiaként szerette, és hogy tisztára akarta mosni a nevét, ezért Giin elhatározta, hogy mindenki előtt megmutatja, mit is tett értük, mert ha veszít, Armoin története az utódok emlékezetében örökké az marad, ami sosem volt: „Az emberi gyávaság, gyengeség és gyarlóság története.”

***

Ez a csata semmiben sem hasonlított az előzőekre. Eddig minden viszonylag könnyedén ment, bár természetesen voltak nehézségeik, és néha nem is sikerült rögtön egy-egy naprendszer elfoglalása, de ez a hónapok óta tartó küszködés, amely itt, a Földnél folyt, mindennél rosszabbnak tűnt. Mindkét oldal veszteségei tízezrekre rúgtak, az anyagi kár már nem is volt felmérhető. Az egész belső naprendszert feldúlták, a Földön kívül már minden lakott és lakható telepet és területet elfoglaltak vagy elpusztítottak. Már csak a bolygó tartotta magát, de a hosszú háborúskodás miatt teljesen elszigetelődött: összes interszoláris távközlési felszerelését elpusztították, így semmilyen hír nem jutott se be, se ki, és senki sem tudta, hogy hogyan állnak a védők, és mennyi ideig bírhatják még.

Nagy nehezen legalább addig eljutottak, hogy csapataik első része sokadik próbálkozásra bejutott a Föld rendszerébe, és átvette az irányítást a Föld északi tranzitállomása fölött. Másfél óra múlva beléphet egy nagyobb csoport is melléjük, de addig ki kell tartaniuk, ez pedig nem lesz könnyű. Az ellenfél többszörös túlerőben volt hozzájuk képest: négy teljes űrhadász kondukt tartózkodott a közelben, és délről bármikor kaphattak erősítést. Északról azonban már nem tudtak berepülni.

– Ha minden igaz, holnaputánra megérkezik az újabb, ígért fél kondukt – szólalt meg Pinchas.

– Még úgy is kétszeres lesz a túlerő. Néha az az érzésem, hogy egy óriással szegültünk szembe – sóhajtott fel Giin.

– Dávid is legyőzte Góliátot.

– Csakhogy én nem ismerem az ellenség gyenge pontját, ahol halálos csapást mérhetnénk rá. Sőt, úgy tűnik, minél többet harcolunk ellenük, annál többen vannak.

– Eddigi eredményeink nem ezt mutatják. Gyorsan és nagy területeket foglaltunk el. Jelentős bolygókat: a Decaront, a Confidenzát…

– Mert támogattak bennünket a helyiek, és nagyon sok belső információt kaptunk – ellenkezett Giin.

– A Canopus és társai esetében nem.

– Igen, de azok jelentéktelen és rosszul védett rendszerek voltak.

– A legtöbb bolygó jelentéktelen és rosszul védett. Ezért kell itt, a Földnél megtörni őket. Ha győzünk, azzal egyszersmind a birodalmi űrerőket is meg tudjuk rengetni.

– De ha veszítünk…

Pinchas nem felelt. Fölösleges is lett volna: mindketten tudták a választ.

Féltek, és ez a félelem egyre csak fokozódott. Giin még soha nem látott ilyen könyörtelen űrbeli küzdelmet. Mintha a Föld egész naprendszere egy óriási daráló lett volna, amely semmivé zúzta csapataikat és taktikáikat.

A parancsnoki kabinban tapintani lehetett a csöndet, ahogyan a Föld rendszerében küzdő shremeyai csapatokat figyelték. Ők jelentették mind az űrbeli, mind a planetáris seregeik fő ütőerejét: a félelmet nem ismerő harcosok, akik bárhol és bármilyen reménytelen helyzetben bevethetők. Fanatikusok voltak, nem véletlenül: még azelőtt meg akartak halni, hogy a sugárbetegség utolsó szakasza ledönti őket lábukról, és ugyanolyan értelmetlenné teszi halálukat, mint azokét a milliókét, akik közvetlenül a nukleáris csapásban pusztultak el.

Egy bolygó sugárbetegségét lehetett gyógyítani, de egy élő szervezetét nem. Akinek a szerveit egyszer károsította a sugárzás, sosem tudhatta, mennyi ideje van még hátra.

A shremeyai harcosok között rengeteg volt a kaveni, főleg fiatalok. És bár Giin tudta, milyen sors várna rájuk, ha megúsznák a háborút, mégis szörnyű volt nézni, ahogy egy-egy vadászgép szupernóvaként lángol fel, majd tűnik a semmibe. Bele sem mert gondolni, hogy hány ember élete ér az idejénél sokkal korábban véget, nemcsak az ő oldalukon, hanem ellenfeleik között is.

Váratlanul hívása érkezett. Leon hívta, látszott rajta, hogy ideges.

– Biztos, hogy figyelnek, de ezzel nem várhatok – hadarta. – Ha értesüléseim nem csalnak, bármelyik pillanatban a nyakukba kaphatják a tizenkettes űrhadászokat.

– Tessék? – kérdezte Giin.

– Készüljenek fel, bármikor ott lehetnek! Már két és fél órája elindultak. Siessenek! – mondta, azzal kikapcsolt.

Pinchas már adta is ki a parancsot a berepülőkörzet kiürítésére és a hadrendbe állásra.

– Sietnünk kell! – kiabálta a mikrofonba, miközben konzolján az automata rendszereknek küldött szét parancsokat.

De nem maradt elég idejük. Körülbelül húsz percet késett az információ: ennyi volt az az idő, amellyel a szállítóhajó megelőzte előkészületeiket, és már szóródott is szét az űrben az ezernyi ellenséges hajó.

– Ezek kiszagolták, hogy itt a parancsnoki flotta – morogta az egyik operátor, miközben a tisztek kapkodva próbálták hadrendbe állítani csapataikat.

A parancsnoki szobában hatalmas volt a káosz.

Giin tudta, hogy ilyen esetben először a nehezen védhető vezérhajót ürítik ki, ezért az idegesen kiabáló tiszteket maga mögött hagyva szállására sietett. Talán csak percek kérdése, hogy megszólaljon a kiürítést jelző sziréna. De amint kilépett a folyosóra, egy hang harsant mögötte.

– Giin-ra, ide!

A murataiak vezetője, Mate kiabált utána.

– Igen? – kérdezte fáradtan.

– Mr. Pinchas megparancsolta, hogy haladéktalanul vigyem el a hajóról. Jöjjön. Nincs vesztegetni való időnk.

– Még be kell mennem a kabin… – ellenkezett Giin.

– Arra most nincs időnk. Bármikor kilőhetik alólunk a hajót.

Giin nem ellenkezett tovább. A tömzsi férfi nyomába eredt. A kiürítést jelző sziréna abban a pillanatban szólalt meg, amikor Mate kinyitotta a nagy járműhangárba vezető ajtót, mire a hajó úgy bolydult fel, mint a megzavart méhkas.

Mate az űrsiklóban azonnal az irányítópult fölé hajolt.

A zsilipajtó komótosan nyílott fel előttük, majd ugyanilyen ráérősen csukódott vissza.

Már majdnem bezárult, amikor hirtelen vakító fény villant fel mögöttük, és a robbanás ereje hatalmasat lökött a járművön.

Giinnek meglepődni sem maradt ideje: a nyomás fejjel nekilökte az egyik ülésnek, és elveszítette az eszméletét.

***

Nem tudta, mikor tért magához, de olyan rettenetesen fájt a feje, hogy először még a szemét is csak egy pillanatra tudta kinyitni. Egyébként sem volt túl biztató a látvány: mindkét útitársa mozdulatlan volt, a műszerek pedig tönkrementek: bármelyik monitorra nézett, mindegyik szürkén villogott.

Végül nagy nehezen felült. Fejfájása a mozgástól a sokszorosára nőtt, és egy pillanatra elsötétedett körülötte a kivilágított kabin.

Legalább az elektromos rendszer nem sérült meg – gondolta kábán.

Egy darabig csak ült, és várta, hogy csillapodjon a fájdalom. Amikor megmozdult, azt sem saját elhatározásából tette, hanem azért, mert jelzett az oldalán a deta.

– Igen – szólt bele csukott szemmel. Úgy érezte, ha kinyitja, szétrobban a feje.

– Hát él! – kurjantott nagyot a hívó fél, akinek lelkesült hangjából csak kis késéssel sikerült felismernie titkárát. – Pedig már mindenki azt hitte, hogy meghalt, csak a detája úszta meg valahogy a robbanást, azért nem veszi fel!

– Eszméletlen voltam. Mikor volt a robbanás? – kérdezte, miközben óvatosan letette a detát a földre, hogy megmasszírozza a fejét.

– Hét és fél órája.

De Giin nem hallotta meg a választ. Rémülten rántotta vissza a kezét, és még a szemét is kinyitotta.

Csupa vér volt a keze, a fején pedig egy jókora púp éktelenkedett. Titkára közben megállás nélkül hadart valamit, de ekkor Mate felől halk nyögés hallatszott, és ez végleg kiverte Giin fejéből a hívást.

Mivel felállni nem mert, négykézláb mászott oda a murataihoz. A látványtól meghűlt benne a vér. Mate mind a karján, mind a lábán nyílt törést szenvedett, a csontvégek helyenként még a ruhát is átszúrták.

– Magánál van, parancsnok? – szólította meg Matét.

Kérdésére egy hosszú és valamelyest artikulált nyögés volt a válasz, amelyet Giin „igen”-nek fordított le magában.

Visszamászott a detájához, néhány elnézést kérő szó után befejezte a beszélgetést, majd felállt, és elimbolygott az elsősegélynyújtó felszerelésért.

Visszafelé jövet megnézte Mate segédjét, de ő már nem lélegzett. Szája öntudatlanul kezdte formálni az Atenęma Gaadra szavait, miközben letérdelt a muratai mellé, hogy tőle telhetően ellássa társa sérülését. Mindenekelőtt bevett egy fájdalomcsillapítót, hogy saját fejfájását kizárja a következő műveletekből, aztán érzéstelenítette a törött végtagokat, vett egy nagy lélegzetet, és fertőtlenítette, majd bekötözte a sebeket.

Amikor nagyjából végzett, az egyik fülkéből kihozta a matracot, és a már eszméletlen Matét óvatosan ráfektette. Utána fogta a halottat, és a jármű hátsó részébe húzta, ahol az ilyen célokra volt egy kis kabin, és miután betette, bekapcsolta a hűtőt.

Mire lerogyott az egyik székbe, halálosan fáradt volt.

Bizonytalanul hordozta végig pillantását a képernyőkön. Azok továbbra is a sötétszürke különböző árnyalataiban villogtak, de alaposan megnézve őket rájött, hogy az előbb tévedett. A műszerek nem romlottak el: a jármű továbbra is a zsilipben tartózkodott, azzal együtt tépte le a robbanás a parancsnoki hajóról. Valószínűleg ennek köszönhetik az életüket.

A detája felé nyúlt, hogy felfedezését a vezetőség életben maradt tagjaival is közölje, és átvegye az átmenetileg vezető nélkül maradt seregek irányítását.

***

Bár már sokszor olvasott róla, és így tudta, mire számítson, a Földre lépés mégis élete legnagyobb élményei közé tartozott. Nem tudta, mennyit köszönhet ebből a tudatának, és mennyi volt szervezete valós, fizikai tapasztalata, de még sosem érezte magát ennyire a helyén, mint amikor először megállt a paresi űrkikötő stanburkolatú talaján, és körbenézett.

Nem az a fajta érzés volt ez, amely akkor tölti el az embert, amikor megvan a feladata és a perspektívája az életben: ez egy minden lelkitől független fizikai érzés volt, mintha szervezete örömmel üdvözölte volna, hogy visszatér oda, ahová tartozik, még ha azelőtt sosem járt is ott.

Ezen a bolygón teste nem volt sem túl súlyos, sem túl könnyű, a hűvös levegőből jólesett mélyeket szippantania, és a bárányfelhős égen átszüremlő napsugaraknak nem voltak sem sárgás, sem vöröses színű árnyalatai.

Amikor a rá várakozó földi elnöknek megemlítette ezt az érzést, ő meglepetés nélkül válaszolta:

– Nagyon sokan így vannak ezzel, akik először lépnek a Földre. Sőt, ha a történetíróknak hinni lehet, már évszázadokkal ezelőtt is így éreztek az ide érkezők. Azt is mondják, és ezt magamra nézve igazolni is tudom, hogy ezt az érzést egyvalaki képtelen csak átélni: aki a Földön született és nőtt fel. Én például jó néhány bolygón jártam már, és bár egyikük-másikuk természeti adottságai nem voltak éppen a kedvemre valók, semmilyen különösebb kényelmetlenséget nem éreztem, és utána sem éreztem a Földet különlegesnek.

– És mik zavarták ezeken a bolygókon?

– Például képtelen voltam megszokni a Shremeya vörös növényzetét. Állandóan olyan érzésem volt, mintha ősz lenne, és az a narancssárga fű! Kifejezetten rossz kedvem lett tőle. Voltam már kaveni területeken itt, a Földön is, de mivel az ökológiai egyensúly megtartása érdekében tilos más bolygó élővilágának a betelepítése, így ott is csak földi fajokkal találkoztam, és bár azok között is vannak vörös színűek, mégsem olyanok, mint a Shremeya hatalmas fái.

Shremeya hatalmas fái…

– Valahol azok is őshonosak voltak – felelte Giin elgondolkodva. – Vajon ott mennyire fogna el ez az érzés? – kérdezte inkább magától, a férfi mégis válaszolt rá.

– Talán magukat, niesieket megfogná az is. Hiszen maguk két világ szülöttjei. Nem csak kulturálisan, hanem fizikailag is: az ételeik, sőt, hosszabb életkoruk is erről árulkodik.

Giin erre nem tudott mit felelni. Életében először szeretett volna elmenni a Niesre, hogy megnézze, vajon mennyire tartozik ahhoz a világhoz.

Vajon másságuk, amely miatt annyit bántják őket, mennyire gyökerezik a fizikai világban, mennyire mélyen van beléjük ivódva? Vagy csupán egy ürügy, amely tovább fokozza a külsősök utálatát?

Ezek a kérdések foglalkoztatták még akkor is, amikor Nagy Andreas feltételezett sírjához ellátogatott.

Ide volt faasirja, Ranka Munen kísérte el.

A dacos, hallgatag lánynak már nyoma sem volt: a nyugodt, érett safir semmiben sem hasonlított egykori önmagára.

Csak a tisztelet volt a régi, amellyel Ranka ránézett.

– Nem tudom, mennyire igaz, hogy ez a sír valóban Nagy Andreasé. A keresztnév és a halálozás dátuma egyezik azzal, amit mi is tudunk, és a síremlék valóban annyi idős, amennyinek mondja magát. De ezt nyilván maga is tudja.

– Nem foglalkoztam még a kérdéssel – felelte kis habozás után Giin. – Nem tartottam fontosnak.

Valamiért azonban most mégis fontos lett. Mintha a kövektől várna választ.

A sírkövön azonban csak néhány szó állt.

Andreas Mitkovich

Elhunyt 2559. április 9-én.

– A temetőkönyv szerint a síremléket lánya, Emilia Mitkovich állíttatta 2597-ben – jegyezte meg Ranka.

Bizonytalanul néztek egymásra. A dátumok, sőt, kis jóindulattal a nevek is egyeztek, bár ezt a családnevet Giin még nem hallotta soha. Ami azonban nem értett: ha valóban Nagy Andreas nyugszik ez alatt a kő alatt, akkor miért nem kapott jelentősebb síremléket? Hiszen nem pusztán halála után lett nagy emberré, már életében a legendák közé sorolták.

Újra a sírkőre nézett. A név alatt nem sokkal karcolás látszott a sima kövön: mintha valaki összefirkálta volna. Amikor közelebb hajolt, ismeretlen írás ismeretlen betűi tárultak a szeme elé.

– Ide mi van írva? – kérdezte.

– Valami régi európai nyelven van, és, ha jól emlékszem, azt jelenti: „Végül mindannyian hazaérünk.” De azt mondják, jóval később keletkezett, mint a sírkő maga. Van olyan vélemény, amely szerint maga Shine Meron véste fel ide, mielőtt végleg visszatért volna a Niesre, és a Nies megszakította volna kapcsolatait a Földdel. De azt senki sem érti, hogyan írhatott Shine Meron olyan nyelven, amit nem ismert.

Ezt Giin sem értette, a rövid mondat azonban megragadt benne.

Szeretett volna már ő is hazaérni.

9. FEJEZET

Yaan

Furcsa érzés töltötte el, amikor meglátta a nappaliban a kikészített egyenruhát. Még néhány héttel ezelőtt is biztos volt abban, hogy sosem ölti többet magára, bárki bármit is mondott – sőt, voltak olyan pillanatok, amikor azt gondolta, hogy ő nem lesz hajlandó többé magára húzni. Valaha az életét jelentette – Esterék halála után az egész életet. Most már azonban nem tudta, mit gondoljon életének arról a szakaszáról, érzései ellen mégsem tudott védekezni. Az egyenruha keretet adott világának, olyan kapaszkodót, amely segített értelmezni azt a kusza összevisszaságot, amellyé az élete vált.

Elgondolkodva ült le a kanapéra, ujjai anélkül futottak végig a szöveten, hogy észrevette volna. Ha felveszi, holnap már a Mwakanéra rendelhetik, ahol azok ellen kell küzdenie, akik úgy döntöttek: nem ölik meg. Vagy éppen Giin ellen küldik, aki a maga módján még a sajátjai ellenére is kiállt mellette. De újra támadott a régi dilemma is: mi van akkor, ha nem veszi fel? A feladatot más fogja elvégezni helyette, akár a Mwakanén, akár az Oderut ellen, és a CSU előbb-utóbb győzni fog, hiszen sokkal erősebb, mint ellenfelei – és ennek a „más”-nak teljesen mindegy lesz, milyen áron, mennyi vér árán erőszakolja ki a győzelmet. És bár jól tudta, hogy ebben a gondolatban sok az önmentegetés, a CSU vezérkarának ismeretében mégsem volt szimpla kifogás. Amikor néhány nappal ezelőtt átnézte az új háborúban elszenvedett veszteségeiket, valamint az ellenfél civil és katonai áldozatairól készült becslést, elszörnyedt. Manov rengeteg katonát veszített a Murata megtámadásakor, ő az összes hadjárata alatt nem veszített ennyi embert. Ráadásul olyan mészárlást rendezett Muuratan környékén, hogy ha valaha sikerül elfoglalniuk a bolygót, bizonyos, hogy a Shremeyához hasonló ellenállás várja majd őket.

Amikor a Shremeya eszébe jutott, keze megállt a levegőben, és ökölbe szorult. Ami ott történt… és most ráadásul ezekre a nyomorult flooistákra hárítják a felelősséget! Yaan biztos volt abban, hogy az SE áll a merénylet mögött, ebben az újabb csavarban pedig Rundi cinizmusa sejlett fel. A halála miatt azonban mintha mindenki kihagyta volna a vén sátánt a lehetséges elkövetők listájából. Vajon miért? A bizonyítékok nem voltak egyértelműek, távolról sem… Vajon az öreget a rászedett flooisták valamelyike tette el láb alól?

Felsóhajtott. Mennyi vér és mocsok… Éppen ideje, hogy leszámoljanak ezzel a birodalmon belüli birodalommal.

Az egyenruha után nyúlt. Miközben automatikusra csiszolódott mozdulatokkal öltötte magára, elgondolkodott azon, mi lenne, ha nem vállalná, még az elnöki felkérés ellenére sem. Mit kezdene magával? És mit kezdenének nélküle?

„A világ nélküled is forog tovább. Fölösleges magad fontosabbnak látni, mint amennyire az vagy” – jutott eszébe a Bokra. Hirtelen nem is tudta, mit gondoljon a szent könyv eme igazságáról. Az utóbbi napokban sokan említették neki, mennyire fontos a visszatérése, még Fuhuyen is erről beszélt. Az Oderut tizenegy expedíciós hadserege immár hónapok óta megállás nélkül nyomult előre, a Nemarsh kivételével felszabadította az összes ostromlott bolygót, visszafoglalta a Decaront – amelyet pedig ő csak hatalmas veszteségek árán volt képes elfoglalni –, a Decaron–2-t, a Deltát és a Shremeyát, elesett a Remmen–2 és a Béta is, a Shermiusnak, a Confidenzának és a Remmen–1-nek pedig hetei voltak csak hátra a megadásig. Ha nem fordul meg hamarosan a háború menete, nehéz dolguk lesz a visszafoglalással. Az a határzár, amelyet a Murata és a Föld az elmúlt években kifejlesztett, nagyon hatékonynak bizonyult: az összes támadó sereg közül mindössze Manovnak sikerült áttörnie, de neki is csak azért, mert mindenkit meglepve kívülről, a Fair-köd felől támadott, ahonnan nem vártak ellenséges csapatokat. Azóta már azt a részt is bizonyára kiépítették.

Az SE-s tábornokok hadereje azonban nemhogy a tervezett támadást nem volt képes sikeresen végrehajtani, de egyre jobban visszaszorult, az elnök pedig megtiltotta, hogy a birodalom egyéb erői állomáshelyeiket elhagyva a segítségükre siessenek. A többi sereg a Bethel–Omega vonalon és a Fertus-szakadék mögött sorakozott fel, hogy amennyiben az Oderut arrafelé is megpróbálná az előrenyomulást, megakadályozhassák, miközben a birodalom űrerejének jelentős részét – Yaan szerint bolond módon – Fuhuyen a Föld térségébe rendelte. Jelenleg ő is ott tartózkodott, mivel mind neki, mind az elnöknek meggyőződése volt, hogy a folyamatos vereségek mögött az SE szabotázsa áll, és azt tervezték, hogy minden SE-tagot elmozdítanak a posztjáról, sőt, vizsgálatot indítanak ellenük.

Yaan nem értette, miért lenne érdeke az SE-nek egy ilyen szabotázs. Sokkal valószínűbb, hogy egy magas rangú tiszt árulása áll a vereségek hátterében, ahogy ugyanis az elmúlt hónapok hadijelentéseit tanulmányozta, megerősödött benne a gyanú, hogy Giinék végig előre tudták a hadmozdulataikat.

Ami pedig az SE-t illeti, bármennyire is utálta őket, sokukat pótolhatatlannak tartotta, mint például Codát és Parragot – de Finskau és Nau-hin is jó katonák voltak. Ha rajta múlna, csak Reynist, Ibdarant és Bient távolítaná el a posztjáról, mégpedig úgy, hogy egyszerűen meneszti őket, főtisztjeiket pedig áthelyezné más seregekhez.

Gondolataiba merülve sétált le a ház alsó szintjére, ahol a bejáratnál már várták az őrök. Amikor meglátták, vigyázzba vágták magukat. Magában jót derült rajtuk. Legutóbbi házi őrizete alkalmával nem nagyon vették ilyesmire a fáradtságot.

Úgy sétált ki közöttük, mintha a segédei lennének, nem pedig az őrei. A jármű előtt azért megállt, hogy a szabályzat szerint előre engedje az egyiküket, de nem léptek elé, szabadon helyet foglalhatott, és nem bilincselték az üléshez sem.

A tárgyalás ugyanabban az épületben volt, amelyben a halálos ítéletet is kimondták öt éve, de nem ugyanabban a teremben. Yaan sajnálatára nem látszott az ablakból a szomszéd ház teteje a veszekedő verebekkel, csak egy csúnya, koszlott tűzfal, amelynek szürkés színét egyedül a leázások sárgás foltjai élénkítették valamelyest.

Biztató kilátások.

De nem ért rá merengeni: Celli már be is csusszant mellé a padba, és elé tolta a tárgyalás leendő menetrendjét.

Yaan csak egy pillantást vetett a lapra, és bólintott. Az elmúlt napokban már beszéltek arról, mi várható, egyébként is megérkezett az ügyész, szorosan a nyomában a bíróság, néhány lépéssel később pedig a hadsereg hivatalos emberei. Fuhuyen ez alkalommal, természetesen, nem volt köztük, Yaan felismerte viszont Hummardot, aki Fuhuyen után lett a Primuson táborozó Tizenegyedik Hadsereg tábornoka. Barátságosan bólintott Yaan felé, pedig csupán látásból ismerték egymást.

A terem hangulata érezhetően enyhébb volt, mint a múltkor.

Ez alkalommal Celli nyitotta a beszédek sorát, mivel a perújrafelvétel eljárása megkövetelte, hogy legelőször az új tárgyalást indokló bizonyítékokat vonultassa fel.

– Öt évvel ezelőtt a primusi katonai bíróság azzal a váddal ítélte halálra Paul Martyn tábornokot, hogy hazaáruló, mégpedig azért, mert bár kétszer is a kezébe került az Oderut jelenlegi elnöke, Giin Raas, mindkét alkalommal elengedte, sőt, a második alkalommal olyan bonyolult módon szervezte meg a szökését, amely feltételezte, hogy a tábornok számára egy egész kiépített ellenállási hálózat is a rendelkezésére áll. A vád állításának már akkor is rengeteg támadható pontja volt, de ezeket a bíróság nem vette figyelembe, amikor döntését meghozta. Törvényeink értelmében azonban csak akkor lehet újratárgyalást kérni, ha teljesen új bizonyíték bukkan fel az ügyben. Ez természetesen megvan, a tárgyalás folyamán azonban szeretnék kitérni a már tárgyalt pontokra is, mivel azokkal kapcsolatban is sikerült olyan új bizonyítékokra szert tennem, amelyek a korábbi vádak hamisságát is bizonyítják.

A bíróság tagjai közül többen bólintottak, az ügyész pedig ingerült pillantást vetett feléjük. Yaan elgondolkodott azon, vajon ő is az SE tagja-e, miközben az ajtó mellett álló őr szólította Celli első tanúját.

– Elezer Haam!

A fekete férfi vigyorogva lépett be a terembe, és udvariasan tisztelgett először a bíróság, aztán a hátul ülő katonák, végül Yaan felé. Yaannak összeszorult a szíve, amikor meglátta. Most, hogy már tudta, kicsoda, Ester vonását ismerte fel a baráti arcban.

– Adatai? – kérdezte a regisztrálást végző bíró.

– Elezer Haam, 3901, Mwakane. Jelenleg Biztonsági Minisztérium Államvédelmi Osztály F–4, minősített hírszerző – jött a felelet.

– Hogyan került kapcsolatba az üggyel?

– Felin miniszter úr megbízásából kerültem abba a Muratára irányított fogolytranszportba, amelyben Mr. Martyn is volt. Feladatom a tábornok úr védelme és megfigyelése volt, több felvételt is készítettem róla különböző személyekkel, köztük a velem folytatott beszélgetéseiről, illetve egy emberem jelen volt akkor is, amikor niesi bíróság elé került a tábornok. Ezeket tudomásom szerint a miniszter úr már megküldte a bírói testület számára. – Elezer Haam elhallgatott, és a bíróságra nézett.

– Mi a személyes véleménye Mr. Martynról? – kérdezte a bíróság elnöke.

– Az elnökhöz és a birodalomhoz teljesen lojális, kitűnő parancsnok, emberei között maximális fegyelmet képes tartani, mindezek mellett jó ember – felelte gondolkodás nélkül a fekete férfi.

– Volt-e olyan helyzet, amelyben magatartása akár a legkisebb gyanúra is okot adott volna? – kérdezte egy másik bíró.

– Nem.

– Teljesen bizonyos abban, hogy ítéletében semmilyen személyes elfogultság nem játszik közre? – kérdezett közbe az ügyész.

Elezer Haam nem zökkent ki eddigi nyugalmából.

– Ha arra céloz, hogy a néhai húgom a tábornok felesége volt, akkor jogos a kérdés, bár ahogy ezt sok kollégám, köztük Mr. Felin is tudja, kezdeti elfogultságom nem pozitív, hanem negatív volt. Mr. Martynt tartottam felelősnek nem csupán a húgom, hanem a szüleim és két másik testvérem haláláért is. Azért kértem a minisztertől, hogy a tábornok mellett dolgozhassam, hogy elegendő bizonyítékot tudjak szolgáltatni a tárgyalás ismételt lefolytatására és Mr. Martyn elítélésére.

– Miért kellett volna újra elítéltetni? – szólalt meg az egyik bíró.

– Azt akartam, hogy végezzék ki – felelte felé fordulva Elezer. – Azt akartam, hogy haljon meg, ahogy meghalt miatta annyi családtagom is.

Döbbent csend ereszkedett a teremre, amelyet végül Celli tört meg.

– És mikor változott meg véleménye? – kérdezte nyugodt hangon, bár Yaan érzékelte rajta, hogy őt is meglepte a férfi egyenessége.

– Hamar. Néhány napon belül.

– És mitől?

– Attól, ahogy az emberekkel bánt. De ezt csak az tudja megérteni, aki szolgált már alatta. – Vállat vont. – Nem tudom, hogyan fogalmazzam meg anélkül, hogy egy rajongó eltúlzott véleményének tűnjön.

Többen elmosolyodtak, Celli pedig ragyogó arccal súgta Yaannak:

– Ez sokkal, de sokkal jobban megy, mint reméltem.

Yaan némán bólintott. Ester bátyja azért vállalta mellette a szolgálatot, hogy bosszút álljon rajta családja lemészárlása miatt. Mennyire kellett gyűlölnie őt ahhoz, hogy F–4-es tisztként vállalja, hogy talán éveket is egy fogolytáborban töltsön! De Elezer arcán nyoma sem volt gyűlöletnek: ugyanaz a nyílt, becsületes mosoly ült rajta, mint korábban.

A következő tárgyaláson, két nappal később, Celli az öt évvel ezelőtti tárgyalás két azon vádpontját igyekezett megcáfolni, amelyek alapján Yaant halálra ítélték. Hosszadalmas beszédben fogott nekik a különböző bizonyítékok elemzésének, és Yaan látta, hogy a bíróság több tagjának elkalandozik a figyelme. Cellit azonban nem bátortalanította el a figyelmetlenség: szépen, sorban végigvette először a kevésbé fontos, majd az egyre fontosabb vádpontokat, és szisztematikusan haladt előre. A nap végére az ügyész minden erőlködése ellenére sikerült megingatnia a vádakat.

– Van egy tanú, akit ugyanebben az ügyben öt éve a tábornok ellen koronatanúként használt az ügyészség – nyitotta a harmadik tárgyalási napot Celli.

Yaan azonnal kapcsolt. Linda!

– Mielőtt azonban erre rátérnénk, szeretnék egy másik tanút is bemutatni, aki új szempontot ad ahhoz, hogyan is vizsgáljuk az öt évvel ezelőtti tárgyaláson hallottakat, és olyan fényt vet az ügyre, amely sok mindent, amely eddig érthetetlen marad, megmagyaráz. Kérem a bíróságot, hogy szólítsa Brendon Aytois-t.

Yaan elhúzta a száját. Brendon.

– Adatai? – kérdezte őt is a regisztrálást végző bíró.

– Brendon Aytois, 3891, Alfa. Alfai Kormányzói Hírszerző Osztály, F–3, minősített hírszerző – sorolta engedelmesen Brendon.

– Mióta áll az alfai kormányzóság szolgálatában? – kérdezte tovább Celli.

– 3939 óta.

– Csupán öt éve? Azelőtt melyik szervnél szolgált?

– Tizennyolc éves koromtól az SE tagja voltam, 3922-től 3930-ig a hadúr hírszerzője K–1-es, majd F–5-ös rangban. Az összekötőm Mr. Melilan volt, szintén az SE tagja. Csakhogy addigra túl sok dolgot megtudtam mind Mr. Melilanról, mind az SE-ről, és rájöttem, hogy a szervezet működése veszélyezteti a birodalom céljait, és csak Mr. Rundi hatalmának a növelésére szolgál. Így 3930-ban, amikor az Első Hadsereg az Alfára érkezett, felvettem a kapcsolatot Mr. Lichivel, és onnantól kezdve valójában neki és rajta keresztül Felin miniszter úrnak dolgoztam. 3939-ben kerültem át a Mwakanéra, akkor már kifejezetten Mr. Lichi utasítására. Közben továbbra is tartottam a kapcsolatot az SE-vel.

– Tehát kettős ügynökként dolgozott?

– Nem, hanem hármas ügynökként. Időközben ugyanis beépültem a Kavenbe, annak ellenállásába, sőt, a kaveni ellenállás kérésére a flooisták közé is.

Nevetés hullámzott végig a bíróságon.

– Akkor tehát négyes ügynök? – kérdezte az egyik bíró.

– Mondhatjuk úgy is, igen – bólintott kissé elmosolyodva Brendon.

Yaan előrehajolva figyelt. Ez az ügynök-Brendon annyira különbözött attól az egyenes beszédű, néha elvakult férfitól, aki évekig barátja és tanácsadója volt, hogy egészen összezavarodott. Abban sem volt már biztos, hogy valóban a kaveniek oldalán áll. Közben azonban Brendon beszélni kezdett, és mondanivalója nem engedte, hogy Yaan figyelme elkalandozzon.

– Ott kell kezdenem, amikor 3921-ben azt a feladatot kaptam, hogy férkőzzek Paul Martyn, akkori nevén Yaan Raas bizalmába. Ő természetesen nem tudta, hogy nekem tudomásom van kilétéről. – Itt vetett egy bocsánatkérő pillantást Yaan felé, de Yaan nem lepődött meg. Utólag maga sem értette, hogyan lehetett annyira naiv, hogy akár egy percig is elhiggye: nem tudják pontosan, kicsoda. – Kiszakadása után Paul Martyn a birodalomnak dolgozott hírszerzőként, de Mr. Melilan már akkor azt tervezte, hogy a feladat teljesítése után elteszi láb alól. Mr. Rundi azonban védelmébe vette. A hadúr halála után Mr. Melilan azonnal támadásba lendült, és mindent megtett, hogy megölesse Mr. Martynt.

– De miért akarta Mr. Melilan meggyilkolni a tábornokot? – kérdezte Celli.

– Ez hosszú történet – felelte Brendon. – Egy része évtizedekkel korábbra nyúlik vissza, amikor Mr. Melilan megházasodott, a másik része pedig az első alfai polgárháborúig, amikor a Mr. Melilan vezette kommunionisták lemészárolták a Raas-családot.

– Elnézést, de ez az ügy mennyiben tartozik a jelen tárgyaláshoz? – szólt közbe a vezető bíró.

– Elválaszthatatlanul – felelte nyomatékosan Brendon.

– Hát jó – felelte a bíró. – De azért próbálja meg rövidre fogni.

Brendon biccentett, és folytatta.

– A család lemészárlása azért volt szükség, hogy Mr. Melilan rátehesse a kezét a tekintélyes Raas-vagyonra. Ez ugyanis teljes egészében az ő zsebébe vándorolt.

– És hogyan volt képes hozzáférni? Ha jól tudom, a bankoknak csak a családtagok felé van felhatalmazása pénzt kifizetni – szúrta közbe Celli.

Yaan érezte, hogy egy előre begyakorolt beszélgetést lát, mégsem zavartatta magát. A tény, hogy Melilan nyúlta le a család pénzét, teljesen megdöbbentette, és őt is érdekelte a válasz.

– A felesége révén, aki nem más, mint Shonda Raas.

– Még egy Raas? – kérdezte fáradt hangon az egyik bíró. Többen felnevettek.

– És mekkora összegről volt szó? – kérdezte Celli, amikor végre elült a derültség.

– Mintegy ötmilliárd stedről.

A hatalmas összeg mindenkibe belefojtotta a nevetést. Még Yaan is megdöbbent.

Ötmilliárd sted!

Yaan nem tudta, hogyan fogadja a hírt. A Raas-vagyonért akarták megölni. Ötmilliárd stedért. Ezért gyilkolták halomra a családját. Ezért haltak meg Esterék. A pénzért.

– Ráadásul tudomásom van arról, hogy Miss Penn, aki az előző tárgyalássorozat fő tanúja volt, szintén Mr. Melilan embere, azaz egészen pontosan Mr. Rundi embere volt, aki a hadúr halála után neki jelentett. Most kellene megkérnem a bíróságot, hogy hívja be Miss Pennt – vette át a szót Brendontól Celli. – Csakhogy hiába kérném: Miss Penn nem egészen tíz napja merénylet áldozata lett. Mr. Lichi elbeszélése szerint a merénylet úgy volt beállítva, mintha az alfai ellenállás egyik csoportja hajtotta volna végre, de az ellenállás nem vállalta magára az akciót, ráadásul, mint Mr. Lichi rámutatott, nem is állt érdekükben Miss Penn meggyilkolása. Viszont az, hogy a merénylők ismerték Miss Penn pontos tartózkodási helyét, arra utal, hogy olyasvalakiről van szó, aki tisztában volt a személyazonosságával, ráadásul érdekében állt a hallgatása… ez pedig ismételten csak Mr. Melilan lehetett.

Yaan alig hallotta az utolsó szavakat.

Linda meghalt.

Ökölbe szorított kézzel ült, sokáig semmit sem hallott abból, ami körülötte folyt.

A tárgyalás berekesztése után összeszedte magát, és amikor őreivel kilépett a folyosóra, elnézést kért tőlük, és Brendon után szólt.

– Várj egy kicsit!

Brendon kelletlenül állt meg. Yaan Brendon detája felé intett. Volt barátja elértette a gesztust, és zavarásra kapcsolta a készüléket.

– Nézd, engem nem érdekel, valójában kinek dolgozol – vágott egyenesen a közepébe Yaan. – Fontos dolgot szeretnék kérni tőled. Nekem fontosat.

Brendon arca nem rezdült, csak bólintott.

– Mondd.

– Biztosan tudod, hogy a nagyanyám ott van a Mwakanén. Nem akarom, hogy meghaljon abban a háborúban. Szeretném, ha kimentenéd onnan.

– Nem ígérhetek semmit.

– Nem is ígéretet kérek. Azt mondtad, jóvá szeretnéd tenni, hogy annak idején elárultál. Azt már úgysem teheted jóvá, de legalább a családom életben maradt tagjait védd meg. Kérlek.

Brendon mélyet sóhajtott.

– Jó. Megpróbálom.

Yaan bólintott, aztán visszasétált az őreihez, és hagyta, hogy elvezessék. Nem igazán tudott mit kezdeni ezzel a Brendonnal. Ezt nem tudta sem kedvelni, sem utálni, félelmetesen idegen volt.

***

A per következő napján Celli nem hívott újabb tanúkat.

– A bizonyítási eljárás végére értem, van azonban még egy anyag a birtokomban, amelyet hallaniuk kell – fordult a bírósághoz. – Tegnapelőtt kaptam. Ez is a tábornok ártatlanságát bizonyítja, de sokkal baljósabb fényt vet az ügyre, mint a korábbiak. Ez alapján ugyanis nemcsak Mr. Melilan, de az egész SE szerepe más megvilágításba kerül. Egy hangfelvételről van szó, kérem, hallgassák meg figyelmesen.

– …de nem róla beszélek. Hanem Paul Martynról. Volt valami ügye az öreggel még az akadémián. Ha megtette volna azt a szívességet, hogy kinyírja, biztosan kivégzik, és ez sok problémát megoldott volna.

– Mi van most vele?

– Az elnök talonban tartja vész esetére. Nem hisz a bűnösségében, érzi, hogy átráztuk. De, remélem, még azelőtt sikerül kinyírnunk, hogy újra visszavenné a hadúri hivatalt, és ő nyírna ki minket. Az a helyzet, hogy nemrég átszállították a Mwakanéra. Így most Melilanra hárul a feladat, hogy feltűnés nélkül eltegye láb alól.

– Melilanra? Miért pont rá?

– A Mwakanén most…

A felvétel rossz minőségű volt, Yaan mégis úgy érezte, mindkét beszélgető félt ismeri.

– Ezt a felvételt, amely csak az utolsó szakasza egy hosszabb beszélgetésnek, egy külső naprendszerben találták, egy félig szétlőtt távközlési műholdon – mondta Celli, miután véget ért. – A műhold az azonosítás alapján Mr. Reynis tulajdonában volt, ő az első beszélgető fél. Kérésemre Mr. Fuhuyen kikérdezte Mr. Reynist a hangfelvételről, és ő elmondta, hogy a másik egy bizonyos Mr. Aldur Inbiis, aki az SE egyik beépített embere az Oderuton. Ez is bizonyítja, hogy… – Celli még folytatta, majd nem sokkal később egy holofelvétel következett Reynis és Fuhuyen szereplésével, de Yaan már csak fél füllel tudott odafigyelni. Aldur Inbiis! Ugyan már! Nem, valaki egészen más volt Reynis partnere, valaki, akit ő is ismer, méghozzá személyesen. Mintha mozdulatokat is fel tudott volna idézni. Ki is lehet… El kell kérnie Cellitől a felvételt.

De erre még jó ideig nem került sor. Cellit először Hummard, majd az ügyész hívta félre, miközben a bíróság elvonult, hogy döntést hozzon az ügyében. Yaan zaklatottságában oda sem figyelt, így a visszavonuló bíróság és az ítélethirdetés meglepetésként érte.

Kábultan fogadta az ítéletet: „Nem bűnös!”, és utána a gratulációkat. A nagy ünneplésben csupán arra volt lehetősége, hogy odasúgja Cellinek, hogy van még egy kérése, aztán hagyta, hogy Hummard belekaroljon, és magával vigye.

***

Celli késő este érkezett meg. Látszott rajta, hogy legalább olyan kimerült, mint Yaan.

– Gondolom, Reynisről van szó – kezdte, miután detáját titkosításra állította.

– Igen. Az a beszélgetés érdekelne, amiből az a részlet származott.

– Sajnos, azt nem adhatom oda – sóhajtotta az ügyvéd. – Az az igazság, hogy én is csak ezt a részletet hallottam belőle, és Mr. Reynisnek is azt mondtuk, hogy csak ennyit találtunk meg belőle. De, és ennyit elárulhatok, majdnem az egész beszélgetés megvan.

– Akkor azt is tudják, hogy kivel beszélt?

– Nem, azt sajnos nem. Az viszont kiderül belőle, hogy Mr. Reynis volt az oka az SE-támadás kudarcának.

– Reynis áruló? – kérdezte Yaan, de közben magában már össze is rakta mindazt, amit Reynisről még a Shremeyán megtudott. Sokáig nem is szólalt meg. Celli közben felállt, és töltött magának meg Yaannak egy-egy pohár bort.

– A felmentésére! – emelte meg a poharát.

Yaan szórakozottan bólintott, és belekortyolt a borba.

– Nyilván ő ölte meg Rundit is – morogta.

– Nem, bár a beszélgetésben elhangzik, hogy készült erre, de nem tudja, hogy ki tette.

– Nem tudja? – nézett fel Yaan csodálkozva. – Furcsa.

– Meglehetősen, mivel Reynis megemlíti azt is, hogy ő az ellenállás egyik fontos tagja. Ha ők lettek volna, tudnia kellene.

– Gondolom, a beszélgetés többi része azért titkos, mert megfigyelés alatt akarják tartani Reynist.

– Bizonyára. Felinék nem említették, de mi más lenne a céljuk?

Celli távozása után Yaan minden fáradtsága ellenére még nagyon sokáig nem tudott elaludni. Gondolatai végig Reynis körül jártak, végül döntött. Felhívta Isavot.

Barátja széles vigyorral fogadta.

– Paul, hallottam, mi történt! Annyira örülünk mindannyian! Csak azért nem hívtunk eddig, mert tudtuk, hogy neked éjszaka van, és nem akartunk zavarni, de…

– Figyelj, Isav – szakította félbe Yaan komoly hangon. – Most nem ezért hívlak, hanem valami sokkal fontosabb miatt. Ugye az egyesek űrhadászai is a Földnél vannak?

– Igen – komorult el Isav. – És még mindig Hanou a vezetőjük. Bien egyáltalán nem szól bele az űrhadászok ügyeibe.

– És mit gondolsz, Hanou mennyire megbízható?

– Teljesen – vágta rá azonnal Isav. – Bár nem tudom, mire gondolsz…

– Reynis áruló. Azt szeretném, ha…

– Reynis? – szólt közbe Isav. – Pont ő? Biztos vagy benne?

– Igen, de ne kérdezz, többet nem mondhatok. Éppen ezért azt kérem, hogy ezt a beszélgetést ne említsd senkinek, és Reynis nevét se. Viszont beszélj Hanouval, és mondd meg neki, hogy minden felsőbb utasítást kétszer is gondoljon át, és igyekezzen úgy teljesíteni, hogy bármelyik pillanatban visszavonulhasson. Készüljön fel arra is, hogy az ellenség mindent tud a hadmozdulatairól, és az utasítások körén belül próbáljon meg annyira önállóan mozogni, amennyire csak lehetséges.

– De hát miért hallgatna rám? – kérdezte Isav.

– Mondd meg neki, hogy ez az én parancsom.

Isavnak felcsillant a szeme.

– Ez azt jelenti, hogy újra visszatérsz az egyesek élére? Vagy te leszel a hadúr?

– Sajnos, még nem tudom, hová rendelnek – csóválta a fejét Yaan –, azt pedig nem hiszem, hogy újra hadúr leszek.

– Kár. Ha tudsz valamit, szólj.

– Persze – felelte Yaan, aztán elbúcsúztak.

Úgy döntött, hogy elmegy lefeküdni, ám ekkor csengettek.

El nem tudta képzelni, ki lehet az ilyen későn.

Amikor meglátta Gromot az ajtóban, elkomorodott, de befelé intett.

– Gyere be.

– Azt hittem, nem fogsz beengedni – mondta Grom már a konyhában, ahová Yaan betessékelte.

– Miért ne engednélek? Most már legalább értem, mi volt a szereped ebben a történetben, és, bár nem mondhatom, hogy tetszik, megértem. Te is parancsra cselekedtél.

– Az elnöknek szüksége volt valakire az SE-ben.

– Melilan utál téged, és végig tudta, hogy nem vagy közéjük való.

Grom vállat vont.

– Másokat azonban meggyőzött a szereplésem.

Yaan lenyelte a megjegyzését.

– És most miért jöttél?

– Nem áltatom magam azzal, hogy valaha is megbocsátasz, nem is erre szeretnélek kérni. Van valami, amiről beszélnünk kell. A lányodról van szó.

Yaan zavarba jött.

– A lányom? Milyen lányom?

Grom zavarodottan köszörülte a torkát.

– Én is csak most tudtam meg… tudod, még régen mondtam, hogy Judy örökbe fogadott a Mwakanén egy kislányt. Szerintem ő sem tudta, hogy kicsodát. Ma viszont, amikor kihirdették, hogy ártatlan vagy, Emilie közölte velem, hogy ő a te lányod, és azonnal hozzalak ide hozzá.

– Emilie?

– Azt mondta, hogy igazi nevén Raana, Ester testvére.

Raana! Yaan döbbenten meredt Gromra. Hát él? Lehetséges ez? Vagy valami rossz tréfa?

– Mennyi idős is? – kérdezte megélénkülve. – Tizenegy? Tizenkettő?

– Tizennégy – felelte Grom.

– És Judy? Vele mi van? Ő nevelte eddig, gondolom, őt is meg kellene kérdezni…

– Judy meghalt, Paul.

Yaant letaglózta a hír. Nekidőlt a konyhaszekrénynek.

– Meghalt?

– Lelőtték a Muratán. Valószínűleg a murataiak.

– Tessék? De hát mikor? Hogyan?

Grom mélyet sóhajtott, és Yaan érzékelte, mennyire fáj, amiről beszélnie kell.

– Született egy kisfiunk, Andran. Kiderült róla, hogy Maaren-szindrómás. Judy a betegséget kutatta, amikor az Alfán felrobbantották a kutatóintézetet, ezért átment…

– Felrobbantották? Kik? A flooisták? – szakította félbe Yaan Gromot.

– Fogalmunk sincs, de szerintem nem niesiek voltak – felelte türelmesen Grom. – A kórházrobbantás valahogy nem vall rájuk. Inkább az SE kezét érzem benne, de nem értem, nekik miért állt volna az érdekükben… Mindegy. Szóval ezután Judy úgy döntött, hogy átmegy a Muratára, ahol szintén volt egy kutatóintézet. Mire odaért, abból az intézetből sem maradt semmi, és pár napra rá Judy is eltűnt. A mi katonai gépünkkel volt. Többen mondták, hogy Ultonnál látták utoljára. Akkoriban heves harcok folytak arrafelé, több hasonló gépet lelőttek. DNS-mintavételre a harcok miatt nem volt lehetőség, de… tudom, hogy Judy mindenképpen értesített volna, ha életben marad, akkor is, ha… hm… átkerül a front túlsó oldalára. Már csak Andran miatt is. Szóval így maradtam egyedül Emilie-vel. Most meg iderendeltek az összvezérkarral, és őt is elhoztam anyámékhoz. Biztos vagyok abban, hogy a Föld után az Alfát keríti sorra az Oderut, és nem akartam, hogy a harcokban baja essék.

Yaan kis híján beleszédült a gondolatba. Raana itt van, vele akar lenni, és nem teheti meg, hogy ne engedjen az akaratának. Hiszen most, hogy Judy meghalt, az ő kötelessége, hogy felnevelje. Nem Grom anyjáé.

– Most is anyádéknál van? – kérdezte halkan.

– Igen, de megígértem neki, hogy ha te is beleegyezel, idehozom. Jó lesz?

– Jó, persze.

Grom kis tétovázás után szólalt meg.

– Még valami. Tudod, Emilie úgy szerette Judyt, mintha az anyja lett volna, de néhány héttel azelőtt, hogy Judy és Andran a Muratára utaztak, összekapott vele valamin. Azóta is magát tartja felelősnek Judyék haláláért – bicsaklott meg Grom hangja, majd váratlanul az asztalra tette a csészét, és felállt. – Egy negyedórán belül itt vagyok.

– Grom, várj. Én… én nagyon sajnálom. Tudom, hogy mennyire fáj neked Judy és a fiad halála.

Grom szeme száraz volt, ahogy visszanézett rá.

– Gondolom. De te nem tudod, milyen érzés, amikor többszöri kudarc után sem tudod megtenni, ami a kötelességed lenne. Viszlát, Paul.

Yaan csodálkozva nézett a Grom után becsukódott ajtóra. Fogalma sem volt, mit akart jelenteni Grom utolsó mondata. Amíg volt barátja vissza nem tért, ezen gondolkodott. Rákérdezni azonban nem volt lehetősége: amikor újra csengettek, és ajtót nyitott, csak Raana állt ott.

A félhomályban nem tudta kivenni az arcot, csak azt látta, hogy magas és szőke, de amikor belépett, és Yaan felé fordult, Yaan meg sem tudott szólalni. A lány megszólalásig a nagyanyjára, Malinra hasonlított. De nem arra a Malinra, akivel a Mwakanén találkozott, hanem arra, akire még fiatalkorából emlékezett.

Igaz, Raanában nem volt meg az a kecsesség, ami Malinban. Látszott rajta, hogy hirtelen nőtt, és még nem tudja, hogyan tartsa kezét-lábát ahhoz, hogy ne legyen esetlen, de csak évek kérdése, és megváltozik, és akkor csodálatos fiatal nő lesz belőle.

Olyan, aki méltó lehet arra, amire született: a Raas család elsőszülöttségére.

10. FEJEZET

Judy

– Akkor is vissza kell jutnunk! Ha maguk nem is segítenek, mi akkor sem tehetjük meg, hogy itt maradunk, amíg az otthon maradottakat talán már ki is irtották! – kiabálta magából kikelve Siaxen, és ez volt az a pont, ahol Judy nem bírta tovább.

Felállt, és elhagyta a termet.

Miután becsukta maga mögött az ajtót, nem lépett tovább: a folyosó falának vetette a hátát, és lehunyta a szemét. Halálosan fárasztotta a vita, Siaxen, Doron és az, hogy Siaxen szavait neki kellett fordítania, mert Doron és Siaxen annak ellenére nem voltak hajlandóak együtt dolgozni, hogy mindketten a hazatérésért küzdöttek.

Judy képtelen volt megérteni, miért nem látják be: nem járhatnak sikerrel. Aki akár csak egy napot is élt a Niesen, pontosan tudhatná: az a gondolat, hogy a Nies állítson fel hadsereget, és szálljon szembe a CSU erőivel, a leghajmeresztőbb ötlet, amelyet valaha kitaláltak. Mintha egy fészekalja nyulat próbálnának rábeszélni arra, hogy szálljon szembe egy farkasfalkával.

De Siaxen hagymázas ötlete, hogy a Nies technológiája az Oderut embereivel együtt képes lenne a CSU legyőzésére, Doront is magával ragadta, és azóta minden lehetséges fórumra elzarándokolnak, hogy követeljék az együttműködést. Mintha bárféle joguk lenne követelőzni.

Judy a niesiek helyében már rég elküldte volna a két férfit egy külön bolygóra, amíg le nem higgadnak, de a niesiek türelmesek voltak a jövevényekkel, kérésükre újabb és újabb gyűléseket hívtak össze, meghallgatták ugyanazt akár századszor is, és nyugodt hangon próbáltak rámutatni a nyilvánvalóra: a Nies ezzel a segítséggel a puszta létét tenné kockára.

Elvégre mit is várhatna egy, a fizikai erőszak minden formáját elutasító társadalom abban az esetben, ha felfedné hollétének titkát?

– Judin-ra, rosszul van?

Kinyitotta a szemét, ellökte magát a faltól, és megnyugtató mosolyt villantott Tia Gadaumra, az első niesire, akivel életében találkozott. A safirral már az űrhajón szívélyes viszonyba kerültek egymással, és azóta is viszonylag gyakran találkoztak. Judy tisztelte Tia-rát; Malin mamát juttatta eszébe, bár egyszerre volt több és kevesebb is nála.

– Nem, mazdra – válaszolta udvariasan a kérdésre. – Inkább csak elfáradtam ettől a szócsépléstől. Én… – Legyintett. – Hosszú. Azt hiszem, hazamegyek.

– Nem zavarja, ha én is magával tartok? Vagy szívesebben lenne egyedül?

– Nem, egyáltalán. Csak arra kérem, hogy erről – intett a terem felé – ne beszéljünk.

– Rendben.

Elindultak egymás mellett.

Judynak vigyáznia kellett lépéseire, hogy ne úgy szedje a lábát, ahogy szokta, hanem a másik jóval lassabb járásához igazítsa járását.

Ez volt talán, amit a legkevésbé tudott megszokni itt, a Niesen: azt a ráérős tempót, amelyhez képest még az otthoni Kaven lassúsága is versenyfutásnak hatott. S nemcsak a séták alkalmával, hanem mindenben: itt nem voltak médiacsatornák, hírcentrumok, digitális levelek, de hát miért is lettek volna? A helyiek nem használtak semmilyen telekommunikációs eszközt, nem voltak személyi hívók, deták, de még egyszerű vevőkészülékek sem. A távoli tájak hírei családtagok levelein keresztül vagy a helyi nyomtatott újságok szűkszavú beszámolóiból jutottak el az érdeklődőkhöz.

A települések között egy viszonylag lassú eszközzel utaztak, vonatnak hívták, és a siklóhoz hasonlóan egy előre kiépített pályán közlekedett, a településeken belül pedig gyalog mentek, vagy egy addig csak történelemkönyvekben látott kétkerekű, mechanikus szerkezetet használtak. Repülő járművet leginkább az Orvosi és a Rendfenntartó Szolgálat használt, az átlagemberek csak interkontinentális utazások alkalmával repültek, bár akkor is inkább hajóval utaztak.

Pedig járműveik sebességben jócskán felülmúlták az otthoniakat, sőt, a niesiek ismerték a teleportációt is, mégpedig azt a változatát, amelyről az otthoni világban csak álmodtak, sőt, sok tudós még a létezését is lehetetlennek tartotta. Egyszer, régen még David beszélt neki róla, de akkor Judy hitte is, meg nem is. Itt a saját szemével láthatta: képesek voltak egyik bolygó felszínéről közvetlenül egy másik bolygó felszínére teleportálni. Igaz, csak akkor, ha mindkét bolygón volt kiépített állomás, de mivel ilyen a Nies negyvenkilenc lakható naprendszere közül negyvenkettőn volt, ez volt a bolygók közötti utazás legszokásosabb formája. A többi rendszerrel űrhajók segítségével tartották a kapcsolatot: ezek a helyek még betelepítés alatt álltak, vagy éppen büntetési célokat szolgáltak, mint a Siringe, ahol Judyék először leszálltak.

A Siringe egyike volt a legrégebben lakhatóvá tett bolygóknak, kis híján ezerötszáz éves, és megalapítása óta a Nies legfőbb büntetés-végrehajtási intézeteként szolgál. Aki öl, olyan helyre száműzi magát, ahonnan nincs visszatérés – tanítja a Bokra, és a Nies teljesen szó szerint vette ezt a psiket. Akire rábizonyult, hogy gyilkosságot követett el, azt ide telepítették, és sosem engedték vissza a közösségbe. Nyomorúságos lét volt a száműzötteké. Társadalommá nem tudtak szerveződni: az egyes csoportokat egymástól távolra telepítették, általában másik kontinensre, gyerekeik pedig nem lehettek.

Siaxen persze elszörnyedt, amikor ezt először meghallotta.

– Micsoda? Nemzőképtelenné teszik őket? De hát ez embertelenség!

– Miért, jobb lenne, ha egy elítélt gyilkosokból álló csoport gyermeket is vállalhatna? – kérdezte értetlenül Tia-ra, aki a Siringéről a Niesre vezető hajóúton megpróbált néhány alapvető dolgot előre megosztani velük a niesi társadalomról.

– A nemzésképtelenné tétel a legalapvetőbb jogaitól fosztotta meg ezeket a szerencsétleneket!

A safir értetlensége tovább nőtt.

– Jog? A gyermekvállalás nem jog, hanem lehetőség.

– Dehogynem jog, miért ne lenne az?

– Mitől lenne az?

– Hát mert képesek rá!

– Gyilkolni is képesek voltak, mégsem állt jogukban.

– Az nem ugyanaz! A gyereknemzés képessége a természettől ered!

– A gyilkolás képessége is.

– Nem, az természetellenes!

– Tényleg? Miért, a maguk bolygóin nincsenek ragadozó állatok?

– Az más!

– Miért? – Tia-rán látszott, hogy őszintén próbálja megérteni Siaxent, de itt teljesen elveszítette az érvelés fonalát. – Párosodás idején akár azonos fajú állatok is egymásnak támadnak. De Isten az embernek megtiltotta a gyilkolást. A lehetőség és a jog nem ugyanaz. Joga mindenkinek annyi van, amennyi még nem sérti a másik ember jogát. Mert itt van a gyerek joga is, hogy rendes családban nőjön fel. Egy gyilkosé nem ilyen. Miért támogassuk mégis az utóbbi jogát az előzőével szemben?

– És ki mást kasztrálnak még a jog és az igazság nevében?

Talán Judy fordítása, talán az eltérő neveltetés okozta, de Tia-ra nem vette észre a kérdésben a gúnyt.

– A Q-fogyatékosokat, azokat, akik valamilyen gyógyíthatatlan örökletes betegségben szenvednek, és mindenkit, aki büntetésben van, a büntetés letöltéséig.

– Szóval, ha valaki lopott egy almát, soha többé nem lehet gyereke?

Tia-ra segélykérően nézett Judyra.

– Úgy vettem ki, hogy a maguk sebészete magasabb szinten van, mint a miénk. Maguk nem képesek egy olyan egyszerű műtétre, mint a művileg okozott sterilitás megszüntetése?

Judy nem válaszolt, csak lefordította a kérdést Siaxennek, aki zavarba jött, és elvörösödött.

– Azt hittem, örökre ööö… sterilizálják őket.

– Ezt már azért sem tehetnénk meg, mert ha időközben kiderülne, hogy ártatlanul kerültek büntetés alá, nem lehetne még részlegesen sem jóvátenni a hibát.

Siaxen ugyan feladta ezt a vitát, más dolgokat azonban sehogyan sem lehetett megértetni vele. Például még a sokadik magyarázatra sem értette, miért nem használnak légi járműveket az emberek. Judy eleinte arra gondolt, hogy ő magyaráz valamit rosszul, végül azonban be kellett látnia, hogy Siaxen gondolkodása egyszerűen képtelen az információkat a saját struktúrájába beilleszteni, éppen ezért megérteni is nehéz neki a niesi gondolkodás egyik alapelvét: nem a cél a fontos, hanem az út.

– De hát egy csomó időt megtakarítanának!

– Miért kellene időt megtakarítaniuk?

– Hogy hamarabb odaérjenek.

– Mi a jó nekik abban, ha hamarabb odaérnek?

– Hamarabb el tudják intézni a dolgaikat, és aztán pihenhetnek.

– De ők nem akarják hamar elintézni a dolgaikat. Nekik pont az az elvük, hogy mindennek megadják a maga idejét, az utazásnak is, a dolgok elintézésének is. Mit nyernek azzal, ha bármit is siettetnek?

– Időt.

– Az idő az övék az utazás alatt is, az ügyintézés alatt is.

– De olyankor nem azt csinálják, amit szeretnének.

– Miért nem? Az utazás alatt lehet nézelődni, beszélgetni. Megállni is lehet. Tudod, nagyon sokan szeretnek szekéren utazni…

– Éppen ez az! Ezt nem lehet megérteni! Mint az őskorban!

– …míg te, aki mindig mindenhová rohansz, csinálsz magadnak egy csomó olyan szabadidőt, amit aztán nem tudsz semmilyen értelmes dologgal elütni. Így aztán sokszor arra használod a szabadidőt is, hogy dolgozz, vagy teljesen értelmetlen dolgokat találsz ki, amiktől később rosszul érzed magad.

– Lehet aludni, olvasni…

– Ezt az utazás alatt is lehet.

És így tovább. Ezek a beszélgetések sosem vezettek sehová. Siaxen nem értette a Niest, és a Nies nem értette Siaxent. Judy azonban megérkezésük után nem sokkal úgy döntött, hogy enged a Niesnek. Örömmel fogadta a nyugalmat, a lassan múló órákat, a sétákat, a kétkezi munkát, a közös programokat, miközben észrevétlenül gyógyult a lelke, enyhült a gyásza.

Időközben leértek a Kaven silensi főépületének előcsarnokába, és Tia-ra kinyitotta a súlyos kaput.

– Meg vannak elégedve az elhelyezéssel? – kérdezte Judytól, miután kiléptek az épületből.

Odakint hét ágra sütött a nap, bár a hatalmas ogfák árnyékában már hűvös volt ebben az évszakban. Judy összehúzta magán a köntöst.

– Igen. Az Uyt család nagyon kedves. Persze, elsősorban Doronék miatt, de úgy vettem észre, Meronékat is jól viselik. – A család legelőször azon lelkesedett, hogy máshol is élnek leszármazottaik, utána azon, mennyire hasonlít is Doronnak és fiának neveltetése az övékhez, aztán azon, hogy Judy apja mazdra volt. Végül ott volt a három külsős, akik az első lelkesedések múltával is annyi látványosságot és témát jelentettek az ottani közösségben, hogy a háziak még az együttlakással járó nehézségeket is hajlandók voltak elviselni érte.

Tia-ra bólintott, aztán jó darabig nem szólalt meg újból, így Judy kedvére nézelődhetett.

A Kaven központi épülete hamar eltűnt mögöttük, majd jobb kéz felől elővillant a fák közül a Nagytemplom sárga falának egy részlete, és előttük már látszott a silensi Mazdariin gigantikus épületének sötétbarna nagykapuja.

A sétányon két faasir sétált el mellettük. Tia-ra előtt meghajoltak, de közben szemük sarkából Judyt fürkészték. Nem volt nehéz felismerniük, hogy a „jövevények” egyike: bármilyen magas volt is, még így is alig érte el a niesi átlag alsó határát, bőre pedig sápadt volt, hiányzott belőle az itteniekre jellemző zöldes árnyalat.

Judy már egészen hozzászokott az állandó figyelemhez.

Persze, nem csak őt bámulták meg: az álmélkodásból bőven kijutott a kreol bőrű Siaxennek, a fekete Enteist pedig sokszor meg is tapogatták, mintha nem akarnák elhinni, hogy igazi. Talán ez is benne volt Siaxen idegenkedésében. Enteist azonban vele ellentétben egyáltalán nem zavarta sem a figyelem, sem az eltérő életmód: mindegyiküknél gyorsabban beilleszkedett, és annak ellenére, hogy a helyiek nyelvét még csak bősz mutogatásokkal támogatva beszélte, két hete munkát is talált magának egy közeli kertészetben.

Mintha a gondolataiban olvasna, a safir ismét felé fordult.

– És maga, Judin-ra, gondolkodott már azon, hogy mihez akar kezdeni?

– Igen, bár még nem jutottam döntésre. Azelőtt orvosként dolgoztam, fiatal koromban pedig fizikát és csillagászatot tanultam. De amióta itt vagyok, sokat olvasom a Bokrát a maguk kiadásában, és észrevettem, hogy sok esetben az alapmandis is különbözik, azaz, hogy itt nincs is olyan, hogy alapmandis, éppen ezért bizonyos értelemben sokkal szabadabban egészítették ki vagy módosították azokat a szövegeket, amelyeket otthon szinte soha nem engednek megváltoztatni, de még indokolt esetben is csak minimális változtatásokat…

– Maguknál más a Bokra szövege? – vágott a szavába a nő, majd elvörösödött. – Bocsásson meg az udvariatlanságomért.

– Semmi gond – mosolyodott el Judy. Meglepte a mindig komoly safir gyerekes lelkesedése. – De igen, bizonyos helyeken szinte teljesen más. Amikor a hajón belepillantottam a maguk verziójába, pont olyan résznél sikerült felütnöm, ahol minimálisak az eltérések, ezért mondtam akkor magának, hogy ugyanaz a Bokra. De azóta kértem magamnak egy példányt, és rájöttem, hogy helyenként nagyon is jelentősek a különbségek. Szóval szívesen foglalkoznék a Bokrával. Persze, nincs ellenemre, hogy valamit dolgozzam is mellette, bizonyára túl idős is vagyok már a tanuláshoz.

– Hány éves?

– Saját időszámításom szerint harmincöt. Niesi évben ez nagyjából harminchét-harmincnyolcnak felel meg.

– Azt hittem, idősebb – csodálkozott Tia-ra.

Judy felnevetett.

– Nálunk egy ilyen megállapítás súlyos udvariatlanságnak minősülne – szabadkozott, amikor észrevette Tia-ra zavarát.

– De hát miért?

– Azt hiszem, azért, mert a fiatalságot tartjuk az igazi értéknek. Ami fiatal, az szép és egészséges. A korra való utalás valamilyen módon a szépség hiányára való utalás is.

Ez alkalommal Tia Gadaum nevetett fel.

– Akkor nekem nem lenne sok értékem a maguk társadalmában!

– Szóval maga is hosszúéletű! – állapította meg Judy, amit egyébként is régebb óta sejtett. Szívesen megkérdezte volna azt is, hogy hány éves, de tudta, hogy az udvariatlanságnak számítana. – De ne aggódjon, a kor bocsánatos bűn. Ha nem látszik, nem számít – mondta inkább.

– Micsoda gonosz gondolkodás! De maga igazán jó megfigyelő – bólintott Tia-ra. – Honnan jött rá, hogy hosszúéletű vagyok?

– Más, mint a többiek. Sokkal jobb mentalista, mint bárki, akivel életemben találkoztam. De, ha valóban hosszúéletű, miért volt olyan óvatlan velünk a Siringén? Tudom, hogy a niesiek is ismerik a Maaren-szindrómát…

– A magukkal töltött első pár órában mindannyiunkon speciális felszerelés volt. Csak miután kiderült, hogy ártalmatlanok, és nem hordoznak semmilyen ránk veszélyes kórokozót, akkor vettük le. De visszatérve magára, én nem arra gondoltam, hogy idősebbnek néz ki, mint amennyi. Inkább a gondolkodására. Ez itt szokatlan minálunk. A száz év körüliekre jellemző ez a fajta belátás. Vagy inkább komplexitás. Bár korábbi beszélgetéseinkből úgy vettem ki, hogy a maguk világa sokkal összetettebb, mint a miénk.

– Nem hiszem, hogy összetettebb lenne. Inkább csak kuszább. Ezt a rendetlenséget érzékelheti összetettségnek. Sok szempontból ugyanis elég felszínes. Mármint most nem az otthoni Kavenre gondolok, hanem arra, amit mi külsős világnak nevezünk. Bár a Kaven is… – Elhallgatott.

– Igen?

– Amióta itt vagyunk, sokszor úgy érzem, mintha az otthoni Kaven, amelyet ismertem, amelyben éltem, csupán gyenge utánzata lenne annak, ami itt van.

A safir meglepődött.

– Ezt hogy érti?

– Hát, hogy csak hasonlít, de nem az. Nálunk például csak hagyományból nem sietnek az emberek, amikor sétálnak. De aztán beülnek egy járműbe, hogy bepótolják azt az időt, amit a sétával elveszítettek.

– Bepótolják?

Judy nagy levegőt vett, de nem fogott bele a magyarázatba. Legalább annyira értelmetlen lenne, mint amikor Siaxennel az ellenkezőjét akarta megértetni.

– Ezt nem tudom elmagyarázni. Nálunk mindenki gyorsabban él. Még a kaveniek is. De a hagyomány miatt például a gyerekeknek meg kell tanulniuk kézzel írni, az iskolában évekig nyúzzák őket ezzel, aztán felnőttkorukban gépelőt használnak, vagy a detájukat. Ugyanez a helyzet a könyvekkel. Kiadnak egy csomó papírkönyvet, de inkább csak hagyományból, mert az emberek nagy része ezt olvassa. – Megállt, elővette detáját, bekapcsolta, és Tia-ra felé nyújtotta.

A nő nem vette el tőle.

– Mi is használunk számítógépeket.

– Mi viszont az élet minden területén gépeket használunk. Itt alkotó jellegű munkára nem szabad gépet használni, ezen kívül pedig semmi olyanra, amelyet valaki hajlandó kézzel elvégezni. Nálunk az számít, hogy olcsóbb, ha gépekkel végeztetik a munkát, ezért nincs is lehetőség kétkezi munkára. Aztán itt tilos minden olyan eszköz használata, amely képek közvetítésére képes, bár nem egészen értem, miért…

– Az emberábrázolás tilalma miatt.

– Igen, tudom, hogy azért, de nem értem, miért tilos az emberábrázolás.

– Mert azzal a veszéllyel jár, hogy elveszi a valós találkozások értékét és lehetőségét. Személytelenné teszi a kommunikációt. Ezen kívül a képpel vissza is lehet élni. A személyes megjelenésnél ennek sokkal, összehasonlíthatatlanul kisebb a lehetősége.

Judy meglepődött a gyors, de lényegre törő válaszon.

– Ahhoz képest, hogy nem is ismeri a társadalmunkat, elég jól össze tudta foglalni a problémákat.

– Maga is mondta, hogy itt más a Bokra. Ezt a részt pedig olyasvalaki írta bele, aki jól ismerte a földi kommunikációt és hátulütőit.

– Kicsoda?

– Shine-ra.

– Shine Meron? – csodálkozott el Judy.

– Hallott róla?

– A mi világunkban a legfőbb történelmi személyiségek egyike. Még a külsősök is ismerik.

– Hogyhogy?

– Ő volt az Alfai Függetlenségi Háború hadvezére.

Tia-ra úgy elcsodálkozott, hogy meg is állt.

– Shine Meron?

– Igen, miért?

– Hát… majd ha többet olvas a Bokrából, úgy értem a mi Bokránkból, megérti a meglepődésemet. Ő siettette úgy az elzárkózást, mint a különböző fegyveres testületek feloszlatását, valamint a géphasználat korlátozását és, ahogy az előbb már említettem, a képek alkalmazását is ő szigorította meg.

Judy elmosolyodott.

– Ez azért is érdekes, mert odahaza, az Alfán, az egyik kormányzati épületben van egy hatalmas, majdnem húsz méter magas Shine Meron-kép. Bár, azt hiszem, értem, mi vezette abban, hogy ezeket a dolgokat itt, a Niesen megszigorítsa. Nyilván azután tette, hogy hazatért, ugye?

A safir biccentett, majd kisvártatva témát váltott.

– Magát a Bokra érdekli.

– Igen.

– Akkor ajánlok egy egyezséget. Én szívesen tanítom magát, ha cserébe maga is tanít engem. A maguk Bokrájára.

– Én? – Judy zavarba jött. – Annyira azért nem értek hozzá…

– Nálam mindenesetre jobban ismeri a maguk hagyományait és írásmagyarázatát.

– Hát… még meggondolom.

Néhány perc csöndes séta után feltűnt előttük a vasútállomás épülete. A sárgára festett kis szerelvény már bent állt, a peronon egy kisebb csoport búcsúzkodott. Amikor meglátták a safirt, félbeszakadt az addig élénk társalgás, és mind meghajoltak feléjük. Aztán visszafordultak egymáshoz, és folyt tovább a beszélgetés.

Amikor Judy és Tia-ra már elhelyezkedtek, a nő Judyhoz fordult.

– Tudom, hogy nem nagyon ért a Bokrához, de azért mondana néhány olyan eltérést, amit eddig észrevett? Mondjuk a… hagyományról szóló paatból?

Judy vonakodva fogott bele, de mire a vonat elindult, már lelkesen magyarázott.

***

Detája ébresztette. Furcsa volt az elektronikus hang itt, ezen a világon, Judy mégis szívesebben használta a deta ébresztőjét, mint a niesiek mechanikus szerkentyűjét. Amikor ugyanis életében először és utoljára megpróbált arra ébredni, az éles csengetés annyira megijesztette, hogy hosszú percekbe került, mire meg tudott nyugodni, arról nem is szólva, hogy a szerkezet folyamatos zakatolásától – amelyet a helyiek ketyegésnek hívtak – alig tudott elaludni.

Még korán volt, a sötétítőfüggönyök mentén csak szürkés derengés szűrődött be a szobába, de Judy azonnal kikelt az ágyból. Tapasztalatból tudta, hogy minden átlustálkodott perccel csak nehezebb lesz.

Amíg az ágy szélén ücsörögve megpróbált magához térni, szeme végigfutott az egyszerűen berendezett helyiségen. Asztal, szék, ágy, szekrény, mind fából, kevés díszítéssel, az egyszerű kőpadlón szőnyeg. Ha a kavenieket gyerekkorában puritánsággal vádolták intézetis barátai, a niesiekre megfelelő kifejezést sem találtak volna.

Ezt a lakást a maga szegényességében mégis sokkal otthonosabbnak érezte, mint saját otthonát: jobbak voltak az illatok, a hangok, kellemesebb volt a kezébe fogni a tárgyakat, ruhákat.

Kitámolygott a fürdőbe, hogy egy gyors zuhannyal felfrissüljön. Már nem okozott problémát, hogy a kis darab szagtalan szappannal lecsutakolja magát – pedig eleinte irtózott tőle, azt sem tudta, hogyan is kellene használnia –, és a durva szövésű törölközővel is jó volt megtörölközni. Mire magára kapta az egyszerű, tarka suutot (az itteniek nem nagyon viseltek ilyesmit, de azért kerítettek neki) a hozzá tartozó, házimunkákhoz viselt talárral, teljesen felébredt, még a kedve is megjött a fiatalkorában annyira gyűlölt konyhai munkához. Hacsak Doronnak nincs több tapasztalata, mint neki, ezen a héten ő lesz a főszakács. Nagyon izgult.

Évek óta nem főzött kaveni ételeket.

Furcsa volt a blathaas életébe való visszaszokás is, bár már néhány hete be-besegített: főleg a mosodában és a parkgondozásban, és természetesen a saját kis lakását is maga takarította. Eszébe jutott Annoyan felháborodása, amikor kiderült, hogy saját maga után neki takarítania. Felkuncogott, de hamar elkomolyodott.

Annoyan most is ott lesz a konyhában, minden bizonnyal vérig sértve amiatt, hogy olyan alantas munkában kell segédkeznie, mint a főzés. Nem lesz könnyű elviselni folyamatos zúgolódását. Ráadásul Siaxen is vele lesz, aki szintén morogni fog, és nyilván újra megpróbál majd udvarolni neki. Az utóbbi időben megint felbátorodott, bár Judy soha egy pillanatra sem viszonozta gesztusait, sőt, ahogy múltak a hetek, egyre jobban idegenkedett tőle. Siaxen világa sosem lesz az övé, ahogy Siaxen is mindig idegenként fog mozogni ebben a világban, mindegy, hány évet tölt el benne.

Õ érkezett elsőként a konyhába, és amint kinyitotta az ablakvédő spalettákat, látta, hogy a nyersanyagokat már meghozták a szállítók. A bejárat mellett nagy, fonott kosarakban álltak a zöldségek és gyümölcsök, lezárható üvegekben fehérlett a tej, ládákban egymás tetejére halmozott frissen sült kenyerek illatoztak, világos színű, hasas zsákokban hüvelyesek és kofenhajtások pöffeszkedtek. Amikor elkezdte a helyükre pakolni őket, sót és shuugát is felfedezett köztük. Élvezettel nyalt bele az utóbbiba: ez nem hasonlított sem a külsősök cukrára, sem az otthoni kaveniek shuugájára. Utóbbinak mindig volt egy kellemetlen mellékíze, amely miatt Judy sosem tudta igazán megkedvelni a kaveni édességeket. Ez azonban finom volt, nem olyan édes, mint a cukor, és nem is őrölték olyan apróra. Egy nagyobb darabot a szájába vett, és azt szopogatta, miközben a kofencserjéket hasogatta be úgy, ahogy annak idején Giin tanította.

Mire Doron másodikként megérkezett, már az egész konyhát belengte a frissen főtt kofen illata. Judy éppen tálakba és kosárkákba adagolta a kenyeret, vajat, tejfölt, kastot és a sokféle lekvárt.

– Korán keltél – jegyezte meg Doron, ahogy végigtekintett a nagy előkészítő asztalon.

– Nem akartam csúszni a reggelivel, hogy aztán mindenki miattunk késsen – felelte Judy. – Arról nem is szólva, hogy ki tudja, Siaxenéknek mikor sikerül felébredniük.

– Jó kérdés. Az előbb, amikor beszóltam nekik, még mindketten aludtak – kapcsolódott bele beszélgetésükbe a frissen érkezett Enteis. – Szerintem még félóra, mire leérnek. De addigra hárman is végzünk. Majd én megterítek. – Még mielőtt bármelyikük válaszolhatott volna, már ki is fordult a konyhából, és kisvártatva tányérok és evőeszközök zörgése hallatszott az étkezőből.

Doron vonakodva állt Judy mellé. Kettejük kapcsolata, amely Andran utolsó heteiben úgy tűnt, rendbe jön, megint feszélyezetté vált. Doron, ha csak lehetett, kerülte Judyt, és kínosan ügyelt arra, hogy valaki más is legyen ott, ha együtt voltak.

Judy nem tudta mire vélni a távolságtartást, és nagyon bántotta. Jó tíz percnyi csend után kifakadt.

– Azt hiszem, örülni fogsz, Doron, ha elárulom: annak a veszélye, hogy a jövőben találkozzunk egymással, néhány napon belül a minimálisra fog csökkenni.

– Miért? – nézett fel Doron.

– A jövő héten elköltözöm.

– De hát… hová?

– Ernatba. Állást kaptam az ottani kórházban.

– Ernat? És ott mégis hol fogsz lakni?

Judyt csak még jobban felingerelte a felelősségre vonó hangsúly.

– Tia-ra vállalta, hogy a tanítványai közé fogad – felelte kimérten. – Nála fogok lakni, és mazdrának fogok tanulni. Nem kell többet kerülgetned. Neked meg Siaxennek is javaslom, hogy szedjétek össze magatokat, és nézzetek valami munka után. A Nies ugyanis sosem fog beleegyezni abba, hogy hazamenjünk.

– Te itt maradnál, miközben otthon a mieinket ölik? – kérdezte elhűlve Doron.

– Igen, én maradnék. Engem nem fűt bosszúvágy. Egyébként is mi haszna lenne az egész háborúnak, ha utána a niesieket is letámadják? Elpusztul a kultúrájuk, meghalnak a hosszúéletűek, és mindezt csak azért, mert ti ketten úgy gondoljátok, hogy a háború sikere egyedül rajtatok múlik.

– De hát ez nem a te világod!

– Miért ne lenne az?

– Szóval akkor sem jönnél haza, ha lehetne?

Judy lehajtotta a fejét, keze ráfeszült a vajasdobozra.

– De, hazamennék. Gyűlölnék hazamenni, de hazamennék, mert a felelősségem odaköt. – Felnézett. – Éppen ezért nem fogok soha, egyetlen pillanatra sem beszállni a kampányotokba. Eddig sem akartam, de belerángattatok. Hát csináljátok tovább nélkülem. Én szeretem ezt a bolygót.

Doron értetlenül bámult rá. Érzései nem voltak egyértelműek: volt köztük fájdalom, zavar, csalódás, de volt még valami más is, amit Judy nem tudott azonosítani. Igaz, nem is nagyon próbálta.

***

– Hallottam apától, hogy elmész! – állított be Lemul aznap délután a konyhába. Judy éppen Siun bácsi-féle kastot kavart egy nagy tálban. – Ez igaz?

– Igen. Ernatba költözöm.

– És tényleg safir leszel?

– Nem, nem safir. Giidének fogok tanulni, így a jövőben dolgozhatom mashiilaként.

– És gyerekeket fogsz gyógyítani?

Judy kezében egy pillanatra megállt a fakanál.

– Nem, nem hiszem, hogy mostanában gyerekekkel tudnék foglalkozni – nézett föl végül. – Egyébként sem gyerekorvosnak tanultam, hanem sebésznek. Miért kérded?

– Hát… mert akkor itt maradhatnál Elvetben. Itt van gyerekkórház, apa is ott fog dolgozni, ha jól tudom.

Doronnal dolgozni! Még csak az kellene! De nem mutatta ki érzéseit a gyerek előtt.

– A safir, aki vállalta, hogy tanít, Ernatban lakik.

– Tia-ra, ugye?

– Igen, ő.

Lemul közelebb hajolt.

– Ez azt jelenti, hogy te sem akarsz hazamenni? – kérdezte halkan.

Bár Lemul többször célzott már arra, hogy nem vágyik vissza, még sosem beszélt nyíltan róla. Jól nevelt gyerekként sosem szólt bele a felnőttek beszélgetésébe, és tudta, hogy a döntéseikben sem vehet részt. Judyt meglepte, hogy egyáltalán fel merte hozni a témát.

– Te miért nem akarsz hazamenni, Lemul? – kérdezett vissza.

A kamasz fiú először megrántotta a vállát, aztán az asztalra készített leveleket kezdte aprítani.

– Mert ott háború van. És én nem akarok még egyszer… – bármennyire is próbált uralkodni magán, elcsuklott a hangja. Nagyot nyelt. – Judy-ra, én félek. Nem akarok megint… egyedül lenni, mint ott a romok alatt. Tudtam, hogy odakint mindenki meghalt, bent meg, a pincében először Beura néni, utána az öcsém… és nem tudtam rajtuk segíteni, még csak segítséget sem tudtam hívni… pedig megpróbáltam… megpróbáltam: mindenfelé elmentem, hátha akad valahol egy életben maradt felnőtt, aki tudna segíteni. De csak katonákat láttam. A szomszéd blathaasban, ami nem omlott össze úgy, mint a mienk, feltúrták a romokat. Kincsek után kutattak. A halottakat úgy rúgták odébb, mintha zsákok lettek volna… attól féltem, engem is megölnek, és akkor nem lesz senki, aki Beura néniéknek segítsen. De végül így is meghaltak. – Lemul abbahagyta a levelek aprítását, és felnézett. Tekintetében a fájdalom akár egy ötvenévesé is lehetett volna. – Tudom, hogy a CSU fog győzni. Sokkal erősebbek, mint mi. És én nem akarok úgy élni, hogy állandóan félnem kelljen. Itt sokkal jobb. Ezek az Uytok itt nagyon aranyosak, néha már úgy érzem, megint van családom, otthon meg sosem lenne többé. Én nem értem, apa miért akar visszamenni. Hiszen őt sem várja ott semmi és senki. Itt meg… itt vagy te.

– Én? – lepődött meg Judy. – Ezt hogy érted?

Lemul elpirult, és gyorsan visszafordult a feuslevelekhez.

– Azt hittem, tudod.

– Mit?

– Hát, hogy apa… Persze, biztosan én tévedek, hiszen te mentalista vagy, biztos jobban tudod…

– Mi van apáddal?

– Szerintem tetszel apának – suttogta Lemul olyan halkan, hogy Judy alig hallotta a szavakat.

Amikor megértette, felnevetett.

– Ugyan, dehogyis! Nem tudom, mennyit mesélt neked apa rólam, meg arról, amikor fiatalok voltunk.

– Semennyit. Anya mondta el, hogy apa fiatalkorában téged szeretett.

Judy lehunyta a szemét. Arminia… Élete első és legjobb barátja.

– Igen, de én máshoz mentem hozzá, és apád úgy érezte, becsaptam. Azóta is orrol rám.

– Lehet, hogy csak erről van szó – egyezett bele megkönnyebbülten Lemul. – És… mikor költözöl el?

– Talán már a hét végén.

– De azért majd meglátogatsz néha minket, ugye?

– Persze. De te is eljöhetsz apáddal vagy egyedül, hogy körülnézz Ernatban. Azt mondják, nagyon szép arra a tengerpart, és a Hauskaayának azon a részén sokat lehet kirándulni.

– Megígérted, hogy egyszer elviszel Noodba és Silensbe is. Az jobban érdekelne, mint a Hauskaaya. Szívesem megnézném Endeu sírját is. Azt mondják, még mindig megvan. Tényleg, Nagy Andreasnak hol a sírja? Ugye, nem itt, a Niesen?

– Nem, nem. Az ő sírja a Földön van.

– A Földön? Hogyhogy?

– Akkoriban a Föld és az Alfa között folyt a háború, és a niesiek többnyire az alfaiaknak segítettek. Ezért amikor a földiek elkapták Nagy Andreast, kivégezték.

Lemul megrázkódott.

– Na, ezért nem akarok oda soha visszatérni.

***

A safir tanháza Ernat központjában volt, közvetlenül a templom mellett, a bevásárlóutcában.

Ernat jóval nagyobb város volt, mint Elvet, de kisebb, mint Silens. Silens azonban sosem volt annyira élettel teli, mint Ernat: talán azért nem, mert a Kaven központjaként lakosai mindig ügyeltek arra, hogy méltóságteljes életmódjukkal a mazdrákat utánozzák. Ernatban azonban senki nem utánzott senkit, méltóságteljességnek még a tanházban sem volt sok nyoma, nemhogy az utcán.

Judynak tetszett ez a fajta természetesség, és megkönnyítette beilleszkedését is az új környezetbe.

Érkezésekor egy nagydarab, joviális arcú férfi várta az állomáson, és mielőtt Judy akár egy szót is tudott volna mondani, alaposan meglapogatta.

– Guss Yirannon vagyok – mutatkozott be. Bár szavain érződött, hogy a nitanra nehezen áll rá a szája, nem zavartatta magát. – Tia-ra faasirja. – Nevetett. – A mazdra engem küldött, hogy… hogy… – Kezével maga mögé intett. – Hazamenni.

– Maga jól beszéli a nitant – dicsérte meg Judy, és mivel még nagyjából sem tudta megbecsülni, hány éves lehet a férfi, megkérdezte: – Hosszúéletű?

– Nem, nem! – rázta meg a fejét rémülten Guss. – Hosszúéletű gyerekek már az alapiskolában tanulják nitant. Én csak a Mazdariinen. Öt… nem, hat éve. Még soha nem is beszéltem, de a mazdra megmondta nekünk beszélni nitant magáért.

A férfi elvette tőle azt az egy bőröndöt, amellyel érkezett, aztán két biciklihez vezette Judyt. Nyilván úgy gondolta, majd ezekkel mennek, de miután Judy elmagyarázta, hogy nem tudja megülni az ingatag járművet, felerősítette a bőröndöt a sajátjára, aztán a biciklit tolva gyalog indultak el.

Gusst minden érdekelte, ami csak Judyval, a „földi” Kavennel vagy a „földi” külsősökkel volt kapcsolatos (kellett némi idő, mire Judy rájött, hogy a niesiek „földi” alatt az egész otthoni világot értik), és Judy, aki az elmúlt időben felszedett valamennyit a niesi nyelvből, megpróbált azon válaszolni. Közben ő is megtudta, hogy a safirházban az otthonitól eltérően nemcsak a safir és a tanítványa laknak, hanem sokkal többen: a körzet összes mazdragyakornokát ott szállásolták el.

Igazából nem lepte meg a hír: már eddigi tapasztalataiból is sejtette, hogy a Niesen még a safirok sem élnek egyedül. Legtöbbjük a házastársával élt együtt – igaz, gyerekeik nem lehettek, mivel a tiltás itt is érvényben volt, hogy safirnak nem lehetett kiskorú, azaz huszonkét év alatti gyereke –, de velük élt még az a sok fiatal is, akik frissen kerültek ki a Mazdariinről, és a körzetben töltötték gyakorlati éveiket.

A tanház egy nagy, téglavörös, kétszintes épület volt, amelynek utcafronti részében a különböző hivatalok kaptak helyet. Ezeket az épület közepén lévő nagykapun keresztül lehetett elérni. Judyék azonban nem ott mentek be, hanem egy oldalsó bejáraton, amely szintén az utcáról nyílt. A kapu utáni átjáró egy kisebb csarnokba vezetett, amelynek túloldalán nagy, belső kert látszott, balra egy ajtó vezetett a hivatali részbe, mellette pedig egy lépcső fel, a második szintre.

Miután kétkerekű járműveiket letámasztották egy tárolóban, Guss Judy bőröndjét megragadva a lépcső felé vette az útját.

Az emeleten kaptak helyet a lakrészek. A folyosó ablakai az utcára nyíltak, ezért Judy rögtön el is bámészkodott: a tanházzal szemben egy pékség volt, mellette könyvesbolt, kicsit távolabb egy cukrászda. Az utcán mindenfelé elszórtan elhelyezkedő fák most is megmosolyogtatták: ez nagyon furcsa volt eleinte. Otthon megszokta, hogy a fákat a járda és az út között elhelyezkedő vékony sávba ültették még a Kavenben is, itt azonban nem volt külön járda és út, és fák ott voltak, ahol éppen nőttek. Ha kipusztultak, ugyanoda telepítették a következő fát, sőt, néha véletlenszerűen kiválasztott helyeken felszedték az út burkolatát, és oda ültettek fát. Csak arra vigyáztak, hogy az úton maradjon annyi hely, ahol a szállítók járművei elférnek.

A tanház előtt is állt néhány fa: ezeket a körzet lakói ültették egy-egy szeretett mazdra tiszteletére annak halála után – az a fakultusz ugyanis, amely a Kavent is jellemezte a Niesen még erősebben élt.

– Itt vagyunk – nyitott ki egy ajtót büszkén Guss, és befelé intett. – A szállása.

Nem volt nagy a szoba, és túlzottan világos sem, mert a belső kertre néző ablak előtt egy sárgászöld levelű fa állt, és berendezése ugyanolyan puritán volt, mint a Niesen megszokott: ágy, asztal, szék, szekrény, egy kézzel szőtt szőnyeg, és az ablak előtt függöny. Ez az ablak is olyan volt, mint az Uytok házában: a padlótól egészen a plafonig felért, előtte állt az íróasztal.

– A mosdók a folyosó végén. Ebédlő az udvar túlsó végén. A safir akarja magát bemutatni vacsorakor.

– Az mikor lesz?

– Hétkor.

Ezután Guss tapintatosan magára hagyta.

A kipakolás után Judy elindult, hogy felderítse a házat. Kora délután volt, sem a folyosón, sem a kertben nem találkozott senkivel, még Guss-szal sem, de a kertet körülvevő épületekben hamar megtalálta a tantermeket, a konyhát és az ebédlőt. Megcsóválta a fejét, amikor arra gondolt, hogy ismét tanulásra adta a fejét.

A tanház a kisebb különbségek ellenére nagyon hasonlított a niesi blathaasokra, csak gyerekek nem voltak benne. Ennek Judy nagyon örült: éppen elég volt álmaiban megküzdenie a fájdalommal.

De a tanházban szerencsére nem maradtak vele sokáig a borús gondolatok, a vacsora idejére izgatottan és viszonylag jó hangulatban érkezett az ebédlőbe. Az izgatottság, amelyet megérkezése keltett, akkora volt, mintha egy iskolába toppant volna be: miután Tia-ra bemutatta, másról sem folyt a szó, csak róla és a „Földről”. Judy már átélt egy hasonló rohamot, amikor az Uytokhoz költöztek be, ezért türelmesen válaszolgatott a kérdésekre.

Vacsora után a safir véget vetett a kérdezősködésnek, és megmutatta a tanház hátsó épületének tetőrészét, amelyen látszott, hogy gyakran használják. Nem csoda: innen jól lehetett látni nyugat felé a tengert, jobb kéz felé pedig a Hauskaaya hegyláncainak utolsó nyúlványait.

Judy idefelé repülővel kelt át a hegység felett, mert Tia-ra megszervezte, hogy a Szolgálat egy gépe elhozza Plenráig, így csak onnan kellett vonattal jönnie. A magas, havas bércek látványa már akkor lenyűgözte, csakúgy, mint a völgyekben itt-ott megbújó kis falvacskák. A Plenra síksága jóval egyhangúbb volt, de nem kevésbé szép: a rengeteg ligetes-erdős rész a Shremeya Tiirleekjére emlékeztette. De jó volt megbámulni a településeket, a szántókat és a kerteket is. Egyik sem nyújtott azonban olyan pazar látvány, mint amikor a bolygó napja lenyugodni készült. Az enyhén zöldes színű égen egészen másmilyen volt a vérvörös naplemente, mint az Alfán vagy a Primuson.

– Azt hiszem, ha tényleg szeretne majd mazdraként dolgozni, a legfontosabb dolgunk a mentalitás használata kell, hogy legyen. Sajnos bármilyen jók voltak fiatalkori adottságai, mivel saját hazájában nem kapott fiatalon mazdrai képzést, nem hiszem, hogy az itteni mazdrai átlagot elérheti. Néhány dolgot azonban egészen biztosan tudunk fejleszteni – kezdett bele Tia-ra, miután mindketten kigyönyörködték magukat. Ahogy elmélyedtek a különböző mentális technikák lehetséges alkalmazásában, egyre jobban beesteledett, végül a nap lebukott a horizont alá, és feljöttek a csillagok is. Közben a mentalitásról másra terelődött a szó: Judy a tanház életéről kérdezgetett, aztán végül elérkeztek ahhoz a kérdéshez is, amely már régóta izgatta.

– Bizonyára udvariatlan dolog megkérdezni, mazdra, de mit jelent az, hogy hosszúéletű? Hány évig él, aki hosszúéletű? Mert emlékszem, amikor legelőször megkérdeztem, azt mondta, hogy senki sem él örökké.

– A kérdés nem udvariatlan, csak a személyes életkor tudakolása az. A kérdésére azonban nem igazán lehet válaszolni. A legtöbb hosszúéletű két-háromszáz évig él, néhányan megérik az ötszázadik életévüket is, de ez ritka, és nagyon-nagyon kevesen vannak, akik ennél tovább élnek.

– De hát… miért halnak megy egyesek ennyire korán, mások meg sokkal később? Valami betegség? Vagy a hosszúéletűek is öregszenek?

Tia-ra lassan bólintott.

– Igen, itt – mutatott a fejére. – Egyszer mindenkinek eljön az életében a pillanat, hogy megöregszik, és nem tud tovább élni. Olyankor lefekszik, és meghal.

– Ennyi? – kérdezte értetlenül Judy.

– Van, akinek ennyi. Mások hónapokig küzdenek depresszióval: a haláltól félnek, de élni már nem akarnak. Van, aki öngyilkos lesz. Viszonylag sok öngyilkos van azok között, akik rövidéletűekkel házasodnak: házastársuk, gyerekeik halála után ők sem akarnak tovább élni.

Judy bólintott, és elszorult a torka. Ő két haláleset után is képes volt tovább élni… De még mielőtt az önvád igazán belemarhatott volna, a safir megfogta a vállát, és megszorította.

– Más dolog az, hogy valakinek százhúsz év után hal meg a házastársa, mint a maga esete. Maga hány év házasság után veszítette el a férjét?

– Egy – suttogta Judy, és lehajtotta a fejét. – Aztán meghalt a lányom, végül a fiam…

– Az gyász és a lezárás természetes dolog. Nem bűn az, ha valaki tovább él, és mer boldog lenni. Attól a halottak emléke nem lesz kevesebb.

Judy bólintott. Ezt ő is tudta, mégsem tehetett semmit az érzései ellen. Másra terelte a szót.

– Akkor a hosszúéletűek miért lesznek öngyilkosok?

Látta a mazdrán, hogy nem szívesen vált erre a témára.

– Az ő esetükben egészen másról van szó. Az idő múlásával egyre nehezebb új dolgokat beépíteni és feldolgozni, és ezzel párhuzamosan elengedni azt, ami volt: személyeket ugyanúgy, mint eseményeket. Azok a hosszúéletűek élnek sokáig, akik megtanulták, hogy ne ragaszkodjanak túlságosan semmihez és senkihez…

Valaki felkuncogott felettük.

– Ez csak a te véleményed, Tia, ráadásul tipikus női vélemény, mint ahogy már jó néhányszor ki is fejtettem – szólalt meg egy gunyoros hang. – Ha elvész az emberből az emberség, ugyanannyira nincs miért tovább élnie, mintha mindenkit elveszítene.

Mindketten felnéztek. A csillagos ég előterében egy magas, szikár férfi állt. Amikor Tia-ra meglátta, arcán széles mosoly ömlött el. Felpattant.

– Mazdra! – kiáltott fel, és mélyen meghajolt. – Nem is tudtam, hogy idejön!

A férfi hasonlóan üdvözölte Tia-rát, és bár ugyanolyan tisztelettel hajolt meg, Judy mégis érzékelte, hogy kettejük közül a férfi a magasabb rangú, már ha voltak rangok a hosszúéletűek között.

– Hallottam az új tanítványodról, és kíváncsi voltam rá.

Amikor a férfi Judyra nézett, Judy is felállt, és meghajolt a jövevény felé.

– Judin Raas, męraa – mutatkozott be.

A férfi az ő köszöntését is viszonozta, de nevet nem mondott. Amikor felegyenesedtek, beható pillantással méregette Judyt.

– Ez melyik Raas család? Az alfai? – kérdezte váratlanul.

– Igen – nyögte ki meglepetten Judy. – Csak egy Raas család van, vagy inkább volt. Még a háború elején lemészárolták a nagy részét, azóta pedig megszüntették a Kavent is. Nem tudom, él-e még valaki közülük.

A férfi biccentett.

– Maga még fiatal. Lehet gyereke. Továbbviheti a család nevét.

Judy egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Még ha valóban megtehetném, akkor sem biztos, hogy szeretném. És itt, a Niesen mi értelme lenne?

Az utolsó megjegyzése mindkét safirt meglepte.

– Miért pont a Niesen ne lenne értelme? – kérdezte Tia-ra.

– Mert ez már nem ugyanaz a Raas család lenne. Nem az a család, nem az a ház, nem az a temető. Csak én lennék ugyanaz, én viszont nem tudom a hagyományt továbbvinni.

– Gondolom, maga is szeretne hazamenni – jegyezte meg a férfi.

– Nem szeretnék. Nincs miért.

– A családért sem?

– Siaxennel ellentétben én nem hiszem, hogy az Oderut a Nies segítségével képes lenne legyőzni a Csillaguniót. És amíg az unió fennáll, nincs lehetőség a család újraalapítására sem.

– Egy önkényuralmi rendszer sem tart örökké.

– Igen, de kérdés, hogy a szétzilált Kaven van-e elég erős ahhoz, hogy megújuljon. Én ebben nem vagyok biztos. Ahogy abban sem, hogy ki tudom-e várni a rendszer pusztulását.

– Nem akar harcolni?

– Évekig dolgoztam orvosként, és mentettem azoknak az életét, akik megsebesültek a harcokban. Mindkét oldalon. – Judy megborzongott az emléktől. – Nem akarok több harcot. Itt béke van.

– És ha a barátja elérné, hogy hazamehessenek?

Judynak kiszáradt a szája.

– Szóval haza kell mennünk? – kérdezte idegesen.

– Csak kérdezem. Hazamenne?

Tia-rán látszott, hogy már ő is kényelmetlennek tartja a férfi kérdezősködését, de nem szólt közbe: egyre feszültebben hallgatta a beszélgetést.

– Akkor hazamennék – sóhajtott megadóan Judy.

– Harcolna is?

– Nem hiszem, hogy képes lennék rá.

– Akkor miért menne haza?

– A kötelesség miatt. Hogy elmondjam a férjemnek, hogy meghalt a fiunk. És apám miatt, aki halottnak hisz.

– Hogy hívják az apját?

– Giin. Giin Raas.

– Nem róla mondta Mr. Siaxen, hogy a kaveni ellenállás vezetője?

– De, róla. Én viszont nem hasonlítok apámhoz. Sosem voltam olyan erős, mint ő.

A férfi arcát már nem lehetett látni a sötétben, de a kérdezősködésnek vége szakadt, és Judy szomorúságot érzékelt felőle.

– Nehogy azt gondolja, hogy az az igazi erő, amikor valaki tábornoknak áll, és emberéletek fölött rendelkezik. Talán az, amit maga megélt, sokkal több erőt követelt. Mert sokkal nehezebb csupán a dolgunkat végezni, amikor a körülöttünk lévő világ arra hív, hogy megváltsuk.

Judy kíváncsian nézett a férfira, bár a sötétben már csak a sziluettjét tudta kivenni.

– A Nies nem olyan világnak látszik, mint amelyik megváltásra vár…

– Nem is itt állítottak ez elé a választás elé.

– De hát… – Judy teljesen elbizonytalanodott. – Élnek máshol is emberek az univerzumban?

– Bizonyára. Az űrutazás évszázadai alatt rengetegen voltak, akik kisodródtak az általunk ismert univerzumból. De most nem róluk beszélek. Engem is az Alfán kényszerítettek választásra. És én ugyanúgy elbuktam, mint a maga apja. Ha Mr. Siaxen beszámolói nem csalnak, teljesen ugyanúgy.

– Maga… maga… – dadogott Judy, ahogy meglepetésében megpróbált szavakat formálni. De azok nem jöttek, csak az erős érzés, hogy ami történik, ez elvileg nem történhetne meg, ez a férfi egyszerűen nem lehet az, akire gondol… – Maga Shine Meron?

– Igen – felelte nyugodtan a safir.

– Ez lehetetlen – motyogta Judy elfúló hangon. – Lehetetlen.

– Igen, sokszor én is így gondolom. A történelem számomra is csupán történelem, hiába éltem át, olyan régen volt, hogy nagyon kevés emlékem van csak róla. Inkább a súlya marad meg annak, ami történt… De menjünk le inkább az étkezőbe. Utoljára délben ettem, és ez egy olyan történelmi faktum, amely ugyan régen volt, mégis biztosan emlékszem rá.

Felnevetett, aztán felállt. Amikor Judy felnézett rá, olyan volt, mintha valami Kaven-címerről lépett volna le: feje felett ott húzódott a fényes zöld csillagokból álló niesi Tejút. Ez volt az első alkalom, hogy látta őket: tényleg zöldek voltak, ugyanolyan hihetetlenül zöldek, mint amilyen hihetetlenül öreg volt a férfi alattuk, és Judy úgy érezte, mintha egy mesébe csöppent volna, ahol bármi megtörténhet, és a lehetetlen is a valóság része.

11. FEJEZET

Giin

Szépen takarodnak kifelé – gondolta elégedetten, ahogy a holoernyőn látható csapatmozgásokat figyelte. Korai volt a múltkori elkeseredés, amikor mindenki megrémült, hogy Paul Martyn újbóli felemelkedésével véget érnek katonai sikereik. Nem értek véget, bár kissé valóban lelassult az előrenyomulás, de hát ez érthető is: eddig főként olyan bolygókat hódítottak vissza, amelyek azelőtt CSU-ellenesek voltak, és minden erejükkel támogatták a felszabadító csapatokat.

Igaz, a Béta is ilyen bolygó, de annyira alacsony a népessége, hogy igazán nem várható tőlük semmilyen nagyobb segítség a visszafoglalásban. Az is igaz, hogy emiatt a védelem sem volt túl erős, ahogy a Shermiuson sem, ahol csak az első négy hétben kellett komolyabban küzdeniük: amint áttörték az űrhadászok ellenállását, a bolygó azonnal megadta magát.

– Vajon mennyi időbe kerül itt áttörni? – fordult a mellette álló Matéhoz.

A muratai elgondolkozó arccal méregette a frontvonalakat. Most már nem látszott rajta az a keserűséggel vegyes ingerültség, amely balesete után sokáig jellemezte, amiért csak „páholyból” követhette az eseményeket. Az sem javított a kedélyén, hogy az orvosok közölték vele: soha többet nem repülhet pilótaként. Viszonylag idős szervezetének újraépített idegrendszere már nem lesz olyan, mint régen, emiatt reflexei is jelentősen lelassultak. De a konduktok az ő irányításával repültek, pedig ebben a csapatban alig voltak murataiak. Volt még néhány öngyilkos shremeyai, a többieket azonban oderutiak és földiek tették ki vegyesen. Mégsem tiltakozott senki Mate vezetése ellen.

Mate megvakarta a borostáját. Az ismerős mozdulaton jól látszott, hogy még ez sem megy úgy neki, ahogy régen, de legalább már nem bosszankodott miatta.

– Még néhány nap – felelte végül. – Hacsak, persze, meg nem adják magukat. De nem hiszem, hogy megtennék – tette hozzá azonnal. – Ezek az Első Hadsereg űrhadászai, Paul Martyn emberei. Addig harcolnak majd, amíg az ésszerűség határain belül tartani érdemes magukat, utána visszavonulnak. Igazán jó katonák. Kár, hogy nem az enyéim.

Giint mulattatta Mate fogalmazásmódja. „Az enyéim.” Tényleg úgy bánt embereivel, mintha saját tulajdonai lennének: sosem kockáztatott fölöslegesen, de vasfegyelmet várt el tőlük. Vagyis két olyan dolgot, amelyet katonaként maga nem igazán tartott be. Ezt a két alapelvet olyannyira következetesen érvényesítette, hogy még a sheremeyaiakat is sikerült visszafognia, és az utóbbi három hónapban veszteségeik nem haladták meg jelentősen a többi csapatét.

– Hogy állunk a veszteségekkel?

– Nagyjából megfelelnek a tervezettnek – felelte elkomorodva Mate. – Pedig azt reméltem, hogy ezzel a hadmozdulattal kevesebb áldozattal megússzuk. De hát… – legyintett.

Giin megértően bólintott.

– Még így is sokkal jobban állunk, mint a CSU űrhadászai.

– Tudom, de nekik több a tartalékuk. Ráadásul ez a Paul Martyn… ő azért aggaszt. Tudott meg valami újat róla?

– Semmit. Még mindig a Primuson van. Az informátorom szerint a hadsereget akarja újraszervezni. Az SE bukása és Leon Reynis lelepleződése túl nagy port vert fel. Hatalmas a bizalmatlanság, és kavenit látnak minden bokorban.

– Hát, tényleg úgy tűnik, hogy maguk vannak mindenhol – vigyorodott el Mate. – Ez a Reynis is a maga rokona volt, ha jól értettem.

Giin érezte, hogy összeszorul a torka. Nagyot nyelt, csak utána tudott válaszolni.

– A feleségem fia.

Hihetetlenül fájdalmas volt tudnia, hogy Leonra, aki az utolsó kapcsolatot jelentette ahhoz a lényhez, akit életében a legjobban szeretett, néhány hónapon belül a biztos halál vár, és ő tehetetlen, mert legalábbis csodára lenne szükség ahhoz, hogy gyorsabban nyomuljanak előre.

– Nagyszerű ember lehet.

– Igen, az – mondta Giin, és odébb sétált.

Mintha csak erre várt volna, hívása érkezett Chosan-rától. Giin már akkor látta, hogy rossz hírei vannak, amikor még meg sem szólalt.

– Az Oderut–4-en kiújult az ellenségeskedés a Kavenen belül – vágott Chosan-ra a közepébe az üdvözlések után.

– Mi történt?

– Úgy hallottam, belekötöttek néhány fiatalba, akik nem vállalták a katonai szolgálatot, és csúnyán meg is verték őket. Az egyik támadóról aztán kiderült, hogy flooista, mire az összes shremeyai menekült nekiesett a flooistáknak. A zavargásokban már legalább ötven embert vittek kórházba, de nem ez a nagyobb baj, hanem az, hogy a zavargások vészes gyorsasággal terjednek. Csak az Oderut–4-ről hét körzetből jeleztek hasonló összecsapásokat. Többen újra azt követelik, hogy a családok tegyék ki a Kavenből flooista tagjaikat…

Giin felsóhajtott. Nem ez volt az első eset, hogy a felszín alatt parázsló ellenségeskedés nyíltan fellobbant.

– Talán megint el kellene nekik mondani, különösen a shremeyai menekülteknek, hogy amíg ők a hátországban vitáznak, gyerekeik a flooisták gyerekeivel közösen harcolnak azért, hogy megvédjék őket.

– A múltkor sem volt túl nagy hatása ennek az érvnek.

– De legalább elcsöndesedtek, még ha nem is értettek egyet.

– Ez nem a probléma megoldása, csupán elodázása.

– Fogalmam sincs, hogyan kellene a problémát megoldani – felelte Giin fáradtan. – Különben még az is meglehet, hogy majd a CSU oldja meg helyettünk.

– Annyira rosszul áll a helyzet? – kérdezte elszürkülő arccal Chosan-ra.

– Nem, legalábbis most még nem – felelte gyorsan Giin, és egy kis lelkiismeret-furdalást érzett, amiért a safirra ráijesztett. – De Martyn nagyon tehetséges katona, és a CSU még távolról sincs legyőzve.

– Igen, tudom. Apropó, tudta használni azt az információs rendszert, amelyről még a beiktatása napján beszéltünk?

– Hatalmas segítséget kaptam tőlük – bólintott Giin.

– Meenainnal is találkozott?

– Meenain? Nem rémlik a név. Miért?

– A családjának azok a tagjai, akik túlélték a shremeyai mészárlást, szeretnék tudni, él-e még a lányuk.

Giin tanácstalanul nézett vissza.

– Nem tudok róla semmit. Melyik családról van szó?

– A Laakluinéról.

– Ejha! – nézett nagyot Giin. – Nem is tudtam, hogy van a családban mazdra. Ráadásul éppen ilyen titkos pozícióban. De természetesen utána fogok nézni. Elég gyakran kapok hírt egy régebbi informátoromtól, aki már a decaroni háború idején is sokat segített. Ő elég magas beosztásban van, ezért elég sok emberről tud.

– Előre is köszönöm a család nevében.

– Igazán nincs mit.

Nem is gondolta, milyen hamar képes lesz teljesíteni Chosan-ra kérését: nem egészen tizenhat órával beszélgetésük után ugyanis újból felvette vele a kapcsolatot az informátor, akit említett.

– Meenain Laakluine? – kérdezte elsápadva. – Ki keresi?

– Chosan-ra azt mondta, hogy a családja.

– A családja? Ez biztos? A családja shremeyai, méghozzá arról a kontinensről való, amelyet elpusztítottak.

– Chosan-ra úgy fogalmazott, hogy a családjának azok a tagjai kerestetik, akik túlélték a katasztrófát.

– Mészárlást akart mondani – javította ki hidegen az informátor.

– Igen. De most ne lovagoljunk a szavakon. Úgy látom, közelebbről is ismeri Meenaint. Életben van? Jól van?

A nő nagyot sóhajtott, majd biccentett.

– Giin-ra, én vagyok Meenain.

– Maga? De hát más néven mutatkozott be!

– Mivel évtizedek óta más néven élek.

– Akkor hát megmondhatom a családjának, hogy él és jól van?

A nő egy hosszú pillanatig gondolkodott.

– Nem, azt hiszem, ez nem lenne bölcs dolog. Csak a reményt keltené fel bennük, pedig jelen helyzetem nem ad okot sok reményre. Itt, az Alfán, ahol jelenleg vagyok, kifejezetten ingatag a pozícióm, ráadásul egy polgárháború szélén állunk, amelyben a helyzetem folytán az elsők között végezhetnek ki.

– De hát mit csinál?

– Erről nem szeretnék beszélni. Bőven elég, hogy a saját lelkiismeretemmel meg kell birkóznom napról-napra.

– A lelkiismeretével? De hát…

– Giin-ra, maga nyilván egész másra gondol, mint én – vágott a szavába a nő. – De nem akarok magyarázkodni. Kérem.

– Persze, persze, értem – visszakozott Giin azonnal. – Csak segíteni szerettem volna.

– Nem tud. Csak azzal, ha minél hamarabb megnyeri ezt a háborút.

– Nem csak rajtam múlik. Paul Martyn…

– Nem Paul Martyn az egyedüli tehetséges tábornok a lakott univerzumban. Magának is kitűnőek az emberei. És az igazság a maga oldalán áll.

– Ez még, sajnos, nem garancia a győzelemre.

– De garancia arra, hogy a legfontosabb háborút itt, magunkban – mutatott a mellkasára a nő – megnyerjük.

– Maga úgy beszél, mint azok a shremeyai sugárbeteg fiatalok, akik az első vonalban rohannak meghalni a jó ügyért.

– Nem hiszem, hogy ilyen lennék. Én csak szeretném túlélni ezt az egészet.

Giin bólintott, de közben már a beszélgetés elején hallott információkat emésztette: két új polgárháború a Bethelen és a Mwakanén.

A Bethel és a Mwakane! Itt a lehetőség arra, hogy ne akadjanak el az előrenyomulással. Ha sikerül időben támogatást küldeniük, sőt, egyenesen beszállniuk a harcba, két stratégiai fontosságú bolygó kerül a kezükbe, ami azt is jelentheti, hogy az egész Tibet-ágat elvághatják a CSU-tól. Ráadásul a Mwakane az a bolygó, ahol a birodalmon belül a legtöbb kaveni él. Ha az övéinek akar segíteni, oda kell mennie – persze, csak a Béta után.

***

Máskor egyáltalán nem zavarta a tömeg, amely egy-egy felszabadított bolygóra lépve azonnal körülvette, de most, hogy immár két hete sikertelenül próbálkoztak betörni a Mwakane rendszerébe, sőt, még a felkelő kaveniekkel sem voltak képesek kapcsolatot teremteni, rosszkedve ingerültséggé nőtt, és alig tudott kipréselni magából egy-egy udvarias mosolyt.

Ahogy lassan lépkedett lefelé gémjének lépcsőin, az alig kétszáz méterre álló kormányzati épület végtelenül messzinek látszott, és az előtte álló fél óra, amíg odáig eljut, végtelenül hosszúnak.

– Giin-ra! Giin-ra! – skandálta a tömeg, és lába elé úgy hullt a sok virág, mintha esküvőn lenne.

Erőt véve rosszkedvén szélesen elmosolyodott és integetett, majd röviden megszorított néhány feléje kinyújtott kezet.

– Giin! Giin! Édes Istenem, Giin! – harsant ekkor egy kiáltás a tömegből.

– Norin! – kiáltott fel Giin is, és a protokollt feledve odalépett a volt Falk családfőhöz.

A sorfalat álló biztonsági őrök egy pillanatnyi hezitálás után utat engedtek neki, és Giin csaknem azonnal megbánta lépését. Úgy ragadta magával a tömeg, mint az árvíz. De alig lépett kettőt, előfurakodott Norin, és a korábban olyan zárkózott nő csaknem kislányos lelkesedéssel ugrott a nyakába.

– Giin, Istenem, sosem hittem volna, hogy valaha még látni foglak – suttogta a hajába, miközben olyan szorosan ölelte, hogy Giin jól érezte testének legapróbb rezdüléseit is.

– Boron? – kérdezte, amikor a torkát szorongató érzelmek csillapodtak valamelyest.

– Meghalt. Már évekkel ezelőtt. Az egész családom meghalt. Csak én maradtam életben.

– Mindenki?

– Quiesco kiürítését elég kevesen élték túl. De Boron még az alfai szabadságharcban halt meg, tizenöt éve. Viszont van egy jó hírem… – Norin azonban nem tudta befejezni a mondatot, mert amint elengedték egymást, a türelmetlenül kavargó tömeg elsodorta őket egymástól.

Giin még hallotta, ahogy kiabál, de azt már nem tudta kivenni, mit is mond, ráadásul közben újra körbevették testőrei, és a lehető legudvariasabban, de roppant határozottan visszaterelték a sorfallal biztosított útra.

– Uram, máskor ne tegyen ilyet – suttogta a fülébe a testőrparancsnok, és Giin érezte az ingerültség mögött a lassan múló félelmet.

Bólintott, és folytatta útját a kormányzati épület felé.

Nem volt könnyű azonban engedelmeskedni a kérésnek. Ezek az emberek itt az Alfáról, Quiescóból származtak, akadtak köztük régi üzleti partnerek, iskolatársak, ismerősök, még távoli rokonok is, bár Igont alig ismerte fel: a valaha nagydarab férfi csupán árnyéka volt régi önmagának, és ha nem kiáltozza hangosan, hogy „Hát nem ismersz meg? Én vagyok az, Igon!”, akkor tényleg elmegy mellette.

Holtfáradt volt, mire elértek a épületig, ahol a pihenőre szánt fél óra túl kevésnek bizonyult. Jöttek az újabb megpróbáltatások a bétai ideiglenes kormánnyal. Az első ülés végeztével kimerülten indult a gémje felé, hogy kijelölt szállására vigye.

Súlyosan lebbenő, kék palástja húzta a vállát, fájt a háta, zúgott a füle, és agya zsibongott a több órás megbeszéléstől.

Hetven évének minden egyes napját érezni vélte.

Mivel testőrei az épületben nem követték szorosan, végre lazíthatott egy kicsit, és mire elért a kijárathoz, fáradtságának egy része felszívódott. Jókedvűen lépett ki a gyéren megvilágított parkolóba, amikor valaki mellé lépett.

Giin reflexből megállította az illető kezét, mielőtt az bármit is tehetett volna.

– Nem akarom megölni, Giin-ra – szólalt meg azonnal a férfi. – Nyugodtan elengedhet.

– Ki maga?

– Nem hiszem, hogy a nevem túl sokat mondana magának. Breen Greytan vagyok.

– Mit akar tőlem?

– Semmit sem akarok magától. De van valaki, aki nagyon szívesen találkozna magával, de nem sikerült bejutnia a kormányzati épületbe.

– Kicsoda? – kérdezte gyanakodva Giin. Még valaki, akivel tárgyalnia kell?

– Arra kért, hogy ne mondjam meg.

Még jobb. Előző fáradtsága újult erővel tért vissza.

– Nem lehetne ezt a megbeszélést holnapra halasztani?

– Csak néhány percről lenne szó. És nem lenne semmilyen megbeszélés.

Közben két testőre is beérte, ezért Giin eleresztette a férfit. Brendon megkönnyebbülten mozdult meg, és rögtön hátrébb is lépett kettőt.

– Hol van az az illető? – kérdezte Giin.

– A hátsó kijáratnál. Én mondtam neki, hogy ott várjon.

– Jó, de maga megy előre.

A férfi biccentett, és azonnal megindult. Giint testőrei közrefogták, hogy bármikor fedezni tudják. Giin nem gondolta, hogy erre szüksége lenne, mivel a kormányzati épületnek is megvolt a maga őrsége, mégis biztonságot adott neki a tudat, hogy mellette vannak. Különösen azután, hogy ez a furcsa idegen is bejutott.

A kijáratnál két fáradt arcú katona posztolt, akik Giint meglátva feszes vigyázzba vágták magukat. Giin biccentésére még a fáradtság is eltűnt az arcukról.

Amikor kiléptek, egy vékony, magas alak állt fel egy közeli padról, és fordult feléjük.

A rossz megvilágítás ellenére is meg-megcsillant az őszbe hajló aranyló hajzuhatag, amelyet gazdája ez alkalommal nem fogott össze. A mozdulat pedig, amellyel megigazította magán a köntöst, és kezét kinyújtva feljebb csúsztatta karján a suutot, egy pillanatra megszédítette Giint. Földbe gyökerezett lábbal torpant meg, és bámulta a hihetetlen tüneményt.

Nem lehet, nem lehet – mondogatta magában, de a remény lángja egyre magasabbra csapott fel benne, és melegséget szított mellkasában.

Bár az arc vonásai ismeretlenek voltak, a kifejezést rajta bárhol, bármikor felismerte volna, mert ez volt az az arc, amelynek látásáról olyan régen lemondott, és amely felnőttként is ugyanazzal a hatással volt rá, mint gyerekkorában, amikor még egész volt a világ, amikor még szeretett élni – az anyja arca, az anyja pillantása.

– Amra…

Malin nem válaszolt, csak hozzá lépett és átölelte. Giin lehajtotta fejét az anyja vállára, és csak szívta-szívta magába azt az illatot, amely a világot jelentette neki: az anyát, az otthont, a megnyugvást.

Anyja olyan erővel tartotta, amilyet Giin már évek óta nem érzett magában, pedig érezte, ahogy átölelte, hogy mennyire sovány.

Kérdés nélkül nyújtotta karját Malinnak, és csöndben visszasétáltak a kormányzóság hátsó udvarára. Amikor végre becsukódott kettejük mögött a gém ajtaja, ismét magához ölelte anyját.

– Azt hittem, meghaltál Quiesco kitelepítésekor – suttogta a hajába.

– Honnan tudsz róla?

– Egy nappal később értem az Alfára, mint ahogy te eltűntél. Én már csak Judyval és Grommal találkoztam. Sokáig kerestünk téged, de nem találtunk sehol.

– Mert minket Norinnal a Mwakanéra vittek, előtte meg Quiescóban bujkáltunk.

– Azt hittük, meghaltál.

– Nem olyan könnyű engem eltenni láb alól! – mosolyodott el vidáman az anyja. – Mi van Judyval? Mit tudsz róla? Még mindig Grommal él?

Giin pár percnyi nyugodt boldogsága úgy foszlott széjjel, mint szélben a bárányfelhők.

– Anya, Judy minden valószínűség szerint meghalt. Egy éve eltűnt a Muratán, azóta senki sem tud róla.

Malin nem válaszolt. Megrogyott a válla, arcát a kezébe temette, aztán keze feljebb csúszott, és olyan erősen markolt a hajába, hogy Giin attól félt, megőrül.

– Néha komolyan elgondolkodom azon, miért is kellett életben maradnom – suttogta maga elé. – Miért kell látnom, hogy minden és mindenki elpusztul, hogy a Kavenből végül semmi sem marad?

– Elköltözhetsz Lennáékhoz az Oderut–7-re. Ők szívesen látnának, és újra a Kavenben élhetsz, ahogyan régen – ajánlotta tétován Giin, de Malin megrázta a fejét.

– Nekem nem elég a Kaven. Nekem a családom kell. De ők már nincsenek sehol. – Mélyet sóhajtott. – Beszélj inkább magadról. Hallottam, hogy megházasodtál, aztán arról is, hogy meghalt a feleséged. Ki volt? Ismertem?

Giin elkomorodott.

– Nem, nem ismerted. Maryaanak hívták. Társadalomtudós volt…

Malin, nem törődve azzal, hogy a jármű éppen leszállásba fogott, kikapcsolta övét, és Giinhez fordult.

– Te szeretted ezt a nőt – állapította meg. Amikor Giin bólintott, hozzátette: – Azt hittem, csak politikai lépés volt. Valahogy… nehéz volt elképzelnem, hogy egy egész életre szóló döntésed megváltoztasd.

– Talán soha nem is változtatom meg, ha nem derül ki, hogy Maryaa beteg – hajtotta le a fejét Giin. – De akkor rájöttem, milyen kevés időnk is van. Nem egészen hat év… Aztán elment, és jött a háború meg Reynis.

– Reynis? A CSU egyik vezető biztonságisa? Mi van vele?

– Yaan tárgyalása kapcsán kiderült róla, hogy hazaáruló. Talán még azt is tudják róla, hogy ő Maryaa egyetlen élő gyereke. Nem akarom hagyni, hogy kivégezzék. De semmit sem tudok tenni. Leonnak talán már csak hónapjai vannak hátra, annyi idő alatt meg nem fogunk eljutni a Primusra. Főleg, ha Paul Martyn…

– Giin, tudom, hogy Yaanról van szó.

– Honnan? – nézett rá döbbenten Giin.

– Még Judytól. De a Mwakanén találkoztam is vele.

– Yaannal?

– Vele. A fogolytáborban. Most is miatta vagyok itt.

– Hogyhogy?

– Ő kérte meg Breent, hogy hozzon át ide.

– Yaan?

– Igen. Nyilván azt akarta, hogy kimaradjak az ottani háborúból. Nem tudhatta, hogy itt előbb kitör a háború… Hová indultok most?

– A Mwakanéra, anya – mosolyodott el Giin. – De azért mégiscsak jobb, hogy itt találkoztunk. Félek, hogy ott nem fog ennyire könnyen menni.

– Miért ne menne? Az ott lakók többsége titeket támogat. Csak az a kár, hogy Melilant már nem tudjátok elkapni.

– Miért, hol van?

– A Primuson. Breen mondta, hogy Yaan legutóbbi tárgyalásán nagyon kellemetlen dolgok derültek ki róla. Igaz, azt is mondta, hogy valószínűleg fel fogják menteni. Szerinte az egész birodalmi vezetés nyakig benne van a családunk pénzek lenyúlásában.

***

Bármennyire is elhúzódott a Mwakanénál a küzdelem, mégis jobb volt, mint a Bethelen. Ott egyszerűen felállt a hátán a szőr a helyiektől: egy bolygónyi vallási fanatikus… Fel sem tudta fogni, miért kellett egyáltalán a Bethel a CSU-nak, és ha már megszerezte, miért nem próbálta soha érvényre juttatni saját szélsőségellenes törvényeit. A betheli fanatikusokhoz képest a flooisták legvadabb mozgalma is bohóckodásának tűnt, a kaveni belviszály pedig egyszerű csetepaténak: a protestáns fundamentalisták egymást ölték évszázadok óta, és az elmúlt években is csak annyi szünetet tartottak, ameddig a CSU irányította a bolygót. Giin biztos volt benne, hogy nem telik bele egy hónap, és ismét egymás torkának fognak ugrani.

Éppen ezért nem is nagyon szándékozott hadsereget hagyni a bolygón. Ha nem folyna háború, meg lehetne próbálni rendet tenni a betheliek között, de most sem idő, sem energia nem volt erre.

Különösen nem akkor, amikor a Mwakanén beleütköztek az első komolyabb bolygófelszíni ellenállásba. A többi bolygón a lakosság segítette őket, itt azonban, mint kiderült, az őslakosság jó része a birodalmi hadsereg mellett állt, ráadásul igencsak harcos népség voltak.

Bármennyire nehéz volt azonban a küzdelem, és bármennyire elhúzódott a háború, ez volt az első olyan bolygó hónapok óta, ahol Giin jól érezte magát. Nem úgy jól, mint a Földön, hanem úgy, ahogy annak idején az Alfán, vagy később az Oderut–17-en. Szerette a tájat: a fiatal erdőkkel teleültetett síkságokat, amelyek, ha megfelelő magasságban repült el fölöttük, úgy lengtek a szélben, mint a gabonamezők, szerette a hatalmas, szélesen nyújtózó mezőket és földeket, a kisebb-nagyobb településeket, ahol a kezdeti barakkok mellett megjelentek már a saját építésű házak is, ráadásul különös divattá lett a barakkok tarka festése: piros, zöld, sárga, kék – nem a Kavenre jellemző földszínek, hanem színesek és harsányak, mint egy gyermekrajz, amelyek jobb kedvre derítették a szemet és a szívet.

Itt, úgy tűnt, megkapaszkodott az a Kaven, amelyet a CSU máshonnan már kiirtott: a Bétán nyoma sem volt iskoláknak, templomoknak, közösségi házaknak, itt pedig még egy kisebb mazdraképzőt is alapítottak Giintanban, amelynek lelkes növendékei nem is maradtak el túlzottan a Mazdariin hasonló korú és tehetségű diákjaitól.

– Kis híján harmincmillióan vagyunk a Mwakanén. Ennek a a fele kiszakadt, a másik fele kaveni kitelepített – magyarázta Rion Tengel, Giintan polgármestere. – De már mindannyian kaveniként élünk. Azok, akik nem akarták a Kaven törvényeit magukra venni, Sihron mellé költöztek, Ezrelbe, amely nem is számít igazán hozzánk tartozónak. Azért is tudtunk végül ilyen sikeresen felkészülni erre a polgárháborúra.

– Hallottam, hogy a Biztonsági Szolgálatból nem telepítettek egységeket maguk közé.

– Így van – bólintott elégedetten a férfi. – Voltak eleinte próbálkozások, például amikor a giintani fogolytábort a biztonságisok felügyelték, de aztán akadt néhány probléma, és a katonaság azonnal közbelépett az oldalukon. De azóta nem nagyon merészkedtek be a területeinkre Egy kivétel akadt csak, de róla kiderült, hogy a maga lánya – mosolyodott el. – Végül ő is elkerült innen. Tudja, mi van vele?

– Judy több mint egy éve eltűnt a Muratán. Valószínűleg életét vesztette, mivel azóta sem került elő – felelte szárazon Giin.

Nagyon fájt kimondani, de amióta Malint megtalálta, valahogy könnyebb volt ezt is elfogadnia. Nem maradt teljesen egyedül.

– Ne haragudjon, nem tudtam – mentegetőzött a polgármester. – Olyan kedves kislány volt. És nagyon sokat segített az ittenieknek. – Témát váltott. – Örülök neki, hogy még idejében el tudtak érni minket. Úgy hallottam, Paul Martyn személyesen jön a körzetbe rendet tenni.

– Igen, ez a hír járja. De olyan nagy lett a bizonytalanság egyes vezetők SE-kapcsolatai miatt, még mindig ez köti le a CSU erejét és figyelmét. Rundi annak idején több embert szervezett be, mint kellett volna. Amíg tart ez a hisztéria, nemigen várhatók komolyabb hadmozdulatok.

– Igen, Nora is ezt mondja. Találkoztak már?

– Nem. Ő most valamerre Mey-Mey felé van, jól mondom a nevet? – Amikor Tengel bólintott, folytatta. – Kettőnk között pedig még mindig itt van ez a helyi hadsereg, amelyet, úgy tűnik, nem lesz lehetséges békés úton hazaküldeni.

Tengel elkomorodott.

– Igen, a keletiek. Shayyiták. Velük már többször meggyűlt a bajunk. Igazából az összes baj a Mwakanén miattuk tört ki. Bár nem mernék rá megesküdni, hogy nem éppen birodalmi noszogatásra történt, mint például Jontan Freymen kivégzése.

– Igaz, hogy az egy SE-s műve volt?

– Igaz – bólintott Tengel.

– És mi lett vele?

– Ha igazak a híresztelések, Paul Martyn lőtte agyon, amikor rajtakapta, hogy civilekkel kegyetlenkedik.

Giin csak a szemöldökét emelte meg, de nem szólt. Gesztusa azonban további magyarázkodásra késztette a polgármestert.

– Martyn elég korrekt figura volt, nem volt vele rossz kapcsolatunk. Szereti a fair play-t. De mégiscsak katona. Abban a háborúban, amelyben minket legyőzött, több mint egymillió ember halt meg. Rengeteg civil. Igaz, egy részük a háború első felének áldozata, amikor még a shayyitákkal harcoltunk. A Mwakanén alig van helyi származású kaveni, őket mind lemészárolták.

– A shayyiták?

– Ők. És a katonaság nem csinált semmit: ölbe tett kézzel nézték, ahogy a kavenieket irtják. De jöjjön, menjünk egy kört a városban. Nora úgyis a volt misszióhoz fog érkezni, az pedig jó félóra járásra van innét.

Bár Giin nem rajongott különösebben a séta ötletéért, mert tartott attól, hogy megint megrohanják majd az emberek, de már az első öt perc után kellemesen csalódott. Ugyan többen odabólintottak neki, de senki sem jött oda hozzá beszélgetni.

A város viszonylag széles főutcáján az első dolog, amely a szemébe ötlött, két templom volt, majdnem egymás mellett. Az első silent stílusú, nagy, nyolcszögű alakú épület, a másik pedig keresztény templomnak nézett ki.

– Katolikus volt. Két éve lett csak átalakítva, amikor végleg megszűnt a helyi katolikus misszió – mondta Tengel Giin tekintetét követve.

Aztán ő sem szólt többet: némán ballagtak egymás mellett a város színes forgatagában.

A legtöbb épület itt is egykori barakk volt, de a színesre festett épületeket az utcára néző féltetőkkel egészítették ki, amely alatt kisebb-nagyobb üzletek kínálták portékáikat, de volt közöttük kávéház, étterem, könyvesbolt, sőt, még egy kisebb iskola is. Környékén a főutca stanburkolatát színes krétarajzok borították, amelyek közül több is őt ábrázolta az érkező seregek hadvezéreként, fegyverrel a kézben. Giin elmosolyodott, és odaintegetett az őt bámuló gyerekeknek, akik lelkesülten integettek vissza.

A mellékutcákat már nem stanburkolat fedte, hanem kő és kátrány ragadós keveréke, amely marasztalón tapadt Giin cipőtalpára.

Itt a barakkok sűrűbben épültek egymás mellé, és sokszor még az előkertecskéjük sem volt több egy-két négyzetméternél. Ezek azonban már elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy tulajdonosaik fát ültessenek bennük, így árnyékban sétálhattak az utcán végig.

A poros és szürke Béta, valamint a lepusztult Bethel után ez maga volt a paradicsom.

– Azt hiszem, kezdem érteni, miért nem akarnak elmenni innen az emberek – jegyezte meg Giin, amikor befordultak a misszió utcájába, egy szélesebb, stanburkolatú főútra.

– Nem-e? Több ezren nyújtották be távozási kérelmüket!

– Több ezren, de nem több millióan – felelte azonnal Giin. – Sok helyen pedig kérelmet sem nyújtottak be, de már a leszállás másnapján megjelentek az első menekülni vágyók a leszállótér környékén, és addig ott vártak, amíg el nem vitték őket. Mindegy hová, csak el. Az Oderut már több, mint kilencvenmillió menekültet fogadott be, és ez a szám minden nappal növekszik.

– A régi kaveni településekből a végén semmi sem marad.

– Úgy tűnik. Közben az Oderut–17-ből második Shremeyát csinálnak. Húsz éve kétszázezer kaveni lakott ott. Most tízmillióan vannak.

– Az rengeteg. De érthető is. Az emberek nem maradnak ott, ahová a szenvedésen kívül semmi más nem köti őket. Itt azonban megépíthettük a magunk életét. Olyan, amilyen, de legalább a miénk.

– És mit gondol, minek köszönhető ez a különbség?

Rion Tengel vállat vont.

– Nem tudom. Talán annak, hogy a megtelepedéskor kaptunk valamennyi segítséget.

– Kitől?

– Martyntól. A helyi misszióktól. Sőt, még a helyiektől is. De nézze csak, azt hiszem, az ott Nora gépe lesz!

Csaknem a fejük fölött süvített el a leszálló jármű, hallották a fékrendszer dübörgését, ahogy megállt a misszió parkolója fölött, majd süllyedni kezdett. Éppen akkor ért földet, amikor benyitottak a misszió hatalmas fa kapuján.

A jármű lépcsőjén lesiető nőn még annyira sem látszott meg a kor, mint Malinon, pedig kis híján egyidősek voltak. Habozás nélkül indult Giinék felé, miközben odabiccentett néhány várakozó katonának.

– Giin-ra – hajolt meg előtte, mielőtt Giin mozdulni tudott volna. – Hadd köszönjem meg személyesen is, hogy a segítségünkre siettek. De azt hiszem, bölcsebb lett volna, ha inkább az Alfánál próbálkoznak.

– Az a következő állomás.

– Elfogad segítséget, vagy azt is maga akarja meghódítani?

– Szívesen veszem a segítséget.

12. FEJEZET

Yaan

– Azt az egységet azonnal rendelje vissza a 18-30-10-117.55-ös pont közeléből! – kiáltott bele dühösen a központi hírelosztó mikrofonjába. – A hetes szakasz gépeit pedig vigye el az operatív területről! Ott veszélyben vannak!

Még az sem csillapította indulatát, hogy azonnal teljesítették a parancsot. Nem is lett volna szabad arrafelé navigálniuk, ezt teljesen egyértelműen elmondta a tegnapi eligazításon. De hát ők is fáradnak: már harmadik hete folyik a harc a betörni próbáló szabad seregek ellen.

„Szabad seregek.” Yaan elhúzta a száját.

Mindegy, bárminek is hívják magukat, kiváló vezetőjük van: ha emlékezete nem csal, ugyanez az űrhadász verte vissza annak idején, vagy tíz évvel ezelőtt a Murata ellen indított offenzívát a külső naprendszerekben. Őt azonban nem lesz képes csak úgy visszaszorítani. Amióta megérkezett, nemcsak megállította a „szabad seregek” előrenyomulását, de még ellentámadást is sikerült vezetnie, és a hadiszerencse most neki kedvez.

Mate, igen, így hívják Giin hadvezérét. Giin persze nincs itt, ellenben itt van Nora Freymen, akinek az életét köszönheti, és akit majdnem annyira bálványoznak az emberei, mint Giint. Ez a sikereiken is meglátszik: az ismert univerzumnak az egész Tibet szárnya a kezükre került már. Bár jobbára jelentéktelen rendszerekről van csupán szó, de a sok kis győzelem vezet el a háborúk megnyeréséhez.

Yaan fáradtan simított végig a haján, majd lezökkent egy székbe.

Bármilyen jól mentek a dolgok, valami mégis hiányzott belőle. Nem tudta pontosan, micsoda, de üresnek érezte magát. Az egész háborút értelmetlen volt. Hiába fogja sikerrel lezárni ezt a hadműveletet is – mert azzal fogja, efelől nem voltak kétségei –, attól sem fogja jobban érezni magát. A hadsereg sem olyan, mint régen: bizalmatlanok, ahogy azt előre sejtette is.

Nem akart harcolni. Nem akart harcolni Nora Freymen és Giin ellen.

Kérte az elnöktől, hogy ne tegye meg újra hadúrnak. Sőt, még a leszereléssel is megpróbálkozott. De sikertelenül. Az elnök ragaszkodott hozzá, a maga szempontjából jogosan. Tudta, hogy Yaanra akkor is számíthat, ha kérése ellenére kirendeli. Kötelesség, felelősség… Túlzottan mélyen belé nevelték ahhoz, hogy ellenkezni tudjon velük.

Persze, kívülről nem látszott rajta semmi, és sem Isav, sem Grom, akik eléggé ismerték ahhoz, hogy kedvetlenségét észrevegyék, nem voltak itt. Grom távollétét ugyan egyáltalán nem bánta: vele egyébként is túl sokat kellett együtt dolgoznia az utóbbi hetekben, és olyan új, eleddig ismeretlen oldalát mutatta Yaannak, amely csak még jobban eltávolította tőle. Gromnak mindig jó humorérzéke volt, amelyet háborús helyzetekben is meg tudott őrizni, és ebből nagyon sokan merítettek erőt. Most azonban csak a tömény keserűség és a hideg céltudatosság jellemezte. Mintha nem is ugyanaz az ember lenne, akit húsz évvel ezelőtt megismert. Az utolsó emberi gesztust akkor este tapasztalta tőle, amikor eljött, hogy Emilie ügyében beszéljen vele, majd kurtán-furcsán távozott. Másnap már nem is szólt hozzá, azóta is csak birodalmi ügyekben tárgyaltak. Még a kislány ügye sem került elő többé, pedig Emilie mindkettejükkel elég sok időt töltött.

Nagyot sóhajtott, és a fáradt operátorokra sandított. Egy rövid ideig nézte a munkájukat, aztán újra átadta magát a gondolatainak. A hadműveletnek olyan rutinszerű részéhez érkeztek, ahol remélhetőleg nem lesz szükség az ő irányítására.

Milyen zárkózott, milyen szomorú kiskamasz lett Raanából, akire már ő is Emilie-ként gondolt. Milyen ritkán mosolyog… Amikor először találkoztak, olyan komolyan válaszolgatott Yaan meglehetősen sablonos kérdéseire, hogy kényszeredetten induló együttlétük hamarosan igazi beszélgetéssé mélyült.

– És hol laksz most?

– Mamáéknál, azaz Grom szüleinél. Akkor jöttem ide, amikor anya elment Andrannal a Muratára… Azaz Judy, nem anya – javította ki magát Emilie, és Yaanra emelte a szemét.

Yaan belenézett a szürke szempárba.

– Mondj nyugodtan anyát, Emilie. Hiszen ő nevelt kiskorod óta.

Emilie bólintott, aztán lenézett a padlóra. Most jól látszott nyakának szép íve, amelyet Judyéhoz hasonlóan rövidre nyírt haja csak még jobban kiemelt.

– Annyira hiányzik … Amikor anya és Ester meghaltak, az nem volt ilyen. Az is nagyon rossz volt, de mégsem ennyire. Valahogy nem is értettem igazából, aztán a nagypapáékat is megölték, és minden olyan gyorsan zajlott, hogy egyszerűen nem tudtam felfogni. Aztán jött is Judy, és onnantól kezdve nagyon jó volt. De most… Tudod, nem sokkal azelőtt, hogy eltűntek volna, összevesztem anyával, és szinte nem is beszéltem vele, aztán elmentek…

– Min vesztetek össze? – próbálta Yaan egy kicsit nyugodtabb téma felé terelni a beszélgetést. El sem tudta képzelni, mit csináljon, ha a lány elsírja magát, ezért inkább igyekezett ezt megelőzni.

– Hát… – kezdte Emilie tétován, de pár másodperc múlva vállat vont. – Végül is mindegy, mert már nem lehet belőle semmi baja… szóval összevesztem anyával amiatt, hogy egy csomó olyan dolgot csinál, amilyet a niesiek. És akkor anya azt mondta, hogy ő is niesi, és én ezen teljesen kiakadtam. Kiabáltam is vele. Tudod, az volt a legrosszabb, hogy ha anya tényleg niesi, és mivel ő a testvéred, akkor ez azt jelenti, hogy én is niesi vagyok. És ez… ez olyan szörnyen hangzott akkoriban még… – nézett bizonytalanul Yaanra.

– Emilie, nincs semmi rossz abban, ha valaki niesi származású – mondta tétován Yaan. Ment volna tovább is, de Emilie rábólintott a szavára.

– Igen, később elgondolkoztam ezen, és én is rájöttem. De ez… ez azt jelenti, hogy a niesieket nem lenne szabad bántani, mégis olyan sokan bántják őket, még hivatalból is, pedig már nincs meg sem a vallásuk, sem a nyelvük, sem a többi ilyen dolog. Szóval teljesen összezavarodtam, de mire megkérdezhettem volna anyát, már nem volt sehol… – Emilie hangja elfulladt, de Yaan megkönnyebbülésére nem sírta el magát. – Apa, azaz Grom nagyon szomorú anyáék miatt. Teljesen megváltozott. Te is megváltoztál anyáék halála után? – kérdezte váratlanul.

Yaan nem tudott azonnal válaszolni.

– Igen, azt hiszem. De erről az ismerőseimet kellene inkább megkérdezned. Ők biztosan jobban látták ezt rajtam – felelte rövid töprengés után. – Grom szüleivel jól kijössz?

Emilie újra vállat vont.

– Most már jobban. Először nagyon nehéz volt. De aztán Grom megmondta nekik, hogy a te lányod vagyok, és onnantól sokkal kedvesebbek lettek hozzám. Meg sokat vagyok Ora néniéknél is, tudod, Grom húgánál, az ő gyerekei majdnem egyidősek velem. Nagyon kedvesek, de mégis… nagyon hiányzik anya. Olyan jó, hogy most itt vagy te… – fogott volna magyarázkodásba, de Yaan megállította.

– Emilie, én nem vagyok igazán itt, azaz nem eléggé ahhoz, hogy rendes család lehessünk – vágott a szavába.

– Persze, tudom. Apával, azaz Grommal is így van. Pedig olyan jó lenne, ha nekem is lenne családom, mint a többieknek…

Család.

Vajon ki fosztott meg ezt a gyereket a családjától? Melilan? Vagy ő maga?

Nem beszélt akkor Emilie-nek a családról, pedig olyan szívesen mesélte volna el neki, hogy ő is egy nagy család tagja, egy több száz éves családé, és néhány családtagja még ma is él… Olyan szívesen beszélt volna arról, ami ennek a gyereknek jogos öröksége lett volna, de ő maga fosztotta meg tőle: a Raas elsőszülöttségtől, hogy van helye és feladata, sőt… de végül nem szólt semmit. Ügyetlenül megpaskolta a vékony kezet, és ujjai tétován végigfutottak a szép csontú ujjakon. Fájt felidéznie magában, hogy mit is tett, de most már nem volt értelme ezen töprengeni. Így tett, és kész. Az ő szándéka nem volt gonosz: egy jobb életet szeretett volna adni neki, jobb kilátásokat, kevesebb szomorúságot – de végül kudarcot vallott.

– Sajnálom – nyögte ki nagy nehezen, bár Emilie nem értette, mit is sajnált ő valójában.

„Életet adtak, jövőt nem” – jutott eszébe az a jelszó, amely fiatalként kiragadta családjából, és új útra vitte. Emilie még nem tudta ezt így fogalmazni, mégis ez sütött szavaiból, érzéseiből.

Õ sem volt képes tehát többre, mint a szülei. Sőt, talán még annyira sem. Neki legalább gyerekkorában volt családja, Emilie pedig úgy hányódik ide-oda, ahogy a papírhajók a Lekta Immis szélfútta vizein.

A Lekta Immis… Ha minden másként alakult volna, talán Emilie is eregetett volna papírhajókat ott, ahol Ronennel együtt először vízre eresztették flottájukat.

Milyen boldog gyerekkora is volt! Ugyanilyen boldog felnőttkora lehetett volna, ha a családban marad: hozzáment volna ahhoz a lányhoz, akit az apja kiszemelt számára, gyerekei lettek volna, akiket ugyanúgy szeretett volna, mint Estert és Emilie-t, és ha ez a háború még úgy is elérte volna őket, legalább a családja mellett harcolt volna.

Kár, hogy amikor az életben a legnagyobb szükség lenne a felnőtt bölcsességre, akkor még nincs meg. Nagyanyjára és Tobbeltre kellett volna hallgatnia. Mert lehet, hogy sosem találkozott volna Esterrel, de akkor legalább élne… Ahogy Linda is… És neki nem kellett volna megtapasztalnia azt a szörnyű érzést, hogy valaki, akit szeretett, akivel nem csak az ágyát, de az életét is megosztotta, elárulja.

***

Yaan mélyet sóhajtott.

– Nem indítok ellentámadást a Mwakane rendszerében – mondta a lehetőségekhez mérten türelmesen.

– Szerintem rosszul teszi – felelte azonnal Opus, a Hatodik Expedíciós Hadsereg tábornoka.

Yaan hideg pillantást vetett rá az elmaradt megszólítás miatt.

– A megszólításom uram vagy Mr. Martyn. Ezen kívül pedig egyelőre még én vagyok a birodalom hadura, és nem szorulok arra, hogy a stratégiai döntéseimet véleményezzék.

– Az elszakadás megtorlatlanul hagyása a jelen helyzetben egyértelmű jel a többi lázongó rendszernek arra, hogy nem vagyunk elég erősek, uram – felelte a tábornok, gúnyosan megnyomva az utolsó szót.

Yaan úgy döntött, hogy nem veszi észre a tiszteletlenséget.

– Nem is tudtam, hogy a birodalomban vannak más, az elszakadást fontolgató rendszerek – nézett inkább Fuhuyen tábornokra, aki megrázta a fejét.

– Magam sem tudok ilyenről.

– Sok helyen viszont egyre erősödik a tiltakozás a háború ellen – javította gyorsan magát Opus.

– Ez azonban még nem jelent elszakadási szándékot – jelentette ki határozottan Yaan. – De még ha azt is jelentene, akkor sem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy az elszakadtak ellen háborúzzunk. Vissza tudnánk persze foglalni ezeket a rendszereket, de egy ilyen offenzíva katonai veszteségei nem állnának arányban a győzelem értékével. A Mwakane és a Tibet-szárny bolygói a történtek ellenére is túl jelentéktelenek ahhoz, hogy nagy áldozatokat vállaljunk értük, arról nem is szólva, hogy visszafoglalásukkal két elégedetlenséggócot csatolnánk vissza a birodalomhoz. Jelenleg pedig nincsen kapacitásunk arra, hogy belső ellenfelekkel is küzdenünk kelljen. Sokkal fontosabb most az, hogy a Lassa helyzetét megszilárdítsuk, és az oderuti előrenyomulást megállítsuk. Komoly, gazdag rendszerekről van szó, amelyek mind politikailag, mind gazdaságilag nagyon jelentősek. A birodalmi haderőnek először ott kell győzelmet aratnia, s csak utána gondolkodhatunk az elszakadtak újraintegrálásán.

– Az Alfát is bármikor megtámadhatják, ott is bármikor kitörhet a polgárháború – szólt közbe Fuhuyen tábornok.

– Az Alfának sokkal jobb a védelmi rendszere, mint a birodalom más bolygóinak, ott az első hadsereg és annak űrflottája…

– Amelynek jó része elpusztult a Földnél! – vágott közbe Opus.

A szemrehányó hangsúlyt hallva Yaan megemelte a szemöldökét.

– Nem a jó része, csupán a harmada. És hiába néz így rám, én abban az időben éppen a Primuson vártam az ügyem újratárgyalására, így nem volt lehetőségem cselekedni. – Azt nem árulta el, hogy a flotta kétharmada csak azért maradt épen, mert Isavon keresztül a vezetőjüket parancsszegésre biztatta.

Opus már-már szóra nyitotta a száját, de végül nem tette. Nyilvánvaló volt, hogy miért nem: Fuhuyen, a földi támadás egyik fő irányítója is ott ült köztük a virtuális térben, így minden további felelősség-felhánytorgatás egyenesen ellene irányult volna. Fuhuyen pedig túl jó embere volt az elnöknek ahhoz, hogy Opus, aki jelenleg a Yaannal szemben bizalmatlan tisztek önjelölt szószólója volt, támadni merje.

– Szerintem is az a legfontosabb dolgunk, hogy az oderuti előrenyomulást megállítsuk – szólalt meg egy hosszú és kényelmetlen szünet után Fuhuyen.

Jól időzítette megjegyzését: Opus megkönnyebbült attól, hogy meggondolatlan megjegyzésért nem veszik a fejét, és buzgón helyeselni kezdett.

– Természetesen, uram.

– Mivel Mr. Martyn jelenleg a birodalom hadura, valamint az elnök teljes bizalmát élvezi, az ilyen esetekben akár a maguk megkérdezése nélkül is jogosult eljárni. Ő az egész tábornoki karral egyetértésben hozta meg a döntését, ha jól emlékszem, ellenszavazat nélkül.

Yaan magában jót mulatott Fuhuyen profizmusán: hangjában ügyesen egyesítette a fenyegetés és az atyai szigor felhangjait, úgyhogy Opus tábornoknak nem volt más lehetősége, mint ismét bólintani.

– Értettem, uram.

– Akkor, azt hiszem, nincs több megtárgyalnivalónk – zárta le Fuhuyen a beszélgetést, aztán Yaanhoz fordult. – Van még egy kis ideje, uram?

– Igen, persze. – Megvárta, amíg Opus kilép a beszélgetésből, utána kérdezett csak. – Miről lenne szó?

– Hát… eredetileg egy dologról szerettem volna csak beszélni, de most itt van Opus is… Nem gondolja, hogy le kellene váltani?

– Nem – rázta meg a fejét azonnal Yaan. – Nem tehetem… nem tehetjük meg, hogy az összes olyan katonai vezetőt eltávolítjuk, aki nem szimpatizál velem.

– Szeretem magában ezt az önzetlenséget – mosolyodott el Fuhuyen. – Az SE kis híján megölette, maga mégis védi őket.

– Nem védem őket, nem erről van szó, bár az sem igaz, hogy az én félreállításomban az egész SE részt vett volna. Nagyon sokan, főleg az alacsonyabb rangúak közül a birodalom javát nézték, és nem is tudtak az ellenem, illetve a birodalom ellen folyó ügyletekről. Az ő kivonásuk komoly problémát okoz a seregben: mindenhol felütötte a fejét a bizalmatlanság és a félelem, ráadásul a legrosszabb időpontban. Sokkal fontosabb most a bizalom helyreállítása, mint bármilyen személyes bosszú, pedig még így sem valószínű, hogy sikerülni fog.

– Olyan fontos a bizalom? – kérdezte még mindig mosolyogva Fuhuyen.

– A legfontosabb – vágta rá komoly arccal Yaan. – Mégpedig kétféle bizalomra is szükség van: bizalom a vezetőkben, és bizalom a háború értelmében. Most egyik sincs meg. Éppen ezért nem vagyok alkalmas vezetőnek.

– Beszélt erről az elnökkel is?

– Magától értetődik – bólintott.

Naná, hogy beszélt: ahogy múlt az idő, egyre gyakrabban. Igaz, felmentése óta egyszer sem találkozott vele személyesen, csupán holokapcsolatban álltak, még akkor is, amikor pedig lehetőségük lett volna találkozni. Az a Martyn elnök azonban, aki korábban mindig a személyes találkozás híve volt, elzárkózott még a gondolattól is. Yaan nem tudta eldönteni, mi lehet ennek az oka. Talán már nem bízik meg benne? Akkor viszont miért tette meg a birodalom hadurának? Tökéletesen érthető lett volna, ha az események után úgy dönt, hogy nem tartja Yaant alkalmasnak a vezetésre.

De még ennél is zavarba ejtőbb volt ezeknek a holobeszélgetéseknek a hangvétele. Martyn elnök még soha nem beszélt vele ilyen közvetlen hangon és bizalmasan: nemcsak terveit, hanem kétségeit és kérdéseit is megosztotta vele. Néha naponta több alkalommal is egyeztettek, sőt, időnként vitáztak is némelyik katonai vagy politikai döntésen, s az elnök mindig komolyan vette és mérlegelte Yaan véleményét – nem egyszer el is fogadta.

Ám személyes találkozás lehetősége még csak fel sem merült.

– Az elnök úgy gondolja, hogy az ő támogatása elég ahhoz, hogy az ellenem irányuló bizalmatlanságot megszüntesse – mondta a végül Fuhuyennek.

– És maga nem így gondolja? – nézett rá kíváncsian Fuhuyen.

– Egyáltalán nem. Az átlagember szemében természetesen nagyon sokat számít az elnök véleménye. A hadseregvezetés tagjai azonban… Mindegy. Opust viszont hagyjuk békén. Talán, ha látja, hogy nem akarok rajta bosszút állni, elcsöndesedik. Említett még valamit, amiről beszélni akart velem – váltott témát. – Miről lenne szó?

– Reynisről. A bíróság meghozta az ítéletet az ügyében. Halálra ítélték. Két héten belül kivégzik.

– Igen, tudom – bólintott Yaan.

Nyomon követte a tárgyalás eseményeit, és Celli mindig értesítette, ha valami említésre érdemes történt. Így hát nem csak Reynis ítéletéről tudott, hanem arról is, hogy ugyanez a bíróság közben felmentette Melilant.

Ez a gondolat keserűséget keltett benne, de inkább nem mondta ki. Ráadásul biztos volt abban, hogy éppen saját magának köszönheti Melilan felmentését. Ha nem papol annyit a bizalomról az elnöknek, talán leültették volna pár évre.

Sóhajtott. Fuhuyen nem vette észre elkomorodását.

– Reynisnek az volt a kívánsága, hogy még a kivégzése előtt beszélhessen magával – folytatta zavartalanul.

– Velem? Mit akar tőlem? – kérdezte Yaan döbbenten.

– Nem tudom. Talán bocsánatot kérni. Az utóbbi időben elég vallásosan viselkedik, az őrei szerint állandóan imádkozik.

Yaan ugyan nem értett egyet Fuhuyennel, de bólintott. Biztos volt abban, hogy Reynis vallásossága nem új keletű dolog, inkább csak arról van szó, hogy évtizedeken keresztül nem élhette meg nyilvánosan azt, amiben hisz, és most, mivel már nincs vesztenivalója, nem rejti többé véka alá.

Amikor vége lett a beszélgetésnek, elgondolkodva dőlt hátra foteljában.

Reynis találkozni akar vele. Vajon miért?

Mostanra megértette a Reynisben izzó gyűlöletet, amellyel több alkalommal is ellene támadt, éppen ezért nem tudta, mi mondanivalójuk lehetne egymásnak. Nem valószínű, hogy ezzel a beszélgetéssel Reynis az iránta érzett gyűlöletet akarná izzásban tartani: a kaveni vallásosságba még talán belefér a háború és a küzdelem a gonosz rendszer ellen, de az már igazán nem, hogy valaki a halála előtt, ha megbocsátani már nem tud, még egyszer, utoljára végigvágjon a másikon.

Ez a gondolat azonban felcsigázta kíváncsiságát, így mielőtt elutazott volna a Lassára, ahol ismét csak személyesen akarta irányítani a küzdelmeket, meglátogatta Reynist.

Már nem a börtönrészlegbe kellett mennie, a volt biztonságist ott találta meg, ahol maga is eltöltött egy napot: a katonai fogház siralomházában.

Ahogy végigment a kihalt folyosókon, és léptei visszhangot keltettek a sötétsárga olajfestékkel bekent falakon, végigfutott rajta a hideg, és ugyanaz az érzés tört fel benne, amelyet a halálára várva is érzett: az értelmetlenség és az üresség furcsa egyvelege. Reynis meg fog halni, de legalább értelmet lát saját halálában. Ő viszont életben maradt, amikor pedig semmi értelmét nem érzi.

Igen, meg fogja nyerni ezt a háborút, csupán idő kérdése. És utána mi lesz?

Kísérője megállt egy nehéz fémajtó előtt, és beütött néhány kódot, mire az ajtó kis szisszenéssel engedett, és kinyílt.

– Bemenjek magával, uram?

– Fölösleges – felelte Yaan, aztán lecsatolta, és átadta az őrnek a fegyverét. Ha Reynisnek az a célja, hogy megölje, legalább fegyverhez ne jusson. Detáját viszont magánál tartotta, és amikor belépett a cellába, elő is vette, és az asztalra helyezte.

– Nem tudom, miről akar beszélni, de ha gondolja, megtehetjük úgy is, hogy ne kerüljön ki belőle semmi – mondta köszönés helyett.

– Mindegy – vont vállat Reynis, akit nem érintett meg Yaan már-már durva egyenessége. – Amit mondani szeretnék, az már senki élőre nem lesz hatással.

Yaan bólintott, kihúzott egy széket, és leült Reynisszel szemben, a detán azonban mégis beállította a védett üzemmódot.

– Mennyi ideje van? – pillantott a zárka órájára.

– Még vagy három óra, szóval nem kell kapkodnunk. Egyébként sem akartam sokat mondani, csak találkoztam nemrég valakivel, aki ismerte magát és az öcsémet, és elmondta, hogy az öcsém maga alatt szolgált még a Mwakanén, és minden bizonnyal tudja, hogy mi történt vele.

– Az öccse? Hogy hívták? – kérdezte Yaan.

– Valódi nevén Adam Foortannak, de a seregben Adam Abiya néven szolgált.

Yaan úgy megdöbbent, hogy először nem tudott szólni, utána viszont azért maradt néma, mert a hallott információt mérlegelte.

Adam Abiya: a vékony, készséges fiú, a segédtisztje, akivel két éven keresztül dolgozott együtt a Mwakanén, s akiről csak jó pár hónappal halála után jött rá, hogy kaveni, amikor megtalálta a Bokrát a holmija között, amelyeket nem küldött el az anyjának – annak a nőnek, aki nem volt más, mint Maryaa Antasvili, alias Maryaa Raas, ahogy azután nevezték, hogy hozzáment Giinhez. Ami azt jelentette, hogy Reynis bizonyos értelemben Giin fia, még ha nem is találkoztak soha személyesen.

A fejében olyan gyorsan váltották egymást a gondolatok, hogy szinte beleszédült.

Egy másik világegyetemben testvéreknek számítanának, ha vér szerint nem is, de kötelesség és felelősségvállalás szempontjából mindenképpen. A nitannak nincs is külön szava a testvérre, a fogadott testvérre és az unokatestvérre. Kettejük kapcsolata azonban minden volt, csak testvéri nem.

– Valóban ismerte Adamot? – szakította félbe hiábavaló merengését Reynis.

– Igen, az altisztem volt – próbált Yaan felülemelkedni hirtelen jött érzésein. – Ott voltam, amikor meghalt.

Reynis előredőlt, és nyelt egyet.

– Sokat szenvedett?

– Nem. Lelőtték. Azonnal meghalt.

Reynis elkomorodva túrt bele a hajába.

– Akkor nem csoda, hogy nem találtam sehol a Mwakanén. Mivel eltűnt, sokáig abban reménykedtem, hogy átállt a kaveniek oldalára – fűzte hozzá azonnal a magyarázatot.

– De hát a hadsereg jelentéseiben halottként szerepelt! – csodálkozott el Yaan.

Reynis megrázta a fejét.

– Dehogy. Ha így lenne, nem akartam volna találkozni magával. Adam a veszteséglistán az eltűntek között szerepelt. Csakúgy, mint Nora Freymen, aki életben maradt – nézett kihívó mosollyal Yaanra.

Yaan vállat vont. Nem akart magyarázkodni, Reynisen látszott, hogy biztosra veszi: Yaan engedte el Freyment. Vagy talán nem is tippel, hanem biztosan tudja… talán éppen magától Freymentől.

– Egy ideig éppen emiatt reménykedtem abban, hogy maga rendes ember. Az Alfán is megpróbált emberséges maradni, még azt a vén sátán Rundit is utálta. Talán az is igaz, hogy elengedte Giin Raast a Salaamon. Amikor azonban összekerültünk a Shremeyán, hamar kiderült, hogy maga is az egyik kiszolgálója ennek a rendszernek, éppen csak Martyn elnöktől van teljesen oda, aki pedig legalább annyira romlott, mint Rundi volt.

– Nem tudom, magának mi köze mindehhez – felelte Yaan kimérten.

– Talán csak annyi, hogy amíg családja minden tagja ez ellen a szemét rendszer ellen küzd, maga gondolkodás nélkül kiszolgálja.

– Meglehet – vont vállat Yaan.

Reynis megütközött Yaan közömbösségén. Egy hosszú, vizsgálódó pillantást vetett rá, aztán hátradőlt a székén.

– No, jó. Lehet, hogy amit most fogok mondani, teljesen süket fülekre talál, mégis elmondom a nagybátyja miatt. – Amikor látta, hogy Yaan szemöldöke a magasba szökken, folytatta. – Olyan információk ezek, amelyeket nem tudok már senkinek átadni, aki használni tudná, és Giin-ra szerint maga nem olyan romlott, mint a vezetőség többi tagja. Talán elgondolkodik rajtuk. Nem sokkal azelőtt, hogy elfogtak, megtaláltam a Shremeya elleni merénylet nem flooista összekötőjét, aki viszonylag hamar elárulta, hogy a titkosszolgálatnak dolgozik, csakúgy, mint a flooisták közé beépített társai, akik a merényletet megszervezték. Az érdekes az egészben az, hogy beépült közéjük egy nem flooista kaveni, azzal a céllal, hogy eltegye Rundit láb alól. Ez sikerült is neki. Finraas Eespeshinnek hívták.

– Eespeshin? – kérdezte csodálkozva Yaan. – Rundi kaveni családja?

– Igen. Finraas Rundi öccse volt, maga is mazdra. Azért merem a nevét is megmondani, mert másnap, amikor egy elkötött gémmel megpróbált visszatérni a Shremeyára, lelőtték, mégpedig éppen a kaveni légvédelem.

– Ő tehát nem a maga ellenállásának volt a tagja.

Reynis vállat vont.

– Van itt bőven ellenállás, nemcsak az enyém. Visszatérve a flooistákra, az egész shremeyai vérengzés a titkosszolgálat műve volt, márpedig a titkosszolgálat az SE-vel ellentétben egyedül Martyn elnök irányítása alatt áll. Egy ilyen terv mindenképpen elé kerül, az ő jóváhagyásától függ a végrehajtása, már ha nem ő éppen az értelmi szerzője. De várjon, még nem tud mindent – tette gyorsan hozzá, amikor látta, hogy Yaan meg akar szólalni. – Tudnia kell, hogy ez a lépés nemcsak a kaveniek, hanem Rundi ellen is irányult. Martyn eredeti célja az volt, hogy őt teszi meg bűnbaknak, aztán látványos kivégzéssel torolja meg a szörnyű bűnt. Ezt a számítását húzta keresztül Rundi öccse…

– De hát miért tette volna? Egyszerűbben és biztosabban is eltehette volna láb alól, ha az útjában van. Ráadásul ez így… – elhallgatott. Az egész ötlet mérhetetlen cinizmusról és kegyetlenségről árulkodott.

– Mindegy, hisz-e nekem, vagy sem – vont vállat Reynis. – Én elmondtam, amit mondani akartam. Köszönöm, hogy eljött. És… köszönöm, hogy elmondta, amit Adamról tudott.

Yaan továbbra is a gondolataiba mélyedt, szinte automatikusan vette tudomásul az elbocsátást. Felállt. Amikor azonban az ajtó felé indult, eszébe jutott valami. Megfordult.

– Nem tudtam, hogy maga Maryaa Antasvili fia – jelentette ki kissé sután.

Reynis szemöldöke felszaladt meglepetésében.

– Nem értem, miért lenne ez fontos, bár én azt hittem, erre már az első tárgyaláson rájött.

– Mindig megtettem minden tőlem telhetőt, ha a családomról volt szó.

A rekedtes nevetés furcsa visszhangot vert a falak között: olyan volt, mintha valaki repedt csengőt rázott volna teljes erejéből.

– Ne bolondozzon, Mr. Martyn. Úgysem hiszem el, hogy tett volna az érdekemben bármit is.

Yaan felemelte a detáját, és szeme sarkából vetett rá egy pillantást. A védett beszélgetést jelző világoszöld fény még mindig világított.

– A nagybátyámat sem szerettem jobban, mint magát, ráadásul ő fontosabb figurája ennek a háborúnak, mint maga.

Nem fejtette ki bővebben, de tudta, hogy Reynis érti, mire gondol. Nem is kellett csalódnia.

– Ebben az esetben csak azt nem értem, hogy miért van még mindig azon az oldalon – vágta rá azonnal Reynis.

– Soha nem tettem többet, mint amit jó lelkiismerettel katonaként vállalni tudtam. Viszont kötelességemnek éreztem a család védelmét, különösen azután, amit Melilan tett velük.

– Ezzel a birodalom biztonságát tette kockára.

– Sosem tettem kockára a birodalom biztonságát. Sem Giin Raas, sem Nora Freymen nem voltak fontos emberek abban a pillanatban, csupán az SE által vezetett birodalom rossz politikája tette őket azzá.

– Az SE-t Martyn vezette, ugyanúgy, ahogy a birodalmat is.

– Az SE nem az elnök szervezete volt – tiltakozott Yaan, de már csak fél szívvel.

– Ne áltassa magát, Mr. Martyn. Az SE végig az elnök szervezete volt, ahogy Rundi is végig az elnök embere volt. A birodalomban sosem történt más, mint amit Martyn akart. Az SE csupán arra kellett, hogy a piszkos munkát elvégezze, emlékezzen csak, az elnök akkor fordított hátat az SE-nek, amikor Giin Raas munkálkodása nyomán túl kényelmetlenné vált továbbra is fenntartania. – Reynis két kezét ökölbe szorította, és az asztalra tette, úgy mondta lassan, határozottan. – Én gyűlöltem Rundit, mert ő volt az, aki szétszakította a családomat, megölte az apámat és a nővéremet, sőt, az egész sikamoroni Kavent tönkretette. De ha választanom lehetett volna, hogy kit öljek meg, Rundit-e vagy Martynt, gondolkodás nélkül az utóbbira esett volna a választásom. Ez az egész háború, a mészárlások, a Kaven kiirtása mind Martyn ötlete volt, Rundit csak kihasználta, ahogy annyi más embert is… ahogy magát is. Ezért, ha valóban meg akarja védeni a családját, a még életben maradottakat, akkor egy dolgot tehet csupán: megöli Martynt. Ha ő meghal, az egész birodalom úgy omlik össze, mint egy kártyavár. Persze nem kell hinnie nekem, de ha egy kicsit kinyitja a szemét, és utánajár, úgyis rájön, hogy nekem van igazam. – Felállt, és kissé meghajtotta magát Yaan felé. – Most azonban, ha megbocsát, szeretném a maradék időmet egyedül tölteni.

Yaan nem egészen tudta, hogyan keveredett ki a helyiségből, annyira lefoglalták a gondolatai. Az őr nem is zavarta meg töprengését, az intézmény kijárati csarnokában azonban szinte belefutott a befelé igyekvő Gromba.

– Azt hittem, te már az Alfán vagy – jegyezte meg köszönés helyett, Grom valószínűleg úgysem köszönt volna vissza.

– Most indulok, Reynis kivégzése után. Az elnök megkért, hogy helyettesítsem. De ha már itt vagy, maradj is itt, Fuhuyen úgysem tud eljönni.

– Nem tudok maradni.

– Az elnök támogat téged. Maradj, és mutasd meg, hogy te is támogatod őt. Egyébként is, Reynis majdnem megölt…

– Ha jól emlékszem, nem volt egyedül a vádlók között.

– Ha jól emlékszem, végül nem végeztek ki.

Yaannak erősen vissza kellett fognia magát, hogy ne húzzon be egyet volt barátjának. Pedig szívesen megtette volna. Ez azonban nem oldott volna meg semmit, és úgy is maradnia kellett: ez nyilvánvalóan kiderült Grom szavaiból.

Kényszeredetten bólintott, és volt barátja lépéseihez szabta a magáét. Egyikük sem szólt többet.

A hátsó börtönudvar nyitott egén már feltünedeztek a kora nyári csillagok, és kellemes, langyos meleg burkolt be finoman mindent, mint egy puha takaró. Az egész világ az újjászületésről és az élet szépségéről beszélt, miközben a kivégzőosztag katonái megjelentek az egyik sarokban, és idegesen nevetgélve próbálták elütni valahogy a kivégzésig még hátralévő néhány percet.

A nap búcsúzó sugarai vörösréz színűre festették a börtönépület szürke palatetejét, és megvillantak a fejük fölött elszálló járműveken. Az udvar mögött álló nyárfák sorát egy könnyű, futó szellő rázta meg, s a levelek ezüstösen villantak, miközben halkan sóhajtottak.

Reynis ekkor jelent meg őrei között a börtönajtóban.

Arca sápadt volt, szeme furcsán csillogott, de ahogy a fákra emelte tekintetét, egy leheletnyi mosoly költözött az ajkára. Valamit mondott is, amit ilyen távolságról Yaan nem hallott meg, de a szavakat le tudta olvasni a szájáról:

Chuyis, chuyis, hispin chuyis,

nęm’liif deeb’nis, nęm’des yiip’nis…

Fák, fák, susogó fák,

Életemben elkísértek, halálomban elsirattok.

Egy régen, még gyerekkorában tanult vers első két sora volt, Liin Maunisé, azé a mazdráé, akinek köszönhetően az enifi mészárlásban nem pusztult el minden kaveni. Liin… talán Reynis keresztneve is ez lett volna, ha a Kavenben nő fel, sőt, talán maga is mazdra lett volna, mint az apja.

Reynisen nem a rangjától megfosztott egyenruha volt, hanem egy egyszerű, fehér ing és egy fehér nadrág. Cipő nem volt a lábán. Ahogy mezítláb megállt, és belehunyorgott a lenyugvó napba, úgy festett, mint egy eltévedt nyaraló.

A katonák elcsendesedtek, és ideges pillantásokat vetettek a nyugodtan álló rab felé, miközben néhány tiszt valamit még egyeztetett.

A csendes kis közjáték alig két percig tartott, aztán Reynist őrei egy magas betonfal elé vezették, amelyen csaknem húsz méteres távolságból is jól látszottak a fegyvertűz marta sebek.

Reynis visszautasította, hogy bekössék a szemét, és miközben a kivégzőosztagot elé vezényelték, még egyszer körülnézett az udvaron. Megakadt rajtuk a tekintete. Meghajolt feléjük, és odakiáltott:

– Glaadęm det samen k-afmękinta heey ees kompanęnmi.

Grom értetlenül fordult Yaanhoz.

– Mit mondott?

– Azt, hogy örül, hogy van itt valaki a családjából, hogy elkísérje. Reynis nem tudja, hogy ketten is vannak.

– A családjából?

– A kaveni törvények szerint Reynis Giin Raas fiának számít. Én az unokatestvére vagyok, te pedig a sógora.

Grom arca egy pillanatra megrándult, aztán lassan, utálkozva suttogta oda Yaannak:

– Judy meghalt. Nem vagyok már senkinek a sógora, még akkor sem, ha a feleségem magának Giin Raasnak lett volna a lánya.

Yaan döbbenten nézett Gromra, de ő Reynist nézte, aki éppen az Atenęma Gaadrát mondta lassan, szemét a nyárfákra függesztve.

A nap még lejjebb bukott, és az eddigi bronzos fények vérvörössé mélyültek. S mintha csak a természet nagy rendezőjét akarta volna követni, a kivégzőosztag tisztje felkiáltott:

– Tüzelj!

Reynis testét felszaggatták a lövések, s fehér ruháját néhány másodpercen belül elborította a vér. Még egy hosszú pillanatra megállt, aztán lassan eldőlt.

– Most már elmehetek? – kérdezte Gromtól gúnyosan.

Volt barátja azonban nem felelt: megbabonázva bámulta Reynis holttestét, amely mellé egy orvos térdelt le, hogy megvizsgálja. Csak miután az orvos felnézett, és bólintott, fordult Yaanhoz.

– Ha… – kezdte volna, de ekkor mindkettejük oldalán egyszerre jelzett a deta.

Yaan detájának holomezejében Fuhuyen tábornok jelent meg, Gromnál pedig Isav.

– Azt hiszem, le kell fújnia a lassai expedícióját, tábornok úr. Az oderuti csapatok betörtek az Alfa külső naprendszereibe, és az elnök azt szeretné, ha maga és Mr. Lichi, amilyen gyorsan csak lehet, odautaznának. A lassai ellentámadást majd távolról irányítja.

Yaan közben hallotta Isav sokkal zaklatottabb beszámolóját is.

– …az egész bolygón kitört a felkelés. Embereink egy részét beszorították, több csapatot meg is semmisítettek. Omaya meghalt. A biztonsági erők nem hajlandók velünk harcolni, az űrhadászok meg bármelyik pillanatban megadhatják magukat. Ha nem hozol magaddal erősítést, akár ne is gyere.

Grom egy pillantást vetett Yaan felé, aztán újra Isavra nézett.

– Ha jól hallottam, az elnök most rendelte ki Paul Martynt a helyzet rendezésére.

– Erősítést azonban nem viszek az Alfára – felelte Yaan egyszerre Fuhuyennek és Gromnak. – A behajózott csapatok a Lassára fognak menni.

– Elég lesz az úgy? – kérdezte Fuhuyen aggodalmasan.

– Éveken keresztül az Első Hadsereg parancsnoka voltam, és még egyszer sem vallottam velük kudarcot – jelentette ki Yaan határozottan. – Csupán egy kisebb űrhadász szakaszra lesz szükségem, amennyiben nehézségeim támadnának a naprendszerbe való bejutással. Apropó, az elnök kijön a Lassára menő seregek szemléjére?

– Nem hiszem. De bizonyára szakít majd időt arra, hogy még az utazás alatt beszédet intézzen hozzájuk.

– Értem. Akkor most megyek is – mondta Yaan, és bontotta a vonalat.

Gromon látszott, hogy mondani szeretne valamit, de ekkor elhaladt mellettük a hordágyat cipelő két katona. A hordágyon fekvő testet letakarták ugyan, de a vékony, szürkés leplen átütött a vér, és a halott keze lelógott az egyik oldalon.

– Álljanak meg! – szólt a két katonára Grom. Amikor engedelmeskedtek neki, óvatosan megfogta Reynis kezét, és visszatette a hordágyra. – Most már vihetik.

A katonák értetlen arcot vágtak, de engedelmeskedtek a parancsnak. Yaan legalább ilyen meglepetten nézett Gromra. Ő azonban nem fűzött magyarázatot ahhoz, amit csinált. Egy zsebkendőbe törölte a kezét, majd Yaanhoz fordult.

– Azt hittem, tudod.

– Mit?

– Az elnöknek eddig csak a politikai ellenfeleitől kellett tartania. Most már van más is.

– Micsoda?

– A Maaren-szindróma ellen még az ő kutatóinak sem sikerült megtalálniuk az ellenszert.

– Maaren-szidróma? – nézett vissza értetlenül Yaan.

– Azok betegsége, akik, ha a Niesen nőttek volna fel, hosszúéletűek lettek volna.

Yaannak szüksége volt néhány másodpercre, hogy a mondat értelme elhatoljon a tudatáig. Akaratlanul is arrafelé fordult, amerre a Reynis testét hordozó katonák eltűntek, de már nem látta őket, csak a feketén ásító kapubejárót.

Az udvarra lassan belopakodott a közeledő éjszaka.

13. FEJEZET

Judy

– Aztán a szenzorkesztyűhöz tartoznak még kijelzők is, amelyeket szemüvegként visel az orvos a műtét alatt. Így valójában nem a műtött testrészt látja, hanem annak többdimenziós, keresztmetszeti képét. Ez hasonlít ugyan a maguk eljárásához, de sokkal praktikusabb, és megkönnyíti a sebész munkáját – magyarázta Judy, miközben néhány kapcsolási vázlatot vetített ki detájával a helyiség falára. – Ráadásul alkalmas arra is, hogy a transzanimáló berendezéseket irányítsa…

Hallgatósága, részben orvosok, részben fizikusok és mérnökök, néma csendben figyeltek minden szavára. Még kérdések sem hangzottak föl, amiről Judy már a Mazdariinen megtanulta, nem az érdektelenség, hanem az udvariasság jele volt. Itt sosem kérdeztek semmit az előadás alatt, mindig csak utána.

A fő különbség Judy számára az itteni és a mazdariini előadás között az volt, hogy ezt a témát sokkal jobban értette, és könnyebben ment a magyarázat is. Az előadás közben döbbent rá igazából, mennyivel inkább otthon van az orvostudományban, mint a bokramagyarázatban vagy a mentális tudományokban. Itt elemében érezte magát, csakúgy, mint a kórházban, ahol dolgozott: egyik helyen sem kísérte az a nehézkesség, amelyet mazdrai tanulmányai alatt érzett, bármennyire elismerően nyilatkozott Tia-ra a képességeiről és az előrehaladásáról. A mentális nyelv megértése még mindig nehézkesen ment, a bokramagyarázathoz pedig hozzátartozott az itteni Bokra szövegének a megtanulása is, amellyel nagyon sokat küszködött, főleg azoknál a részeknél, amelyeknél saját Bokrája csak kicsiben tért el az ittenitől.

Cserébe kárpótolták kórházi sikerei, ahol rengetegen érdeklődtek iránta és tudása iránt, olyannyira, hogy Judy elhatározta: bemutatja saját, otthoni technikáikat. Doront is hívta, mivel ő otthon is a Kavenen belül tanult és dolgozott, így más gyógyítási eljárásokat is ismert.

Doron meglepő módon szívesen csatlakozott Judy kampányához. Ez a mai alkalom volt az első, amikor nem csupán orvosok voltak a hallgatóságban, hanem olyanok is, akik orvosi műszerek gyártásával foglalkoztak.

Miután Judy befejezte a szenzorkesztyű bemutatását, Doron következett. Leírta a transzanimáló berendezések használatát és felépítését, aztán arról beszélt, milyen lehetőségei lehetnének a továbbfejlesztésre a földinél fejlettebb kaveni biotechnológia alkalmazásával.

Az előadás után még órákig kérdezgették őket, és a végén látszott, hogy az ittenieket megragadta az új fejlesztések lehetősége. Judy és Doron elégedetten sétáltak vissza este a szállásukra, Nies legrégibb városának, Taannak az egyik vendégházába. Doron ugyan tudta már használni a kétkerekű járművet, Judy azonban még mindig idegenkedett tőle.

– Nagyon jól megy neked ez az előadás. Látszik, hogy gyakran kellett mások előtt beszélned mostanában – szólalt meg elsőként Doron, miután elhagyták a Nagyegyetem épülettömbjét.

Judy csodálkozva fordult feléje. Igaz, hogy kapcsolatuk sokat javult, amióta elköltözött Eptanba, mégis ez volt az első alkalom, hogy Doron önszántából beszédbe elegyedett vele. Elmosolyodott.

– Ennyire látszik a különbség?

– Nagyon. Eleinte olyan zavarban voltál, hogy alig bírtál a kérdésekre válaszolni, most pedig már vitázni is mersz. Milyen gyakran adsz elő a Mazdariinen?

– Havonta egyszer megyek egy hétre, és akkor naponta tartok órákat.

– És mit tanítasz? Hallottam ugyan, hogy Bokrát, de úgy gondolom, ahhoz a niesiek is értenek.

Doron barátságos évődése annyira megdöbbentette Judyt, hogy nem is tudott azonnal válaszolni. Doron és közte még akkor sem volt meg ez a játékosság, amikor még fiatalok voltak. Ehhez Doron mindig túl komolyan vette magát.

Kissé mereven válaszolta:

– Persze, a niesieknek is megvan a maguk Bokrája, de az nagyon sokban különbözik a mienktől. Más az alapmandis, más a magyarázati hagyomány, a bővítések és a korrekciók, egész máshogy oktatják, és más a viszonyuk is a könyvhöz.

– Ez azt jelenti, hogy akkor te a „mi” Bokránkat tanítod a niesieknek? Mi szükségük van erre?

Judy, akiben ez a kérdés eddig fel sem merült, értetlenül bámult Doronra.

– Tessék?

– Miért van szükség arra, hogy a niesieknek megtanítsd a mi hagyományainkat, amikor a niesiek úgysem akarnak kapcsolatba lépni velünk?

Szóval Doron még mindig azt remélte, hogy a niesiek érdeklődése a kapcsolatfelvétel egyik jele lehet.

Judy megcsóválta a fejét.

– Tanulunk egymástól. A mi tudósaink, éppen amiatt, hogy folyamatos párbeszédben kellett élniük olyanokkal, akik nem tartoztak a Kavenbe, sok dolgot egész másként, néha sokkal élesebben láttak, mint a niesiek. Sok dolog ennek ellenére nem átültethető a niesi szövegbe, mivel a helyi viszonyok ezt fölöslegessé vagy értelmetlenné teszik. A párbeszéd nagyon sok olyasmit is megértetett velem a niesi világgal kapcsolatosan, amit azelőtt nem értettem.

– Erre szükséged is van, ha tényleg mazdra szeretnél lenni itt, a Niesen.

Judy gyanakodva nézett Doronra. Most ugratja? De a férfi érzésein és vonásain komolyság tükröződött.

– Szerintem erre nektek is szükségetek lenne. Nem a közös bokratanulásra, hanem a Nies megértésére. De úgy látom, hogy csak a fiad és Enteis hajlandóak nyitni feléjük. Ti Siaxennel és Annoyannal még mindig úgy tesztek, mintha csak vendégségben lennénk.

Doron elkomorodott.

– Értem ugyan, hogy mit szeretsz a Niesben, és hogy miért akarsz maradni, én viszont úgy érzem, ez nem az én világom. Tetszik, persze, hogy itt béke van, nem kell annyit küzdeni, és nagyon jó a munkám is, de akkor sem tartozom ide.

– Ha te hazamész, neked még van lehetőséged a családod újraalapítására – felelte indulatosan Judy. – Nekem teljesen mindegy, hol vagyok. Akár legyőzik a CSU-t, akár nem, az én szerepem tökéletesen fölösleges az otthoni világban. Még ha el is válok Gromtól, és mondjuk elvesz egy kaveni férfi, sosem lehet gyerekem…

– Mazdra lehetnél otthon is – szakította félbe Doron tőle meglepő nyugalommal Judy kifakadását. – Akár még safir is.

– Nem akarok többet egyedül élni.

– Akkor maradhatsz a családoddal. Apád biztosan nagyon örülne, és mazdrákra otthon is szükség lesz, különösen, ha véget ér a háború…

Apja említése fájdalmasan mart Judyba: nem is emlékezett arra, mikor gondolt rá utoljára. Vagy akár Gromra és Emilie-re.

Megtorpant. Most döbbent csak rá, hogy amióta elszakadt tőlük, igazából úgy éltek benne, mintha ők is meghaltak volna, már jóval előbb, mint Andran. Pedig élnek – élnek, és minden bizonnyal őt hiszik halottnak.

Szegény Emilie! Ahogy felidézte a kislány arcát, szabályos vonásait, szürke szemét, amely gyakran szikrázott az indulattól, hirtelen olyan honvágy tört rá, hogy a legszívesebben azonnal elkötött volna egy űrhajót, és nekivág a hazafelé vezető útnak, bármilyen sokáig tartson is.

Összeszorította a fogát.

Ennek semmi értelme. Sosem fog hazajutni, a legjobb, ha nem is gondol rá. Emilie elboldogul majd nélküle is, hiszen Grom mindig szerette, és nagyon jó apja volt eddig is.

– Nem mehetünk haza, Doron – mondta halkan. – Itt kell megtalálnunk a helyünket. Te min dolgozol mostanában, hogy elhívtak egy kutatóintézetbe? – kérdezte erőt véve magán.

Doron nevetése a benne lévő keserűségnek volt a visszhangja.

– Egy tökéletesen fölösleges dolgon, nem is tudom, miért érdekli ez a niesieket. Rájöttem, hogyan lehet gyógyítani a Maaren-szindrómát.

Judy szeme felcsillant.

– De hát az egyáltalán nem érdektelen dolog! Hiszen az egyik oka annak, hogy a niesiek nem akarnak kapcso…

– Ezt én is tudom – vágott a szavába Doron. – De nem úgy oldottam meg a problémát, ahogy az a niesieknek jól jönne, hanem úgy, ahogy az otthoniak tudnák használni. Egy egyszerű oltásról lenne szó, amelyiket be lehetne adni minden veszélyeztetett újszülöttnek. Ez igazából nem a Maaren-szindrómát gyógyítaná meg, hanem csak nem engedné, hogy maga a hosszúéletűség kialakuljon. Ezek a gyerekek tehát átlagos életet élnének, és egy-két orvoson kívül senki sem tudna róla, hogy hosszúéletűnek születtek. Aztán majd egyszer, a jövőben, ha a mikrorendszeres anyagokkal végleg sikerül kiirtanunk a betegségért felelős influenzát, elgondolkozhatnánk az oltás megszüntetéséről.

– Erre, gondolom, gyakorlatilag semmi esély sincs.

– Nincs, legalábbis nem a mai orvosi és társadalmi helyzet mellett.

– De ez is már sokkal, de sokkal több, mint ami eddig volt – suttogta Judy.

***

Amikor kitárult előtte a völgy, egy pillanatra megállt, és szusszantott egyet. A nyugati oldalon a meredek hegyoldalak sziklái között csak itt-ott nőtt valami csenevész növény, de keletre lankásabb oldal emelkedett, amelyet olyan sűrűn borított a lilás-vörös erdő, hogy még csak találgatni sem lehetett, hol húzódik a szerpentin. A szobrot sem látta sehol. De nem baj, az út itt vezetett a lába alatt eltéveszthetetlenül: egyik oldalán még korlát is volt az idősebb zarándokok számára.

Az eddigi, jó tíz kilométeres úton találkoztak néhányukkal. Mindegyikük barátságos „Raddi”-val köszöntötte őket, ami niesi nyelven a „Jónapot” megfelelője volt, de senki nem zaklatta, bár bizonyára többen is felismerték. Ennek oka persze lehetett az öltözete is: Judy a faasirok kék-fehér palástját viselte, és a mazdrákat itt nagyobb tisztelet övezte, mint ott, ahol felnőtt.

– Judy, itt vagy? – ért a nyomába Lemul lihegve. – Nézd csak, mit találtam!

Piszkos tenyerében egy nagy, csavaros házú csigát szorongatott. Az állat persze nem bújt elő, de a ház magában is érdekes látványt nyújtott: a meszes vázat csipkézet és színes minták díszítették, formára pedig tökéletes kúp volt.

– Azt mondják, a Kub csiga háza adta az ötletet a silent stílushoz – forgatta Lemul a csigaházat. – Eddig nem nagyon értettem, miért mondják, de ennek tényleg olyan a mintája, mint az otthoni blathaasé volt… – Lemulnak elakadt a hangja. Hogy zavarát elrejtse, a csigát óvatosan az ösvény melletti aljnövényzetbe helyezte, aztán maga is végignézett a völgyön. – Nem látom sehol a szobrot.

– Én sem – felelte Judy, tapintatosan nem említve a csiga-témát. – De talán nem is látszik innen. Menjünk. Szeretnék délre odaérni.

– Miért? Találkozunk valakivel?

– Igen, apád azt mondta, megpróbál délre kijönni.

– Apa? – legyintett Lemul. – Ha csak miatta sietünk, akkor akár le is táborozhatunk itt, ahol vagyunk. Neki úgyis lesznek fontosabb ügyei, mint hogy eljöjjön.

– A múltkor is eljött velünk a Tóvidékre.

– De csak azért, mert lemondták a megbeszélését.

– A jövő héttől te sem fogsz mindig és mindenre ráérni – nézett Lemulra Judy annyi szigorúsággal, amennyivel csak tudott. – És apád sem dolgozik és tárgyal mindig.

Felvette hátizsákját, amely eddig a lába mellett hevert a földön, és elindult lefelé a kacskaringós úton. Lemul egy pillanattal később követte.

– Te miért döntöttél úgy, hogy mazdrának tanulsz? Nem vagy már túl öreg hozzá? – kérdezte a fiú, de amint kimondta, rájött, milyen bántónak hangozhat, amit mondott, ezért rögtön folytatta. – Csak, mert otthon a képzést olyan fiatalon kezdik, mint én, vagy még előbb.

– A rendes alapképzést én is fiatalkorban kaptam, Lemul. Sőt, apám megtanított olyan szinten érzékelni, ahogy az otthoni safirok képesek. Arról nem is szólva, hogy a niesi safirok nagy részének még magam is gyereknek számítok.

– Ez igaz. Furák ezek a hosszúéletűek, nem? Biztos hallottad, hogy van köztük még ötszáz éves is!

Judy bólintott, de nem említette meg Shine Meront, aki ennek a sokszorosát élte már meg. A mazdra ugyanis ragaszkodott hozzá, hogy senkinek se árulja el a nevét.

– Kevesen vagyunk igazán idős hosszúéletűek – mondta első találkozásukkor Judynak. – Ezért, ha időnként nem váltanánk nevet, és költöznénk odébb, nagyon hamar belebolondulnánk az állandó rivaldafénybe.

Judy hamar rájött, hogy a hosszúéletűek sok szempontból nem olyan emberek, mint a többi. Nem voltak persze tökéletesek, de egészen más szemmel néztek az életre, mint akiket Judy eddig ismert. Minél idősebbek voltak, úgy alakult gondolkodásuk és emlékezésük jellege is: a részletek eltűntek, és csak az összefüggések maradtak meg. Legtöbbször az eseményeket kísérő érzések is a semmibe vesztek, így a régi dolgokról szóló beszámolóik semmivel sem voltak izgalmasabbak, mint egy történelemkönyv száraz leckéje.

Judy, aki az elmúlt hónapokban elég sok hosszúéletűvel ismerkedett meg, csupán egy kivételről tudott: magáról Shine Meronról. Igaz, Meron nemcsak életkorával, de félelmetes intelligenciájával és memóriájával is kitűnt társai közül. Ezek a tulajdonságai azonban még távolibbá tették, és Judy, bármennyire is küzdött ellene, igazából nem tudta embernek tekinteni, és szörnyen feszélyezve érezte magát, amikor összefutottak. Erre eddig csupán kétszer került sor, és a safir akkor sem jött oda hozzá, így nem kellett beszélnie vele.

Miközben ezen gondolkozott, leértek a völgybe, ahol kétfelé vált az út: az egyik ága felkapaszkodott a domboldalra, a másik viszont kényelmesen kanyargott tovább a völgy vonalát követve. Kétnyelvű, nitan–niesi felirat hirdette, hogy a felfelé vezető út Noodba visz, míg a másik Endeu sírjához.

Judyék a völgybe vezető útra tértek: Noodba este mennek majd, mivel ott foglaltak maguknak szállást. Előtte még megnézik a híres sírt, aztán felmásznak a kilátóhoz, és megcsodálják a Noodát, az Északi-hegységet, ahová majd a következő napon mennek kirándulni, és a Tiin-folyó nagy kanyarulatát a gutmantini hágóban. A kilátóból egyszerre lehet majd látni a Bluát, azaz a Kék-alföldet, és a széles, erős sodrású Blu-folyót, amely a Nies legnagyobb vízhozamú és legszélesebb folyama: a torkolatánál olyan széles, hogy csak nagyon tiszta időben lehet kivenni a túlsó partját.

– Nézd csak, Judy! – szólalt meg váratlanul Lemul. – Nem megyünk inkább erre?

Judy megállt, és szemével követte Lemul kezét. Egy újabb kétnyelvű tábla állt ott, a nitan felirat egykedvűen hirdette rajta: Nood Uud.

– Nem lenne jobb visszafelé? – fordult a fiúhoz.

– Úgy tudom, hogy Nood Uudból van egy közvetlen gyalogút Endeu sírjáig. És nem lenne olyan nagy kitérő.

Judy egy pillantást vetett az előttük kanyargó útra, aztán felnézett a domboldalba vájt lépcsőre. Ugyanolyan jól karban volt tartva, mint az összes többi gyalogút, de már nézni is fárasztó volt a meredeken kapaszkodó fokokat. Lemulon azonban látta, mennyire szeretne menni, és saját lustaságán kívül nem volt különösebb ok, hogy ne arrafelé forduljanak.

– Jó – egyezett bele, és még egy utolsó pillantást vetett a szelíd völgyútra.

Természetesen egy jó húszpercnyi kaptatás után Lemul sem volt már annyira lelkes, de nem szólt semmit, csak némán, összeszorított foggal mászott felfelé.

A látvány azonnal kárpótolta őket a fáradtságért: amikor felértek, kezdetleges messzelátójukkal alaposan megvizsgálták a szemben lévő sziklafal élővilágát. A rövidre nyírt gyep, a rend és az eligazító táblák árulkodtak arról, hogy a helyet szüntelenül karbantartják, a régi templom pedig egyáltalán nem is volt romos.

– Csak tudnám, miért hagyták el ezt a várost – morfondírozott hangosan Lemul, amikor a templomban megálltak, és körülnézett. – Egyébként is, ha a templomot ilyen jól karban tudják tartani, akkor a házakat is megpróbálhatták volna.

– Andreas halála után a barátok és a rokonok elhatározták, hogy elköltöznek innen, ahol ő lakott, és meghagyják ezt a várost az emlékezés helyének. Így arra is emlékeztet majd mindenkit, még a hosszúéletűeket is, hogy előbb-utóbb minden elpusztul.

Shine Meron hangja a hátuk mögül hangzott fel, ezért mindketten sarkon fordultak.

– Mások szerint a légi közlekedés visszaszorulása miatt döntöttek úgy a lakók, hogy könnyebben megközelíthető helyre költöznek – tette még hozzá a safir. – Mindkét válaszban van igazság.

Judy és Lemul egyszerre hajoltak meg. Shine Meron viszonozta az üdvözlésüket.

– Akkor ez a templom olyan, mint a Shremeyán a Rimaarins-sę-Gaadhaas – mondta Lemul.

– Nem egészen – javította ki Judy. – A Shremeyán semmi sem maradt meg a 2707-es pusztulás után. A templomot jóval később, a helyreállítás után építették.

Lemul bólintott, és egy Shine Meronra vetett pillantás után megkérdezte Judytól:

– Mit gondolsz, szerinted a Muratán is… tudod… – Bizonytalan mozdulatot tett a kezével, de a mondatot nem fejezte be. Judy így is értette.

– Biztos, hogy ott is lesz egy ilyen emlékhely. Sőt, az is lehet, hogy Muuratant soha nem fogják újra beépíteni.

Lemul keze ökölbe szorult, úgy mondta:

– Talán nem lenne baj, ha újra laknának ott. Jobb lenne, mintha az egészet megtartanák emlékhelynek. – Felemelte a fejét, és először Judyra nézett, aztán a mazdrára. – Ha ott sosem lakik senki, olyan lesz, mint egy seb, amelyik sosem gyógyul be.

Shine-ra komolyan nézett a fiúra.

– Nagyon bátor vagy, hogy ezt így ki mered mondani. Sok felnőtt nem merné.

Lemul zavarba jött, és elvörösödött.

– Sokszor csak magamat mentegetem, amikor ilyeneket mondok.

– Nem bűn az, hogy életben maradtál, amikor mások meghaltak melletted. Sőt, nem is érdem. Egyszerűen egy lehetőség, amellyel élned kell.

– Azért, hogy ne tegyem hiábavalóvá a többiek halálát? Mert „a történtek értelmének megtagadása egyben a meggyilkoltak áldozatának megcsúfolása”? És én ha nem lépek tovább, a történtek értelmet tagadom meg?

Mindkét felnőtt meglepetten nézett Lemulra, aki ettől még inkább zavarba jött.

– Egyszer, amikor még az űrhajóban voltunk, apa idézte ezt a mandist. Igaz, ő nem így értette… – motyogta védekezőn.

– Nem tudom, apád hogyan értette, az viszont biztos, hogy az általad adott magyarázat helytálló – válaszolta a safir, aztán Judyhoz fordult. – Hogyhogy errefelé járnak, faasir-ra?

Judy ugyanolyan zavarban volt, mint Lemul.

– Endeu sírjához tartottunk. Úgy tudjuk, vezet egy út innen is a sírhoz.

– Igen – bólintott Meron. – Ha gondolják, meg is mutatom.

– Maga jól ismeri ezt a részt? – kérdezte Lemul.

– Én itt lakom.

Lemul bólintott, és nem kérdezett többet, bár furdalta a kíváncsiság.

A safir nem pusztán az utat mutatta meg, hanem el is kísérte őket. Lemult, mint a legtöbb kamaszt feszélyezte a felnőtt társaság, ezért le-lemaradozott, hogy csigákat vagy érdekes növényeket gyűjtsön. A legszívesebben Judy is követte volna, mert tartott a beszélgetéstől. A legutóbbi találkozása Shine-rával elég kényelmetlen volt ahhoz, hogy ne vágyjon az ismétlésre. Shine-ra azonban sokáig nem szólalt meg, és úgy tűnt, nincs kedve beszélgetni. Ez Judyt is megnyugtatta, és jó tíz perc után annyira feloldódott, hogy néha ő vetett kíváncsi pillantásokat a safir felé.

Tia-ra elmondása szerint Shine Meron már évek óta nem vett részt a közügyekben, egyesek szerint „lefeküdni” készült, most azonban egyáltalán nem tűnt sem fáradtnak, sem öregnek, és annak sem látszott nyoma, hogy már csak a halálra várna.

– Mennyi kaveni áldozata van a maguk háborújának? – kérdezte a safir váratlanul, amikor Lemul lemaradt mögöttük.

– Csak becslésekről tudok – felelte sóhajtva Judy. Ez a téma egyáltalán nem volt az ínyére. – Ezek ötszázmillió fölé teszik a kaveni áldozatok létszámát. Azt hittem, tud ezekről az adatokról. Siaxen elég gyakran emlegeti őket.

Shine Meron nem válaszolt rögtön.

– Nem tudok minden adatról – felelte kimérten. – Már nagyon régóta nem foglalkozom közügyekkel, bár a maguk megjelenése óta többen próbáltak rávenni arra, hogy nyilatkozzam a maguk ügyében. De nem akarok belefolyni, és ennek a legjobb módja az, ha nem is követem naprakészen az eseményeket.

– Miért nem?

– Mert túl nagy a befolyásom – felelte a safir egyszerűen. – Bármit mondanék, az úgy lenne. És én nem vagyok hajlandó felvállalni ezt a felelősséget. Ha mi, a Nies bármilyen módon belépünk ebbe a háborúba, a saját halálos ítéletünket írjuk alá. Ha pedig nem tesszük, cinkosok vagyunk a pusztításban. Olyan erkölcsi dilemma ez, amelyet nem akarok felvállalni még egyszer.

– Voltak már ilyen döntései? – kérdezte félénken Judy, mert nem tudta eldönteni, tiszteletlenség-e a kérdése, vagy sem.

– Igen, bár elég régen. Többek között én döntöttem el azt is, hogy teljesen szakítsuk meg a kapcsolatot a galaxis földi része és a Nies között. Igaz, nagyon sokan akarták még, hiszen csupán két hónappal voltunk a Shremeya elpusztítása után 2707-ben.

Judy meglepődött.

– Azt hittem, sokkal előbb megszakadtak a kapcsolatok.

– Nem. Bár az igaz, hogy a kapcsolattartás utolsó ötven évében több volt a vita és a kétoldalú hallgatás, mint a párbeszéd, de a teljes szakításhoz kellett a pusztulás sokkja. Még azok is, akik addig itt, a Niesen a kölcsönös kapcsolattartás és segítségnyújtás szószólói voltak, rémülten szavaztak arra, hogy zárkózzunk el tőlük teljesen. Rájöttek, hogy egy nagy erejű gravitikus bomba elég ahhoz, hogy belőlünk se maradjon semmi, és ez végre észhez térítette őket.

– És maguk hogyhogy nem kezdtek el fegyverkezni? Hiszen nem lehettek biztosak abban, hogy senki sem tud hollétükről!

Shine Meron megcsóválta a fejét.

– Teljesen biztosak ugyan nem, de meglehetősen biztosak igen. A Nies pontos helyét csak és kizárólag a niesi pilóták tudták, és csak abból lehetett pilóta, aki vállalta, hogy később akár saját döntése ellenére is a Niesen tarthatja a Szolgálat. Persze, ennek ellenére egy ideig még őriztük az Ernst-áramlás mellettünk húzódó szakaszát, de hatvan évvel később beszüntettük ezt is, és csupán a megfigyelésre szorítkoztunk. Később, már nem emlékszem pontosan, hogy mikor, ez is elmaradt.

– Tehát a Nies soha nem gondolt a fegyverkezésre?

– A frilenti háborúk után már nem. Sőt, maga Andreas is békepárti volt, már a Bokra legkorábbi fázisaiban is a háború ellen foglalt állást. Az volt az elve, hogy aki karddal él, kard által vész is el, éppen ezért még megtorlásként sem fogadta el a fegyveres erőszakot. Az ő ötlete volt a gyilkosok száműzése, sőt az is, hogy más bűnözőket is részleges száműzetéssel büntessünk.

– Azt is ő találta ki, hogy a beilleszkedni képtelen fiatalokat más bolygókra küldjék?

– Nem, nem, az Maria ötlete volt, de egész más meggondolásból, mint a bűnözőknél. Ezeket a fiatalokat együtt küldjük egy olyan helyre, ahol minden egyes falat élelemért meg kell küzdeniük, és a puszta túléléshez is szükségük van egymásra. – Elmosolyodott, látszott rajta, hogy emlékezik. – Régebben sokszor kértem magam ilyen helyekre safirnak. Sokkal izgalmasabb volt az ottani munka, mint az itteni, érdekes volt végignézni újra és újra, ahogy a legszélsőségesebb individualisták a közösség szentségének szószólóivá váltak.

– Ki volt az a Maria?

– A tizenkettők egyike, akik még Andreasszal együtt érkezett. Még sosem hallott róluk?

– Mi viszonylag kevés hosszúéletűről tudunk: Nagy Andreasról, Nagy Endeuról, Nagy Mikelről, valamint magáról és a feleségéről…

– Annáról? – lepődött meg Shine Meron. – Hogyhogy éppen róla?

Judy felkuncogott.

– A mi világunkban Anna és Shine története az egyik legismertebb szerelmi történet.

A mazdra felnevetett.

– Szerelmi történet?

Judy szabadkozva széttárta a karját.

– Ez volt a legelső kaveni történet, amelyet életemben olvastam.

– Lehet, hogy már annyira öreg vagyok, hogy nem emlékszem pontosan arra, ami történt, de abban biztos vagyok, hogy kettőnk története minden volt, csak romantikus nem.

– Akkor miért vette feleségül?

A safir nagyot sóhajtott.

– Mit tud az alfai szabadságharcról?

– Szinte semmit. 2599-től 2603-ig tartott, 2603-ban írták alá a békeszerződést a Földdel, és utána az Alfa volt az első Földtől független bolygó.

– Ez tényleg nem sok, főleg, mivel a szabadságharc igazából 2547-ben kezdődött, a 2599-es hadjárat csak a Föld utolsó kísérlete volt a hatalom visszaszerzésére. De nem akarom hosszan magyarázni, a lényege az, hogy akkoriban meglehetősen nagy megosztottság volt az áttelepültek között abban, hogy támogassuk-e az Alfa szabadságharcát vagy sem.

– Az áttelepültek között? – szúrta közbe értetlenül Judy. – Én úgy tudtam, hogy a Nies nem akart háborút.

– A Nies? – Amikor Judy bólintott, Shine Meron összevonta a szemöldökét, és megcsóválta a fejét. – Azt hiszem, a maguk történelemtanítása hagy némi kívánnivalót maga után. A Nies sosem folyt bele a háborúba.

– Az hogy lehet?

– Úgy, hogy amikor az itteni időszámítás szerint 430-ban egy véletlen folytán megtörtént a kapcsolatfelvétel a Földdel, a Nies vezetése már akkor is úgy érezte, hogy nem szabad elárulnunk, hol vagyunk. A földi hatalmak között akkor is éppen háború dúlt, mi pedig már akkor is készületlenek voltunk egy háborúra, ráadásul csupán félmilliárd körül volt a Nies teljes lakosságának a száma. Sokan azonban segíteni akartak, és kijelentették, hogy akkor is mennek, ha nem jöhetnek többet vissza. Született egy kompromisszum, és mivel akkoriban kezdődött a bolygótelepítés, és hatalmasat fejlődött a biotechnológia, megalapítottuk a Shremeyát, és oda települhetett mindenki, aki menni akart. A visszatelepülést viszont nem engedélyezték senkinek. Aztán Andreas úgy döntött, hogy ő is áttelepül, de nem sokkal később hírt kaptunk, hogy eltűnt, és utána küldtek engem. Közben kitört az alfai szabadságharc első szakasza, amelyben ott rekedtem az Alfán, és több mint két évtizedig engem is eltűntként tartottak számon.

– Már akkor maga vezette a szabadságharcot?

– Dehogy. Akkoriban orvosként dolgoztam. Azt sem tudták, hogy niesi vagyok. Aztán egyre többen jöttek a Shremeyáról segíteni, míg végül Anna is megérkezett. Akkoriban lettem az alfai Kaven vezetője, azonban a politikai súlyom csak akkor nőtt meg, amikor Annával összeházasodtunk. Ennek pusztán politikai okai voltak: Anna Andreas unokája volt, hosszúéletű, maga is mazdra, ezért hamarosan mellénk állt a Shremeya is. Csak így voltunk képesek győzni.

Judy magában emésztette a hallottakat, és megpróbálta összevetni azzal, amit eddig tudott, de sosem volt jó történelemből.

Időközben megváltozott körülöttük az erdő: errefelé alig volt más fa, mint og, s ahogy Judy gondolataiba merülve végigfuttatta rajtuk a szemét, megállapította, hogy mindegyik legalább több száz éves.

– És hogyan jutott végül vissza a Niesre?

– Anna segítségével. Amikor ugyanis elkezdett terjedni a Maaren-szindróma, és kiderült, hogy a hosszúéletűek az áldozatai, a niesi Kavennek az a szárnya, amelyik nagy tisztelője volt Andreasnak, elhatározta, hogy Andreas utolsó élő leszármazottjának megadja a lehetőséget a hazatérésre. Mivel házasok voltunk, és mivel annak idején Andreas alatt voltam faasir, én is lehetőséget kaptam arra, hogy hazatérjek. De meg is érkeztünk!

Judy meglepetten nézett körül. Semmit sem látott, csak még magasabb, még öregebb fákat, amelyek lombjain át-áttűnt a sziklás hegyoldal.

– Nem látom.

– Ott lesz a sziklánál. Gondoltam, várjuk be a fiút. Lemaradt egy kicsit.

Judy bólintott.

– Gyerekkoromban az Alfán láttam olyan ogot, amelyről azt mondták, hogy egyenesen innen származik – mondta egy gondolattal később.

– Nem lehetetlen – felelte a mazdra. – A Shremeya betelepítésekor is innen vittek néhány csemetét az ottani nagytemplom elé, talán éppen Andreas. Divat volt akkoriban. Nos, megvagy? – fordult a fák közül sietve előcsörtető Lemulhoz. – Már attól tartottam, elvesztettünk valahol.

– Nem, nem – válaszolt néhány nyelés után Lemul. – Csak találtam egy nat-bokrot. Kérnek? – kérdezte, és maszatos markát előrenyújtva néhány szem csonthéjas gyümölcsöt kínált oda a felnőtteknek.

Judy nem vett belőlük, de Shine Meron elfogadott pár szemet, és a gyümölcsöt ropogtatva sétáltak el a fák között áttűnő sziklafalig.

Ha nem lett volna a sok-sok fehér kavics, Judy elsőre meg se találta volna szemével a sírt, annyira belesimult a sziklafalba. Nem is sír volt igazából, csupán egy egyszerű kőlap, amelyre valaki szabad kézzel néhány szót vésett. Judy először el sem tudta olvasni, csak közelebb hajolva tudta kiolvasni a betűket az erősen megkopott felszínen.

Andrew Wellton

N.k. -27 (Ipswitch) – N.k. 187 (Elvet)

– Ezek a betűk teljesen úgy néznek ki, mint a lish betűi! – egyenesedett fel csodálkozva. – Csak annyi a különbség, hogy ezt kézzel írták, ezért nem annyira egyenletes.

– Ez azért van, mert Endeu, azaz Andrew halálakor még a régi, földi ábécé volt használatban. Ezt a feliratot egyébként maga Andreas írta – felelte Shine Meron, és a fal felé intett.

Judy és Lemul elmentek, hogy a sziklafal aljából maguknak is találjanak egy-egy fehér kavicsot, amit rátehetnek a sírra. Nem kellett messzire menniük: a buzgó lelkű zarándokok az évszázadok alatt telehordták fehér kavicsokkal a környéket. Amikor Judy felemelte a magáét, látta, hogy még valami írás is van rávésve: egy furcsa „a” és „o” közötti betű, és egy „g”.

– Ez mit jelent? – mutatta meg a mazdrának, aki a sírral szemben leült egy padra, és a sziklafalon fészkelő madarak jövés-menését figyelte.

– Attól függ, hogyan olvassa. Ha „a. g.”-nek, akkor az Atenęma Gaadra rövidítése, ha „og”-nak, akkor pedig az örök élet jelképe.

– Értem – bólintott Judy, aztán megfogta a követ, és egy olyan foltra tette, ahol még kilátszott a föld. Megvárta, amíg Lemul is visszaér a maga kövével, aztán becsukta a szemét, hogy emlékezzen mindazokra, akiket elveszített, és arra az emberre is, akit ugyan soha nem ismert, de akitől mégis rengeteget tanult, amikor egy kiáltás harsant a közelből.

– Judy, Lemul! Merre vagytok?

A fák közül Doron sietett elő kipirult arccal. Csak amikor közelebb jött, akkor látta meg Judy, hogy nem pusztán a sietségtől melegedett ki. Szeme izzott, szája széle remegett a visszafojtott dühtől.

– Mi történt? – kérdezte egyszerre Judy és Lemul.

– A parlament… ka-raa saaka, mazdra – biccentett Shine Meron felé, aztán visszafordult Judyékhoz. – A parlament úgy döntött, hogy nem avatkozik bele a Föld ügyeibe. Mindannyiunknak lehetőséget és segítséget ad a letelepedésre, de teljesen elvetette azt a gondolatot, hogy belefolyjon a háborúba.

– Érthető okból – szúrta közbe a safir, aki összevont szemmel nézte a jelenetet.

Doron a felháborodástól egy pillanatig nem tudott szólni, aztán nagyot nyelt.

– Talán tényleg érthető okból, mazdra – mondta hidegen. – Csakhogy ezt éppen itt kijelenteni, ahol olyan ember nyugszik, aki a saját békéjét és életét feláldozta azért, hogy mások békében élhessenek, az a megtagadása annak, amit a Bokra tanít.

– Ezt mondja azoknak, akik a saját gyerekeiket féltik. Maga talán feláldozta volna a családját annak a lehetőségéért, hogy legyőzik a Csillaguniót?

– Nekem nem volt meg ez a választásom! – csattant fel Doron.

– Nekik viszont megvan. Ne akarja elvenni tőlük.

– Nem akarom elvenni, csak…

– Ezzel mások élete fölött rendelkezik.

– Nem akarok más élete fölött rendelkezni – felelte nyomatékosan Doron, és nem engedte, hogy a safir ismét félbeszakítsa. Judy döbbenten nézte: a máskor annyira hagyomány-és tekintélytisztelő férfi úgy beszélt a safirral, ahogy időnként vele szokott. – De azt sem akarom, hogy más az én életemről rendelkezzen. Haza akarok menni, oda, ahol elpusztították a családomat, és ahol a mai napig gyilkolják azokat, akik számomra kedvesek, akik között felnőttem, akiket az enyéimnek tartok!

A safirt nem zökkentette ki szokásos egykedvűségéből Doron kifakadása. Figyelmes arccal nézte az indulatos férfit, aztán biccentett.

– Megértem az érzéseit, akkor is, ha bolondságnak tartom, amit szeretne. Ha az ottani háború vesztésre áll, a maguk visszaérkezése már nem oszt, nem szoroz. Ha pedig nem áll vesztésre, akkor maguk nélkül is meg fogják nyerni.

– Ott akarok lenni, akár azért, hogy meghaljak az enyéimmel, akár azért, hogy segítsek nekik az újjáépítésben.

Az utolsó szót hallva a safir szeme megcsillant, aztán váratlanul elmosolyodott, és Judyhoz fordult.

– Hát igen, ez is lehet izgalmas annyira, mint egy csapat összeférhetetlen fiatal.

Judy értetlenül bámult rá, de Shine Meron nem fejtette ki, hogy mire gondol: meghajolt, és mielőtt meg tudtak volna szólalni, magukra hagyta őket.

***

Siaxen ingerülten toporgott Judy mellett, miközben Nood Uud több évszázados – talán évezredes – temploma előtt Doronra várakoztak. Őt nem hatotta meg a templom látványa, és még az eseményre gyülekező hosszúéletűeket is unott arccal nézte, pedig közülük még a legfiatalabb is legalább a négyszeresét élte meg az ő életkorának, és nagyon udvariasan köszöntötték őket.

Judy nem is próbálta rávenni, hogy viselkedjen: az érkezők úgyis érzékelték volna dühét és kelletlenségét. Némelyikükön látszott, hogy bántja Siaxen tapintatlansága, de a legtöbben a felnőttek elnézésével fogadták a „dühös földi” érzéseit, ahogy itt, a Niesen Siaxent elnevezték. Ez is bosszantotta a férfit. Judy úgy érezte, hogy már csak percek kérdése, és magára hagyja partnerét, akár tud nitanul, akár nem. Idegesítette nagyképűsége és arroganciája, hiába tudta, hogy ezzel csak kompenzálni szeretne. Voltak dolgok, amelyeket nem lehetett kompenzálni. A hosszúéletűség ilyen volt.

Doron még nem volt sehol, így kint várakoztak a kapu mellett. Judy örült annak, hogy Siaxen nem jön ismét azzal, hogy milyen morbid is a helyzet, hogy olyasvalaki tartja meg a saját gyászistentiszteletét, aki még él. De Siaxen nem értette a Niest, mégpedig annyira nem, hogy Judy lassan kételkedni kezdett értelmi és empatikus képességeiben. Semmi sem maradt már benne azokból a gyengéd érzelmekből, amelyek még a Siringén is elővették néha. Az egyetlen dolog, amit Siaxen felé érzett, az egyre növekvő ingerültség volt.

Bárhogyan is lesz ezek után, egy darabig nem lesz kíváncsi Siaxenre. Magában már nem is szólította Meronnak: amióta Shine Meront megismerte, a név teljes egészében a mazdrához kötődött.

És most Shine Meron lefeküdni készült. Meg fog halni.

Egy korszak ér itt véget.

Tia-ra napok óta maga alatt volt, némán és sápadtan járt-kelt a tanházban. De nem csak ő volt ilyen kábult állapotban, hanem azok a niesiek is, akik tudták, hogy Meron mire készül. Doronon is látszott, hogy utolsó reményét adta föl: Endeu sírjánál történt legutóbbi találkozásuk óta biztos volt abban, hogy Shine Meron elengedi őket. A csalódás az ő szavát is elvette.

Judy nem egészen értette, miért kaptak ők, „földiek” is meghívót erre a szertartásra, amelyen hagyományosan csak hosszúéletűek és családtagok vehettek részt, de átérezte annak jelentőségét, hogy ott lehet, amikor a niesi világ végleg megváltozik.

Furcsa volt úgy nézni az egyre érkező embereket, hogy semmi nem árulkodott kilétükről: amíg otthon a mazdrák köntösét nem változtatta meg a gyász sem, itt mindenki fehéret öltött magára, sőt, sokan még a fejüket is befedték egy fehér kendővel. A halott város fáin is fehér szalagokat rázott a szél, fehér virágok nyíltak az ágyásokban, és a templomon lobogó óriás fehér leplek alól csak egy-egy rövid pillanatra bukkant ki a színesre festett fal. A gong is, amelyet két férfi vert nagy, súlyos ütőkkel, nem a szokásos, istentiszteletre hívó ritmust zúgta, hanem azt, amelyet Judy legelőször Jamina halálának a napján hallott.

– Mikor jön már? – kérdezte türelmetlenül toporogva Siaxen. – Szeretnék már leülni.

Judy alig bírt visszafojtani egy rosszindulatú vigyort.

– Ha sejtésem nem csal, ez nem olyan templom lesz, ahol le lehet ülni.

Siaxen elfintorodott.

– Képtelen vagyok megérteni, mit is keresek én itt.

– Megtiszteltetés, hogy itt lehetsz. Különben sem csinálnál semmit otthon. Mikor tervezed, hogy végre kezdesz valamit az életeddel?

– Ez nem az én világom, és semmit sem akarok kezdeni az életemmel itt. Majd én is lefekszem, ahogy ezek a hosszúéletűek.

– Fiatalkorodban te is tanultál teológiát és szociológiát. Miért nem foglalkozol ezekkel? Hiszen itt is emberek laknak, akiktől tanulhatsz, vagy akiknek átadhatod azt, amit te tudsz.

– Majd. Talán. Judy, te nem érted, nem érzed, mennyire nem vagyok idevaló!

– Mint ahogy egyikünk sem az. Mégis megpróbálunk beilleszkedni. Nem tehetünk mást.

– Márpedig én erre nem vagyok hajlandó. Ha másképp nem tudok tiltakozni a döntés ellen, akkor így tiltakozom. De látom, hogy te nagyon is szívesen elfeledkezel azokról, akik otthon maradtak, az apádról, a férjedről…

Judy ökölbe szorította a kezét, és elszámolt tízig, miközben a tanult technikákkal igyekezett lecsillapodni, és nem figyelni arra, amit Siaxen mond. Ebben a pillanatban megérkezett Doron.

Hátrahagyva a még mindig mormogó Siaxent, Judy hozzá lépett.

– Már attól féltem, nem érsz ide időben.

– Későn foglaltam helyet – magyarázta azonnal Doron. – Kész csoda, hogy egyáltalán sikerült ideérnem. Szinte semmilyen közlekedés nincs errefelé. Egy mazdra vett fel a szekerére a noodi állomáson.

Belépés előtt a templomajtóban megmosták egymás kezét. Judy Siaxennel volt párban, és egy kicsit tartott tőle, hogy a férfi ismét kötekedni fog, de Doron előtt valószínűleg nem akart elégedetlenkedni, így tökéletesen elvégezte a kézmosás szertartását, és beléphettek végre a templomba.

Egy idős nő sietett hozzájuk.

– Erre jöjjenek – mutatta meg a helyüket.

Judy és Doron értetlenül néztek össze. Az első sorban kaptak helyet, alig öt méterre az oltártól, amely mögött Shine Meron beszélni fog. Azonnal felismerték ennek a gesztusnak az egyedülállóságát, még ha az elégedetlenkedő politikus el is siklott felette.

– Miért? – csípte el Doron a halk, gyorsan elsuttogott kérdést.

– Nem tudom – súgott vissza.

Többet nem nagyon mertek beszélni, mert a templomban néma csend honolt, ráadásul az akusztika miatt minden belső zaj a többszörösére erősödött.

Aztán elhallgatott a gong, és Shine Meron Tia-rával az oldalán belépett a templomba.

Shine Meron mosolygott, és odaköszöngetett ismerőseinek, Tia-ra azonban mosolytalanul lépkedett mellette. Nem látszott annyira szomorúnak, mint legutóbb, de nem nézett se jobbra, se balra, és amikor végül Judyék mellé lépett az első sorba, csupán alig láthatóan biccentett feléjük.

Shine Meron felsétált a megemelt oltár mögé, és néhány percre lehajtotta a fejét. Amikor a csönd már szinte fájdalmas volt, akkor nézett csak fel, és mondta be az éneket.

Judy még sosem hallotta azt az iirkontot, amelyre tömeg rázendített. A szövegét sem értette pontosan, csak az utolsó versszakot, amelyet kétszer is elénekeltek:

Ap, ap, ye-flaa tood dibraatist staas!

Ap, ap, ye-deeyap faarinis naas!

Ap, ap, ood eetęsu dihoom,

Dihoom det aalin siiktęr

Veem naa onu loon stendęr,

Ap, ap, veem 'yun ubęr naa loon!

Fel, fel, a legfényesebb csillagokig!

Fel, fel, ott nincs többé távolság!

Fel, fel, ahol már vár a haza,

A haza, amelyet mindig kerestél,

Ahol nemcsak te maradsz életben,

Fel, fel, ahol soha nem leszel egyedül!

Az ének, bár szótagszámra és tartalomra iirkont volt, ennél a versszaknál már inkább győzelmi himnusznak hatott, főleg, ahogy a gyülekezet a negyedik „Fel, fel”-t énekelte. Még Siaxen sem tudta kivonni magát a hatása alól, bár egy kukkot sem értett az egészből.

Shine Meron nem énekelt: két öklét az oltáron pihentette, tekintete meg rajtuk pihent, amíg el nem hallgatott az ének. Akkor kinyitotta a Bokrát, és halkan, mégis tisztán és érthetően olvasni kezdett.

– Ez itt a vég. De ez itt a kezdet – olvasta fel a psiket, majd egy kis szünet után folytatta a mandisszal. – Mert a világban nincsenek igazi kezdetek és végek, csak mi, emberek nem bírjuk élni és értelmezni a tagolatlan időt, ezért saját szempontjaink szerint felosztjuk azt. Még a születés és halál is csupán ennek a tagolásnak részei, bár nyilván nagyobb jelentőséggel bíró részei, mint az évek, hónapok és napok. Mégsem igaz, hogy a születés lenne a kezdet, és a halál a vég. Az igazi kezdet az első gondolat felhangzása volt, és az igazi vég az utolsó gondolat elhallgatása lesz.

A safir felemelte a fejét, és becsukta a könyvet.

– Ez itt a vég. De ez itt a kezdet – ismételte meg a psiket. – Vég mindazok számára, akik itt maradnak a Niesen, és kezdet azok számára, akik vállalják azt, hogy visszajönnek velem a Földre. Azért búcsúzom el most tőletek, mert számotokra nem lesz más ez a vég, mintha lefeküdtem volna. Hiszen olyan út lesz ez, amely már nem fog ide visszahozni hozzátok, sőt, abban is biztos vagyok, hogy nem sokkal fogom én sem túlélni az utazást. Mégis mennem kell, mert az én felelősségem most már nem itt van, hanem azon a bolygón és abban a közösségben, amelynek megszületésekor ott álltam, sőt, magam is segítséget nyújtottam benne. Az összes gyermekemet eltemettem. Ezt az egyet nem fogom. Hazamegyek, hogy ő temethessen el engem. – A meglepődés, amely a gyülekezet eddig hangját elvette, hirtelen semmivé foszlott, és először hangos kiáltások hangzottak fel a templomban, majd az egész közösség felzúgott.

Judy és Doron döbbenten néztek egymásra, Siaxen pedig értetlenkedve hajolt közelebb:

– Mit mondott?

De mielőtt válaszolhattak volna neki, Shine Meron felemelte a kezét, és folytatta.

– Elhatározásom végleges. Csak egyvalamit szeretnék még mondani: aki velem jön, az nem jöhet többé vissza. Ez itt egy vég. Még ha egyúttal kezdet is.

Judy nem tudott tovább úgy tenni, mintha nem hallaná Siaxen türelmetlen kérdését, ezért mély levegőt vett, és a politikushoz fordult.

– Hazamegyünk, Meron.

Siaxen arcán látszott, hogy nem fogta fel azonnal a szavak értelmét, de egy kis idő múlva kezével az ég felé intve visszakérdezett:

– Oda haza?

Ap, ap, ood eetęsu dihoom – jutott Judynak eszébe az előbb énekelt verssor. Fel, fel, ahol már vár a haza.

– Igen, oda – felelte.

14. FEJEZET

Giin

Giin felsóhajtott. Nem számított arra, hogy az Alfán is ez fogja várni, pedig sejthette volna.

Bár a landolás a bolygón zökkenőmentesen ment végbe, és űrhadászaik támogatásával napok alatt elfoglalták az egyes kontinenst is, néhány órával később Giin már nem ért rá harcászati kérdésekkel foglalkozni. Alig építették ki az alapvető védelmi vonalakat, amikor az első kaveni küldöttség megérkezett.

Giin természetesen fogadta őket. Az egyik elfoglalt külsős kisváros iskolájában volt a támaszpontjuk, és miközben a reá várakozó küldöttséghez tartott, szeme el-elkalandozott a különböző nagybetűs feliratokon és szlogeneken. „Az ifjúságé a jövő!” „A hagyomány a múltba kötöz, és megfojt!” „Nem fontos, mi volt tegnap, az a fontos, mit teszel ma, hogy a holnapot építsd!” A bárgyú szlogenek azonnal a Bokrát idézték az eszébe: „Aki a múltat tagadja, az életet tagadja, s aki a múltat átírja, a jövőt lopja meg.” Vajon történelmet sem tanítottak ezek között a falak közt? És a régi korok irodalmát, költészetét, zenéjét sem? Vagy csak a Kaven tartozott a múlthoz és az elvetendő hagyományhoz? Fejét csóválva lépett be a terembe, ahol már vártak rá.

Nem volt nagy küldöttség, mindössze két nőből és két férfiból állt. Mind a négyen külsős ruhában voltak, és bár éhezés vagy a fizikai nyomor jele nem látszott rajtuk, a szemükben és tartásukban uralkodó megtörtség megindítóan szánalmas látvánnyá tette őket.

– Miben segíthetek? – kérdezte Giin a kölcsönös üdvözlések után nitanul.

A küldöttség tagjai összenéztek, aztán a legidősebbnek látszó nő válaszolt.

– El szeretnénk menni innen, mazdra. Úgy hallottuk, hogy az Oderut fogad be kavenieket. Azt szeretnénk tudni, minket is befogadnak-e. És ha igen, mikor mehetnénk.

Giint meglepte a kérés. A Shremeyán is váratlanul érte a kivándorlók tömege, de ott meg tudta őket érteni. Az Alfán azonban nem volt annyira rossz a helyzet.

– Miért?

A küldöttség tagjai összenéztek, aztán a fiatalabb nő szólalt meg: negyven-ötven év körüli lehetett.

– Mert akkor talán még meg lehet menteni a gyerekeinket, akik nem tudnak nitanul, nem ismerik a Bokrát, a hagyományokat, nem tudják, mi az a nagycsalád, nem tudják, kik is ők valójában, milyen gazdag az a világ, amelyet ők sosem ismertek. – Szeme a beszéd alatt lelkesen csillogni kezdett, és egyre jobban belelovalta magát. – Még ha az Oderut fel is szabadítja a bolygót, itt már meghalt a Kaven. Nincs többé. A mazdrák túlnyomó részét régen kivégezték vagy deportálták, a nagycsaládokat széttelepítették, a nitant és a Bokrát betiltották, gyerekeink fejét teletömték azzal a szöveggel, hogy a Kaven az emberek életére tör! Ha maradunk, biztosan elvesznek számunkra a gyerekeink, hiszen már most is inkább külsősök, mint kaveniek. Ha elmehetünk és felkereshetjük azokat a családtagjainkat, akik az Oderuton élnek, és újra beilleszkedhetünk a Kaven rendszerébe, akkor még lehet remény a számukra. Itt nincs.

Szavaira a másik három élénken bólogatott, aztán a fiatalabb férfi vette át a szót.

– Belefáradtunk az állandó háborúkba is. Az elmúlt tizenöt évben folyamatosan dúltak a harcok, hol csak itt-ott, hol az egész bolygón.

– És miért maradnánk itt? Senki sem állt mellénk, hogy segítsen! Maga is tudja, mi történt Quiescóban, az egyetlen, aki megpróbált nekünk segíteni, az Grom Lichi volt, pedig ő a CSU egyik hivatalnoka! – kiáltott föl a fiatalasszony férje szavába vágva. – Miért maradnánk hát itt?

Aztán ismét a férfi szólt, majd a nők, és Giin egy idő után elveszítette a fonalat. De a lényeget értette. Az, amit a fiatalabb asszony mondott először a gyerekekről, minden egyéb érvnél nyomósabb volt a számára, sőt, ahogy később kiderült, nemcsak az ő számára.

Miután körbeküldte a kérdést az oderuti kaveni közösségekben, nagyon gyorsan nagyon sok elfogadó választ kapott. Pedig ez alkalommal nem csupán arról volt szó, hogy egy nagyobb közösséget segítsenek hozzá ahhoz, hogy többé-kevésbé egy tömbben letelepedjenek, az alfaiak kérése az volt, hogy fogadják be őket: olyan távoli rokonokat, akikről azelőtt talán nem is hallottak, mindezt pusztán a családi és közösségi hagyomány alapján.

Amikor a kaveniek megtudták, hogy szabad az út az Oderut felé, olyan tömegekben hagyták el az Alfát, hogy a nagy, katonai szállítók, amelyek a bolygóra hordták az utánpótlást, sokszor megrakottabban távoztak, mint ahogyan érkeztek.

Giin szomorúan állapította meg magában, hogy a Shremeya után az Alfa is a semmibe tűnik. De érzéseit megtartotta magának: tökéletesen megértette a távozókat. Ha lenne családja, gyerekei, ő is itt hagyná az Alfát, ahogy még a háború előtt tervezte is: olyan messze költöztetné innen őket, amennyire csak lehet.

Eközben az előrenyomulás szép lassan folytatódott, és a hadsereg megvetette lábát a hármas kontinensen, ahol Quiesco és Ares, a bolygó két fővárosa volt.

Quiescót 3945 nyári napfordulója idején, a Megbékélés ünnepén, Endeu halálának kaveni évfordulóján foglalta el az előrenyomuló hadsereg. Az ünnepet nem szervezte meg senki: a bolygón maradt kaveniek azonban megtalálták a módját, hogy bejussanak az immár évek óta elzárt területre, és megszólaltassák a Nagytemplom gongját. A hang nem csupán Quiesco egyik körzetét járta be, hanem a lakott univerzum minden pontjára eljutott, mivel a vállalkozó szellemű fiatalok egyike vitt magával egy detát, amellyel kapcsolatot teremtett a bétai Kaven médiaállomásával, az pedig gondoskodott róla, hogy a kép és a hang minden blathaasba eljusson.

Giin egyszerre figyelte meghatódva és aggodalmasan a közvetítést. Aggodalma nagyon hamar beigazolódott: néhány órával később megtudta, hogy a Paul Martyn vezette hadsereg a még el nem foglalt déli tranzitállomáson belépett a rendszerbe.

Már nem volt, aki előre figyelmeztethette volna őket a támadásra.

***

Kop, kop, kop…

Aztán kicsit gyorsabban: kop, kop, kop – mintha kavicsokat dobálna valaki a tetőre, gondolta Giin félálomban, és megpróbált nem tudomást venni a zajról. Aludnia kell, és talán még egy órája sincs, hogy lefeküdt…

Szobájának ajtaja ekkor hatalmas csattanással kinyílt, és valaki felkapcsolta a világítást.

– Uram, ébredjen! Azonnal el kell mennünk innen! – hallotta a kiáltást.

Naom Chay, testőrsége vezetőjének hangja ébresztette félálomszerű állapotából. Ha ő jön, akkor nagy baj van.

– Mi történt? – kérdezte Giin, miközben fél lábbal már ki is szállt az ágyból, és kezével talárja után nyúlt, hogy amilyen gyorsan lehet, magára kapja.

– Ne azt, uram – állította meg Chay hangja. – Hoztam külsős ruhát. Bekerítettek, nem tudom, hogy leszünk képesek kijutni innen, de az a ruha csak hátráltatna.

Nem sokkal később már egy járműben ültek. Amikor felszálltak, már heves harcok dúltak főhadiszállásuk környékén. Egy ideig lopakodva repültek Ares felé, végül leszálltak, és a gépet elhagyva gyalogszerrel indultak tovább. Amikor a külsős főváros peremén jártak, Giin felhívta Matét.

– Még élek, Mate. Ares mellett vagyok. Nem tudom, hogyan leszek képes előkeveredni innen, sőt egyelőre azt sem tudom, hogyan leszünk képesek egyáltalán bejutni a városba – hadarta, amint készüléke kapcsolatot teremtett a murataiéval.

Egy hosszú pillanatra csönd lett, és Giin bár nem kapcsolt holoadásra, és így nem látta a parancsnok arcát, elég jól maga elé tudta képzelni, ahogy beindulnak a kerekek az agyában.

– Rendben – felelte végül Mate további kérdezősködés nélkül. – Azonnal kiadunk egy közleményt, uram, hogy él. Majd úgy teszünk, mintha visszatért volna a frontnak erre az oldalára, ehhez persze szükséges lesz arra, hogy holón továbbra is jelentkezzen, sőt, a közeljövőben beszédet is…

– Tudom, Mate – szakította félbe Giin. – Innen azonban nem tudok közleményt kiadni. Keresnem kell egy helyet, ahol ezt megtehetem. A hadsereg irányítását pedig Eynteis főparancsnok vegye át. Milyen egyébként a helyzet?

– A bolygóhadászokat több ponton is visszaszorították. Ha most Aresban van, uram, az azt jelenti, hogy sikeresen benavigáltak a már elfoglalt területek közepére, bár Ares nagy része még az ellenállók kezén van. Viszont a Paul Martyn…

Mate nem folytatta, Giin pedig nem is tudott reagálni, mert készüléke hívást jelzett. Az informátora, Meenain volt az.

– Ne haragudjon, Mate, majd később visszahívom – búcsúzott sietősen, miközben megpróbált a sebesen menetelő Chay és társai nyomában maradni. – Igen? – szólt bele a detába Meenainnak, miközben lehajolt, hogy egy visszacsapódó ágat elkerüljön.

– Hát megvan! – kiáltott fel megkönnyebbülten a nő. – Már azt hittem, nem sikerült időben elmenekülniük.

– De, sikerült. Viszont nem sikerült időben átjutnunk a front túloldalára.

– Merre vannak most?

– Közel Areshez. De ez nem fontos. Ha hírei vannak…

– Igen, tudom, már sikerült elérnem azt a muratai űrhadászt, sőt, a maga titkárát is. Merrefelé vannak?

– Az ipari negyed felé tartunk. Ott szeretnénk bejutni a városba.

– Ott, ahol a régi Raas-cégek is voltak?

Giin nagyot nyelt.

– Ott – mondta nehéz szívvel.

– Mikor érkeznek?

– Egy óra múlva.

– Kimegyek magukért – felelte a választ hallva Meenain, majd bontotta a vonalat.

Nem sokkal később egy kiszáradt patakmederben megálltak pihenni.

– Jókora cégek voltak itt – jegyezte meg a patakmeder növényzetének fedezékéből kitekintve Chay.

– Nagyon nagyok. Több tízezer embert foglalkoztattak.

Most azonban már csak a terület nagysága beszélt a régi gazdagságról: sem a gyárak, sem az azokat irányító családok nem voltak többé sehol.

Az ő családjuk vagyonából sem maradt semmi. A muratai cégrész egy éve pusztult el, a decaroni jóval korábban, még a háború előző szakaszában. A Raas-családból is alig maradt valami, s ha egyszer véget ér a háború, örülhetnek, ha egyáltalán képesek lesznek egy kisebb blathaast felépíteni.

Ha egyszer véget ér…

Néha úgy nézett ki, hogy soha nem fog.

Amikor visszagondolt az életére, úgy érezte, egész felnőttkora a háború jegyében telt, még azok az évek is, amelyekben még csak nem is sejtette, hogy háború lesz. Yaan visszatérésével pedig megállt az előrenyomulás, és ki tudja, nem omlik-e össze az egész front, és kényszerülnek meghátrálásra?

Meenain a semmiből toppant eléjük.

– Azonnal jöjjenek – intett köszönés helyett. – Az előbb volt errefelé egy elterelő összecsapás, ki kell használnunk!

Rövid, de annál sebesebb futás következett a gyártelep volt raktárrészlege felé. Egy jókora biztonsági jármű parkolt a tér szélén.

Giin és társai úgy torpantak meg, mintha fal állta volna útjukat, de Meenain hátra se nézve intett nekik.

– Jöjjenek, ez a mienk! – Csak miután mindannyian beszálltak, és felemelkedtek, akkor magyarázta meg: – Ez volt a legbiztonságosabb jármű, amit szerezni tudtam.

– A Biztonsági Szolgálatnál dolgozik? – kérdezte Chay bizalmatlanul.

– Nem, a katonaságnál. De most nagyon szoros a viszony a két szerv között.

– Hová megyünk? – kérdezett közbe Giin is.

– Valakihez, akit jól ismer – fordult hátra Meenain, és egy pillanatra elmosolyodott.

***

– Úgy látom, ez a háború többé már nem kizárólag a fiatalok ügye – nézett végig Erton mosolyogva Giinen.

Giin viszonozta a játékos mosolyt.

– Te sem lettél fiatalabb, amióta utoljára láttalak – jegyezte meg csípősen. – Úgy emlékeztem, barna a hajad.

– Neked is fekete volt – emlékeztette Erton.

– Tehát én mentem át nagyobb változáson, és te nyertél – foglalta össze Giin. Mindketten felnevettek. – Képzelem, mit szóltál volna, ha látod, hogyan menekültünk el. A testőreimnek kis híján a hátukon kellett behozniuk.

– Ez nem így van – szólt közbe Chay. – Giin-ra ugyanúgy teljesített, mint bármelyik emberem.

Giin összenézett Ertonnal.

– Nyugodtan elhiheted, úgysem érzékeled, mit gondol valójában.

Újra felnevettek, Chay pedig elvörösödött.

Amikor elkomolyodtak, Erton Chayhoz fordult.

– Nehogy megbántódjon két öreg tréfálkozásán! Nézzük inkább a tervet, hogy hogyan juthattok ki minél hamarabb. Van egy útvonalunk, bár – nézett jelentőségteljes pillantással Giinre – ez sem életbiztosítás.

– Az uniós katonaság utánpótlásvonala, ahol több emberünk is van – vette át a szót Meenain. – Onnan pedig az egészségügyi vonal vinné tovább magukat a front túloldalára. A fő probléma azonban az, hogy magát, Giin-ra, túlzottan jól ismerik már szakállal meg anélkül is. Ami azt jelenti, hogy egy kicsit át kell alakítanunk.

Így került Giin három nappal később Chayjal, Meenainnal és két másik testőrével együtt az Első Expedíciós Hadsereg utánpótlás-központjába.

Most már nem látszott Giinen sem a kor: haja újra koromfekete volt, csakúgy, mint a szeme, bőre pedig a speciális pigmentkezelésnek köszönhetően csokoládébarna. Ha tükörbe nézett, nem ismert magára. Még a ráncai is eltűntek, alig nézett ki harminc évesnek, amennyi a személyazonosítóján állt.

A Meenaintól szerzett terepszínű egyenruhákban jól belesimultak a környezetükbe.

Feladatuk egy tehersikló megpakolása és frontra juttatása volt. A pakolás végtelenül unalmas és hosszadalmas munkának bizonyult, és már-már úgy látszott, hogy különösebb esemény nélkül megússzák, amikor Grom Lichi jelent meg az udvaron.

Giin minden álcázása ellenére szédült idegességében, de a többiekhez hasonlóan ő is megállt a rakodásban, hogy tisztelegjen az F–1-es tisztnek.

Lichi lazán viszonozta a tisztelgést, aztán intett, hogy dolgozzanak tovább, miközben lassan végigsétált az udvaron, és mindent ellenőrzött: belenézett a siklókba, átfutotta a különböző listákat és kimutatásokat, váltott néhány szót a rakodó katonákkal.

Giin hiába remélte, hogy azok között lesz, akiket kihagy az ellenőrzésből. Pár csomag volt csak hátra, amikor Lichi melléjük ért.

A Chaytól elkért szállítólevéllel a kezében Lichi komótosan végigballagott a járművön, megnézegette a feliratokat, aztán a tejporos csomagokat rakodó Giinhez lépett.

– Letenné egy pillanatra a dobozt?

– Persze – felelte Giin nyugalmat erőltetve magára.

– Köszö… – kezdte volna Lichi, de Giin arcára pillantva elakadt a szava.

Giin úgy tett, mintha nem venné észre a vizslató pillantást, és ügyesen a földre tette gépe rakományát. Amikor felnézett, látta, hogy Lichi még mindig őt fürkészi.

– Igen, uram? – kérdezte készségesen, és kiugrott a fülkéből.

Jól kiszámított mozdulata megtette a maga hatását: Lichi elfordította róla a tekintetét, és a csomagokhoz lépett. Később azonban újra Giin mellé állt, és ránézett.

Giin érzékelte a gyanakvást és a zavarodottságot Lichin, de ezek az érzések sokkal visszafogottabbak voltak, mint amire számított. Ahogy a tiszt arcát nézte, arra gondolt, hogy ő vette el a lányát, ő volt az apja a kisfiuknak – az ő unokájának. És most mindketten halottak. Mire idáig jutott, Lichi arca is megváltozott, és a tétovaságot helyét a felismerés vette át. Giin nem hajtotta le a fejét, most már fölösleges is lett volna.

Vesztett.

A parancsnok azonban nem szólt sem az őt kísérő altisztnek, sem az ügyeletes katonák vezetőjének. Váratlan indulatáról csak ökölbe szorult keze árulkodott.

– Nyissa ki azt ott – parancsolta váratlanul Giinnek, és fejével az egyik doboz felé intett.

Giin meglepődött, de készségesen kinyitotta az egyszerű zárszerkezetet.

Lichi belepillantott, aztán Giinre nézett a tejporos zacskók fölött. Arcukat alig fél méter választotta el most egymástól.

– Legyenek nagyon óvatosak ezekkel a tejeszacskókkal – mondta közömbös hangon Giinnek. – Könnyen kiszakadnak.

– Majd vigyázunk – bólintott Giin.

– Helyes – felelte Lichi, és felegyenesedett. – Berakodhat.

Giin kábán engedelmeskedett. Nem értette, mi zajlott le Lichiben az elmúlt pillanatokban, de nem tudta volna úgysem kitől megkérdezni: Meenain, aki a kérdésre válaszolni tudott volna, nem volt sehol, igaz, ő egyébként sem jött volna velük, csak idáig hozta el őket.

Amikor végezvén a berakodással beültek a sikló első részébe, megszólalt a vészt jelző sziréna, és automatikusan bekapcsolt a jármű holokészüléke.

– Riadó, riadó minden egységnek! – hadarta egy ideges hang. – Rendkívüli közlemény követke…

A következő szavakat azonban már nem lehetett hallani, mert elnyomta az előttük haladó jármű felől érkező hatalmas robbanás.

Egyik testőre Giinre ugrott, miközben Chay hiába próbált korrigálni a gép sebességén és haladási irányán: a légnyomás úgy megdobta őket, hogy lerepültek pályájukról, és a sikló többször is átfordult a saját tengelye körül, mire megállt. A megkezdődött holoadás közben zavartalanul folyt tovább, és Giin, miközben megpróbált magához térni, furcsán kiélezett figyelemmel hallgatta a kommentátor szavait.

– … léptek az Alfa rendszerébe. Az előzetes jelentések szerint valóban nem oderuti gyártmányú hajókról van szó. Vezetőjük, az állítólagos Shine Meron néhány perccel ezelőtt megadásra szólította fel Paul Martyn főparancsnokot, aki azonnal visszauta…

A fegyverek kerepelése és a gránátok sorozatos robbanásai elnyomták az egyre halkuló adást, amely néhány pillanat múlva meg is szűnt, ahogy a sikló energiarendszere végleg leállt.

Giin megpróbált megmozdulni, de nem volt könnyű. Egyik lába beszorult az ülése alá, s bár nem volt eltörve, nem tudta kiszabadítani. Testőre, aki a robbanás pillanatában rávetette magát, súlyosan lógott rajta, s nem kellett túl sok szakértelem ahhoz, hogy megállapítsa: nem élte túl a zuhanást. Chayt és a másik testőrt viszont nem látta sehol: ők valószínűleg kizuhantak a kitört szélvédőn át.

Legalább negyedórába került kiszabadítania magát a szék fogságából, miközben agya az előbb hallott információkon járt.

Shine Meron? Valami rossz flooista vicc lehet. Hogyan egyezhetett bele ilyesmibe akár Chosan, akár Mate? Pillanatokon belül kiderül, hogy az egész csak blöff, és az sokkal rosszabb helyzetbe sodorja őket, mintha nem csináltak volna semmit, arról nem is szólva, milyen fájdalmas lehet a birodalmon belül élő és reménykedő kavenieknek, hogy ilyen otromba módon gúnyolják ki várakozásaikat, bármennyire gyerekesek legyenek is.

A düh segített végül kiszabadulnia, de az a lendület, amellyel kirántotta lábát, akkora volt, hogy kiesett a fejjel lefelé álló járműből, és a földre zuhant. Keze, amellyel a fejét védte, nagy reccsenéssel eltört, és a fájdalomtól néhány percig nem is látott. Nyelvén a vér sós ízét érezte.

Amikor újra képes volt látni, az első, akit észrevett maga előtt, Chay volt. A férfi még élt, a mellkasa emelkedett és süllyedt, de nem volt eszméleténél. Harmadik testőrének híre-hamva sem volt.

Saját fájdalmát leküzdve közelebb mászott Chayhoz, hogy megnézze, mi a baja.

Nem jutott azonban messzire. Valahonnan felülről egy kiáltás hallatszott, aztán felporzott körülötte a föld.

– Floo vęKaven en vęAlfa! Légy kitartó a Kavenért és az Alfáért!

Flooisták – gondolta, ahogy a lövedékek a testébe martak.

Miközben elsötétedett előtte a világ, arra gondolt, hogy a magát Shine Meronnak mondó férfinak nagyon össze kell szednie magát, ha nyerni akar.

15. FEJEZET

Yaan

– Szóval erről lenne szó – mondta, miközben ujjai között a kicsi, fényes tárgyat forgatta. – Nem néz ki túlzottan veszélyesnek.

– Kívülről semmiben sem különbözik az SM–664-es egy lövedékétől, és maga a fegyver kis átalakítással kitűnően alkalmas a röppályára állítására – magyarázta a mérnök komoly arccal. – Viszont az eltérő technológiának köszönhetően semmilyen ismert pajzs és erőtér nem képes megállítani. Legalábbis eddigi kutatásaink szerint. A lítium, amely…

– Nem hiszem, hogy egy tudományos magyarázattal bármit is tudnék kezdeni – vágott a hosszadalmasnak ígérkező magyarázatba Yaan. – Jobban érdekelne az, mikorra lesznek képesek sorozatban gyártani.

A férfi arca elfancsalodott.

– Talán két hónap múlva. Ami természetesen azzal is együtt jár, hogy a hadsereg fegyvereit be kell vonnunk, hogy megfelelőképpen átalakíthassuk őket. És…

– A másik kérdésem az lenne, hogy mi tudunk-e olyan pajzsot előállítani, amely megvéd minket ez ellen a lövedék ellen.

– A lövedék ellen semmilyen most használatos pajzs nem véd meg – jelentette ki ellentmondást nem tűrő szakmai büszkeséggel a mérnök.

– Ez baj. Pár hónap múlva már az ellenségnek is a birtokában lesz ez a technológia, ha ugyan nincs már most is náluk, és akkor ugyanolyan védtelenek leszünk, mint ők. Ezért azt javaslom, hogy a lövedékeket egyelőre ne fejlesszék tovább. Inkább dolgozzanak ki egy olyan technológiát, amely megkönnyíti az ellene való védekezést.

– Értettem, uram – bólintott a mérnök.

– Nekem pedig hozzon egy átalakított SM-664-est az irodámba száz-százötven lövedékkel. Szeretném kipróbálni.

Megörült saját, hirtelen jött ötletének, hogy lemegy a lőtérre. Legalább addig kikapcsolódik egy kicsit az állandó szellemi készenlétből, amíg a lőtér különböző szimulációs részein végig nem próbálja, mit is tud ez az új kis szerkentyű. A háború egyre jobban hasonlított egy stratégiai játékra, ahol minden egyes lépésnek hatalmas jelentősége van, így nem lehet hibázni.

Nem ehhez volt hozzászokva.

Még Giin sem tudta soha annyira megszorítani, mint ez a hirtelen előkerült niesi – akár ő Shine Meron, akár nem. Ezért is javasolt fegyverszünetet az elnöknek.

– Nem kötünk fegyverszünetet, pláne nem a niesiekkel! – kiabálta dühösen az elnök.

Fuhuyen, aki szintén résztvevője volt a holobeszélgetésnek, ugyan nem szólt semmit, de Yaan látta rajta, hogy mit gondol, és saját tábornokai véleményét is ismerte.

Legalább annyi időre fegyverszünetet kellene kötniük, amíg össze nem szedik magukat, túllépnek az idegenek megjelenése okozta sokkon, és kezdenek valamit az általuk hozott új technológiával, amely állandó védekezésre kényszerítette őket.

Persze, az is lehet, hogy a niesiek nem akarnak fegyverszünetet kötni, az Oderutot meg annyira felzaklatta Giin eltűnése, hogy biztosan nem akarnak tárgyalni, de ebben nem lehetnek biztosak, amíg az első gesztusokat meg nem tették.

– A birodalom érdeke a fegyverszünet, uram – mondta szinte könyörögve az elnöknek, de ő lesöpörte az érveit.

– A birodalom érdeke az, hogy végezzünk az ellenfeleinkkel, és addig harcoljunk, amíg akár csak egy is él belőlük!

– A Nies ellen nem nyerhetünk. Fejlettebbek nálunk, és most már az is biztos, hogy a galaxisnak nem ebben a szektorában vannak a bolygóik, és bármikor küldhetnek újabb hadseregeket…

– A Niesnek nincs több hadserege, tábornok – mondta az elnök ellentmondást nem tűrő hangon. – Ha lenne, háromszor ennyi embert küldtek volna, és időhúzás nélkül megnyerhették volna a háborút, arról nem is szólva, hogy az első két hadsereg érkezése óta egyetlen újabb csapat érkezéséről sem kaptunk hírt. Biztos vagyok abban, hogy a Nies, amely eddig sem óhajtott belefolyni az ügyeinkbe, most sem fog további lépéseket tenni. E két sereg megsemmisítésével elérhetjük, hogy a Nies soha többé ne tegye a lábát az univerzumnak ebbe a részébe, és még az oderutiak harci szellemét is megnyirbálhatjuk.

Olyan logikusnak hangzott mindez, mégsem volt képes fogást találni a niesi hadvezéren. Még soha nem került ilyen helyzetben: tudta, hogy el fogja veszíteni ezt a küzdelmet. Mintha az univerzum legnagyobb sakkmesterével ült volna szemben.

***

Yaan hitetlenkedve meredt a holoernyőre.

– Magánál mi a helyzet a hármas körzet fő kijárati szektorában a 3-111-1-411.71-es pont körül? – kérdezett bele a mikrofonba.

Az irányító szenvtelen hangon válaszolt.

– A hetes és a harmincegyes konduktok elfoglalták a szektort, és az ellenség visszavonult a 2-155-2-388.88 felé.

Hát mégsem csak az ő szeme káprázott!

Elégedetten mosolyodott el. Bejött a csel, pedig biztosra vette, hogy ellenfele észreveszi.

A pillanatnyi elégedettség helyét szinte azonnal az aggodalom vette át. Ujjait végigfuttatta a billentyűzeten, és megpróbált annyi vészhelyzetet szimulálni, amennyi egy ilyen kis területre korlátozva lehetséges volt.

– Nem, úgy tűnik, mégsem csapda – dünnyögte maga elé bő félóra múlva. Amikor megszólalt a detája, összerezzent. Sürgős hívás.

– Igen? – szólt bele oda se nézve.

– Én vagyok az, apa. Emilie – hangzott fel a vékony hang.

– Szervusz, Emilie. Mi a baj?

– Nagyon rosszkor hívtalak?

– Hát… – Nem akart igennel válaszolni, mert nem nagyon tudott volna jobb alkalmat javasolni, s Emilie-nek nyilván megvolt az oka arra, hogy éppen most keresse. – Mondd csak.

– Igaz az, hogy anya… azaz Judy előkerült?

Yaan meglepődött.

– Nem hallottam róla. Miből gondolod?

– A hírekben mondták. Judy Raas. Az az igazi neve, ugye?

Yaan annyira megdöbbent, hogy először meg sem tudott mozdulni.

– Honnan tudod? – nyögte végül.

– Láttam egy képet Nora mamánál. Egy lezárt borítékban. Csak azért nyitottam ki, mert… – Elvörösödött. – Az volt ráírva, hogy „Judy és David”, és nagyon kíváncsi lettem.

Yaan úgy érezte, mintha lehűlt volna körülötte a levegő.

– Igen?

– Egy régi esküvői meghívó volt…

– Azonnal kapcsolj védett hívásra – szakította félbe Emilie mondatát Yaan. Bár valószínűtlennek tűnt, hogy bárki is belehallgasson a beszélgetésbe, mégis úgy érezte, hogy erről a témáról rajtuk kívül senki sem szerezhet tudomást. – Igen?

– Semmi más – felelte immár jóval kevésbé magabiztosan Emilie. – Csak ennyi. Judy és David Raas meghívják Nora Lichit és családját az esküvőjükre.

Yaan fejében egymást kergették a gondolatok.

Judy és David Raas meghívják Nora Lichit az esküvőjükre? Miféle tréfa ez?

– Grom anyját kérdezted már? – tette fel az első épkézláb kérdést, amely az eszébe jutott.

– Nem mertem – rázta meg a fejét Emilie. – De megnéztem az akkori újságokat, és megtudtam, hogy Judy férje, David Raas igazából David Freymen volt, és külsős, mégpedig primusi származású. Talán innen ismerte Nora mamáékat.

Yaan, bár a legszívesebben azonnal felhívta volna Lichit, visszafogta magát.

– És honnan hallottad, hogy Judy előkerült? – kérdezte inkább.

– A hírekből. Volt valami részlet az oderuti média műsorából, ahol említették, hogy a niesi csapatok behívásában a több évvel ezelőtt eltűnt és halottnak hitt Judy Raas játszott jelentős szerepet. – Emilie pillantásában furcsa, felnőttes fény villant, ahogy Yaanra nézett. – Gondolom, ez azt jelenti, hogy anya végig a másik oldalon állt. Ezért is ment feleségül ap… Gromhoz, mert így több információhoz is hozzájutott…

Yaan úgy érezte, mintha megpörgették volna.

Most mondja azt a gyereknek, hogy a nevelőapja is hírszerző, csak éppen a másik oldalé, és talán éppen azért vette feleségül Judyt, mert tudta, hogy kicsoda, és szemmel akarta tartani? Hiszen talán nem is tudta. Bár ez az esküvői meghívó mást sugallt… Egy pillanatra elakadt a gondolatmenetben.

Judy él. Nem halt meg.

Szíve gyorsabban kezdett verni. Azt azonban még nem igazán tudta, hogy mit is érez: volt benne öröm, félelem, harag és egy jókora adag ijedtség is.

Judy él.

Emilie-re nézett, aki feszült arccal figyelte.

– Nem tudom, így volt-e, Emilie – felelte végül komoly hangon. – Grom Lichinek én parancsoltam, hogy védje meg Judyt.

Most Emilie-n volt a meglepődés sora.

– De hát te honnan ismerted Judyt?

– Már a múltkori beszélgetésünkkor szerettem volna elmondani, de akkor nem volt rá lehetőségem. – Mélyet sóhajtott. – Judy az unokatestvérem.

Emilie-nek ezer ráncba szaladt a homloka.

– Te is Raas vagy. – A mondat inkább kijelentésnek hangzott, de Yaan tudta, mire vár a lány, ezért bólintott.

– Így van. Kiszakadtam…

– Mint ap… Grom.

Yaan megzavarodott.

– Nem, Grom nem szakadt ki, csak a nagyszülei vagy a dédszülei.

– Akkor innen ismerték egymást anya előző férjével.

– Azt mondtad, a meghívó Nora Lichinek szól… – megállt.

Nora! David Freymen anyját, a mwakanei szabadságharcost is így hívják, akit annak idején ő engedett szabadon.

– Ez akkor azt is jelenti, hogy valójában én is Raas vagyok – szakította félbe gondolatait Emilie szomorú hangja.

Yaan tegnap még hazudott volna, ma azonban már nem tehette meg. Judy él. Ez mindent megváltoztatott.

Új elszántsággal a hangjában, a legkisebb habozás nélkül válaszolta hát Emilie-nek:

– Igen, azt. Sőt, még annál is többet. – Végignézett a kecses kislányarcon, a sötétszőke hajon, és felsóhajtott. Mintha nagyanyja gyerekkori képét látta volna maga előtt. – Ha tizennyolc éves korod előtt visszakerülsz a családba, akkor te vagy a Rass-család örököse is.

A kislány szeme nagyra tágult, bár neveltetése miatt nem érezhette át teljes egészében ennek a mondatnak a súlyát. Yaannak azonban jólesett végre kimondania.

Amikor elbúcsúzott Emilie-től, már tudta, mit kell tennie.

***

Yaan fáradtan nézett végig a napfényben fürdő téren. Szeme előtt még mindig a holokép kis pöttyei ugráltak, még mindig a harcoló csapatokat látta maga előtt – de az is lehet, hogy a lassan hetven órás ébrenlét miatt látott mindenhol színes foltokat.

Mindegy, nemsokára vége. Már csak négy óra, vagy még kevesebb, aztán pihenhet. Addig azonban szüksége van minden éberségére és figyelmére.

Kezét a zsebébe csúsztatta, ahol kitapintotta a kis ampullát. Még egy órát talán kibír nélküle, de aztán szüksége lesz rá. Ahogy múltak az órák, egyre kevesebb időre bírta ébren tartani egy-egy újabb adag.

Amikor elfordult az ablaktól, meglátta, hogy Lichi és az elnöki testőrgárda vezetője egyenesen feléje tartanak. Nem engedte, hogy arcán meglátsszanak az érzelmek, pedig a legszívesebben elfintorodott volna.

Az az ellenérzés, amely elítélése óta volt barátja felé irányult, az utóbbi napokban stabil utálattá nőtte ki magát.

Grom Lichi. Nora Freymen és Auron Lichi első gyermeke; annak a bizonyos Nora Freymennek az unokája; David Freymennek, Judy Raas első férjének az unokaöccse. A szamárlétra-mászás világbajnoka, aki bármit hajlandó volt feláldozni és felhasználni azért, hogy mindig följebb és följebb emelkedjen.

Nem volt végül szüksége a hivatalos dossziékra, hogy megtudja, amit tudni akart. A megfelelő embereket kellett csupán felhívnia: egy régi akadémiai ismerősét meg egy volt tanárát, és már össze is állt az egész történet.

Grom Lichi nagyanyja hírnevét és befolyását felhasználva kaphatott csak helyet a primusi katonai akadémián, abban a pillanatban viszont, hogy nagyanyja nemkívánatos személy lett, hivatalos nyilatkozatot tett, amelyben elhatárolódott tőle és nagyapjától, és segített mindkettejük bezáratásában nem sokkal az után a canopusi sakkvilágbajnokság után, amelyben ő és Judy kis híján életüket vesztették.

Ettől hirtelen nagyon magas rangra emelkedett az SE-n belül, ahol az ilyesmit mindig is kiemelkedően díjazták, és úgy nézett ki, hogy az elnöki testőrségben kap helyet, ha elvégzi az akadémiát. Aztán elbizakodottságában azt hitte, hogy megteheti, amit más nem, és nyíltan felvállalhatja, hogy a saját neméhez vonzódik.

Tévedett.

De aztán tanult ebből a tévedéséből, és most ő az Alfa kormányzója.

A nagy túlélő, aki mindig tudja, hogyan kell a víz tetején maradni.

Udvariasan biccentett a gárda jelenlegi vezetője felé, aki viszonozta üdvözlését.

– Hallottam, hogy a niesi-oderuti csapatok lassan teljesen kiszorulnak a naprendszerből – nyitotta a beszélgetést a férfi. – Engedje meg, hogy gratuláljak a sikerhez.

– Egyelőre még nincs szó győzelemről – utasította vissza Yaan a dicséretet. – Bár biztos vagyok abban, hogy az elnök jelenléte és beszéde megteszi majd a maga hatását, és a lelkesedés, amelyet a katonák között kelt, elősegíti a győzelem kivívását.

– Maga egyetért azokkal, akik szerint a niesieket valóban egy több száz éves tábornok vezeti? – kérdezte kíváncsian a testőr, majd azonnal hozzá is tette saját véleményét: – Nekem nagyon meseszerű ez az egész.

Yaan vállat vont.

– Nem tudom, ki az ellenfél jelenlegi vezetője, de az biztos, hogy kitűnő katona, és még ha ki is szorítjuk az Alfa rendszeréből, akkor sem végeztünk vele.

– Ha valóban a híres Shine Meron az, nagyon büszke lehet magára – vigyorodott el saját viccesnek szánt megszólalásán a gárda vezetője. – Tudja, ugye, hogy az elnök úgy döntött, először a Feisseneugh kastélyt látogatja meg, és csak azután jön ide?

– Nem, nem tudtam róla – felelte Yaan meglepődés nélkül. – És miért megy oda az elnök?

– A mai győzelmi jelentések záróaktusaként minden médiaállomás közvetíti majd a Meron-portré elpusztítását is.

Arcán minden bizonnyal meglátszott egy pillanatra, hogy mit érez, mert Lichi azonnal lecsapott rá.

– Talán nem tetszik az ötlet?

– Kitűnő médiafogás. De egyben elbizakodottságot is sugall. Még nem győztünk.

– Az elnök biztos a maga katonai tehetségében – magyarázta a gárda vezetője. – No, de megyek. Mr. Lichi úgyis négyszemközt akart beszélni magával. Még egyszer ellenőrzöm a fiúkat.

Ott is álltak egymással szemben, két régi barát. De nyoma sem volt már baráti érzelmeknek.

– Tehát? Mi az a nagyon fontos dolog, amit még az ünnepség előtt szerettél volna megosztani velem? – kérdezte Yaan.

– Hallottam, kutakodtál utánam. De el kell keserítselek: az elnök mindenről tud.

Yaan igazából meg se lepődött Lichi jólértesültségén.

– Nem akartam szólni róla senkinek. Csak kaptam egy fülest, és érdekelt, hogy mennyi belőle az igazság. Vajon tényleg annyira karrierista vagy-e, amennyire sejtettem, vagy sem.

– És mi lett az eredmény? – kérdezte Lichi gúnyosan.

– Hogy rosszabb vagy, mint hittem. És Judy…

Lichi előre lépett, és olyan erővel ragadta meg Yaan karját, hogy kis híján felszisszent.

– Ide figyelj – sziszegte Yaan arcába. – Ha bárki előtt megemlíted, hogy Judy kicsoda, megöllek.

– Nem akarom senkinek sem elmondani. Csak arra voltam kíváncsi, vajon te tudsz-e arról, kivel is éltél együtt.

– Persze, bár biztos voltam abban, hogy te is tudod, hogy tudom – mondta ingerülten Grom, és elengedte Yaan karját. – Éppen csak arra nem számítottam, hogy egyszer magad állsz elő ezzel.

– Kihasználtad Judyt.

– Éppen ellenkezőleg. Próbáltam megvédeni.

– És a fiad honnan van?

Grom izmai megfeszültek, s bár Yaan egy pillanatra biztos volt abban, hogy volt barátja nekitámad, végül nem mozdult meg.

– Ahhoz neked semmi közöd, hogy mi volt kettőnk között Judyval. A házasságom egyedül rám és a feleségemre tartozik. Ez nem a Kaven.

– Valóban nem az – biccentett Yaan, és hirtelen nagyon elfáradt.

Be kell adnia magának az újabb adag serkentőt, mielőtt túl késő lesz.

Amikor behúzta maga után az ajtót a kormányzati palota szobájában, és lerogyott az egyik székre, lassú mozdulattal vette elő a kapszulát.

Nem lenne szabad beadnia, de nincs más választása. Ébren kell maradnia.

A Grommal folytatott vita mintha minden maradék erejét kiszívta volna. Már maga sem tudta, mi a helyes, vagy mi a helytelen.

Az élénkítőszer beadása után hamar kitisztultak a gondolatai, és már csillagok sem táncoltak a szeme előtt. Izmait újra rugalmasnak érezte, érzékeit megfelelően gyorsnak.

Felállt, a tükörhöz ment, és végignézett magán, majd kezével ellenőrizte a fegyverét is.

Minden rendben.

Bekapcsolta a detáját, hogy megnézze, mi a hadihelyzet, de végül a hírekre váltott. Az elnöki beszéd utolsó mondatait kapta éppen el.

Az elnök arcát már nem mutatták, csupán négy katonát a nagy Feisseneugh kastély előcsarnokában, ahogy fegyvereikkel a több mint ezer éves portrét égették négyfelől.

Az erőtérmezőtől megfosztott anyag nagy lobbanással kapott lángra, s miközben porrá omlott, Martyn hangja a magasba szárnyalt.

– Mi nem a múltnak élünk, hanem a jövőnek! Nekünk nincs szükségünk arra, hogy a múltból irányítsák az életünket, nekünk az kell, ami előttünk van! Egy jobb, egy tisztább világ, amit mi építünk fel magunknak!

„Aki a múltat tagadja, az életet tagadja, s aki a múltat átírja, a jövőt lopja meg” – hangzottak fel Yaanban a Bokra szavai, és évek óta először érezte, mennyire igazak ezek a szavak.

Túl sokáig tartott a sötétség. És most sem ért volna véget, ha nincs Judy és Emilie.

Könnyed léptekkel hagyta el a szobáját, és lesétált a palota halljába, hogy ott várja meg az érkező elnököt. Még az sem zavarta, hogy Lichi mellé állt, úgysem szóltak egymáshoz.

Az elnöki jármű érkezése felélénkítette a hallban ácsorgókat.

A légmentesen zárt, de teljesen átlátszó tetejű kocsi élőben még nevetségesebb volt, mint a képeken: nagybátyja, Amraas kerti járművére emlékeztette, a különbség csupán abban állt, hogy az elnöki gépnek zárt volt a teteje. Amraasnak nem volt szüksége tetőre, ő nem félt attól, hogy elkap valamit.

Az elnököt megpillantva Yaan elképzelte, hogy egy gyakorlatilag halhatatlan embert lát maga előtt, mire olyan undor fogta el, amelyhez foghatót eddig csak biológiai apja felé érzett.

Aztán az elnök intett, és ők hárman a kocsi mellé léptek: legközelebb a testőr állt, mellette Lichi, a legszélén ő – így vonultak ki a palotának a nagy térre néző teraszára, ahol már várta őket a több ezer katona.

Az Első Expedíciós Hadsereg szinte teljes tisztikara ott állt félkörívben, s amikor megjelentek közöttük, feszes vigyázzba vágták magukat.

Yaan szeme elgondolkodva futott végig rajtuk.

Vajon közülük még hányan hisznek a mesének?

Nem tudott odafigyelni az elnök beszédére, pedig megpróbálta. De az Atenęma Gaadra szavai nem hagyták, hogy értelmet leljenek a folyamként áradó elnöki gondolatok.

– …ránk vár, hogy megalkossuk! Mi vagyunk az élet egyedüli reménye, akik … élő és éltető, a világ világossága, szülő és úr mindannyiunk fölött … Senki másra nem számíthatunk! … velem vagy fényben és sötétben, életben és halálban, induláskor és érkezéskor … Mi vagyunk saját életünk, saját sorsunk kovácsai! … megváltottad életemet, kimentettél a sírból, gyermekeddé fogadtál, örökségedből részt adtál … Itt vagyunk, együtt, nem hagyhatjuk egymást egyedül! … Legyél velem most is, amikor egyedül vagyok … A szeretet és a könyörület gyengeség! Nekünk erősnek kell maradnunk! … segíts, hogy legyen erőm az előttem álló úthoz, és szereteted ne hagyjon helyet a félelemnek … Ti vagytok a jövő, mi vagyunk a jövő! Atyám, a te kezedbe teszem le életemet. Csak ti! … segíts, hogy legyen erőm az előttem álló úthoz …

Segíts, hogy legyen erőm az előttem álló úthoz.

Ez a mondat visszhangzott benne akkor is, amikor Martyn ünnepélyes keretek között kiosztotta a különböző kitüntetéseket és előléptetéseket.

Amikor rá került a sor mint a legtehetségesebb hadvezérre, a birodalom egyedüli reménységére, Yaan alig tudta visszatartani ideges nevetését. A katonák hangos éltetése jól esett neki, de tudta, hogy úgysem tart már sokáig.

Csak néhány pillanata lesz, de a meglepetés az ő oldalán áll.

Már az akadémián is ő volt a leggyorsabb.

Egy töredék pillanatig végigfutott benne, hogy az a fajta erőtér, amely az elnököt védi, talán túl sok lesz még ennek az új lövedéknek is, de nem volt más választása. Miután ellépett előle a kitüntetést átadó tiszt, Yaan szemtől-szembe került az elnökkel. Egy végtelennek tűnő pillanatig farkasszemet néztek egymással, aztán Yaan, akinek a szavait a fél birodalom várakozva leste, csak annyit mondott:

– A háborúnak vége. – Aztán felemelte a teljesen átlagosnak látszó SM–664-est, és lőtt.

Annyit még látni vélt, hogy a lövedék áthatol az erőtéren, de semmi többet: valami rászakadt a vállára, és Yaan egyetlen hatalmas puffanással a földre esett.

Alig tudta tompítani az ütközést, és nem értette, mi történik körülötte, mert a fegyverzaj olyan hangos volt, hogy még a saját hangját sem hallotta.

Nem érzett fájdalmat, legalábbis semmi olyat, amelyet lövés okozhatott volna: jó pár másodpercbe került, mire rájött, hogy valaki a testével fedezi, azért esett el, és maradt sértetlen. Hiába akart azonban talpra ugrani, önkéntes testőre nem engedte.

– Maradj békén! – üvöltötte a fülébe. – Maradj békén, vagy leütlek!

Az egész lövöldözés nem tartott sokáig, talán még öt percig sem: a fegyverzaj helyét ekkor átvette a tisztek üvöltözése, akik a megvadult közlegénységet próbálták valahogy kordában tartani és a teret kiüríteni.

– Leszállnál rólam? – kérdezte Yaan ingerülten.

– Nem tudom. Elég kényelmesen fekszem – felelte Grom.

– Hol sebesültél meg? – kérdezte Yaan, miközben kikúszott Grom alól.

Gromnak válaszolnia sem kellett, Yaan azonnal látta, hogy hátából-lábából folyik a vér. Legalább tíz helyen megsebesült.

– Jól van, uram? – lépett melléje aggodalmas arccal az egyik tiszt.

Yaant meglepte a tiszteletteljes hang.

– Én jól – felelte. – Mr. Lichit azonban kórházba kell szállítani.

– Tudom. Nemsokára itt a mentő.

– Látod, jól meg volt ez szervezve – nyögte Grom.

– Nekem egyáltalán nem úgy tűnik – ráncolta a homlokát Yaan.

– Meghalt? – kérdezte aztán Grom. Nehezen lélegzett, ujjai görcsösen kapaszkodtak Yaan lábába.

Yaan próbált úgy fordulni, hogy lássa az elnöki kocsit, de csak a négy kereket látta, a kocsi utasát nem.

– Nem tudom.

– Meghalt – mondta a még mindig mellettük ácsorgó tiszt. – A tábornok úr golyója a homloka közepén találta el.

– Akkor jó – sóhajtotta Grom, és ujjai elengedték Yaan nadrágját. – Akkor van értelme meghalni.

– Marhaság – vágta rá azonnal Yaan. – Ilyenkor kell élni igazán.

– Mindegy… csak szólj az orvosnak, hogy siessen.

Mintha csak erre vártak volna, a semmiből két mentős termett mellettük, aztán újabb kettő érkezett. Rövid és ideges kiabálásokkal egybekötött közjáték következett, mire szállíthatónak ítélték Gromot. Amikor a hordágyra emelték, intett Yaannak, hogy hajoljon közelebb.

– Ne áztass el nagyon Judy előtt. Mondd meg neki… hogy … azért nem voltam annyira rossz fiú, jó?

– Majd megmondja neki maga – tolta odébb az egyik mentős Yaant udvariasan, de határozottan.

Újabb kaotikus percek következtek, aztán Isav került elő a semmiből.

– Az egész Első Hadsereg melletted áll, Paul. Az előbb ezt nyilatkoztam a sajtónak is. De ők mindenáron téged akarnak, az indokaidra kíváncsiak. Sokan a fejedet követelik. Valamit mondanod kellene.

– Várjanak egy kicsit. Még nincs vége.

– Jó – bólintott egykedvűen Isav.

– Egy hívást kell még lebonyolítanom. De nem itt. Bemegyek.

Körülötte katonák és mentősök sürögtek, de mindenki utat engedett neki. Szobájába érve aztán azt a számot tárcsázta, amelyet hosszú évek alatt sem felejtett el: Giinét. Remélte, hogy nagybátyja nem változtatta meg.

Szerencséje volt. Az elnöki titkár, aki a hívást fogadta, kérésére azonnal tovább kapcsolta.

– Itt Shine Meron.

– Paul Martyn vagyok.

– Láttam, lelőtte az elnököt.

– Le.

– Pedig megnyerhette volna a háborút.

– Ezt a háborút már régen elveszítettem – felelte kiszáradt szájjal Yaan. – Most meg kellene adnom magam, de még nem lehet. Arra szeretném kérni, nyújtson segítséget abban, hogy minél hamarabb a Primusra jussunk. Még azelőtt, hogy megszerveznék az ellenállást. Nem akarok több vérontást.

Shine Meron fürkésző pillantást vetett rá, aztán bólintott.

– Ha beengednek a légtérbe, húsz-huszonkét órán belül ott vagyunk magukért. De addig mindenképpen feküdjön le. A szervezete nagyon közel van az összeomláshoz.

Yaan bólintott.

– Tudom. Csak még valami. Maga az a Shine Meron?

– Számít ez valamit?

– Mégiscsak stílusosabb másfél évezred bölcsessége előtt letenni a fegyvert, nem?

Shine Meron elnevette magát.

– Akkor megnyugodhat, elég stílusos lesz.

16. FEJEZET

Judy

– Sajnálom, asszonyom, de nem engedhetek be csak orvost vagy családtagot. Mr. Lichi állapota…

– Mr. Lichi a férjem, és orvos vagyok – vágott a szavába Judy.

– De hát… – az ápolónő értetlen pillantást vetett rá. – Maga Judin Raas, Giin Raas lánya, nem? Láttam a hírekben…

– Nem értem, ez miért zárná ki bármelyik előbb említett lehetőséget – felelte Judy, és végre megtalálta a személyi kártyáját. – Tessék, itt van. Most már bemehetek?

A nő elkomorodott.

– Mr. Lichi nagyon rosszul van, asszonyom… – nem folytatta, de nem is volt rá szükség. Judy világosan kiérezte a gondolataiból: haldoklik.

Alig volt ereje bólintani.

– Értem. Vigyen hozzá. Látni szeretném.

Az ápolónő sarkon fordult, csak kezével jelezte, hogy kövesse. Judy olyan kábán ment utána, hogy amikor végre ott álltak a kórterem előtt, még megközelítőleg sem tudta volna megmondani, hogyan kerültek oda. Grom szobájának ajtajánál az ápolónő ismét feléje fordult, és szóra nyitotta a száját, de egy pillanatnyi hezitálás után csöndben magára hagyta Judyt.

Mély levegőt véve lenyomta a kilincset.

Odabent nem kellett túl sokat vizsgálódnia, hogy lássa, az ápolónő nem túlzott. Szeme gyakorlott mozdulattal siklott végig a műszerek kijelzőin, agya automatikusan vette számba az adatokat, még mielőtt lepillantott volna az ágyra.

– Judy, te vagy az?

Alig hallotta meg Gromot, hangja gyenge suttogás volt, csaknem elnyomta a körülötte álló műszerek zaja.

– Én… – kezdte volna, de megbicsaklott a hangja.

Ujjait szorosan összefonta, hogy valamelyest csillapítsa remegésüket, és közelebb lépett.

Grom nem lélegzett. Szörnyű volt nézni, ahogy mellkasa mozdulatlanul nyugszik a vékony lepel alatt, s bár tudta, hogy a gépek elvégzik helyette az oxigénfelvétel fontos feladatát, a látvány mégis szíven ütötte. Emlékezett még Grom rémálmaira, amelyekből úgy kellett felráznia: az állandó légszomjra, a fulladási rohamokra, a kiszolgáltatottságra. És most megint…

– Andran? – szakította félbe gondolatait Grom. Arcára olyan félelem telepedett, hogy Judy kis híján elsírta magát. Odalépett az ágyhoz, leült mellé, végigsimított Grom arcán, aztán kezébe vette a kezét.

– Meghalt. Több mint egy éve.

Grom arca fájdalmasan megrándult, ahogy némán föltört belőle a sírás. Olyan erősen szorította Judy kezét, hogy kis híján összeroppantotta.

Judy ráhajolt összekulcsolódó kezeikre, és homlokát Grom hideg kézfejéhez szorította.

– Gondolom, megkaptad Paul levelét – suttogta Grom.

Judy felemelte a fejét Grom kezéről.

– Meg – felelte. – De nem akarok erről beszélni, mert…

– Beszélnünk kell róla – vágott a szavába Grom, s bár hangjának alig volt ereje, Judy érzékelte a suttogás mögött álló határozott szándékot. – Ha meghalok, senki sem tudja majd elmondani, mi történt, és neked jogod van tudni. Szeretném, ha majd nagyanyámnak is elmondanád. Ő…

– Már szóltam neki meg anyádéknak is. Az egész családod megígérte, hogy eljön.

Grom arcán mosoly futott át.

– Nem tudom, itt érnek-e még.

Judy erre nem tudott mit mondani.

– Beszéltem már neked arról, hogy nagyanyámat nagyon tiszteltem – vágott bele Grom. Szavai sürgetőek voltak, s Judynak kellett néhány másodperc, hogy rájöjjön, Grom attól fél, hogy kifut az időből. – Mindig olyan akartam lenni, mint ő. Még amikor egyetemre jártam, sokat találkoztunk, végül ő volt az, aki elintézte, hogy felvegyenek az akadémiára. – Judy kérdő pillantására megmagyarázta: – A pszichedukátor nem tartott alkalmasnak, ezért magamtól nem kerülhettem volna be. Az illető valószínűleg kiszúrta, hogy nem megfelelő a nemi orientációm, bár ezt így nem mondta ki. Én meg elmentem nagyanyámhoz, és ő elintézte, hogy felvegyenek. – Bocsánatkérő pillantást vetett Judy felé. – Akkoriban nem számított más, csak a siker. Az SE is korán felfigyelt rám, részben nagyanyám miatt, és lehetőséget kaptam arra, hogy belépjek. De nem igaz, hogy én hajtottam volna végre nagyanyámék ellen az elfogatóparancsot. Lehet, hogy megtettem volna, ha eljutok odáig, hiszen nyilvánosan megtagadtam őket. De akkor már börtönben voltam, tudod, miért. Soha egy ujjal nem nyúltam hozzájuk.

Judynak erről eszébe jutott egy több évvel azelőtti történet.

– Amikor a Mwakanén voltunk, találkoztam Norával. Te is szóba kerültél, és emlékszem, furcsa is volt nekem, hogy miért reagált olyan keserűen, amikor megemlítettelek.

Grom meglepett pillantást vetett felé.

– Szóval vele is találkoztál. Sejthettem volna. – Ha nem érzékeli a fellobbanó vidámságot, Judy képtelen lett volna az arckifejezés alapján rájönni, hogy Grom éppen ugratja. – Szegény nagyanyám. Pedig akkor már régen az ő oldalukon álltam. Ne lepődj meg ennyire, ne mondd, hogy még csak nem is sejtetted.

Judy döbbenete azonban teljes volt.

– Nem sejtettem.

Grom elmosolyodott.

– Amikor a fogolytáborban voltam, és összezártak a politikaiakkal és a kaveni származásúakkal, akkor láttam be, mekkora marha voltam. Szabadulásom után egyik ismerősömön keresztül jutottam el Leonhoz, ekkor kerültem be az ellenállásba.

– Leon? – kérdezett rá Judy.

– Leonid Reynis.

– De hát ő nem Rundi embere volt?

– Nem. Leon apád feleségének, Maryaa Antasvilinek volt a fia. Ő volt az ellenállás egyik vezetője.

Judy megdöbbent.

– Apám? Te honnan tudsz arról, hogy én ki vagyok?

– Tudtam, hogy Paul kicsoda, ő pedig azt mondta, hogy a húga vagy. Ezek után nem volt nehéz rájönnöm.

– Értem.

Hosszú csönd ereszkedett rájuk. Judy Giinre gondolt, és újra belenyilallt a fájdalom, amelyet akkor érzett először, amikor megtudta, hogy Giin eltűnt. Titkon azt remélte, hogy a háború után megint együtt élhetnek majd úgy, ahogyan régen, együtt a család többi életben maradt tagjával…

Amikor Grom elaludt, óvatosan elengedte kezét, felállt, és az ablakhoz sétált. Homlokát a hideg üveghez nyomta, úgy bámult kifelé az esős, szürke udvarra.

Ennyi. Apja, anyja, két férj és két gyerek: nem maradt semmi, amiért tovább élhetne. Pedig talán még száz év is van előtte, amelyet ezzel a teherrel kell leélnie.

Már nem kérdezte Istent, hogy miért. Inkább saját magát ostromolta ezzel a kérdéssel. Miért is jött vissza? Maradnia kellett volna Lemullal a Niesen, beházasodni egy családba, vagy beállni mazdrának – távol a háborútól, a sok fájdalomtól.

Amikor később Doron felhívta, ingerülten fogadta. Kisétált a folyosóra, hogy ne ébressze fel Gromot.

– Grom haldoklik – nyitott egyenesen ezzel, remélve, hogy Doron elérti a célzást, és békén hagyja.

Tudnia kellett volna, hogy ez a taktika Doron esetében sosem működik.

– Mi a baja? – váltott Doron barátból orvosba.

Judy megadta magát, és engedelmesen válaszolt.

– Néhány évvel ezelőtt szövetbeültetése volt, mivel a tüdejét el kellett távolítani. Most hét tüdőlövést is kapott, és a szervezete nem reagál sem az organikus BML-re, sem a hagyományos stimulálásra.

– Irunnon-reakció – bólintott Doron.

– Már a harmadik fázisban – tette hozzá Judy. Mivel Doron nem szólalt meg azonnal, hozzátette: – Visszamegyek. Nem akarom, hogy egyedül legyen.

– Átmegyek – jelentette ki Doron, mintha nem hallotta volna Judy előző szavait. Talán tényleg nem is hallotta őket: pillantása valahová a távolba veszett.

– Fölösleges – felelte Judy, de Doron ismét nem figyelt arra, amit mondott.

– Fél órán belül ott vagyok.

Judy nagyot sóhajtva nézett az elsötétülő holomezőre. Bár az utóbbi időben nemcsak helyreállt régi barátságuk, hanem jócskán meg is erősödött, Doronnak még mindig voltak olyan dolgai, amelyek hihetetlenül idegesítették. De nem volt mit tenni: lélekben felkészült barátja okoskodására, és kisétált elé az intenzív részleg bejáratáig.

Doron azonban nem egyedül jött.

– Jó napot! – köszöntötték udvariasan a férfi kísérői: két fiatal orvos a Niesről.

– Azért hoztam ide őket – magyarázta Doron azonnal Judynak –, mert én nem vagyok a szervsebészet specialistája, ők viszont azok, és tudomásom szerint jóval előttünk járnak ezen a téren. Arra gondoltam, hogy ők is megvizsgálhatnák a férjedet, talán tudnak tenni valamit, ha már az itteniek lemondtak róla.

Judynak könnyek szöktek a szemébe. Doron kedvessége váratlan volt, és megingatta önuralmát. Doron zavarba jött Judy könnyeitől, és sután vállon veregette, amitől azonban Judynál végleg eltörött a mécses, és csak az osztályvezető orvos érkezésekor volt képes magát annyira összeszedni, hogy fordítani tudjon.

Az idegenek megjelenése azonnal odavonzott négy-öt embert is az osztályról, akik kíváncsian hallgatták, ahogy ők négyen egy furcsa, lish-nitan-niesi keverék nyelven szóba elegyednek egymással, és Judy minden szomorúsága ellenére elmosolyodott, ahogy a tátott szájjal bámuló kórházi személyzet körülállta őket.

Tény, ami tény, nem nyújtottak hétköznapi látványt: Doronnál, aki pedig nem számított alacsony embernek, majdnem egy fejjel voltak magasabbak a niesiek, világosbarna hajuk és világos szemük jól harmonizált zöldes árnyalatú bőrükkel. Ruhájuk félúton volt a suut és a külsős ruha között, és bár hovatartozásuk hangsúlyozására kaveni köntöst viseltek, övük nem volt, hanem kis kézitáskát hordtak magukkal, ebből vették elő detáikat és műszereiket.

Végül két helyi orvos is beszállt a beszélgetésükbe, és amikor meghallották, mi járatban vannak az idegenek, kíváncsian és készségesen ajánlották fel nekik, hogy vizsgálják meg Gromot.

Amikor a hat fősre duzzadt orvoscsoporttal belépett a kórterembe, Judy felkészült arra, hogy elmagyarázza Gromnak, miért is hozott ennyi orvost a szobájába, férje ugyanis utálta, ha egyszerre többen is vizsgálják. Grom azonban nem volt eszméleténél: a központi egység jelezte, hogy egy fulladásos pánikroham miatt a transzanimátor mesterséges kómába küldte. Ahogy mozdulatlanul feküdt a párnán, és fekete haja kócosan keretezte a fejét, annyira hasonlított Andranra, hogy Judynak ismét eleredtek a könnyei, és ezúttal hosszú percekig rázta a zokogás.

Doron vezette ki a szobából. Kint a folyosón még azt is hagyta, hogy Judy a vállára borulva sírjon, sőt, egy idő múlva annyira felengedett, hogy átkarolta, és magához szorította. Amikor Judy könnyei végre elálltak, akkor sem engedte el Doront, és ahogy összeölelkezve álltak, Judynak eszébe jutott az a pillanat, amikor Daviddal álltak ugyanígy a blathaas folyosóján a könyvtár előtt – akkor érezte magát utoljára ennyire otthon, ennyire biztonságban.

A gondolat összezavarta, ezért kibontakozott Doron öleléséből, és hátrébb lépett. Bármilyen is volt a házasságuk Grommal, a férfi odabent küzdött az életéért.

Ekkor azonban, mintegy varázsütésre, hirtelen minden a helyére került.

Doron nem azért viselkedett vele mindig olyan távolságtartóan, sőt, néha egyenesen gorombán, mert megvetettei, amiért egy külsős katonatiszt felesége lett. Doron sosem utálta, sosem vetette meg. Egész másért próbálta távol tartani magától, miközben segített is neki, ha kellett – ahogyan most is.

Miatta tette.

Mert még mindig szereti.

Ha egyszer túllesznek ezen, akár így, akár úgy, beszélhetnek majd erről is. De most más dolguk van.

Judy egy zsebkendővel megtörölte a szemét és kifújta az orrát.

– Köszönöm – mondta Doronnak. – Azt hiszem, vissza kellene mennünk.

Doron bólintott, és az ajtóhoz lépve kinyitotta Judy előtt.

Nem volt könnyű úgy elmenni mellette, mint eddig. Most már tudatában volt annak, hogy Doron más szemmel figyeli, mint a többi férfi, és emiatt nem volt mindegy, hogyan beszél, hogyan cselekszik. Úgy érezte magát, mintha színpadon lenne.

Nem volt kifejezetten kellemes érzés.

A kórteremben közben a négy orvos, a két helyi és a két niesi láthatóan megértették egymást, mert már Grom elszállításának körülményeiről tárgyaltak.

– Elvisszük saját kórházba. Ott van felszerelés alkalmasabb – magyarázta kissé nehézkesen az egyik niesi Judynak. – Két óra, és ott lesz.

– És mik az esélyei? – kérdezte Judy, miközben gondosan ügyelt arra, hogy ne nézzen Grom felé. Nem tudta, mit váltana ki belőle a látvány: újabb sírást vagy csupán szégyenérzetet? Még akkor is, ha nincs miért szégyenkeznie.

– Nem tudom. Fele? Talán? Néhány nap már biztosabb – jött a döcögős felelet. – Megnézzük.

– Meglátjuk – javította ki automatikusan Judy.

De valójában nem tudta, meg akarja-e látni. A niesi orvos hangja nem sugallt sok reményt, de ennél sokkal rosszabb volt az, hogy élete mintha a feje tetejére állt volna, és nem tudta, mit is szeretne valójában.

***

A nisatai űrkikötő zsúfolásig volt emberekkel és csomagokkal, csakúgy, mint a régi, szép békeidőkben. S hát miért is ne lett volna? Hiszen itt már béke volt, csak a szegényes ruhák, a nyúzott arcok és a katonai plakátok emlékeztettek a távolabb még javában dúló háborúra. Az épület szinten teljes falfelületét eltakarta a reklámok új hada, köztük választási plakátok, amelyről bizakodó arcú férfiak és nők tekintettek le az alant várakozókra. Volt köztük néhány ismerős is: a már jócskán hetvenen túli Tainlinné, mellette pedig Froyt, Melilan volt ellenlábasa, a régi belügyminiszter nézett szúrós szemmel. Froyt, aki az elmúlt 16 évet kisebb megszakításokkal börtönben töltötte, hatalmas népszerűségnek örvendett a lakosság körében, és Judy biztos volt abban, hogy őt fogják megválasztani, nem az öreg Tainlinnt, aki jelenleg az alfai ideiglenes kormány elnökeként irányította a bolygót.

Giinről mintha mindenki elfeledkezett volna, ötlött eszébe, és a gondolat fájdalmasan mart bele.

Doron lépett mellé.

– Kiírták a primusi járatot. Nemsokára itt lesznek. Kész csoda, hogy kaptak jegyet az első járatra – tette hozzá elgondolkozva.

– Mert Paul elintézte nekik – válaszolt Judy halkan. Nem akart feltűnést okozni, Doron pedig így is megérti.

– Igaz – bólintott Doron. – Apropó, nem tudod, hol tart most a front?

– Nem – rázta meg a fejét Judy. – Amióta a CSU három részre szakadt, egyáltalán nem látom át a helyzetet. Azt tudom, hogy az FLC hivatalosan is bejelentette függetlenségét, és most ott azért folynak a harcok, mert a környező rendszerek egy része nem akar hozzájuk tartozni. Ha jól tudom, a mwakanei hadsereg segítségét kérték, hogy az FLC-től függetlenedhessenek.

– Igen, ezt én is hallottam.

– Nora viszont már itt van az Alfa rendszerében, sőt, ha jól tudom, a Mwakane egész elnöksége is idejön a csúcstalálkozóra, és akkor döntik majd el, hogy mi legyen ezeknek az utódállamoknak a sorsa.

– Én csak azt nem értem, miért rohant Martyn és Shine-ra a Primusra. Csak várniuk kellett volna egy kicsit, és az egész CSU magától felbomlik.

– Mondtam már. Attól féltek, hogy Martyn elnök valamelyik embere átveszi a hatalmat, mielőtt a szétesés megtörténhetne. Hiszen látod, így is majdnem mi történt…

– Melin kísérlete komolytalan volt.

– Melilan.

– Igen, ő.

– Melilan volt Paul Martyn legnagyobb politikai ellenfele. Nyilvánvaló, hogy Paul Martyn puccsa után sokan melléálltak volna, ráadásul az elnök anyja is őt támogatta. Az FLC sem kezdett addig magánakciókba, amíg Shin6e-ráék el nem fogták Melilant – magyarázta Judy. Azért tudott ennyit, mert az érkezését bejelentő Nora néhány nappal ezelőtt ugyanilyen aprólékosan elmagyarázta neki a helyzetet.

– Te nem találod furcsának, hogy Martyn a CSU elnöke, és saját birodalma ellen harcol? – kérdezte hirtelen Doron. Hangsúlyából Judy érezte, hogy ő sem kedveli jobban Yaant, mint az alfaiak túlnyomó része, akik a történtek ellenére sem tudták megbocsátani neki, hogy kétszer is sikerrel leverte a felkelésüket.

– Martyn nem a CSU elnöke. Sehol nem nevezte magát annak. Sőt, ő maga jelentette be, hogy a birodalomnak vége.

Beszélni akart Yaannal, de nem tudta, hogyan vehetné fel vele a kapcsolatot. Minden bizonnyal meg kell várnia, hogy ő keresse meg, ez pedig csak akkor lesz lehetséges, ha véget értek a harcok.

– Anya! – sikította ekkor egy hang, majd néhány pillanattal később egy magas, vékony lány robbant elő a sűrű tömegből, és mielőtt Judy akár egyet is pislanthatott volna, máris a nyakában lógott. Olyan szorosan ölelte, mintha attól rettegett volna, hogy a következő pillanatban levegővé válik.

Judy kábán ölelte magához Emilie-t, aki akkor sem engedte el, amikor a tömegből Grom családja is felbukkant.

A család, Grom apja, anyja és testvérei gyanakodva méregették Doront. Csak akkor enyhült meg a tekintetük, amikor Judy bemutatta nekik:

– Ő Doron Uyt, egyik kollégám a kórházból.

Remélte, hogy Doron megérti a távolságtartás okát: semmi kedve nem volt a családi látogatás alatt anyósa veszekedését hallgatni, márpedig ha Doront barátként mutatja be, egész biztosan veszekedést provokált volna.

Alig érték el a járművet, anyósa azonnal ostromolni kezdte.

– Mi van a fiammal? Hogy van? Mit mondanak az orvosok? – Aztán meg sem várva Judy válaszát, máris Doronhoz fordult, és őt kezdte zaklatni.

Orán, Grom legidősebb húgán látszott, hogy szégyelli magát anyja magatartása miatt, és közelebb hajolt Judyhoz.

– Hallottam, mi történt Andrannal. Szörnyen sajnálom. Hogy viseled?

– Most már elég jól – felelte Judy. A szeme sarkából látta, hogy Emilie is lesi minden szavát. – Eleinte nagyon nehéz volt. De már nem fáj annyira – mondta röviden.

Ora bólintott, és éppen mondani akart valamit, amikor anyja hangja a magasba ívelt méltatlankodásában.

– Egy niesi kórházban? Az én fiam? Ez hallatlan! – Judyhoz fordult, és vékony ujját görcsösen a magasba tartotta. – Hogy merted? Az én fiamat nem kezelheti valami mocskos niesi!

Judy könyörgő pillantást vetett Doron felé, aztán békítő mosollyal fordult anyósához.

– Grom nem kaveni, hanem niesi kórházban van. Azok az orvosok kezelik, akik a Niesről jöttek hozzánk. A mi orvostudományunk nem lett volna képes megmenteni – magyarázta türelmesen.

– Nem érdekel! Ezt akkor sem tehetted volna!

– Hagynom kellett volna Gromot meghalni? – kérdezte lassan türelméből kifogyva Judy.

– Ha… – fogott volna bele anyósa, de apósa belefojtotta a szót.

– Ezt ki se mondd. – Aztán Judyhoz fordult. – Viszont Norának igaza van, szólnod kellett volna előre. A fiunk a CSU egyik magas rangú katonája, ki tudja, mit csinálnak vele egy niesi kórházban.

A hangsúly, amellyel apósa a „niesi”-t kiejtette, végképp felforralta Judy vérét.

– Ha most azonnal nem hagyjátok abba, esküszöm, visszatoloncoltatlak titeket a Primusra!

– Visszatoloncoltatsz? – nevetett fel károgva Grom anyja. – Elfelejted, hogy az az ember, aki miatt hatalmad van, éppen egy niesi kórházban haldoklik? Nélküle nem vagy te senki és semmi!

Judy elfehéredett haragjában, Doron pedig éppen szólásra nyitotta a száját, amikor egy vékony hang szólalt meg.

– Nagymama, te talán még nem tudod, de Judy valójában Giin Raas lánya, és annak a niesi hadvezérnek, Shine Meronnak a távoli rokona. – Olyan csönd támadt a gépben, mintha a bent ülők még levegőt venni is elfelejtettek volna. Mindenki döbbenten nézett Emilie-re. A kislány zavarba jött. – Vagy baj, hogy elmondtam? – nézett Judyra.

– Nem – rázta meg a fejét Judy. – De te honnan tudod?

– Apától.

A csönd, ha lehet, még jobban elmélyült.

– Értem – mondta Judy Emilie-nek, aztán kihasználva a lehetőséget, anyósához fordult. – Akkor azt is jobb, ha tudjátok, hogy Grom már tizenöt éve az Ellenállás tagja, és együtt harcolt…

– Tudtam! – üvöltött fel váratlanul Grom apja. – Tudtam, hogy mégiscsak egy mocskos buzi…!

A felcsattanó pofon ismét belefojtotta mindenkibe a szót. Judy Doronhoz fordult.

– Kérj új pályát. Nem a kórházhoz megyünk, hanem a Biztonsági Szolgálathoz, és kitolon…

– Judy, kérlek – tette a kezét a karjára Ora. – Anyáék csak megnézik Gromot, aztán mennek is haza.

– Ora, Grom nagyon rosszul van. Nem azért akartam, hogy itt legyetek, hogy tovább bántsátok. Ezzel a magatartással még a kórházba sem engednek be titeket – biccentett fejével a villogó szemekkel bámuló házaspár felé –, nemhogy egy haldoklóhoz.

Senki sem szólt. Doron várt egy kicsit, aztán a detája felé nyúlt, hogy új pályát kérjen, de ekkor Grom anyja alig hallható hangon megszólalt.

– Tényleg haldoklik?

Judy nem hatódott meg.

– Már akkor mondtam, amikor felhívtalak titeket. Azt gondoltad, viccelek?

– Nem. Azt hittem, csak így tudod elintézni, hogy ilyen hamar átjöhessünk.

Judy lemondó sóhajjal dőlt hátra.

– Akkor most már tudjátok. Az is lehet, hogy nem lesz magánál, amikor beérünk. Semmit nem tudok garantálni – mondta békülékenyebb hangon.

A törékeny nyugalom azonban jóval hamarabb véget ért, mint ahogy Judy szerette volna: a kórház folyosója ugyanis nem volt üres.

– Nora! – kiáltott fel meglepetten Judy, amikor volt anyósát, David anyját észrevette. – Jaj, úgy örülök, hogy eljöttél! És… Eva? Henna?

David nővérei, akiket életében először és utoljára a Daviddal kötött esküvőjén látott, örömmel viszonozták üdvözlését, amikor azonban Judy kibontakozott az üdvözlő ölelésekből, és visszanézett Grom családjára, leolvadt arcáról a jókedv.

Grom anyja összeszorított szájjal állt, és szinte fehér volt haragjában, amíg férje dühében és zavarában elvörösödött.

Amikor Noráék is kiszúrták Nora Lichit, ők is elkomorodtak, kivéve Hennát, aki szélesen elmosolyodott, és közelebb lépett nővéréhez.

– Nora, te vagy az? Már nem is emlékszem, mikor láttalak… – kezdte, de nem jutott tovább.

– Mit kerestek ti itt? – vágott a szavába Grom anyja elsősorban Nora Freymenhez intézve a kérdést.

– Én az unokámat jöttem meglátogatni, édes lányom – felelte nyugodtan az anyja. – Ha neked ez nem tetszik, duzzogj csak nyugodtan.

– Ehhez nem volt jogod! – emelte meg a hangját a fiatalabbik Nora, de még mielőtt igazán belelendülhetett volna, Emilie szólalt meg, aki szorosan Judy mögött állt, és onnan nézte a kitörni készülő családi vihart.

– Maga az, aki kiszabadított, amikor megölték nagypapáékat, ugye? – kérdezte Nora Freymenhez lépve.

Nora és Judy egyformán meglepve néztek Emilie-re, amíg a többi családtag zavarodottan csukta be a száját.

– Te vagy Raana? – kérdezte szemét összevonva Nora, és közelebb hajolt. – Nagyon kicsi voltál akkor még – felelte bizonytalanul. – Hogyhogy emlékszel rám?

– Sokszor álmodtam magáról, hogy eljön, és kiszabadít. De sosem tudtam, hogy maga volt az. Azt hittem, hogy csak úgy kitaláltam.

– Úgy tűnik, itt mindenki ismer mindenkit – szólalt meg egy idő után Eva, David egyik nővére. – Én azonban még mindig nem tudom, ki ez a kislány, és kicsoda ez az úriember itt – nézett Doronra majd Judyra.

– A kislány Paul Martyn lánya, Raana Martyn, de mivel nem tudtunk kilétéről akkor, amikor Grommal örökbe fogadtuk, ezért Emilie Lichinek neveztük el.

– Örökbe fogadtátok? – kérdezte lelkesen Henna, majd a nővérére nézett. – Mondtam neked mindig, hogy nem olyan rossz vér az a Lichi…

Judynak hirtelen eszébe jutott az esküvője, amikor először találkozott Hennával. Sógornője azóta sem változott: válogatás nélkül kimondott mindent, ami az eszébe jutott, és továbbra sem szeretett gondolkodni.

– Henna! – szólt rá Eva.

– Miért, nem így van? – nézett nővérére Henna. – Még az ellenállásba is…

– Ez az úriember pedig itt Doron Uyt – vágott közbe Judy emelt hangon, hogy belefojtsa Hennába a szót, és kissé békésebb vizekre terelje a társalgást, szándéka azonban kudarcot vallott, mert ez alkalommal Eva kapta fel a fejét.

– A Muratáról – vágta rá azonnal éles hangon.

– Igen, onnan – felelte Doron. – Miért, kit tisztelhetek magában?

– Eva Freymen vagyok.

Doron elsápadt, aztán tökéletesen zavarodott arccal Judyra nézett.

– Egy Freymen? De hát mit keres itt?

Judynak csak most esett le, hogy Doron nem tud arról, hogy David és Grom rokonok. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, Nora Freymen vette át a szót a lányától.

– David, akit maga bizonyára ismert, a fiam volt. Grom Lichi pedig az unokám.

Doron arcán mintha megfagyott volna valami.

– Értem – mondta rekedt, megtört hangon. – Akkor most, ha megengedik…

De Eva Freymen a szavába vágott.

– Én azt nem értem, maga mit keres itt.

Doron tőle szokatlan, csöndes hangon válaszolt.

– Az az ügy, amelyre maga céloz, több mint húsz éves már, és apám, akit felelősnek tart, több mint egy éve halott, csakúgy, mint az egész családom.

– Milyen ügy? – kérdezték egyszerre hárman is: Henna, Nora Lichi és Emilie.

Judy szeme mérgesen villant Emilie-re, aki megszeppent, és behúzta a nyakát, de Doron ellenkezés nélkül válaszolt.

– Anyám meggyilkolása után apám pert indított a muratai kiszakadt közösségek ellen, és négy embert több évre is börtönbe zártak. Kettőről később kiderült, hogy ártatlanok. Az egyikük David Freymen volt – nézett Judyra. – Ha jól tudom, ő két évet töltött börtönben apám miatt. Most azonban, ha megbocsátanak, nekem dolgom van. Igazán nagy öröm volt megismerkedni magukkal – hajolt meg, és távozott. Csak pár pillanattal később esett le Judynak, hogy gúnynak még az árnyéka sem volt a hangjában.

***

Judy úgy döntött, hogy egyelőre nem költözik sehová katonai szolgálati lakásukból. Igazi otthon volt ez mind Emilie, mind saját maga számára, és bár nem volt könnyű Andran kisszobáját kinyitni, fia holmijait összecsomagolni, és kitenni a lakásból, Nora és Eva segítségével mégis sikerült. Örült annak is, hogy a lakásban nem csupán ketten laknak Emilie-vel, így megint olyan volt, mintha igazi család lenne körülötte, még ha tudta is, hogy a két nő nem marad sokáig.

Bár a laktanyát kiürítették, és a tiszti családokon kívül nem lakott már benne katona, Grom egyik beosztottja felajánlotta, hogy kirendel egy kisebb csoportot a védelmükre. Judy visszautasította a felajánlást, bár biztos volt abban, hogy ennek ellenére őrzik majd őket. Nora hamar alátámasztotta gyanúját, ahogy az is kiderült, hogy a mwakanei hadsereg egyik osztaga is vigyáz rájuk.

Judyt feszélyezte a kettős védelem, és ez volt az egyik oka annak, hogy nem látogatta meg a quiescói családi kúriát. A másik az volt, hogy amikor Sheronékat és Tobbeltéket kereste, nem találta őket sehol, lakásaik pedig feldúlva, üresen álltak. Ertonról sem sikerült hírt kapnia, amikor pedig az öreg doktort kereste, megtudta, hogy életét vesztette egy utcai összecsapásban. Ezek után nem akart tovább kutatni. Életét bizonytalannak érezte, nem tudta, mit, hogyan tegyen, igazán azt sem tudta volna megmondani magáról, hogy hová tartozik, Doron pedig, akivel leginkább szeretett volna beszélni, kerülte, mégpedig annyira, hogy még arra sem volt lehetősége, hogy bocsánatot kérjen tőle családja magatartása miatt.

Mintha légüres térbe került volna.

Életük átmenetiségét Emilie is érezte, de sosem panaszkodott: segített, ahol tudott, és velük együtt látogatta Gromot a kórházban. A kislány sorsa legalább annyira bizonytalan volt, mint Judyé: apja nemsokára befejezi a háborút, de hogy mi lesz a következő lépés, azt egyikük sem tudta.

A bizonytalanságok ellenére mindketten megkönnyebbültek, amikor bő három héttel később Shine Meron és Paul Martyn visszatértek az elfoglalt Primusról, hogy a birodalom utódállamainak sorsát eldöntő csúcstalálkozón részt vegyenek. Akárhogy dönt is Yaan, legalább Emilie sorsa rendeződni fog.

Mind Nora, mind Judy kapcsolatai lehetővé tették, hogy Emilie-vel együtt jelen lehessenek a hivatalos megnyitón.

A jeles nap reggelén sötétkék-narancs színű díszegyenruhába öltözött katonák jöttek értük. A laktanya területén élő tiszti családok ellenszenvvel méregették őket, Judy mégsem tudott haragudni rájuk, helyzetük talán még az övénél is zavarosabb volt: családtagjaik az utóbbi hetekben az ellen a CSU ellen küzdöttek, amelynek a védelmére felesküdtek, ők meg gyakorlatilag házi őrizetben éltek a laktanya területén, amelyet csak speciális engedéllyel és kísérettel hagyhattak el. Most is irigykedve bámulták a csillogó járművet, amelynek orrán a címer, a két egymásba fonódó zászló messziről hirdette, honnan származik. Az egyszerű szimbólumot Judy is első pillantásra megértette: az egyszínű narancs a mwaknik lobogója volt, az egyszínű kék a kavenieké.

Amikor érkezésük után az egyenruhába öltözött Norával végigsétáltak az oderuti katonák által biztosított úton az épületig, sokan lelkesen tapsoltak.

A katonák egy csoporthoz vezették őket, akik között Judy döbbenten ismerte fel Rion Tengelt, Giintan polgármesterét.

– Rion-ra! – kiáltott fel Judy örömmel. – De örülök, hogy látom!

– Judin-ra – hajolt meg Rion feléje, aztán Nora felé is. Emilie-re rámosolygott. – És ki ez a bájos kis hölgy?

– Emilie Lichi – felelte udvariasan Emilie, és külsős módra a férfi felé nyújtotta a kártyáját.

– A lányom – mondta Judy, felkészülve az esetleges további kérdésekre, de Rion Tengel csak bólintott, aztán a mellette álló férfihoz fordult. – Albari sayv, hadd mutassam be Giin Raas leányát és unokáját.

A fekete bőrű férfi kutató pillantással fordult Judy felé, aztán meghajolt.

– Jisu Albari.

– A Mwakane gazdaságának letéteményese – tette hozzá Rion Tengel.

A mwakni hangosan felnevetett, és bár többen feléjük fordultak, nem zavartatta magát. Rácsapott Tengel vállára.

– Ha ez így van, egyedül Mr. Martynnak köszönhetem.

A név említésére megfagyott a barátságos légkör, de Jisu Albari erről nem vett tudomást. Mosolyogva fordult egyik kollégájához, akivel saját nyelvükön váltottak néhány szót, utána mindannyian besétáltak a Feisseneugh kastélyba.

Judy körülnézett a teremben ismerős arcok után kutatva. Nem talált sokat, csak Lileyntelt a Muratáról, illetve a shremeyai és a földi elnököket, akiket a hírekben látott. Nagy volt azonban a meglepetése, amikor az oderuti küldöttség megérkezett: el is feledkezett róla, hogy Siaxen a jelenlegi legnagyobb állam, az Oderut ideiglenes elnöke lett. Az Alfát a szintén ideiglenesen megválasztott Tainlinn képviselte.

A várakozás percei alatt a teremben is és a palotán kívül is egyre nőtt a zsivaj, amely akkor hágott a tetőpontjára, amikor a két tábornokot szállító katonai jármű megérkezett. Többen meglepődtek azon, hogy a két hadvezér együtt érkezik, és ez visszavett a tombolás erejéből: Paul Martynt még akkor sem akarták éltetni, ha az ünneplés valójában nem neki szólt volna, hanem a híres mazdrának.

Néma csendben vonultak be a díszterembe.

Yaan a teremben rögtön elvált Shine Merontól, és a félkörív közepén álló előadói asztalhoz lépett, ahol kaveni módra meghajolt az ülés résztvevői felé.

– Mivel csapataim, a volt Csillagunió Egyes és Hármas Expedíciós Hadserege éppen ebben a pillanatban teszik le a fegyvert a niesi seregek előtt, számomra sem maradt más hátra, mint hogy magam is átnyújtsam a fegyvert.

Shine Meronhoz fordult, aki bólintott, és fellépett mellé az emelvényre. Yaan lassú, ünnepélyes mozdulatokkal csatolta le oldaláról az övet, amelyen kézifegyvere és detája lógott, és a várakozó safir kezébe adta. Aztán a csöndben figyelő hallgatósághoz fordult.

– Mindössze egyetlen kérésem lenne: letartóztatásom előtt szeretnék néhány szót váltani Nora Freymennel és Judin Raasszal – fordult feléjük, majd pillantása tovább vándorolt Emilie-re, és hozzátette – és Emilie Lichivel.

Az ülést vezető Siaxen rájuk nézett, ők bólintottak.

– Rendben. De ragaszkodom hozzá, hogy a beszélgetés katonai felügyelet mellett történjen – mondta Siaxen.

– Nora Freymen maga is katona – mutatott rá Yaan. – Nálam pedig már nincs fegyver.

– Az nem elég.

Yaan Shine Meronra nézett.

– Szívesen vállalom, hogy jelen legyek a beszélgetésen – mondta a mazdra.

Ezután Siaxennek sem voltak további ellenvetései.

Judy tisztelettel nézett fel Shine Meronra. A férfit egyáltalán nem zavarta a nyílt tiszteletlenség, amellyel a nem niesiek bántak vele. Nem érdekelte, hogy mit gondolnak róla.

Yaanon viszont világosan látszott, hogy egy pillanatig sem kérdőjelezi meg, kivel áll szemben. Minden mozdulatából tisztelet sugárzott, és még csak meg sem próbált gátat állítani. Amikor becsukódott mögöttük a különszoba ajtaja, meghajolt Meron előtt.

– Köszönöm, Shine-ra, hogy megtisztel minket a jelenlétével.

– Én köszönöm a bizalmat – felelte a mazdra, aztán Judyhoz fordult. – Egyébként is tudni szerettem volna, mi van magával.

Judy zavarában először félrenézett, aztán nagyot nyelt, és Shine-rára emelte a tekintetét.

– Nem találom a helyem. Apám, ahogy maga is tudja, meghalt, a férjem haldoklik, a családtagjaim közül senkit sem találok. Nem vagyok már sem külsős, sem kaveni. Néha azt érzem, ott kellett volna maradnom Lemullal a Niesen.

– Ha maradtál volna, Grom mostanra már halott lenne – mondta Nora, Emilie pedig alig hallható hangon tette hozzá:

– És velem sem találkoztál volna.

Shine Meron érdeklődő tekintettel nézett a kislányra.

– Ő kicsoda?

Judy zavarba jött.

– Ő Emilie Lichi, de valójában Raana Martynnak hívják, és…

– Egy pillanat – vágott közbe Yaan. Elővette a detáját, és védett üzemmódra állította. Utána újra feléjük fordult. – Az az igazság, hogy két fontos dologról kell beszélnünk egymással, és ezek közül az első az, hogy a családról szó essen. Shine-ra, Nora-ra, nem tudom, hogy maguk tudják-e, melyik családból származom. Azt tudom, hogy Judy és Emilie tudják…

– Én is tudom – bólintott Nora.

Shine Meron körbenézett, majd egy pillanatnyi habozás után ő is bólintott.

– Gondolom, ugyanabból a családból, mint Judy-ra és a kis Emilie.

Emilie összevonta a szemöldökét, de szerencsére nem adott hangot neheztelésének. A férfi persze így is megérezte, és mosolyogva ránézett.

– Nehéz nekünk, öregeknek megérteni, miért tartják a fiatalok bántónak, ha kicsinek nevezik őket.

Emilie elvörösödött, és lehajtotta a fejét.

– Nem úgy gondoltam.

A felnőttek összemosolyogtak, aztán Yaan nagyot sóhajtott.

– Így van, én is a Raas családból származom – mondta a rövid közjáték után. – Viszont nem akarom, hogy ez a következőkben kiderüljön.

– Miért? – kérdezte kíváncsian Emilie.

– Mert azok a dolgok, amelyeket én tettem, nem vetnének jó fényt a család nevére. Nagyon kevesen tudnak a származásomról. Ha meg lehetne oldani – mondta Judyhoz fordulva.

– Elengedted apát a Salaamon és Norát a Mwakanén. Ha ezeket nyilvánosságra hozzuk, biztosan felmentenek – jelentette ki Judy.

– Ha az első kiderül, az Giin emlékére vet foltot, őt egyébként is sokan hibáztatják a Salaam feladása miatt. A második ügyben a döntés a maga kezében van – fordult Nora Freymen felé. – Én nem ragaszkodom hozzá, hogy nyilvánosságra hozzuk.

– Természetesen nyilvánosságra hozzuk – felelte ellentmondást nem tűrő hangon Nora. – Nem érdekel, ki mit gondol majd rólam vagy a családomról.

Yaan felsóhajtott.

– De hát miért olyan fontos neked, hogy a család nevén ne essen folt, amikor már nincs is család? – kérdezte Emilie, még mielőtt Yaan válaszolhatott volna.

– Emilie, emlékszel arra, amit néhány hónappal ezelőtt mondtam, amikor a családról, a származásunkról beszélgettünk?

– Persze. Azt mondtad, hogy mindketten a Raas családból származunk.

– És azt is, hogy amennyiben tizennyolc éves korod előtt visszafogad a család, te vagy a hivatalos elsőszülött.

– Igen, tényleg – jött zavarba Emilie.

Judy értetlen pillantást vetett az elvörösödő Emilie felé, aztán megcsóválta a fejét, és Yaanhoz fordult.

– Yaan, a kiszakadtak gyerekeit csak egészen fiatalon fogadják vissza a családok. Ráadásul Emilie-nek Grom az egyik nevelőszülője, ő még csak nem is kiszakadt, abban pedig egyáltalán nem vagyok biztos, hogy hajlandó lenne Emilie miatt betérni a Kavenbe, arról nem is szólva, hogy a külsős házasságom miatt talán még engem sem vesznek vissza…

– Judy, Emilie-t bármelyik rokon család befogadja, és boldogan felneveli, még akkor is, ha mi mindannyian kívül maradunk a Kavenen.

– Yaan, ez…

– Judy, kérlek, hallgass meg! – kiáltott fel Yaan. Hangjában elkeseredés csendült. – Ezt… ezt nem könnyű elmondani, mert tudom, hogy meg fogsz gyűlölni, és jogosan, de kérlek, kérlek, próbáld meglátni az én indokaimat is. Én csak jót akartam, meg akartam védeni Emilie-t.

– Megvédeni Emilie-t? – Judy körül megbillent a világ, ahogy a mondat értelme világossá vált. – Úgy érted… megvédeni Emilie-t?

– Igen – bólintott Yaan, és ahogy egymásra néztek, szégyen ült a szemében. – Úgy.

Judy Emilie-re nézett, aztán újra vissza Yaanra, végül megindult vele a szoba.

Yaan ugrott, hogy segítsen, de Shine Meron előbb ért oda, így ő kapta el Judyt, akinek a lába alól kicsúszott a talaj, és kis híján hanyatt esett.

Emilie felsikoltott, és ő is hozzájuk sietett, így végül hárman támogatták el Judyt a legközelebbi fotelig.

Judy csak lassan tudott azonnal magához térni. Shine Meron egy pohár vizet hozott a csapról, és miután megitatta Judyt, arrébb lépett. Emilie aggódva hajolt fölé, hogy megkérdezze, hogy van, Judy azonban felelet helyett még két kezébe fogta az arcát, és egyenesen belenézett a szürke szempárba – David szürke szemébe.

– Hogyan lehettem ennyire vak? – kérdezte rekedt hangon.

Emilie riadtan nézett körbe a felnőtteken.

– Semmit nem értek. Miről beszéltek itt össze-vissza?

Nora, aki ugyancsak földbe gyökerezett lábbal állt, Emilie-hez lépett, és a vállára tette a kezét.

– Mindannyian vakok voltunk, pedig annyira nyilvánvaló – suttogta, és megcsóválta a fejét. – Emilie, te nem Paul Martyn és Ester Haam lánya vagy, hanem Judy és David Raas elsőszülöttje, a Raas család hivatalos örököse. Jól értettem?

– Jól – felelte Yaan.

– Ha ez így van, akkor itt az ideje helyrehozni azt, ami annyi évvel ezelőtt félresiklott. Hogy neveztétek el a kislányt?

– Raanának neveztük el anyám után – válaszolta Yaan.

– Értem. Shine-ra, van magának felhatalmazása mazdrai feladatok ellátására?

Shine Meron mosolyán látszott, hogy mulattatja a kérdés. Udvariasan hajolt meg Nora Freymen felé.

– Amennyire csak a Kaven egyik alapítójának joga lehet mazdrai feladatok ellátására, męraa.

Judy életében először látta anyósán, hogy nem talál szavakat. A safir azonban nem várt sokáig arra, hogy magához térjen.

– Judy-ra, fel tud állni?

– Persze – felelte Judy, és ha szédelegve is, de Yaan segítségével felállt, és odatámolygott Emilie-hez, a lányához. David lányához, akit annyira vártak, akivel kapcsolatban annyi álmot szőttek. Hát mégis él a lánya, az a kislány, akit gyerekkora óta sajátjaként nevelt és szeretett!

Bármennyire is neheztelt Yaanra, a szívét eltöltötte a hála. Visszakapott valakit, akit már régóta elveszettnek hitt. Visszakapott egy darabot a múltjából, a férfiból, akit szeretett – és visszakapta a jövőjét is.

Shine Meron intésére Nora és Yaan is melléjük álltak, és figyelmesen hallgatták a Bokra szavait a keresztségről meg a szövetségről. A mazdra nehézkesen ugyan, de lishül beszélt, és szavait elsősorban a tágra nyílt szemmel figyelő Emilie-nek szánta.

– Édesanyád és rajta keresztül a Raas család most visszafogad téged – mondta, azzal előrelépett, és vízbe mártott mutatóujjával a Kaven jelét rajzolta Emilie homlokára.

– Raana Raas, keresztellek téged az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. – Aztán a poharat maga mögé tette egy asztalra, és két tenyerét Emilie feje fölé emelve nitanul elmondta az áldást. – Tinu kakustęr vomlones chęGaadra-sę-kinta, vomdes chęlifra. U sasęr en uyubęr ka-naa-loon vat ublatkin en ukaven en uGaadra tilulifra-s-end ukeraas vu. Letiid.

– Most átmentél a magányosságból Isten családjába, a halálból az életbe. Bizony nem vagy és nem leszel egyedül, mert családod, szövetséged és Istened gondot visel rólad életed végéig. Ámen – fordította Judy, aztán életében először családfőként is kimondta az újszülöttek fogadásakor hivatalos szavakat: – Légy üdvözölve a családban, Raana Raas.

17. FEJEZET

Giin

Semmit sem értett. Nemcsak azt nem tudta, hol van, vagy éppen hol kellene lennie, azt sem értette, kik azok, akik körülötte jönnek-mennek. Minden más volt, minden idegen: a szagok, a hangok, a bőrére simuló ruha, a testéhez csatlakozó műszerek…

Amikor legelőször felkapaszkodott az öntudatnak arra a pontjára, amikor már tudta magáról, hogy kicsoda, első érzése a félelem volt: a tapasztaltak idegensége még a fizikai fájdalom kínját is meghaladta, pedig abból is volt bőven. Ekkor még hiába küzdött a sötétség ellen: nem sikerült kinyitnia a szemét, hogy végre lásson, sőt, amikor minden erejét megfeszítve megpróbálta felemelni szemhéját, csak annyit érte el vele, hogy szörnyű fájdalom hasított a fejébe. Percek kellettek ahhoz, hogy rájöjjön: valami nagy baj van a szemével, mintha valami hiányozna onnan, ahol lenniük kellene. A gondolattól azonnal pánik öntötte el az agyát, teste megfeszült, és hirtelen éles hangot hallott, egy idegen kéz érintését érezte a homlokán, majd idegen szavakat hallott, végül minden elsötétedett körülötte.

A következő ébrenléte is hasonlóan zajlott, mindössze annyi különbséggel, hogy nem volt szüksége percekre annak megértéséhez, hogy megvakult: a pánikroham sokkal gyorsabban érkezett, csakúgy, mint az azt követő öntudatlanság.

Körülbelül az ötödik alkalom volt az, amikorra sikerült leküzdenie a pánikot. Öntudatra ébredésének már első pillanatában emlékeztette magát arra, hogy nem lát, így meg sem próbált körülnézni. Ehelyett arra próbált rájönni, hol van, és mi történt vele.

A testéhez csatlakozó műszerek világosan értésére adták, hogy kórházban van. Innen viszonylag kis ugrás kellett ahhoz, hogy emlékezni kezdjen. Meglepő világossággal látta maga előtt az utcát, ahol megállították a katonai szerelvényeket: tisztán emlékezett halott testőrére, az eszméletlen Chayra és a távolról felhangzó „Floo!” kiáltásra, aztán újra érezte, ahogy a lövedékek a testébe marnak, és forróságot árasztanak el körülötte.

Amikor idáig eljutott, újra pánikba esett. De nem akarta, hogy megint elveszítse öntudatát, ezért minden tanult mentális technikát segítségül hívva leküzdötte a rettegést. Egészen kiizzadt, mire sikerült újra normálisan lélegeznie, és izmai elernyedtek.

Ajtónyikorgást hallott, aztán lépések közeledtek: négyen voltak, jól érzékelte őket.

Mivel nem akarta, hogy tudják: ébren van, és hallgatja őket, alvást színlelt, és minden érzékével a belépőkre koncentrált. Amikor aztán megszólaltak, a meglepetés kis híján lebuktatta. A nyelv ugyanis, amelyet használtak, nem hasonlított egyetlen általa ismert nyelvre sem. Emberi nyelv volt, efelől nem voltak kétségei, a négy személy érzései is jól követhetőek voltak, és abban is biztos volt, hogy róla beszélgetnek.

Kettő közülük bizonyos fajta megkönnyebbüléssel állt mellette, a harmadik türelmetlen volt, és ideges, a negyedik érzéseiben az unalom volt az uralkodó vonás. A türelmetlent később is felismerte, amikor már egyedül jött vissza és tevékenykedett körülötte: mozdulataiból ítélve ápoló lehetett. Szeretett dúdolni magában, ami alapján Giin egy nagydarab, anyás mozgású nőt képzelt maga elé, így saját zavarával is könnyebb volt megbirkóznia, amikor az ápoló a kényesebb teendőket végezte körülötte.

Néhány nappal később már azt is meg tudta mondani, hogy mikor van nappal és mikor éjszaka, és az ápolók munkarendjét is kiismerte. A dúdolós nő általában délelőtt volt szolgálatban, és Giin neki köszönhette, hogy megtudta, hol van. Nem a dallamot ismerte fel, ahhoz nem volt füle. Az egyik éneknek azonban ismerős volt a ritmusképlete. Iirkont volt. A fel-felcsendülő szövegrészletekből azonban egyetlen szót sem értett.

Döbbent értetlensége nem tartott sokáig, hamar eszébe jutottak a hírek, melyeket nem sokkal megsebesülése előtt hallott a niesi csapatok és Shine Meron érkezéséről.

Shine Meron!

Vajon lehetséges, hogy ezek itt körülötte niesiek, és az a hadvezér, aki Shine Meronnak mondta magát, tényleg a híres mazdra? Vagy ez is csak olyasfajta tiszteletbeli cím, mint Nagy Andreasé? Már ha tényleg címről van pusztán szó. Az a sír ott, a Földön egészen mást sugallt. Hiszen mi értelme lett volna egy cím viselőjét csupán a cím alapítója miatt a Földön eltemetni? Arról nem is szólva, hogy az ott nyugvó férfi lányának, Emilia Mitkovichnak is összecsengett a neve a Raas család megalapítója, Amraas Wite édesanyjának a nevével, aki a hagyomány szerint Nagy Andreas lánya volt. A temetés időpontja is beleillik abba, amit Eemel Witéről tudott: a 2500-as évek végén valóban járt az Alfán, amikor lánya, Anna Wite hozzáment Shine Meronhoz – aki állítólag azt a feliratot hagyta a sírkövön…

Lehet, hogy mégiscsak Doronnak és Maryaanak volt igaza, akik azt gondolták, hogy a hosszúéletűek és a hosszúéletűség valóban létezett? Sőt, talán még most is létezik?

Bizalmatlansága azonban erősebb volt, mint kíváncsisága, ezért az idő nagy részében alvást szimulált, de aztán egy nap egy ismeretlen férfi érkezett, és leült az ágya mellé.

– Mivel orvoskollégáim úgy gondolják, hogy maga kaveni és mentalista, ezért érti a nitant, engem kértek meg arra, hogy beszéljek magával – kezdte. Lassan, csaknem szótagolva ejtette a szavakat, de erre Giinnek szüksége is volt: a nitan idegenül hangzott látogatója szájából. Hallatszott, hogy nem anyanyelveként használja, és itt-ott bizonytalanságok is mutatkoztak beszédében. – Én safir Agut Teyan vagyok, niesi, ahogy maguk nevezik, bár nem a Niesről, hanem a Foran bolygóról származom, amely a Nies harmadik betelepített bolygója.

Giint meglepte a bemutatkozás, és nem látta értelmét a további színlelésnek.

– Honnan tudják, hogy ébren vagyok?

– A mi műszereink nem egészen olyanok, mint a magukéi. Jelzik a mélytudati tevékenységet is. Eleinte nem figyeltek fel az ébrenlétére, mivel az álom is hasonló mintázatot produkál, egy idő után azonban túlságosan gyanús lett számukra ezeknek a mélytudati tevékenységeknek a változása.

– Értem – felelte Giin. – Meg tudná mondani, hogy pontosan mi is a bajom?

– Hosszú lenne mindent felsorolni. Többszörös égési sérülést szenvedett, a robbanófény hatására súlyosan megsérültek a szemei, tehát jelenleg nem lát, belső szerveinek egy része még mindig nem működik, mivel többször is meglőtték. Viszont már magától lélegzik, és a keringése is működik, mert eleinte csak gépekkel tudtuk életben tartani.

– Mióta vagyok itt?

– Nálunk valamivel több mint két hónapja. Úgy tudom azonban, hogy először egy helyi kórházban töltött legalább ugyanennyit időt.

– Miért hoztak át ide?

– Mert ott meghalt volna – jött az egyenes válasz.

– És nagyjából meddig leszek még itt?

– Még legalább két hónapot. Talán többet is. Megtudhatnám a nevét?

Giin nem válaszolt azonnal. Semmi okot nem látott ugyan arra, miért ne árulhatná el, hogy kicsoda, bizalmatlansága azonban erősebb volt megérzéseinél.

– Hol vagyok jelenleg, és hogy áll a háború? – kérdezett vissza inkább.

Érzékelte, hogy a férfi elmosolyodik bizalmatlanságán, de nem tette szóvá.

– Az Alfán van, niesi kórházban, ahogy minket itt neveznek. A háború pedig, legalábbis amelyikre maga gondol, véget ért. A CSU elnöke merénylet áldozata lett, a CSU szétesett több kisebb hatalomra. A főbb vezetőket elfogták, és ide, az Alfára hozták, mivel néhány héten belül megkezdődik ellenük a háborús bűnöket kivizsgáló eljárás.

– És itt, az Alfán ki a jelenlegi felelős vezető?

– Ha jól ejtem a nevét, Tainlinn-nek hívják. Úgy tudom, ő volt azelőtt is az alfai elnök.

Tainlinn! Giin majdnem felnevetett megkönnyebbülésében.

– Akkor adja át neki az üdvözletemet. Giin Raas vagyok, a volt alfai kormány külügyminisztere, valamint az Oderut elnöke.

– Maga! – kiáltott fel meglepetten a férfi. – Maga Giin Raas?

Hangjába tisztelet költözött, és egyben olyan izgatottság, amely még Giin idegeit is felborzolta. De még mielőtt válaszolhatott volna a kérdésre, a férfi kisietett a szobából. Magatartása még a befelé igyekvő nővért is meglephette, mert kíváncsian kérdezett utána a maga ismeretlen nyelvén. A férfi valamit hátraszólt neki, aztán szinte futva távozott.

Az ápolónő morgott valami neheztelőt, aztán tenni-venni kezdett Giin ágya körül. Nem volt azonban ideje befejezni, mert kivágódott a szoba ajtaja, és valaki berohant rajta. Giin azonnal felismerte az érzések sajátságos keverékéből, hogy Judy az.

– Apa! – Judy úgy megmarkolta szabad kezét, hogy Giin felnyögött. Erre persze azonnal elengedte, de Giin érezte, hogy a legszívesebben szorosan átölelné. Elmosolyodott.

– Jaj, apa, mindenki azt hitte, hogy meghaltál – fogott bele azonnal a magyarázatokba Judy –, Chosan-ra még gyászistentiszteletet is tartott az emlékedre, és telehordták az oderuti kormányzói palotát virágokkal, a Kavenben is mindenki fehéret visel miattad, sőt, a Tiirleken, a Rimaarins-sę-Gaadhaas mellett fát is ültettek az emlékedre, méghozzá ogot, azok közül, amiket Noodból, Nagy Endeu sírjától hoztam magammal. És tegnap megjött Malin mama is, teljesen összetört, amikor meghallotta, hogy meghaltál, de már szóltam neki, hogy azonnal jöjjön ide, és Raanának is szóltam, meg Norának is. Most csak én vagyok itt a kórházban, mert, tudod, Grom is itt van, ő is nagyon beteg, legalább annyira, mint te. Tudod, ő védte meg Yaant, amikor lelőtte Martyn elnököt, sőt… – Csak ekkor ébredt rá arra, hogy túl sok mindent akar elmondani egyszerre, és lelassított. – Ne haragudj. Csak annyira, de annyira boldog vagyok! Olyan értelmetlen volt minden, amíg azt gondoltam, hogy meghaltál, és a család… jaj, apa… – Elsírta magát.

Giin Judy felé fordította a fejét, kezével megkereste a kezét, és megszorította.

– Kár, hogy nem láthatlak… hogy jutottál el a Niesre?

– Véletlenül. Eltévesztettünk egy ugrást, és a Galaxis másik végén kötöttünk ki. De erről nem szabad egyikünknek sem beszélnie. A Nies nem akarja, hogy a földi hatalmak, ahogy minket hívnak, megtalálják. Ők nincsenek felkészülve egy háborúra, és azt sem akarják, hogy az itteni betegségeket behurcoljuk hozzájuk, mert ezek rájuk nézve sokkal veszélyesebbek.

– Akkor milyen sereg jött a Niesről?

– Shine Meron – igen, az a bizonyos Shine Meron – úgy döntött, hogy visszatér velünk egy csapattal, akik vállalták, hogy soha többé nem mennek vissza a Niesre. Úgy-ahogy felfegyvereztek minket, aztán eljöttünk. Az Alfánál csatlakoztunk az oderutiakhoz, Shine-ra átvette az irányítást, és visszaszorította a CSU seregeit. Akkor Yaan, azaz Paul Martyn lelőtte az elnököt, és megadta magát.

– Yaan? Az elnököt? – kérdezte döbbenten Giin. – Pedig végig a birodalom hűséges katonája volt, még akkor is, amikor a birodalom börtönbe küldte.

– Malin mama szerint mostanra érett meg igazán Yaan, végre ő is tisztán lát. Grom mesélte, hogy akkor tört el benne végleg valami, amikor megtudta, hogy az elnök hosszúéletűt csinált magából.

– Shee Martyn?

– Igen, ő. A kutatóintézetében kikísérletezett egy fehérjét, amelyet régen még a Shremeyáról lopatott el. Talán emlékszel, akkoriban történt az eset, amikor nekem is volt az az ügyem az ifjúságisokkal még az árvaotthonban. – Amikor Giin biccentett, folytatta: – A niesiek azonban azt mondják, hogy végül nem lett volna hosszúéletű. Az a bizonyos fehérje nem elég a hosszúéletűséghez. Kell hozzá még egy másik fehérje is, amelyet viszont… de nem untatlak a részletekkel. Szóval az a lényeg, hogy Shee Martyn nem lett hosszúéletű a kísérlettől.

– Szóval a hosszúéletűek tényleg léteznek?

Judy mélyet sóhajtott.

– Tényleg. Majd te is meglátod. Shine Meron… ő… ő teljesen más, mint mi. Olyan, mintha nem is élne igazából. Inkább ott van mindenhol, ha érted, mire gondolok.

– Mi van a fiaddal? – kérdezte Giin, mivel a hosszúéletűséggel nem tudott mit kezdeni.

Judy eddigi öröme elborult, és szomorúsága Giint szíven ütötte.

– Andran meghalt, már több mint egy éve. Még mielőtt a Niesre értünk volna. De… apa, emlékszel te Emilie-re?

– A kislányra, akit Grommal örökbe fogadtatok?

– Igen, őrá. Képzeld, néhány napja… jaj, ezt nem is tudom rendesen elmondani… – Judy sírva fakadt, de ez a sírás nem már nem az előző szomorú érzésekből fakadt, éppen ellenkezőleg: ezek az öröm könnyei voltak. – Apa, Emilie-ről kiderült, hogy ő az a kislány, akit Daviddal… akinek David az apja. Az a kislány, akiről egészen addig azt hittem, hogy meghalt!

Giint Shine Meron létezése sem döbbentette meg annyira, mint ez a hír.

– Ez biztos?

– Biztos. Yaan nevelte fel, tőle került a Mwakanéra, ahol Nora ellopta a flooistáktól. Utána fogadtam örökbe. Nemrég pedig visszafogadtam a családba, és maga Shine Meron keresztelte meg!

Giin nem tudott egészen osztozni Judy örömében.

– De hát… Yaan miért nem mondta el neked soha, hogy Emilie valójában a lányod?

Judy nagyot szusszantott.

– Azt hiszem, eleinte azért, mert azt akarta, hogy végezzem el az egyetemet, és álljak a saját lábamra. Aztán engem besoroztak, Yaant meg nem sokkal később arról értesítették, hogy Raanát, azaz Emilie-t megölték. Nem akart elszomorítani a hírrel.

– És mi a helyzet Grommal? Felismert, amikor át akartunk szökni a fronton, de elengedett.

– Ő már nagyon régóta az ellenállásnak dolgozik. Ismerte Leon Reynist, Maryaa fiát is, sőt, ott volt, amikor kivégezték. Ő volt az egyike azoknak, akik megszervezték a kimenekítésedet, csak az volt a baj, hogy a flooisták nem akartak engedelmeskedni az ellenállás utasításainak, és a saját szakállukra megtámadták azt a hadsereg-utánpótlást, amellyel ti is szöktetek.

– Igen, tudom. A támadásból elég könnyen ki lehetett… – De nem tudta folytatni, mert újra nyílt az ajtó. Az anyja rontott be rajta, és nem volt egyedül.

Amíg anyja az ágya mellé térdelt, és homlokát a kezéhez szorította, Judy ünnepélyesen jelentette be:

– Az egész család megérkezett. Itt van Tobbelt, Giina, Sheron és Aniya, és itt van Erton is. És mindjárt megjön Nora meg Emilie is.

Giin újra biccentett, és megpróbált mosolyogni, de belül keserűség öntötte el. Hát ennyien maradtak a családból, abból a negyvenkét főből, akit dédapja huszonöt éve rábízott! Összesen nyolcan.

Most már értette azt a határtalan félelmet, amely miatt nagyapja olyan erősen ragadta meg a kezét, és könyörgött hozzá.

Méltatlannak bizonyult a feladatra.

***

Nagyszerű volt az a nap, amikor eltávolították belőle a csöveket, és végre meg tudott mozdulni. Igaz, a média azonnal le is akarta támadni, és mindenféle nyilatkozatokat kértek tőle, a niesiek viszont nagyszerűen értettek ahhoz, hogyan védjék meg a kéretlen látogatóktól.

– Van benne gyakorlatunk – felelte Agut Teyan, az a safir, aki először lépett kapcsolatba Giinnel, s mint kiderült, orvosként maga is a kórházban dolgozott. – Azok a niesi orvosok és ápolók, akik itt dolgoznak, azelőtt a noodi kórházban gyógyítottak, ahol a hosszúéletűeket kezeltük. Ott az is a feladatunk volt, hogy távol tartsuk a hívatlan látogatókat.

– Maga nem hosszúéletű? – kérdezte Giin.

– Dehogy! Egyedül Shine-ra az közülünk. Pontosabban…

– Igen? – kérdezte kíváncsian Giin, amikor a safir beszéde elakadt.

– Tudja, amikor idefelé tartottunk, Shine-ra beszélt Doron-rával. Nem tudom, ismeri-e…

– Ismerem – bólintott azonnal Giin.

– Doron-ra kiváló kutató orvos, és talált egy szert, amellyel a Maaren-szindróma kialakulása megelőzhető.

– Ez nagyszerű hír! – kiáltott fel Giin. – Ez azt jelenti, hogy itt is lehetnek majd hosszúéletűek?

– Nem. Ez a szer ugyanis egész más módon közelíti meg a problémát. Doron-ra eljárásának az a lényege, hogy olyan anyagot juttat a szervezetbe, amely blokkolja a hosszúéletűségért felelős fehérjét, és így nem lép reakcióba az influenzavírusokkal. Ezt a szert adta be Shine-rának is.

– De hát ez… ez nem azt jelenti, hogy Shine-ra nem hosszúéletű többé?

– De, azt. Viszont tudnia kell, Giin-ra, hogy a lánya megérkezése előtt Shine-ra már lefeküdni, azaz meghalni készült. Talán már nem is élne, ha Judin-ráék nem jönnek. Azt hiszem, úgy érezte, ha idejön, az méltóbb befejezése életének, mintha egyszerűen meghal ott, a Niesen.

Néhány percnyi csend ereszkedett rájuk.

– Szóval nem hal meg több gyerek Maaren-szindrómában – szólalt meg Giin témát váltva.

– Ha beválik az ellenszer.

– És Shine-ra volt az, aki vállalta a szer kipróbálását. – Megrázta a fejét. – De hát bele is halhatott volna. Ki vezette volna akkor a maguk seregeit?

– Shine-ra évszázadokon keresztül orvosként dolgozott, Giin-ra. Ő elsősorban orvos, csak utána tábornok vagy mazdra. Én azt hiszem, egy vérbeli orvosnak egy ellenszer feltalálása fontosabb, mint a háború. Ezen kívül Shine-ra egy pillanatig sem tekintette a háborúban való részvételét elengedhetetlenül fontosnak. Szerinte nem az ő személyére volt szükség, hanem arra a támogatásra, amelyet a Nies tudott nyújtani. Sokan eleve nem is hiszik el, hogy ő az a Shine Meron, akiről a történelemkönyvek szólnak, mégis lelkesítette őket a Nies támogatása.

– Kik nem hiszik el? A külsősök?

– Nem csak ők. A kaveniek közül is sokan. Úgy tudom, még a mazdrai kar sem egységes ebből a szempontból.

A beszélgetés után Giin már nagyon várta a pillanatot, hogy beszéljen végre a férfival, akiről olyan sokat hallott már személyes ismerőseitől, és akiről annyit olvasott már a történelemkönyvekben. A megismerkedés azonban váratott magára, ám addig is volt gondja bőven: miután általános testi állapotát megfelelően stabilnak nyilvánították, hozzáfogtak látása helyreállításához. Ez újabb műtéteket jelentett, egy nagyot és vagy harminc kisebbet, és hiába mondták neki, hogy a végére újra látni fog, nem mert reménykedni. Már nem is volt annyira fontos. A lényeg az volt, hogy él, hogy a lánya is él, sőt, még az unokája is, bár Raanával sokáig nem sikerült szót váltania, sőt, érzékelte, hogy tart tőle, és csak anyja kifejezett kérésére látogatja meg, amikor időnként bejön hozzá.

Az első alkalom, hogy lehetőségük nyílt igazi beszélgetésre, éppen aznap volt, amikor Giin először nyitotta ki a szemét. Egészen váratlanul érte a délelőtti vizit után a bejelentés, hogy leveszik a kötéseit, így elhatározta, hogy senkinek sem szól a családból, hadd lepődjenek meg ők is.

Emilie, aki aznap valami rejtélyes okból egyedül jött meglátogatni, jócskán meg is lepődött.

Nyilván arra számított, hogy csak beköszön, aztán siet is tovább, amikor azonban meglátta Giint nyitott szemmel, idegessége komoly ijedelemmé nőtt. Azt sem tudta, hogyan köszönjön: pillantása azonnal a lábára vándorolt, mint a gyerek Judynak, amikor szorult helyzetbe került.

A mozdulat melegséget keltett Giinben. Megköszörülte a torkát.

– Gyere csak nyugodtan beljebb. Még úgysem láttalak – mondta könnyed hangon.

Hangsúlya elérte célját: a lány felnézett, elmosolyodott, és beljebb lépett. Zavara és idegessége most még jobban érezhető volt, és Giin nem tudta érte hibáztatni: sok felnőtt is ideges volt, ha vele kellett szóba állnia, hát még egy tizenöt-tizenhat éves gyerek, akinek egész életében azt sulykolták, hogy Giin Raas az ördög maga.

– Malin mamára ütöttél – mondta, amikor Emilie elaraszolt az ágyig. – De a szemedet az apádtól örökölted.

– Tudom – bólintott gyorsan Emilie, mintha ezzel hamarabb szabadulhatna a helyzetből. – Anya meg Nora mama is mondták már.

– Nem volt nehéz elfogadni, hogy igazából nem abba a családba tartozol, amelyiket a magadénak hittél? – kérdezte Giin, és feljebb tornázta magát.

Az ügyetlenre sikerült mozdulat oldott Emilie feszültségén, és készségesen lépett közelebb.

– Segítek, jó? – Giin bólintására gyakorlott mozdulatokkal eligazította alatta a párnát, majd az ágyat is beállította.

– Ügyes vagy – dicsérte meg Giin, mire Emilie elvörösödött.

– Gromnak is szoktam segíteni. Tudja, uram, sokáig ő volt az apám…

– Az unokám vagy. Szólíts Giinnek vagy papának, amelyik jobban tetszik. És nem kell magáznod sem. A családtagok nem magázzák egymást – szakította félbe Giin.

– Értem, csak… olyan nehéz. Maga… azaz te olyan híres vagy, és… – Vállat vont. – Azt hiszem, az egész családban az a legfurább, hogy hirtelen Giin Raas rokona lettem. Mert igazából nem sok minden változott, csak annyi, hogy lett egy csomó rokonom. Bár Nora mama és a családja mindig is olyanok voltak, mint a rokonok. Meg Tobbelt bácsiék is, mint valami nagybácsi és nagynéni, még Malin mama is velünk élt egy ideig, szóval… – Megint vállat vont. – Semmi különös. Csak…

– Csak?

– Hát… a Kaven olyan… olyan furcsa. Nem tudom elképzelni, hogy egy házban éljek egy csomó másik emberrel, és olyan ruhákat hordjak, mint ők, meg olyan nyelven beszéljek. A Kaven miért nem olyan, mint a többi vallás? Miért nem élnek úgy, mint a többiek, rendesen, miért vonulnak külön, és miért vannak külön törvényeik? – tört ki Emilie-ből hirtelen a sok kérdés. – Miért nem lehet kaveninek lenni a külsősök között?

Giint meglepte a kitörés. Furcsa volt, hogy a kislány éppen neki mondja el mindezt, akit alig ismer, ahelyett hogy az anyjával beszélne róla.

– Nézd, Raana – kezdte komoly hangon, amikor azonban érezte, hogy kislány a kaveni névtől ingerült lett, azonnal váltott. – Nézd, Emilie. Az a becsületes ember, aki úgy él, ahogyan gondolkodik is. Mindegy, hogy vallásos vagy vallástalan. De, tudod, sok rosszat és fájdalmat el lehet kerülni, ha feladod azt, aki vagy, és hajlandó vagy hasonlítani bármire, amire éppen szükséges. Csak add át az életedet annak, aki kéri, ő majd éli helyetted, és békén hagy. A kaveniek csak szeretnének a hitük szerint élni.

Emilie-n azonban látszott, hogy nem ért egyet az érveléssel, és Giin elgondolkozott azon, vajon nem ő fogalmazott-e túl érthetetlenül. De nem, Emilie értette, amit mond.

– A Kaven azt akarja, hogy átadjam neki az életem neki, és ő majd éli helyettem?

– Igen is és nem is. Ha így nézed, ebből szempontból, akkor bármilyen tanult életforma rabság.

– Akkor mi a különbség?

– A család. Hogy hová köt a családod, és mit tanultál tőlük. És az is, hogy később hogyan döntesz, mert bárhová is születsz, előbb-utóbb döntened kell, hogy vállalod-e azt, akinek születtél.

Raanának elborult az arca.

– Az a baj, hogy én nem érzem, hogy bárhová is születtem volna. Az én családom engem nem köt sehova: sok mindent tanultam tőlük, anyától főleg, de a nitanról, a Bokráról és a kaveni hagyományokról, amelyekről anya mostanában annyit magyaráz, sosem volt szó. A suliban, Nora mamáéknál, mármint Grom szüleinél meg mindig csak rosszat mondtak róla. Szerintem most már túl késő.

– Késő? – Giinnek sikerült elnyomnia mosolygását.

– Anya mondta, hogy általában csak tíz éven aluli gyerekeket fogadnak be a Kavenbe, mert a többiek már túl idősek ahhoz, hogy…

– Anyád is tizenhárom éves volt, amikor a családba került – vágott közbe Giin.

– De én már tizenhat vagyok.

– Félsz attól, hogy mi vár rád a Kavenben, ugye?

– Igen, azt hiszem – felelte rövid gondolkodás után Emilie.

– Tudod, amikor megismerkedtem Judyval, megmondtam neki, hogy tizennyolc éves korában elhagyhatja a Kavent. Ami nem jelenti azt, hogy ne lennénk a családja továbbra is. Ez rád is vonatkozik. És ha jól tudom, anyád nem is vesz ki abból a külsős iskolából, amelyikbe most jársz.

– Ez igaz – mosolyodott el Emilie megkönnyebbülten.

Giin azonban elszomorodott. Amikor Judynak ajánlotta fel ugyanezt, a kislány félelemmel utasította vissza a lehetőséget. Judy minden erejével akarta a családot. Emilie azonban, bár még bent sincs igazából, már menekülni szeretett volna. Vajon az a három év számítana ennyit, ami a tizenhárom éves Judy és a tizenhat éves Emilie között van? Vagy valami mást, valami többet jelent ez a különbség?

***

Amikor végre lekerült róla a műszerek jelentős része, és néha már ki is tudott ülni az ágya szélére, egyre többen keresték fel: legelőször az Oderut alfai nagykövete, aki biztosította arról, hogy továbbra is ő az állam megválasztott elnöke, Siaxen csak addig tölti be a pozíciót, amíg ő fel nem épül, és ott hagyott Giinnél egy detát, hogy bárkit bármikor fel tudjon hívni.

Legelőször természetesen Siaxen hívta fel.

Amikor létrejött a kapcsolat, egy ideig egyikük sem szólalt meg: némán méregették egymást. Siaxennek nyilván a helyzet politikai vonatkozásai jártak a fejében, Giin azonban azon merengett el, mennyire nem hasonlít már ez a férfi ahhoz a fiatalemberhez, aki évtizedekkel ezelőtt azzal hívta fel, hogy vállaljon közszereplést, és ne törődjön azzal, mit mond a családja. Az akkori Siaxen még tele volt energiával, lelkesedéssel és őszinteséggel, ez a férfi azonban a politikusok közömbösségnek álcázott számításával nézett vissza rá, amely pillantást Giin túl jól ismerte ahhoz, hogy bármi mással összetévessze.

– Örülök, hogy jobban van, Giin-ra – kezdte végül Siaxen, és bár hangjában nem csendült erőltetettség, Giin biztos volt abban, hogy a mondatot csupán a számítás és a kötelező udvariasság mondatta vele.

– Távolról sem vagyok azonban jól, Mr. Siaxen – viszonozta az udvariasságot. – De erről a nagykövet úrnak beszéltem is. Megmondtam neki, hogy semmi kifogásom az ellen, hogy új választásokat írjanak ki, én ugyanis még hónapokig nem leszek képes semmiféle közhivatalt ellátni. Nem is áll szándékomban.

Siaxen arcára egy futó pillanatig kiült a megkönnyebbülés, utána megenyhülten bólintott.

– Gondolom, a családjával szeretne lenni.

– Nemcsak erről van szó. Nem vagyok politikus, sosem voltam, és nem élvezem a politizálást sem. Csaknem szó szerint a feleségem sírjától rángattak el, hogy álljak az Oderut élére.

Giin hangjának keménysége meghátrálásra késztette Siaxent.

– Nem tudtam, hogy meghalt a felesége. Fogadja őszinte részvétemet – mondta zavarodottan. – De legalább az az öröm megvan, hogy a lánya megkerült.

– Judy sosem lesz képes Maryaat pótolni. Ami nem jelenti azt, hogy ne örülnék mindennél jobban annak, hogy újra velem van.

– És az nem okoz problémát, hogy egy külsős a férje?

Tévedett volna, vagy tényleg féltékenység bujkált Siaxen hangjában?

– A férje egy kiszakadt család sarja, ugyanazé a családé, amelyből Judy első férje is származott – ütötte el a választ Giin. A dolog még számára is kérdéses volt, és nem akarta éppen Siaxennel megtárgyalni.

– Grom Lichi?

– Igen. Nora Freymen unokája.

A politikus csalódott arccal nézett vissza rá a holomezőből.

– Értem – mondta lemondóan. – Hát… akkor, kérem, adja át neki az üdvözletemet.

– Megteszem – bólintott Giin.

A következő látogatásakor átadta Judynak Siaxen üdvözletét. Lánya gyanakodva nézett rá.

– Mit akart?

– Kérdezte, hogy mi lesz a későbbiekben veled és a férjeddel. Mivel hogy Grom Lichi nem kaveni.

Judy, aki eddig apja műszereit vizsgálgatta, abbahagyta tevékenységét, és nagyot sóhajtva leült mellé az ágyra.

– Mit mondtál neki?

– Igazából semmit. Csak azt, hogy Grom David rokona. Az viszont engem is érdekelne, mik a terveid a jövőben. Mert Emilie-t ugyan visszavetted a családba, de a te helyzeted sem igazán egyértelmű.

Judy felkapta a fejét Emilie nevét hallva.

– Szóval te is észrevetted, hogy nem szereti, ha Raanának szólítják. – De nem várt válaszra, hanem folytatta. – Ami Gromot és engem illet, még nem tisztáztunk mindent, ezért nem akartunk még senkinek sem szólni a családból, de egyelőre úgy döntöttünk, hogy amint kiengedik a kórházból, felbontjuk a házasságunkat.

– Elváltok? – kérdezte Giin szemöldökét összevonva. – Miért?

– Te is tudod, apa. Grom seeme, és annak idején csak azért házasodtunk össze, hogy egymásnak védelmet biztosítsunk…

– És a fiatok? – vágott közbe értetlenül Giin.

Judy arca megrándult, és elkomorodott.

– Andran halott. Nincs, ami összekössön minket.

– Grom mit szól a döntéshez?

Judy elkeseredetten rázta meg a fejét.

– Apa, Grom volt az, aki először beszélt a válásról, nem én, és… – Judy itt elakadt.

– Igen?

– Semmi – rázta meg a fejét Judy, de nyilvánvaló volt, hogy valamit elhallgat.

***

Csodálatos érzés volt megállni a kórház ajtajában, és mélyet szippantani a parkból áradó illatos levegőből. A tavasz lassan átadta a helyét a nyárnak, de még nem volt fullasztó vagy kellemetlen a hőség: éppen az az idő volt, amikor kényelmesen el lehet üldögélni egy padon, és élvezni a kórház csendjét, amelynek mégiscsak más volt a hangulata a falakon kívül, mint belül.

A pad, amelyet kinézett magának, egy termetes ula alatt állt, a fa ágai a gyenge szélben néha végigcirógatták volna a pad kopottas deszkáit. Amikor leült, közelről is megnézhette magának az apró, vörös leveleket, amelyek még tűzvörösek voltak, nem bordók, amilyenek a nyár végére lesznek, vagy barnásvörösek, mint télen. Régebben talán nem fordított volna ekkora figyelmet a színekre, most azonban örült, hogy újra lát – a több hét sötétség egészen megváltoztatta hozzáállását a látható világhoz: színeit élénkebbnek, formáit eredetibbnek és az egészet valahogy frissebbnek és újabbnak érzékelte.

Éppen azzal játszott, hogy egy kis ágat a szeme előtt tartva hol közelre, hol távolra fókuszált, miközben azon gondolkodott, mennyire megváltozik a világ csupán attól, hogy a szemlélő éppen mit néz belőle, amikor egy ismeretlen férfihang szólította meg.

– Giin-ra?

Elengedte az ágat, amely visszalebbent a helyére, és felnézett.

– Igen?

Egy idegen tekintete nézett vissza rá. Szőkésbarna haja volt, barna szeme, és kaveni ruhát viselt. Köntösének mintái ismeretlenek voltak: fehér, zöld és kék keveredett bennük, a halál, az élet és a tudás színei. Tovább azonban nem jutott a gondolatban, mert fejében mintha óriási forgószél söpört volna végig, és egyszerre meglátta magát kívülről: sápadt, őszülő hajú férfi furcsa világosbarna, karikás szemmel. Teste vékony volt, látszott rajta, hogy nemrég még a halállal küzdött, de szája körül és az állán határozott vonások mutatták, hogy a gyengeség csupán testi jellegű. Fellobbanó szimpátiát érzett, majd a kép helyét váratlanul egy másik vette át: egy fiatal, fekete hajú férfié. Giin először azt hitte, saját maga fiatalkori önmagát látja, aztán észrevette a különbözőségeket is: az áll vonala gömbölyűbb volt, mint az övé, a szemöldök vékonyabb, a szem zöld.

Aztán nem tudta követni többé a képeket, olyan gyors egymásutánban követték egymást. Nem csak képek voltak ezek, hanem érzések és gondolatok is vegyes összevisszaságban, néha a képek mellett villantak fel, néha tőlük függetlenül jelentkeztek.

Kevés volt közülük ismerős. Judy és Emilie, meg néhány alfai táj, egyébként ismeretlen helyeken vágtatott keresztül, a színek és a formák a sebességtől mintha elmosódtak volna körülötte – egészen másmilyenek voltak, mint az előbb vizsgált levelek a maguk éles kontúrjaival. Ennél a gondolatánál hirtelen megváltozott a benne kavargó érzelemörvénylés, és újra felvillant előtte a levelek képe, ahogyan az előbb vizsgálta őket, és az azt kísérő örömteli érzés. Utána megint a férfit látta, de nem a maga valójában, hanem az előbbi pillanat emlékét, amelyet sok-sok másik követett. Maryaa képe, aztán egy ismeretlen nőé – Anna, hasított belé az idegen felismerés –, Judy képe, aztán egy kisfiúé; a quiescói nagytemplomé, aztán egy kisebb, de hasonló formájú templomé; anyjáé, aztán egy idegen nőé. Kicsivel később újra véget ért ez a rendezettség, és ismét örvényszerűen, véletlen sorrendben bukkantak fel az emlékek, hol a saját, hol az idegen.

Az élmény az egyik pillanatról a másikra ért véget, és Giin úgy érezte, mintha forgószélből szabadult volna: zúgó fejjel, szédülve hanyatlott hátra a padon. Az előtte álló férfi úgy rogyott le mellé, hogy kis híján nekiesett Giinnek.

Egy darabig csak kettejük szapora légzésének a hangja hallatszott, aztán Giin, vigyázva, nehogy újra a másik szemébe nézzen, mély levegőt vett.

– Mi volt ez?

– Ez egy nagyon ritka mentális jelenség. Hídnak hívják. Csak magasan képzett mentalisták között tud létrejönni, mégpedig olyanok között, akik közel állnak egymáshoz. Még sosem tapasztaltam azt, hogy egy vadidegennel is… Elnézést – szakította azonnal félbe magát szégyenkezve. – Nem akartam megsérteni.

– Semmi baj – rázta meg Giin a fejét. – Értem, mire gondol.

– Ráadásul azt hittem, a maguk mentális képzettsége jóval a miénk alatt van. Ez is hiba volt. Maga például képes mások mozgását is befolyásolni – mondta a férfi révedező tekintettel, mintha éppen emlékezne. – Az a fiú, Yaan, akit egyszer megállított a családja előtt, az unokaöccse… – A meglepődés egy pillanatra megakasztotta. – Paul Martyn.

– Igen – felelte Giin teljesen fölöslegesen. Ahogy lassan leülepedett benne az előbbi kavargás, ő is képes volt emlékezni. Ezek azonban már nem a saját emlékei voltak, hanem Shine Meroné, a mellette ülő férfié. A kapott emlékek azt is megmagyarázták, mi is zajlott le kettejük között. – Én most akkor a maga életére emlékszem?

– Nem egészen. Egy híd létrejöttével, annak intenzitásától függően, körülbelül hét paymnyi információ cserélődik ki. Egy paym az az információmennyiség, amelyet egy átlagos, 65-80 MQ-val rendelkező elme egy évtized alatt elsajátít. Ez nem jelent azonban egy évtizednyi minden részletre kiterjedő tudást, hanem csak azt a mennyiséget, amely a 10. év végére rögzül. A mostani híd intenzitását becsülve legalább öt paymnyi volt. De inkább hét – magyarázta Shine Meron. – Maga hetven éves. Azt hiszem, a híd akkor záródott le, amikor bizonyos értelemben kiürült az a rész, ahol az emlékeit tárolja. Ez persze nem jelenti azt, hogy minden emléke most az enyém is, csak azok, amelyeket a legfontosabbnak talál. Persze ennek az ellenkezője is igaz – nézett Giinre. – A feleségem halála óta még senkivel sem kerültem ilyen közeli kapcsolatba. Előre mondom, ha nem akar még egy hasonló élményt, a jelenlétemben mindig tartson gátat. Én is tartok. Ez nem jelenti azt, hogy nem fogjuk érzékelni egymást, de a híd kialakulása ezzel megelőzhető.

– Rendben – felelte Giin kissé kábán. Most, ahogy belegondolt, hogyan is kellene a gát ellenére érzékelni, ott volt előtte a megoldás, sőt, szinte hallotta is Nagy Andreas hangját, ahogyan magyaráz, csakúgy, ahogy a Mazdariinen neki magyaráztak a mentális képzést vezető mesterei.

Megrázkódott.

– Maga… maga tényleg … tényleg… – Beleszédült a gondolatba. Néha még a saját hetven esztendeje is örökkévalóságnak tűnt, nemhogy azok az évszázadok, amelyekre, még ha felületesen is, vissza tudott tekinteni. A legfelkavaróbb élmény azonban továbbra is Nagy Andreas hangja maradt.

– A lánya nem volt biztos abban, hogy elhiszi majd, ki vagyok, és most már nem is csodálkozom, hiszen mindig is a tudományos, kritikai módszereket tekintette előrébb valónak.

– Ahogyan maga is – vágott vissza Giin. – A Niesen azonban könnyebb volt a helyzet, mert a rendelkezésére állt a tapasztalat.

– Igaz – bólintott mosolyogva Shine Meron. – Azt hiszem, a bizonyítási eljárást ezennel letudtuk.

– Még jó, hogy soha egy percig nem akarta bizonygatni, hogy valóban az, akinek hiszik.

– Mi értelme lett volna? Ember vagyok én is. Semmi különlegeset nem tudtam és tudok adni nekik a reményen kívül. Azt pedig már megadtam. A háborúnak vége, igaz, nem egyedül nekem köszönhetően. Nem tartok igényt senki csodálatára. Viszont szeretném ezt a pár hátralévő évet nyugodtan leélni. De nem kell ezt magának magyaráznom, úgyis érti. Talán éppen ez volt az egyik oka annak, hogy kialakult közöttünk a híd – tette hozzá elgondolkodva.

– Nem az, hogy Nagy Andreasra emlékeztettem? – kérdezett Giin a legelső képekre gondolva.

– De, az is, bár…

– Yaan emlékeztette igazán Nagy Andreasra – fejezte be helyette Giin a mondatot. – Yaan valóban azt akarja, hogy ne álljak ki mellette?

– Azt hiszem, akkor még nem tudta, hogy túlélte a háborút, Giin-ra – figyelmeztette halkan Shine Meron. – Másrészt Yaan jól látja a saját felelősségét az elmúlt háborúkban.

– Én vagyok az egyik felelőse annak, hogy kiszakadt.

A mazdra egy rövid ideig gondolkodott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem hiszem. A félresikerült beszélgetés után maga többször is megpróbálta megkeresni a fiút. Nem mindig azé a nagyobb felelősség, aki a hibát elköveti, hanem sokszor azé, aki nem képes megbocsátani, és ezzel sokkal nagyobb hibát követ el.

Giin bólintott.

Aki gyűlöl, gyilkos. Aki nem bocsát meg, gyilkos, mert egyedül a gyűlölet az, amely nem képes megbocsátani. A gyűlölet az, amely nem látja be a saját felelősségét és kötelességét: csak a másik elmulasztott felelősségeit és kötelességeit látja.

A gyűlölet az önzés kiteljesedése, a másik érdekeinek és értékeinek teljes szem elől tévesztése.

A szeretet meglátja a másik érdekeit és értékeit, és a sajátjai mellé helyezi őket. Így képes megbocsátani is, megteremtve ezzel az újrakezdés lehetőségét.

A Bokra szavai egyértelművé tették, mit kell tennie. Igaz, magától is ezt tette volna.

– Nagyon rendes gyerek ez a Yaan. Megérdemli, hogy újra otthona legyen. De nem tudom, sikerül-e valaha is meggyőznie erről saját magát – jegyezte meg halkan Shine Meron.

Giin mélyet sóhajtott. Igen, az nem lesz könnyű. A feloldozás csak azé lehet, aki magának is képes megbocsátani.

18. FEJEZET

Yaan

Ez a tárgyalássorozat csupán egy dologban hasonlított az előzőekre: ugyanúgy Celli állt mellette, mint az előző két alkalommal. Minden másban azonban különbözött.

Legelőször is nyitott volt, bár a közönséget és az újságírókat a tárgyalás résztvevőitől kissé távolabb helyezték el, és hangszigetelték a két teret úgy, hogy csak az egyik oldal felől engedte át a hangot, így a közönség nem zavarta a bíróság munkáját.

Érdekes és kifejezetten kellemes különbség volt az is, hogy az ügyészt nem vezette személyes ellenszenv, sőt, Yaannak néha az a határozott érzése támadt, hogy inkább arra törekszik, hogy rájöjjön, mi is történt valójában, nem pedig arra, hogy a lehető leghosszabb börtönbüntetést harcolja ki neki.

A bíróság hozzáállása már nem volt ennyire egyértelmű. A hagyományos kilenc főből ketten kifejezetten ellenségesen figyelték, további öt pedig bizalmatlanul hallgatott mindent, amit Celli előadott.

Pedig ügyvédje ez alkalommal igazán brillírozott. Tanúk tömegét állította elő, akik mind azt bizonyították, hogy nem tehető felelőssé a mwakanei civil lakosság ellen elkövetett mészárlásokért – közöttük Kefa atyát, aki nem csak azt tanúsította, hogy a kérdéses időben öntudatlanul feküdt a misszió kórházában, hanem azt is, hogy a polgárháború kitörése előtt és alatt is támogatta a kiszakadtakat. Katonák és civilek egyaránt nyilatkoztak arról, mennyire próbált a lehetőségekhez mérten emberséggel viselkedni –, jóllehet egyetlen kaveni származású sem volt a tanúk között.

Ugyanez történt, amikor az alfai polgárháborúra terelődött a szó, majd később a Salaam, a Shremeya és a Decaron esetében is, aztán előhozták a legújabb háborúkat, végül pedig a hadúri kinevezését követő időszakot. A saját emberei és jó néhány külsős civil is melléállt – de ismét csak ők, kaveni egy sem.

– Az a baj, hogy a többségnek az a meggyőződése, hogy azért lőtte le az elnököt, hogy mentse a bőrét – magyarázta Celli. – Ki kell állnia eléjük, és kell elmondania, hogy miért tette. De legalábbis nekem elmondhatná, hogy találjunk bizonyítékokat…

– Nem akarok magyarázkodni – vágott a már százszor hallott mondatok elé Yaan. – Így sem fogok többet kapni 8-10 évnél. Ez itt nem a CSU bírósága.

– Egy évet sem szabad börtönben töltenie! – kiáltott fel türelmetlenül az ügyvéd. – Nem követett el háborús bűnöket, hadúrként pedig…

– Ez az egész háború utáni pereskedés csak arra való, hogy megadja az igazságtétel érzését az embereknek. Ehhez azonban arra van szükség, hogy bizonyos embereket börtönbe küldjenek. Leginkább engem mint az ellenfél volt katonai vezetőjét. És ez rendben is van így – vont vállat Yaan. – Valóban egyike voltam azoknak, akik ellenük harcoltak, és leromboltam a világukat, még ha nem is tartoztam azok közé, akik a konkrét mészárlásokat végezték.

– Nem szabad ilyen könnyen feladnia!

– Nincs már semmi, amiért küzdenem kellene. Koncentráljon inkább a többiekre. Van itt jó néhány ember, akire ráfér az alapos védelem.

– Nem én védem Mr. Melilant.

– De Fuhuyen tábornokot igen, és ő mindvégig az elnök bizalmas embere volt. De van még néhány tábornok és biztonsági vezető is.

Már-már úgy tűnt, hogy sikerül Cellit leállítania, aztán egy reggel széles mosollyal állított be a társalgóba, ahol a tárgyalás előtt találkozni szoktak. Yaan nem kérdezett semmit, és Celli se mondott semmit, de hamar kiderült, miért mosolyog olyan szélesen: a tárgyalás kellős közepén a járni alig tudó Grom Lichi araszolt be a terembe és állt a tanúk emelvényére.

Lichit az utóbbi időben csaknem szentté avatta a média, amikor kiderült az ellenállásban betöltött szerepe. Némelyik részleten még Yaan is megdöbbent.

Az hagyján, hogy a legjobb barátjának hitt Grom minden háborúban az ellenségnek dolgozott, és értesítette minden hadmozdulatáról – ez várható volt azok után, hogy kiderült: az ellenállásnak dolgozott. Az is hagyján, hogy valójában azért vette el Judyt, mert tisztában volt kilétével és politikai fontosságával. De amikor megtudta, hogy a harmincas évek közepétől saját beosztottja volt az alfai ellenállás egyik legfőbb vezetője, megszédült.

Azzal nyugtatta magát, hogy Grom nem végzett túl jó munkát egyik fronton sem: még az általa kiszivárogtatott információk sem voltak elégségesek ahhoz, hogy megverjék, arról nem is szólva, hogy az alfai polgárháború többször is kicsúszott az irányítása alól. Egyetlen valóban sikeres akciója az volt, amikor Reynisszel összefogva őt börtönbe küldték.

A tömegek azonban mintha elfeledkeztek volna ezekről az apróságokról, és időnként úgy tűnt, mintha Grom lett volna egy személyben az egyetlen ellenálló.

Grom lassan és zihálva beszélt, megtámaszkodott, de nem fogadta el a felkínált széket. Végig a bírókat nézte, nem próbált sem vele, sem a közönséggel kontaktust keresni. Szabatosan, szokásos humorérzékének csillogtatását mellőzve tanúskodott.

– A CSU-n belüli ellenállás egyik irányítója voltam 3930-tól kezdve, amikor magas beosztású katonatisztté léptettek elő Paul Martyn seregében. Mivel a tábornok alá osztottak be, a feladatom természetesen az ő megfigyelése lett. Ezt a megfigyelést egészen 3939-ig láttam el, amikor az ellenállás több tagjával összefogva és a Mr. Rundi halála keltette széthúzásokat felhasználva az SE segítségével börtönbe juttattuk Paul Martyn tábornokot, ahonnan csak 3944-ben szabadult ki Martyn elnök szorgalmazására, akinek időközben bizalmas embere lettem. Célom az elnök bizalmába való férkőzéssel természetesen ugyanaz volt, amit végül a Martyn tábornok hajtott végre négy hónappal ezelőtt.

Gromon látszott, hogy szörnyen szenved ebben a testtartásban, de csak szorosabban fogta az emelvény szélét, úgy folytatta.

– Éppen ezért nem csupán a tábornok tevékenységét ismertem közelről, hanem magát a tábornokot is. Tudom, hogy soha nem táplált gyűlöletet a kaveni származásúak felé, sőt, amennyiben rajta állt, védte őket úgy a katonai, mind a biztonsági erők által elkövetett túlkapásoktól. 3930-ban, amikor az alfai polgárháború letörése kapcsán az Alfa akkori elnöke, Lechis Melilan a kaveni származásúak kitelepítését kezdeményezte, éppen Mr. Martyn volt az, aki megvédte őket, miatta volt Quiesco és az alfai kaveni közösség egészen 3935-ig katonai felügyelet alatt, és ezért nem volt képes Mr. Melilan hozzájuk férni. 3936-ban azonban Mr. Melilan meggyilkoltatta a híres flooista vezetőt, Andran Stoonultot, a flooistákkal pedig elhitette, hogy Paul Martyn a felelős a vezető haláláért. Ennek következményeképpen a flooisták még abban az évben lemészárolták a tábornok családját, és újra polgárháborút robbantottak ki. Fontosnak tartom megemlíteni, hogy a tábornok semmilyen módon nem állt bosszút a kaveni közösségeken a családja elpusztítása miatt, és katonai magatartásán a tragédia semmit sem változtatott.

Grom újból szünetet tartott. Vett néhány mély lélegzetet.

– Ezek után jött az a sajnálatos shremeyai eset, amely több ember rossz döntése nyomán következett be, de egyikük sem a tábornok volt. Az egyikük Maryaa Raas volt, Giin Raas felesége, aki a lehető legrosszabb időpontban leplezte le Ghana Rundi múltját, a másik pedig Leonid Reynis, aki túl hosszú ideig húzta a polgárháborút. Ezek az események együttesen vezettek végül ahhoz, hogy Ghana Rundi is kivonult a Shremeyához. Martyn tábornok az utolsó pillanatig megtett mindent, hogy pacifikálja a Shremeyát, éppen azért, hogy Mr. Rundinak ne legyen ürügye a közbelépésre, ezzel egy időben megpróbálta az Alfát is újra katonai irányítás alá vonni. Ez utóbbi tervét sikerült kiviteleznie, amikor elérte Mr. Rundinál, hogy én legyek az Alfán táborozó seregek katonai vezetője, így sikerült leállítani a deportálásokat és a mészárlásokat. Arról nem is szólva, hogy az ő ötlete volt a bétai hadifogolytábor felállítása is, mert így megtehette, hogy a már akkor is érvényben lévő felső katonai utasításokat figyelmen kívül hagyva ide szállíttassa az elfogott katonákat.

– Mik voltak ezek a felső katonai utasítások? – kérdezett közbe az ügyész.

– Az, hogy ne ejtsen hadifoglyokat – felelte Grom felé fordulva.

– Azaz?

– Az elfogott katonákat azonnal ki kellett volna végeztetnie. Ő azonban erre nem volt hajlandó, csakúgy, ahogyan a Shremeya esetében sem. Ott úgy kerülte ki ezt a parancsot, hogy a foglyok nagy részét köztörvényesként börtönbe záratta, míg másokat leszerelve hazaküldött. Statisztikák mutatják, hogy azokon a területeken, ahol ő vezette a hadjáratokat, csaknem egyharmadával kevesebb civil áldozata volt a harcoknak, mint az egyéb hadszíntereken. Azaz a tábornok egyik ellene felhozott vádpontban sem bűnös.

– A Mwakanén történt mészárlás… – kezdte az egyik bíró, de Grom türelmetlenül közbevágott.

– Figyelemmel követtem a tárgyalást. Már elhangzott, hogy Giintan lakosságának megtizedelésére nem ő adott parancsot, mivel abban az időpontban éppen eszméletlenül feküdt – mondta határozottan. Népszerűségének köszönhetően nem rótták meg a bírósággal szemben tanúsított tiszteletlensége miatt. – Talán nem tudják, de az SE-nek azt az emberét, Tored Murisant, aki a mészárlásra a parancsot kiadta, maga a tábornok lőtte agyon néhány hónappal később, amikor rajtakapta, hogy civileket kínoz. És azt sem szabad elfelejteni, hogy ugyanez a Tored Murisan volt az is, aki Jontan Freyment lelőtte kirobbantva ezzel azt a mwakanei szabadságharcot, amely végül a mindenki által ismert eseményekhez vezetett, és nem a tábornok, ahogy ez egy ideig tévesen keringett a köztudatban.

Yaan akarata ellenére csodálattal tekintett Gromra. Alig fél óra alatt sikerült elérnie azt, amire Celli és összes tanúja napokig nem volt képes.

Az ügyész azonban jelezte, hogy szólni akar.

– Ez az ön véleménye. Nem lehetséges, hogy ön elfogult a tábornok irányában?

– Természetesen elfogult vagyok. De nem hiszem, hogy képes lenne olyan személyt előállítani, aki teljesen elfogulatlanul mondana véleményt róla. A „vélemény” kifejezés már magában foglalja azt is, hogy nem egy objektív beszámolóról van szó, amelyet azért sem tudnék a tisztelt bíróság elé tárni, mert az összes előbb említett ügyben magam is érintett voltam.

– Az nem elképzelhető, hogy bizonyos rokoni kapcsolatok is közrejátszanak ebben a szimpátiában?

Grom nem lepődött meg a kérdésén, sőt, szemtelenül elvigyorodott. Yaannak azonban összeszorult a gyomra. Most fogják belekeverni a Raasokat, és ki tudja, milyen hatással lesz ez az egész ügy rájuk.

– Gondolhattam volna, hogy megkérdezi. De szó sincs arról, hogy csak azért, mert a feleségem és a tábornok rokonok, másképpen néznék a tábornokra. Hadd hívjam fel a szíves figyelmét arra, hogy ez a rokonsági kapcsolat nem akadályozott meg abban sem, hogy részt vegyek azon a tárgyaláson, amelyen Paul Martynt halálra ítélték. Az én cselekedeteim elsődleges mozgatórugói mindig az ellenállás céljai voltak.

A bírók összesúgtak, majd a tárgyalást vezető bíró előrehajolt, és megkérdezte:

– Pontosan milyen fokú is ez a rokonság a tábornok és az ön felesége között?

Grom nehézkesen váltott testsúlyt, hogy újra a bírók felé fordulhasson.

– A tábornok és a feleségem első unokatestvérek. De azt hiszem jobb, ha most rögtön tisztázzuk az összes rokonsági kapcsolatot ebben az ügyben, még mielőtt Mr. Melilan teszi meg helyettünk, vagy a sajtóból jönnek rá – mondta, és Yaanhoz fordult. – Remélem, nincs kifogásod ellene, Paul.

Yaannak csak ahhoz volt ereje, hogy megrázza a fejét. Úgy érezte, mintha az épület készült volna a fejére omlani.

Hát ennyire képes csupán. Nem elég, hogy éveken keresztül a családja ellen harcolt a háborúban, most még a nevüket is bemocskolja.

Grom azonban alig láthatóan megrázta a fejét, és a bírósághoz fordult.

– Hadd kezdjem azzal, hogy nem a bíróság félrevezetése céljából nem beszéltem eddig a különböző rokoni kapcsolatokról, amelyek ebben az ügyben felbukkantak, hanem azért, mert ezek a kapcsolatok a legkisebb mértékig sem befolyásoltak engem, még a tábornokkal kapcsolatban sem. Sőt. A tábornok első unokatestvérét sem azért vettem el, mert a tábornok rokona, hanem azért, mert Judy Fenssonnak, azaz kaveni nevén Judin Raasnak más módon védelmet biztosítani az akkori alfai körülmények között nem voltam képes.

A bíróság tagjai meglepetten hördültek fel, és Yaan a szeme sarkából látta, hogy a közönség tagjai is izgatottan összesúgnak.

– Judin Raas milyen rokonságban áll a Raas családdal? – kérdezte az ügyész.

– Giin Raas lánya.

Újabb felzúdulás következett.

– A tábornok tehát…

– Giin Raas testvérének a fia, aki igen fiatalon kiszakadt a Kavenből. De közben eszembe jutott még valami az előző kérdésével kapcsolatban – fordult Grom az ügyész felé.

– Melyik kérdésre gondol?

– Arra, amelyik az esetleges elfogultságomra irányult bizonyos rokoni kapcsolatok miatt. Nos, azt nem tudom, hogy kell-e bizonygatnom, mennyire közömbös volt nekem az, hogy a tábornok a feleségem unokatestvére. Van itt azonban egy ennél fontosabb rokoni kapcsolat, amely miatt elfogultan tekinthetek a tábornokra.

A Raas név keltette izgatott suttogások újra megszűntek, és a terem feszült figyelemmel csüngött Grom szavain, aki először hatalmasat sóhajtott, aztán előredőlt, egész testével a pulpitusnak támaszkodva. Arca, amely eddig sem volt pirospozsgás, még egy árnyalattal tovább sápadt.

– Szintén 3930-ban történt, a mwakanei szabadságharc leverése után, hogy bizonyos katonai vezetők szerettek volna megtorló intézkedéseket foganatosítani az ottani kiszakadtak között a későbbi felkelési kísérletek megelőzésére. Több mint 2000 embert ítéltek halálra. A tábornok közbenjárása volt az, amely ezt a számot végül 214-re mérsékelte. Ez is hatalmas dolog, persze, de számomra az igazán lényeges az, hogy szabadon engedte a nagyanyámat, akit pedig minden bizonnyal kivégeztek volna.

– A nagyanyját?

– Nora Freyment. – Gromnak várnia kellett, amíg lecsillapszik az újabb felzúdulás. – Arról nem is szólva, hogy a tábornok volt az, aki lehetővé tette, hogy ilyen gyorsan véget érjen a háború. Ha akkor ő nem adja meg magát, ki tudja, hol lennénk most, és kinek kedvezett volna a hadiszerencse. Shine Meron tábornok többször is hangsúlyozta, igaz, nem ez előtt a bíróság előtt, hogy a tábornok akkor adta meg magát, amikor csapatai éppen győzelemre álltak. Szeretném megkérdezni, hogy van-e még kérdésük. Nem érzem ugyanis valami jól magam.

A bíróság és az ügyész összenéztek, majd a vezető bíró megrázta a fejét.

– Nincs több kérdésünk. Ha lenne még a későbbiekben, megkeressük.

– Állok rendelkezésükre.

Amikor lelépett az emelvényről, Grom megingott. Abban a pillanatban egy nő sietett előre az ajtóból, és megfogta a karját.

Judy volt az.

Kifelé menet egy mosolyt villantott Yaan felé.

Grom kivonulása után bíróság rövid szünetet rendelt el. Ügyvédje kiismerhetetlen arccal fordult Yaan felé.

– Most magát fogják megkérdezni ugyanezekről az ügyekről. Ezt a pert akár meg is nyerhetjük a mostani állás szerint, csak magán múlik. A bírák is, és az emberek is szeretik Lichit. Ha csak annyit tesz, hogy rábólint azokra, amiket ő mondott, nyert ügyünk van. De ha megint makacskodik… – Celli ugyan nem fejezte be a mondatot, de kétségbeesett tekintete mindennél jobban árulkodott a legrosszabbról.

Yaan nem kérdezte meg, miért is kellene védenie magát. Maga is tudta, hogy a nemzetközi hadijog alapján – és a bíróság minden eddigi lépése egyértelművé tette, hogy ők csak ezt tekintik mérvadónak a tárgyalás folyamán – nem tekinthető bűnösnek, hacsak Martyn elnök megölése miatt nem, mivel az minden jogi rendszerben emberölésnek minősül. Azért viszont ez a bíróság sosem fogja elítélni.

Belenézett Celli szemébe, és megadóan bólintott.

– Jó. Nem fogok hallgatni.

A bíróság, mintha csak Celli szavait akarná igazolni, bevonulása után azonnal Yaanhoz fordult.

– Mr. Lichi vallomása után a bíróság két összetett kérdésre szeretne választ kapni. Az első az lenne, hogy valóban maga volt-e az, aki Nora Freyment szabadon engedte, és ha igen, miért?

Yaan Celli feszült arcára nézett, és látta, hogy a legrosszabbra is elkészült. Yaan elszégyellte magát.

– Valóban én engedtem el Nora Freyment – felelt meg egyenesen a kérdésre. – A miértre nehezebb válaszolni. Két oka is volt: egy személyes és egy katonai. A személyes az volt, hogy alig néhány órával azelőtt, hogy őt szabadon engedtem volna, hírt kaptam a Raas-család pusztulásáról. Annak ellenére, hogy régóta nem tartoztam már a Kavenhez, a hír megrázott. Tudtam azt is, hogy Nora Freymen fia is életét vesztette a tragédiában a család más tagjaival együtt, arról nem is szólva, hogy nem sokkal korábban a férjét is elveszítette. Döntésemet tehát részben a lelkiismeret-furdalás okozta, még ha közvetlenül nem is én tehettem erről a két eseményről. A másik okom, a katonai ugyanaz volt, amelyet már Mr. Lichi is említett. Parancsba kaptuk az elfogott felkelők kivégzését. Én azonban nemcsak a CSU törvényeire esküdtem fel, hanem a nemzetközi hadviselési normákra is, amelyek tiltják a hadifoglyok kivégzését.

– A felkelők hadifoglyoknak számítottak? – szúrta közbe gúnyosan az egyik bíró.

– Számomra igen – fordult felé habozás nélkül Yaan. – A katonaság közbelépése előtti időszakban ugyanis a kormány azáltal, hogy nem lépett közbe a küzdelmükbe, hallgatólagosan elismerte úgy a kiszakadtak, mint a keleti mwaknik önszerveződését és katonai testületeit.

– A mwakanei polgárháborúnak, ha jól tudom, több mint egymillió áldozata volt – szólalt meg az ügyész.

– Annak a háborúnak, az utolsó heteket leszámítva, nem én voltam a katonai vezetője. Arról nem is szólva, hogy ebben az egymillióban a shayyiták és a kiszakadtak háborújának az áldozatai is benne vannak, valamint például azok a kaveniek, akiket a háború elején a shayyiták mészároltak le. A teljesség kedvéért hozzá kell tennem, hogy a mwakanei háborút nem a hadsereg kezdeményezte, hanem a kiszakadtak. Erről érdemes lenne megkérdezniük Mr. Rion Tengelt, a Mwakane jelenlegi elnökét. – Elhallgatott, és türelmesen várta a másik kérdést.

– Maga évtizedeken keresztül a Csillagunió hűséges katonája volt. Mi vezette végül arra, hogy hazaárulást kövessen el? – tette fel a kérdést az egyik bíró, aki továbbra is gyanakvással méregette.

Yaan arca megfeszült, és látta, hogy Celli a provokatív kérdést hallva aggodalmasan pillant feléje. Pedig nem ingerültséget keltett benne a bíró szava, hanem inkább szégyent.

– A hazaárulásra kizárólag személyes indokaim vannak – mondta egyenesen a bírónak. – Ha lennének ideológiai okaim, én is hívhatnám magam ellenállónak, így viszont nem tehetem. – Szavai természetesen felingerelték a bírókat, de Yaant nem érdekelte. – Ehhez azonban ismét vissza kell mennünk 3930-ba.

– A Mwakanéra? – kérdezett közbe az ügyész.

– Nem, hanem az Alfára. Megérkezésem után az Alfán ugyanis első dolgom volt, természetesen a katonai tennivalók mellett, hogy utánanézzek annak, mi történt a családommal. Több napi kutatás után rátaláltam a mészárlást túlélt családtagjaimra, és elbújtattam őket, mivel tartottam attól, hogy őket is meg akarják gyilkolni. Valamivel később rábukkantam a katonai fogházban unokatestvéremre, Grom Lichi későbbi feleségére, Judin Raasra. Nagyon rossz állapotban volt, de sikerült egy ismerős orvoshoz vitetnem, aki a felépüléséig kezelte. Judin, nem sokkal azután, hogy rátaláltam, egy kislánynak adott életet, akit magamhoz vettem. Ennek több oka is volt, ezeket azonban nem óhajtom részletezni. A lényeg az, hogy a kislány egészen a közelmúltig azt hitte, hogy az én lányom, én pedig nem akartam felvilágosítani az ellenkezőjéről, mert azt hittem, hogy Judin meghalt. Amikor aztán kiderült, hogy él, rádöbbentem arra, hogy amennyiben tovább folyik a háború, nem leszek képes újra összehozni anyát és lányát, és így végeredményben értelmetlen lesz mindaz az erőfeszítés, amelyet kettejükért tettem. A kislányt pedig azért próbáltam minden erőmmel védeni, mert ő a Raas család jog szerinti elsőszülöttje. A család azonban nem alakulhatott újra, amíg nincs béke. – Kis szünetet tartott, és elgondolkodott. – Azt hiszem, megriadtam a gondolattól, hogy éveken belül visszavonhatatlanul eltűnhet a Kaven, a Raas család és velük együtt mindaz, amit valaha szerettem. Ezt a gondolatot képtelen voltam elviselni.

Csönd telepedett a teremre, és mivel senki sem szólt hozzá hosszú percekig egyetlen szót sem, leült a székre. Kerülte a tekinteteket: váratlan kitárulkozása miatt szinte mezítelennek érezte magát.

Végül a tárgyalást vezető bíró szólalt meg elsőként.

– Akkor hát mégiscsak ideológiai oka volt döntésének.

– Nem – rázta meg a fejét Yaan. – Csakis érzelmi. Később persze, mire az elnök megérkezett az Alfára, ideológiai okokat is gyűjtöttem tettem indoklására.

– Kíván még valamit hozzátenni az eddig elhangzottakhoz?

Yaan Celli reménykedő arcára pillantott, és bólintott.

– Igen. Azt, hogy az ellenem felhozott vádakban nem tartom magam bűnösnek. Ha valamiben bűnös vagyok, akkor az az, hogy túl sokáig voltam kiszolgálója annak a rendszernek, amely milliárdok életét követelte csak azért, hogy néhányan uralkodhassanak. Erre a több éves vakságra nincsen mentségem.

Lehet, hogy ennyi elég lett volna a felmentéséhez, Celli legalábbis utólag így vélekedett. De végül sokkal több is történt: már aznap délután a tanúk emelvényére lépett Giin és Nora Freymen. A Raasok fellépése mintha egy gátat nyitott volna meg: egyre többen álltak ki az emelvényre a kaveniek közül. Nem csodálkozott hát, amikor a bíróság felmentette védencét.

Újból szabadságra ítéltetett. De most még annyira sem látta, mint két éve, hogy mit is kezdhetne ezzel a szabadsággal.

***

Újra megnézte magát a tükörben, és nem tudott visszafojtani egy mosolyt.

Utoljára tizenéves korában nézegette magát ilyen gyakran, mivel utoljára akkoriban aggódott azon, mit szólnak majd az ismerősei, ha meglátják.

Mintha randevúra menne…

Kilépett a kis mellékhelyiségből, és még egyszer végigsimított a ruháján.

Évtizedek óta nem volt rajta kaveni ruha. Judy persze jót akart neki, amikor behozta a suutot, a talárt és a köntöst, nem tudhatta, milyen kellemetlenül fogja érezni magát bennük. A suut a legváratlanabb helyeken szorította, a talár idegesítően hosszú volt, a csizmaszerű cipő pedig sokkal könnyebbnek bizonyult, mint bármi, amit mostanában viselt. Ráadásul állandóan vakaróznia kellett, és az arca szinte égett a kiadós borotválkozás után. Az sem segített, hogy tudta, mozgása sokkal szögletesebb, mint ami ehhez a ruhához illene. De erőt vett magán, és a két börtönőr mögé lépett.

Rettegett a szabadság gondolatától.

Azt is tudta, hogy amikor kilép, ott lesz a volt családja. Legalábbis annak egy része. Vajon ki fog eljönni? Giin és Judy biztosan. Emilie is. Grom nem, mert ő még mindig kórházban van. A többiekről nem tudott semmit.

Az ajtó olyan lassan nyílt ki, mintha lassított felvételt nézne, ugyanilyen valószínűtlen volt az a kép is, amelyen a feléje rohanó asszony látta, aki zokogva vetette a nyakába magát.

Csak akkor ismerte meg, amikor az asszony felemelte a fejét, és ránézett.

– Anya?

– Yaan, Yaan, fiam… – sírta az anyja. – Nem tudtam előbb jönni…

– Anya, édes Istenem, anya…

– Nem tudtam előbb jönni…

– Azt hittem, már nem is élsz…

– Én is azt hittem, hogy meghaltál. Nem tudtam, hogy te voltál az a hadvezér. Miután kiszakadtál, kerestelek, de apád miatt nem tudtalak megtalálni, végül teljesen elvesztettem a nyomodat. Ronen halála után pedig… nem voltam képes az Alfán maradni.

Yaan csupán bólintani tudott: teljesen cserbenhagyták a szavak.

Anyján kívül még Judy és Emilie jöttek el.

– A többiek otthon várnak – magyarázta Judy, amikor elkapta Yaan tekintetét. – Nem akartunk feltűnést kelteni. Így is csak Giin segítségével kaptunk engedélyt arra, hogy a börtön tetőleszállóját használjuk, kint rengeteg az újságíró, mind téged szeretne látni.

Otthon…

– Menjünk – bólintott megadóan.

Úgysem tudna máshová menni. Se pénze, se lakása, se munkája.

Vajon hol kap majd az ő múltjával munkát? Ki akarja, vagy ki meri majd alkalmazni a XL. század egyik leghíresebb tábornokát? Itt az Alfán senki sem. Nevet kell változtatnia, és el kell költöznie.

Egyelőre hazamegy velük. Úgyis itt az anyja, meg az a kislány, akit évekig a sajátjaként nevelt. Meg Judy is, akinek egy egyszerű bocsánatkérésnél sokkal többel tartozik. Azt azonban nem tudta, hogyan fog a nagybátyja vagy a többi családtag szemébe nézni.

– Ne aggódj, senki sem haragszik rád. Csak együtt akarunk örülni annak, hogy túléltük, és emlékezni szeretnénk azokra, akik elmentek – súgta oda Judy, miközben a lépcsőket mászták.

– Kimegyünk a temetőbe is? – kérdezett vissza Yaan súgva.

– Nem. Azt majd később, ha helyrehoztuk a területet. A templomot teljesen lerombolták, a temetőt pedig valószínűleg a földdel akarták egyenlővé tenni, annyira alaposan végigbombázták. Éppen elég munkánk volt a házzal.

A ház! Yaannak megdobbant a szíve.

– Te voltál már ott? – kérdezte anyját.

Raana megrázta a fejét.

– Nem. Judy Nisatában várt, onnan egyenesen ide jöttem.

– Ti ismeritek egymást Judyval?

A két nő összenézett.

– Judy volt mellettem, amikor Jamina haldoklott – válaszolta az anyja. – Később még felhívott párszor, aztán az Alfa lerohanása után elvesztettük a kapcsolatot.

Húgának említésére Yaan elszégyellte magát. A kislány már alig jutott az eszébe, mindig csak az öccse, Ronen…

– És te mit csináltál az elmúlt években? – kérdezte az anyját, miközben beszálltak a várakozó járműbe.

Most látta csak, mennyire megváltozott, amióta utoljára látta. Régi gömbölydedségének nyoma sem volt, vörös hajába bőven vegyültek ősz tincsek, arca nyúzott volt, és sápadt.

– A kitelepítésekig az Algebar kormányának dolgoztam politikai referensként, utána a szüleimmel laktam, de ők időközben meghaltak. Nem bírták elviselni a Kaven pusztulását.

– Egyelőre csak az alsó szinten lakunk, mert a többit még nem sikerült rendbe hozni – szólalt közbe Judy, még mielőtt a csönd túl hosszúra nyúlt volna. – De ne számítsatok valami nagy kényelemre. Apa csak tegnap talált valakit, aki lenyírja a füvet a ház körül, a második és a harmadik emelet még mindig rettenetes állapotban van. A tető nagy részét viszont Tobbelték már helyrehozták, sőt, ők voltak azok is, akik szereztek felszerelést a konyhába, így már tudunk főzni is.

– Ki főz most? – kérdezte kíváncsian anyja.

– Elmia – felelte Judy, aztán hozzátette: – Ők is nagyon kevesen maradtak, ezért úgy döntöttünk, hogy visszaköltöznek hozzánk.

– Elmia? Firráék? – kérdezett közbe Yaan is.

Firra Yaan ükpapa második leánya volt, akinek a családja nem sokkal az ő kiszakadása előtt alapított nevet, és költözött külön tőlük.

– Igen, bár an Firra már nem él. Csak Igon és Elmia, meg még négyen. Pedig an Igon azt mondta, hogy 3930-ban még hatvanhárman voltak.

– A Raas családból hányan maradtak meg? – kérdezte Yaan halkan.

– Ha a 3930-as állapotokat nézzük, akkor még harmincnyolcan voltunk. Ebből tízen maradtunk életben, de Mikel és Emma kiszakadtak, Goron még nem döntött, mihez kezd magával, apádat pedig csak azért számoltam ide, mert ő sem halt meg, egyébként a közelbe se meri dugni az orrát, amit nagyon jól tesz. Hatan vagyunk igazából. Bár Emma és a családja gyakran kijönnek segíteni.

Yaan bólintott, aztán Judy lánya felé fordult.

– És te, Emilie? Neked hogy tetszik a család?

– Tetszik – vont vállat morcosan Emilie. – Csak néha túl sok.

A megjegyzésen mindannyian felnevettek.

Ahogy a jármű süllyedni kezdett, Yaan lepillantott.

Quiescót sehol sem látta: alattuk összefüggő vörös dzsungel burjánzott, amelyből csupán itt-ott bukkant elő egy-egy házrom. A Raas blathaas palotaként emelkedett ki a romokból, a körülötte rendbe hozott gyep angolkertnek tetszett a gyomrengetegben.

A parkban csend fogadta őket. Valahonnan a házból ugyan szűrődött ki némi zaj, de ez csak növelte a csend érzését, amely szinte tapinthatóan vette körül őket. Yaan a legszívesebben leült volna a lépcsőre, de nem halogathatta tovább a találkozást.

Megfogta anyja két bőröndjét, és a ház felé indult velük.

A bejárati csarnoknál kellemetlen meglepetés érte: az üvegfal eltűnt. A padló mozaikja szépen csillogott, látszott, hogy nemrég mosták fel, a falakra felkúszó színes indák viszont fakultan kanyarogtak.

– Ez maradt azután, hogy lemarattuk róla a koszt – mondta a pillantását követve Judy. – Ezt is csak azért hagytuk meg, hogy a festők majd tudjanak milyen minta után dolgozni. Nektek az iroda felőli kert vendégszobáját rendeztük be, nem baj? – váltott témát, ahogy elhagyták a csarnokot. – Az volt az egyetlen üres lakás. Az irodákat nem akartuk átalakítani, az túl nagy munka lett volna. Emilie, apa, Malin mama és én a szomszéd lakásban lakunk. Ertont a szokásos helyén lelitek, ezen kívül még Sheron és Aniya laknak ennél az udvarnál…

Az iroda oldali kert látványától Yaan elszomorodott. A valaha oly meghitt lugas helyén most nem volt semmi, csak a puszta föld, egy barna négyszög a kormos falak között.

– Aniya már dolgozik a két belső kerten – folytatta Judy az idegenvezetést. – De egyelőre csak arra volt időnk, hogy a szemetet eltakarítsuk. Idén csak fű lesz. Majd jövőre csinálunk többet, ha lesz rá energiánk.

Yaan ezek után nem tudta, mit várjon, amikor a lakásba lép. Szürkeségre és piszokra számított, de rend és viszonylagos kényelem várta. Judy gondosan becsukta maguk után az ajtót, aztán feléjük fordult.

– Pihenjetek kicsit. Nemsokára kész az ebéd, utána majd beszélgetünk. Apával úgy gondoltuk, hogy jobb lesz így, ha nem esik azonnal mindenki neked – mondta talányosan, és magukra hagyta őket.

Egy óra múlva, amikor megállt az ebédlő ajtaja előtt, Yaan úgy érezte, sosem volt még ennyire ideges. Anyja már bent volt, ő direkt maradt hátra, nem akarta, hogy bárki is azt gondolja, fél egyedül megállni előttük.

Az ebédlőből kiszűrődő hangok elárulták, hogy a család is feszülten várakozik belépésére.

Furcsa érzés fogta el. Jóllehet nem hitte, hogy van még visszaút, vagy hogy élhetne ezek után kaveniként, mégis meg akart felelni nekik. Nem akarta, hogy haragudjanak, hogy utálattal nézzenek rá. Békét szeretett volna, elfogadást.

Családot.

Valamikor büszkén, felemelt fejjel, gúnyos szavakkal vagdalkozva távozott innen. Most a fejét lehajtva lépett be.

Megjelenésekor Giin felállt az asztalfőn, és intett Yaannak, hogy álljon mellé, de nem szólalt meg. Amikor az asztalhoz ért, Yaan felnézett, és végighordozta a tekintetét a családtagokon.

Tizenhét fő ült az asztal mellett, mindössze két gyerek: Emilie és egy ismeretlen kislány az asztal túlsó végén. Amikor elment, több mint tízen voltak csak a gyerekek. Hányan is voltak itt azok közül, akik látták őt elmenni? Malin mama, Tobbelt, Giin, az anyja, Erton, Giina – és talán Goron is, de ez nem sokat számított, hiszen a fiú akkoriban egy-két évesnél nem lehetett több. Hat fő.

Mégis, nagyon fontos volt, hogy ez a hat fő hallja, hogy legalább nekik kimondja.

Megmarkolta a széket, amelyen eddig Giin ült, és mély levegőt vett.

– Tudom, hogy néhány szó nem lesz képes megváltoztatni mindazt, ami történt – kezdte rekedtes hangon, miközben úgy érezte, mintha egy embermagas falat kellene áttörnie puszta kézzel. – És az is kevés, amit mondani tudok – folytatta nehézkesen. – Csak annyit, hogy, amikor itt hagytalak titeket, nem volt igazam. Semmiben sem. Sem abban, amit gondoltam, sem abban, amit éreztem. Semmiben – ismételte meg nyomatékosan. – De ez még nem minden. Miután elmentem, a családi cégnél dolgoztam mint az SE beépített embere, és elloptam több fejlesztés alatt álló technológiát is, sőt, Rengi papának és Ronennek a halála, valamint Judy súlyos sérülése is engem terhel: az ő balesetük volt ugyanis a lopáshoz szükséges fedőakció. Igaz, nem tudtam, Melilan mire készül, ez azonban nem kisebbíti felelősségemet. Éppen ezért, bár nagyon-nagyon szeretnék bocsánatot kérni tőletek, mégsem tudok. Amit tettem, megbocsáthatatlan. Nem akarom, hogy a bocsánatkérésem miatt kötelezve érezzétek magatokat a megbocsátásra.

Elhallgatott, és várta az ítéletet, sokkal idegesebben, mint az elmúlt két év bármelyik bírói ítéletét. Látta, hogy a családtagok mind őt nézik, bár Tobbelt és Erton maguk elé meredtek az asztalra.

Aztán a pillantások lassan Giinre vándoroltak.

– A család már tud ezekről, Ya… Paul. Döntésünk, hogy ide hívtunk, annak a jele, hogy készek vagyunk megbocsátani – felelte a nagybátyja.

Szavaira a két gyerek kivételével mindenki bólintott. Még Erton is, bár rajta látszott, hogy vonakodik: ők ketten évekig ellenfelek voltak itt, az Alfán.

A gesztus olyan váratlanul érte, hogy először nem is tudott megszólalni. Lehunyta a szemét, hogy erőt gyűjtsön, ujjai még szorosabban tapadtak Giin székének támlájára.

– Nem tudom, hogy vissza akarok-e… hogy visszatérhetek-e a Kavenbe. Csak azt szeretném, hogy… – De nem tudta folytatni. Valójában fogalma sem volt arról, hogy mit szeretne.

– Nem kell most döntened, Paul – felelte azonnal Giin.

– Jó – sóhajtotta. A családra nézett. – Bocsássatok meg. És szólítsatok nyugodtan Yaannak.

Akkor Giin megérintette a vállát.

– Én is a bocsánatodat kérem. Remélem, ez alkalommal meg tudsz bocsátani.

Yaan csak egy pillanatig nézett értetlenül, aztán eszébe jutott, hogy alig pár hónappal kiszakadása után visszautasította nagybátyja bocsánatkérését.

– Nincs mit megbocsátanom – suttogta szégyenkezve.

Aztán Giin helyet mutatott neki az asztalnál, és végre leülhetett.

A tányérzörgéssel egy időben megindult a beszélgetés is az asztal körül, és mire Yaan kábán felnézett, a másik oldalán ülő anyja már szedett neki levest. Elkapta Yaan pillantását, és bátorítón rámosolygott, aztán visszafordult a másik szomszédjához, Ertonhoz.

Yaannak eszébe jutott, amit Malin még a Mwakanén mondott neki, és akaratlanul is nagyanyjára nézett. Malin rákacsintott, mire Yaan elmosolyodott.

– Senki sem érezte úgy, hogy szégyent hoztál volna a család nevére a tárgyaláson – szólította meg váratlanul Giin. – Azt hiszem, többeket meghatottál utolsó mondatoddal a családról és a Kavenről.

– Pedig nem az volt a célom.

– Tudom. Eljössz velem délután Nisatába? Hatkor érkezik Lenna a fiával, Tornennel. Emma is velünk jön.

– Mikellel mi történt? – jutott eszébe a két testvérről a harmadik. – Él még?

– Él, de kiszakadt. Amikor legutoljára hallottam róla, éppen a Decaronról a Bethelre készült. Az egyik decaroni egyetem néprajzi tanszékének a vezetője. De sem a Kavenről, sem a családról nem akar hallani. Azt mondta, egy ideológiát sem tart elég igaznak ahhoz, hogy meghaljon érte, és a Kavenben mindig is volt egyfajta öngyilkos vonás, ő viszont nem akar áldozat lenni.

Rövid időre elhallgattak.

– És te mit gondolsz erről? – kérdezte Yaan Giintől.

– Azt, hogy vannak dolgok, amelyekért csak élni érdemes, de vannak néha olyanok, amelyekért meghalni is. A család ilyen. És nem csak a szűk család, hanem mindazok az emberek, akik hozzád közel állnak, akik úgy élnek és gondolkodnak, mint te.

– Egy népért érdemes meghalni? – szúrta közbe értetlenül Yaan.

– Nem. Egy népért nem. Viszont egy közösségért igen. Egy közösségben nemcsak közös nyelvet beszélünk, de közösen gondolkodunk, közösek az értékeink, közös a múlt, amelyre visszanézünk. És ebből talán a legfontosabb a közös múlt, mert az minden más közösnek az alapja.

– Így értette Nagy Andreas azt, hogy „aki a múltat tagadja, a jövőt lopja meg”?

Giin arca egy pillanatra távoli kifejezést öltött. Amikor Yaanra nézett, szeméből mintha maga Nagy Andreas nézett volna vissza rá.

– Így. De mindig hangsúlyozta azt is, hogy nem a múlt az alap, hanem a közös múlt: az egyformán értelmezett múlt. Minden szorosabb emberi kapcsolat alapja ez. Ahol pedig hiányzik, ott nincs közösség, ott nincs kapcsolat. Amikor a közösségemet lerombolják, a múltamat veszik el, és ezzel együtt azt is, aki vagyok, az egész viszonyítási rendszert, amely alapján meghatározom magam.

Yaan nem tudta megmagyarázni, miért érez így, de mintha nem is Giin beszélt volna, hanem a Bokra vagy éppen maga Nagy Andreas: még a nitan is másképp hangzott a szájából.

Giin megérezhette Yaan csodálkozását, mert rápillantott, és elmosolyodott.

– Ahogy öregszem, egyre hajlamosabb vagyok a filozofálgatásra.

De a szeméből még mindig a múlt nézett vissza rá, mintha csak azt akarná öntudatlanul is igazolni, amiről az előbb beszélt.

***

– Óvatosabban azzal a szekrénnyel! – kiáltotta Erton ingerülten. – Majdnem rátoltad a lábamra!

Yaan fáradtan egyenesedett fel.

– Meg se mozdítottam. Az emelőgömböt szerelem éppen alá. Egyébként is mondtam, hogy majd szólok, ha végeztem. Még van itt két kis gömb, meg a másik alá is kell három. Még legalább tíz perc, mire végzek.

Erton mormogott valamit, de nem ment el. Yaan, aki éppen visszahajolt a szekrény alá, zavarodottan nézett fel rá.

– Igen?

Erton nem reagált azonnal. Összehúzott szemöldökkel, elgondolkodva nézte Yaant.

– Még mindig nem tudom, hová tegyelek – mondta végül.

Yaan felegyenesedett, és megtörölte az arcát.

– Ha ez megnyugtat, én sem tudom hová tenni magam – felelte nyugodtan.

Tudta, hogy előbb-utóbb elkövetkezik ez a beszélgetés, az lett volna furcsa, ha elmarad. Nagybátyja már kerülgette néhány napja, biztos nem akarta, hogy a beszélgetésükön más is jelen legyen, ezért addig szervezett, amíg nem jött végül ez a bútorszállítási lehetőség, amelynek a lebonyolítására Yaan volt az egyetlen igazán alkalmas személy, mivel ő értett egyedül azokhoz a kis gépekhez, amellyel meg tudták oldani a súlyos berendezési tárgyak mozgatását.

– Miért jöttél vissza a családhoz? – kérdezte Erton, és Yaan érzékelte, hogy inkább a kíváncsiság mozgatja, semmint az ellenszenv.

– Azért, mert a szabadulásom napján Giin felajánlotta, hogy amíg nem jövök rá arra, mit is kezdjek magammal, addig lakhatom a családdal. És persze azért is, hogy bocsánatot kérjek.

– Szóval nem akarsz újra a család tagja lenni – a megállapítást egy adag keserűség színezte át, ami meglepte Yaant.

– Nem tudom. Egyáltalán nem tudom, mit csináljak. Most még úgy érzem, hogy itt a helyem közöttetek, mert szükség van a munkámra, és éppen elég ideig romboltam ezt a világot ahhoz, hogy most segítsek újjáépíteni.

– Hallottam, hogy a személyes vagyonodat is beadtad a családi közösbe.

Nem csoda, hogy hallotta: a nagycsalád egész egyszerűen nem úgy működött, hogy egy ilyesfajta tranzakció titokban maradhatott volna. Pláne nem egy ennyire tekintélyes méretű tranzakció. Yaant magát is meglepte az összeg nagysága. Nem vettek el belőle egy fillért sem – nem úgy, mint Judyéból, amely akkor futott teljesen nullára, amikor az unió megtámadta a Földet, és a földi bankok egész egyszerűen minden olyan állampolgár vagyonát a Föld katonai vezetőségének utalták, akik a CSU valamelyik szövetséges államából származtak. Egyelőre Yaan és Giin összegyűjtött pénze képezte a családi összvagyont, amely a régihez képest elhanyagolható volt. Melilantól nem tudták visszaperelni a pénzt, a nagy része egyébként is a CSU akkori vezetősége, Rundi és Martyn zsebébe vándorolt. A házfelújítást is csak azért tudták megkezdeni, mert előkerült Norin Falk, akit mivel nem maradt élő családtagja, befogadtak a blatkinba. A Falk család pénzéből építkeztek, valamint a Falk blathaas épen maradt bútorait költöztették át a Raas házba.

Yaan vállat vont.

– Megtartottam magamnak valamennyit – morogta az orra alatt.

– A túlnyomó részét mégis beadtad.

– Mondtam a tárgyaláson, hogy bűnösnek érzem magam abban, ami történt. Természetes, hogy megpróbálok legalább egy kicsit visszaadni.

– Ha nem akarsz a család tagja maradni, neked is szükséged lett volna arra a pénzre.

Yaan erőt vett magán, és felegyenesedett.

– Nézd, Erton. Úgy érzem jogosnak, hogy az a pénz, amelyet azért kaptam, hogy ellenetek háborúzzam, hozzátok kerüljön. Ha majd szükségem lesz pénzre, elmegyek dolgozni. Nem hagyhatnánk ezt az ügyet annyiban?

– De. Miért nem álltál át hamarabb, ha végül mégiscsak beláttad, hogy a CSU rendszere annyira romlott? – váltott témát hirtelen Erton.

– Mert nem láttam be hamarabb.

– Nem értem, ez hogyan lehetséges.

– Így utólag én sem. De akkor, amikor benne voltam, nem láttam. Azt tudtam, hogy nincs hibátlan rendszer, és a CSU sem volt az, de nem éreztem különösebben romlottnak, főleg, miután az SE-vel leszámoltunk. Talán ebben benne volt az is, hogy közben meghalt a feleségem és a lányom…

– Ezzel nem vagy egyedül a családban – vágott a szavába ingerülten Erton.

– Tudom – biccentett Yaan. – Ettől függetlenül fájt, és sokáig nem foglalkoztam semmivel a munkámon kívül.

Erton egy darabig szótlanul meredt Yaanra, majd magára hagyta. Aznap nem is szólt többet hozzá, kivéve a költöztetéssel kapcsolatos teendőket, és meglepetésére Norin Falk sem óhajtott külön beszélgetésbe bonyolódni vele, bár mindkettejüknek megvolt rá a lehetősége.

Norin Falkkal együtt mentek ki a blathaas melletti ligetbe, ahol ásót fogtak, és néhány nagy fémládát szabadítottak ki a föld alól. Norin habozás nélkül nyitotta ki őket.

– Igen, minden megvan – mondta elégedetten.

– Mi ez? – guggolt mellé Yaan, és belenézett a nyitott dobozba.

– A legrégibb Raas dokumentumok. Valamint a Falk könyvtár legbecsesebb darabjai. Mind tűzálló dobozban, ahogy ezt a rendelkezések előírták.

Yaan döbbenten merevedett meg. Megmaradt valami a régi, felégetett könyvtárból? Aztán a következő pillanatban eszébe jutott az öccse, és az a levele, amelyben először olvasott Judyról, és amely többek között leírta annak a családi tanácsnak a menetét is, amikor visszafogadták Giint. Abban írta Ronen, milyen kényelmetlen volt ezek között a fémdobozok között lapítani.

Keze tétova mozdulattal simított végig a dobozokon. Megmaradt valami a múltból – valami, amit sohasem lehetett volna pótolni. A múltból, amely igazából nem az övé, bár nincs is távol tőle, csupán egy kéznyújtásnyira. De nem hitt benne, hogy képes lesz megtenni ezt a kis távolságot.

19. FEJEZET

Judy

Még egy kis cukorkockát dobott a kofenjébe, és szórakozottan kavargatni kezdte. Ismét vasárnap, ismét egy olyan nap, amikor szünetel a munka, és szembe kell néznie azzal, hogy még mindig nem tudja, mit kezdjen magával. Hétköznapokon könnyebb volt: a ház körüli munkákban segített annak, aki éppen segítségre szorult. Hétvégén azonban rászakadt a fölöslegesség érzése.

A többiek mind olyan határozottak voltak körülötte: mindenkinek megvolt a maga dolga. Malin és Tobbelt az iskolát szervezték újra, apja a kormánnyal és a Kavennel egyeztetett az alfai ügyek rendezése érdekében, Giina átvette a ház gondnokságát, Erton az újraalakuló Agrárszövetséghez járt el dolgozni, Igon és Norin a Raas-cégek újraindításán fáradozott, Sheron műszerészként szinte folyamatosan segített valahol, felesége, Aniya is bőven kapott munkát kertészként, ahogy Quiesco lassan újratelepült. Még Yaan is mintha megtalálta volna a helyét mint a ház legfőbb mindenese.

Csak ő lógott ki a sorból.

El sem tudta képzelni, mit kezdjen magával.

Andran halála óta érezte ezt, igazi változást még a Nies is csak egy időre hozott. Ott legalább elütötte az időt a Bokra tanulásával és tanításával, de igazán azt sem érezte a magáénak.

Talán vissza kellene mennie az egyetemre, és folytatnia természettudományi tanulmányait.

De ahhoz sem volt kedve.

Amikor előkerült Emilie, és kiderült, hogy ő az a kislány, akit Daviddal annyira vártak, akkor egy időre megváltozott benne valami, de ez majdnem abban a pillanatban véget is ért, amikor Emilie-t visszafogadták a családba.

Emilie nem volt kaveni, nem is akart az lenni. A hazaérkezése utáni rövid, bensőséges kapcsolat a semmibe foszlott: Emilie ugyan itt élt vele, de ideje nagy részét az iskolában töltötte, kérdéseire legtöbbször nem is válaszolt, csak teljesen közömbös témákról volt hajlandó beszélgetni, a közös házimunkába pedig csak kifejezett utasításra volt hajlandó beszállni.

Az apjáról nem kérdezett semmit.

Judy éjjelente, amikor álmatlanul bámulta a mennyezetet, úgy érezte, mintha még egy gyermeke meghalt volna. Néha arra gondolt, ki kellene szakadnia, és akkor rendes kapcsolata lehetne a lányával. Józanabbik énje azonban erre csak a fejét csóválta.

Fásultan itta ki a kofent, miközben szeme a vele szemben ülő Yaanra siklott. Egy pillanatra összekapcsolódott a tekintetük. Meglepődött. Yaan felől ugyanazt a fáradt lemondást érzékelte, amelyet maga is érzett. Csak ők ketten ültek nyugodtan az asztalnál, rajtuk kívül mindenki nyüzsgött és beszélgetett. Nagy nap volt ez a mai: Giin ma fogja lerakni az új templom alapkövét. Az istentiszteleten Shine-ra és a Kaven jelenlegi elnöke, Chosan-ra is ott lesznek.

Judy azonban egy szikra izgalmat sem érzett, bár tudta, hatalmas előrelépés ez az ittenieknek. Pedig még nem voltak sokan: a niesiek (az igazi niesiek) és a máshonnan betelepültek tették ki Quiesco jelenlegi összlakosságának több mint háromnegyedét. Ez lesz az első újjáépített quiescói templom.

Emilie már reggel elment az egyik külsős barátjához, csak hogy az egész templomosdit megússza…

– Az én hibám – ijesztett rá egy váratlanul megszólaló hang. Yaan foglalt helyet mellette.

– Miért lenne az? – kérdezte Judy. Nem lepte meg, hogy Yaan rájött a gondolataira: Emilie hiánya csak annak nem szúrt szemet, aki direkt becsukta.

– Ha te nevelted volna fel, most kaveni lenne.

– Gondolod? – emelte meg a szemöldökét kételkedve Judy. – Erton figyelmeztetett, hogy neveljem kaveninek, én mondtam rá nemet. Egyébként is – legyintett hirtelen indulattal –, a volnáknak semmi értelme. Legalább élünk.

– Már aki. Én nem érzem, hogy ez élet lenne. Élek és dolgozom, mert kezdenem kellett magammal valamit, az élet értelmén azonban nem szeretek gondolkodni. Talán nincs is. Nem, nem az életnek úgy általában – tette gyorsan hozzá, még mielőtt Judy válaszolhatott volna –, hanem az én életemnek.

Nem kérdezte meg, Judy mit gondol az élet értelméről. Megvárta, hogy kiigya a kofent, és felálljon, majd mellélépett, és felajánlotta a karját. Judy elfogadta. Jó volt, hogy mellette mehet, és nem mással kell beszélgetnie. Yaant közel érezte magához: veszteségei és kiábrándultsága az övét visszhangozta, jóllehet saját fásultságát már-már bűnösnek érezte.

Túlélt egy háborút, amelyben milliárdok haltak meg.

A lánya is él.

A családja egy része is életben maradt, és újra együtt lehetnek.

De nem maradt ereje újrakezdeni. Csodálta Malint és Giint, hogy képesek arra, amire ő még fiatalon sem.

Az utat, amely a valahai blathaasok között kanyargott, már felújították, pedig ezen a környéken még nem indult meg olyan erővel az újjáépítés, mint Quiesco más részein. Ennek igen egyszerű oka volt: Melilan nagyon figyelt arra, hogy a gazdag kaveni családokat kiirtsa, így a házak tulajdonviszonyai jórészt még rendezetlenek voltak.

Melilan…

– Igen? – nézett rá Yaan, ahogy a fehér kövekkel leszórt úton ballagtak.

– Melilan jutott az eszembe.

A Yaan arcára kiülő undor mindennél kifejezőbben beszélt.

– Remélem, agyonlövik.

Judy nagyot nyelt.

– Igen, én is – mondta rekedten, de közben nem mert Yaan szemébe nézni.

– Nagyon úgy néz ki – szorította meg a kezét bátorítóan Yaan. – Annyi bizonyíték gyűlt össze ellene, amennyit talán csak Rundi és Martyn ellen tudtak volna összeszedni.

– Nem érzem túl jól magam attól, hogy valakinek a halálát vágyom.

– Segít, ha azt mondom, hogy én sem?

– Nem – rázta meg a fejét Judy, és elmosolyodott. Suttogó beszélgetésük és a konspiratív érzés Ronenre emlékeztette. – De azért kösz.

Ismét csend ereszkedett közéjük, de Yaan valamivel később újra megszólalt.

– Talán már csak pár nap, és megszületik az ítélet. Fura, hogy meg fog halni, miközben én, aki nála sokkal fontosabb embere voltam a birodalomnak, életben maradtam. Ha Grom nem lép fel a védelmemben…

– Akkor sem lőttek volna agyon – vágott közbe Judy.

– Nem, mert úgy érezték, tartoznak ennyivel Martyn lelövéséért.

– Te tényleg Emilie miatt lőtted agyon az elnököt? – kérdezte hirtelen támadt kíváncsisággal Judy.

Yaan nem válaszolt azonnal.

– Igen is, és nem is – mondta végül. – Az biztos, hogy ő indította el bennem a gondolatot. Hogy vissza kell adnom neked. Eleget hazudtam. De utána még rosszabb volt.

– Mármint miután?

– Azután, hogy megtudtam, Grom végig a ti oldalatokon állt. Emlékszem, amikor a siralomházban voltam, meglátogatott, tudod, amikor még úgy volt, hogy kivégeznek. Teljesen ki volt borulva. De nem hittem neki és az érzéseinek. Pedig ha hittem volna…

– Igen? – kérdezte pár másodperc várakozás után Judy.

– Már akkor elmondhattam volna neki, hogy Emilie a te lányod. De nem mertem. Féltem, hogy veszélybe sodorlak. Milyen hülye voltam… Akkoriban még biztos voltam abban, hogy az elnökön és Rundin kívül senki sem tudja, valójában ki is vagyok…

Judy kutató pillantást vetett feléje.

– Így gondoltál magadra? Hogy valójában ki is vagy? Hogy az az igazi éned, amelyik kapcsolatban van a családdal?

Yaan felnevetett.

– Nagyon jó kérdés! – felelte felélénkülve. – Igazából sosem gondoltam bele, de ahogy most kérdezed, tényleg ez a helyzet. Végig Yaan Raasként gondoltam magamra. Paul Martyn mintha csak a foglalkozásom lett volna…

Újabb csönd következett.

– De ha ez így van, miért mondod mindig, hogy csak idő kérdése, hogy elmenj?

– Mert ez már nem az én világom. Belőle nőttem ki, az igaz, de már nem tartozom ide. Tizennyolc éves koromban azért mentem el, mert úgy döntöttem, hogy nincs itt semmi keresnivalóm, és a mai napig nem érzek semmilyen indokot arra, hogy megváltoztassam ezt a döntésemet. Igen, szívesen segítek bármiben, hogy helyrehozzak valamit abból, amit a Kaven ellen elkövettem, de a lelkiismeret-furdalást nem tekintem elégséges indoknak a visszatérésre.

A párbeszédet itt megszakították, ahogy körülöttük egyre többen lettek. Judy szorosabban kapaszkodott Yaan karjába, nehogy elsodorják őket egymástól, és hagyta, hogy unokatestvére utat törjön a számukra.

– Judy! Hahó!

A hang felé fordult. Vagy tíz méterrel tőlük Doron integetett. Egy karrántással jelzett Yaannak, hogy álljanak meg.

Doron arcáról leolvadt a mosoly, amikor közelebb ért, és kiszúrta Yaant.

– Szervusz, Doron, hadd mutassam be… – kezdte volna élénken Judy, de Doron türelmetlenül szakította félbe.

– Nem szükséges. Csak azt akartam mondani, hogy három hét múlva hazautazom a Muratára.

Judy értetlenül nézett barátjára. Volt valami Doron szavaiban és mozdulataiban, amit nem tudott hová tenni, de érzékelni ebben a tömegben lehetetlen volt. Doron egy lekezelő pillantást vetett Yaan felé, biccentett Judynak, és már el is tűnt a sűrűn hömpölygő tömegben.

– Ne haragudj. Azt hiszem, a társaságom nem volt igazán kedvező rád nézve ebben a helyzetben – nézett Yaan aggodalmasan Judyra.

Judy még mindig Doront kereste a tömegben.

– Nem erről van szó – felelte nyakár nyújtogatva.

– Egy ismerősöd?

– Barátom.

– Remélem, nem rontottam el semmit…

– Nem – hagyta abba Judy a hiábavaló erőlködést, és visszafordult Yaanhoz. – Majd megkeresem a jövő héten a kórházban. Ne aggódj. Szerintem csak velem van baja.

– Nem úgy tűnt… – jegyezte meg Yaan, de mivel Judy nem reagált rá, tovább előrefurakodott a tömegben. A családot már sehol sem látták, de azért igyekeztek a helyükre jutni.

Akkora ricsaj volt körülöttük, hogy Judy alig hallotta meg detája hangját. Menet közben akasztotta le az oldaláról, és vetett rá egy pillantást. Először azt hitte, Doron lesz, és be akar neki olvasni, de nem ő volt. Postai üzenetet kapott.

Címzett: Judy Fensson (Raas), Alfa, Quiesco, Raas-blathaas. Feladó: Suress Bank, Föld, Berniga, AT-22-I-1. Küldemény: csomag. Átvehető: Központi Posta, Ares, 22-IDG-3. Visszajelzésre kiszállítás.

– A bank az! – mondta izgatottan Yaannak.

– Megjött a pénz? – kérdezte Yaan, hátra se fordulva.

– Nem, nem hiszem. Szerintem nem is fog. Ez egy csomag… anyám csomagja, valamikor régen még a pénzzel együtt rakta be a bankba.

– Mi van benne? – fordult vissza kíváncsian Yaan.

– Nem tudom. Szerintem egy levél, amely arról fog szólni, hogy kaveni származású vagyok.

– Talán megtudod végre, ki az apád.

Judy megcsóválta a fejét.

– Attól tartok, ezt anya maga sem tudta.

De azért izgatott lett. Nem is a csomag tartalma, hanem anyja miatt. Gyorsan vissza is jelzett, hogy három óra múlva szállítsák le a Raas-blathaasba.

Amikor befejezte, ismét Yaan nyomába szegődött. Alig maradt néhány percük az istentisztelet kezdetéig.

***

Két kezét az előtte fekvő készülékre helyezte, és kissé előredőlt. Szinte érezte, ahogy a kíváncsi sugarak tetőtől-talpig átvilágítják. De nem találtak semmit, mert nem is volt nála semmi. Mindent a járművében hagyott. Még a levelet is. Nem volt már rá szükség.

Újra megborzongott, ahogy a levélre gondolt.

Anyja mégiscsak képes volt meglepni. Pedig azt hitte, már túl öreg az ilyesmihez.

Amikor kinyitotta a csomagot, anyja régi köntöse volt az első, amelyet meglátott benne.

Malin mamának elég volt egyetlen pillantást vetnie rá, és olyat tett, amilyet még nem látott tőle Judy: elsírta magát. Arcát kezébe temetve, rázkódó vállal szaladt ki a szobából. Giin azonnal utána ment. Szerencsére, mert így nem kellett látniuk a levelet, és sosem fogják megtudni, mi van benne. Soha. Sem Malin, sem Giin. Senki.

Õ azonban már nem futhat el előle.

Egy magas, barna bőrű férfi lépett mellé.

– Felegyenesedhet. Erre jöjjön.

Judy szorongásával küzdve követte a férfit. Tenyere izzadt, szája kiszáradt idegességében.

A folyosó végtelen hosszúságúnak tűnt, és a biztonsági kapuk számolásába is hamar belezavarodott.

Egyre közelebb és közelebb került… De mintha sosem akart volna megérkezni.

Ekkor az őr megfordult, és egy jellegtelen ajtó felé intett.

– Megérkeztünk. 74-es cella. Az elítélt az ágyához van bilincselve, asszonyom. Ha bármi kérése lenne, vagy végzett, nyomja meg kétszer röviden a cella ajtaja mellett lévő csengőt. A cellát figyelő kamerát a látogatás idejére kikapcsoltam.

Judy csak bólintott, képtelen volt megszólalni. Torkában dobogó szívvel nézte, ahogy a férfi kinyitja neki az ajtót.

Úgy lépett be, mintha a vesztőhelyre lépett volna.

– Ez meg ki? – kérdezte ingerülten a cella lakója.

Az őr válaszra sem méltatta. Csak biccentett Judy felé, aztán magukra hagyta őket.

– Mit akar? – förmedt rá az ágyán kuporgó férfi.

Judy nem felelt azonnal. Szemügyre vette, maga se tudván mit is keres a gyűlölt arcon.

Régi jóképűségének csupán halvány nyomai maradtak, a több hónapos börtönlét elsápasztotta a bőrét, arca beesett lett, szeme karikás. Keze ökölbe szorítva nyugodott az ölében, és a levegő rezgésén látszott, hogy erőtérbilincset rögzítettek csuklójára. Bokái kivillantak a nadrágból, és a két vékony lábszár látványa valahogy sebezhetővé tette az amúgy ellenséges férfit.

Judy egy kicsit nyugodtabban ült le a férfival szemben mintegy kétméternyire.

– Judin Raas vagyok.

A férfi szeme összeszűkült.

– Szóval innen volt olyan ismerős.

– Régen találkoztunk.

– Gondolom, azért jött, hogy élvezkedjen egy kicsit…

– Azért jöttem, mert levelet kaptam anyámtól – vágott közbe Judy. Most már nem érzett idegességet, csak enyhe undort.

– Szóval kiderült, ki is volt Giin Raas életének nagy szerelme! – vigyorodott el a férfi.

– Nem, nem. Éppen ellenkezőleg. Kiderült, ki volt anyám, Shonda Raas életének nagy szerelme. Aki mellékesen az apám is.

A férfi elsápadt.

– Az apja…?

– Standard idő szerint 3909. március 3-án születtem. Ha anyám igazat írt, és miért ne írt volna ezúttal, szeptemberben hagyta ott magát. Addig együtt éltek.

– N-nem csak együtt éltünk – dadogta a férfi. – A feleségem volt…

– Tudom. Írta.

A férfi arca hirtelen megváltozott. Ellenséges vonásai megenyhültek, és távolba révedő tekintettel nézett maga elé.

– Azt is megírta, hogy miért hagyott ott? – kérdezte az érzelmektől rekedtes hangon.

– Igen. Rájött, hogy magát csak a pénz érdekli, amelyet anyám a családjától lopott. Anyám nem akart meghalni, és nem akarta az én életemet se veszélybe sodorni. Inkább elmenekült…

– Nem igaz, hogy csak a pénz érdekelt! – kiáltott fel váratlanul a férfi. – Szerettem Shondát…

– Anya arra is rájött, miféle játékot játszanak a testvérével, Yaannal. Maga meg a szeretője – vágott közbe kimérten Judy. – Az egész arra ment ki, hogy minél több pénzt kiszedjenek a családomból. Ez a későbbiekben sikerült is. Nagybátyám, gondolom, fizetett, csak hogy csendben maradjanak.

– Ez nem egészen így volt…

– És fogadni mernék, hogy az a gyerek, akit maga olyan nagy jóindulattal felnevelt, és akiért Yaan nagybátyám végig fizetett, nem az ő lánya volt, hanem a magáé. Anyám erre tippelt, és magam is így gondolom. Maga nem az a típus, aki más gyerekét csak úgy szívességből felneveli.

– Ha tényleg azért jöttél, hogy engem is megkérdezz, akkor hagyj végre szóhoz jutni! – csattant fel dühösen a férfi.

– Nem azért jöttem – felelte Judy hidegen. – Csak kíváncsi voltam arra, hogy ki miatt szakadt ki az anyám, ment tönkre a nagybátyám, és pusztult el a családom. Kíváncsi voltam arra, hogyan is néz ki halálközelből a nagy Lechis Melilan!

A Judy szavaiban parázsló gyűlölet megakasztotta a levegőt a férfiban. Jó darabig nem is szólt semmit, csak amikor a csend kezdett már túl hosszúra nyúlni, akkor kérdezte meg:

– Ez azt jelenti, hogy meg se hallgatsz?

– Meghallgatlak – vont vállat számított közömbösséggel Judy. – De kettőnk közül én teszek ezzel szívességet neked, nem te nekem. Nem vagyok hajlandó hazugságokat hallgatni. Ha ez a megállapodás így megfelel neked, akkor lehet róla szó. Ha nem, akkor elmegyek. – Azzal fel is állt.

Melilan arca megrándult, de uralkodott az indulatán.

– Ülj vissza. Utálok úgy beszélni, hogy a beszélgetőtársam közben járkál – mondta ingerülten.

– Azt csinálok, amit akarok. Nem érzem, hogy tekintettel kellene lennem az érzéseidre. Megölted a családomat. Megölted a férjemet. – Megremegett. – Ha akarom, itt hagylak. Semmi következménye nem lesz. Semmi hatalmad sem maradt sem fölöttem, sem azok fölött, akiket szeretek.

– Gondolom, csak azért nem rúgsz belém, mert a vallásod tiltja – jegyezte meg epésen Melilan.

Judy hasonlóan gúnyos arccal nézett vissza rá.

– Akarsz valamit mondani is?

Melilan szemében furcsa fény villant, és Judy érzékelte, hogy tetszik neki a kiállása.

– Persze. Anyádat szerettem, bármit is írt neked. Ha nem lépett volna le, nem tettem volna el láb alól. Sokkal használhatóbb ember volt, mint a későbbi feleségem. Igaz, tartanom kellett volna attól, hogy egyszer kicsúszik a kezemből, és ellenem fordul. De anyádban legalább igazi tűz lobogott, nem úgy, mint a nagybátyáidban…

– Giin az apám. A kisujja is többet ér nálad.

– Ugyan, ne butáskodj. Csak egy szavamba kerül, és kiderül, hogy én vagyok az apád…

– Giin hivatalosan is az apám – legyintett közömbösen Judy. – Bíróság mondta ki orvosi vélemény alapján. Egy ilyesfajta közleményre nem is reagálnék. Már ha egyáltalán kijutna a börtönből a hír. És ne aggódj, a kivégzésedet nem fogják közvetíteni, hogy a kamerába kiabálhasd a halálod előtt.

Melilan arca megrándult.

– Rendben van – felelte rekedtesen. – Sosem bántottam volna az anyádat.

– Elhiszem. És mi a helyzet a nagybátyám, Yaan Raas lányával? Ő a te lányod, ugye?

– Ez… – kezdte volna a félrebeszélést Melilan, de Judy a szavába vágott.

– Igen vagy nem?

– Igen – felelte a férfi sóhajtva.

– Yaantól a pénze kellett, gondolom.

– Meg a kapcsolatai.

– Hány évig zsaroltátok?

– A végén már szinte barátok voltunk – vont vállat Melilan.

– Na persze. Barátok. Talán még nem említettem, hogy mentalista vagyok, mint az apám. Szóval nyugodtan megspórolhatod ezeket a hazugságokat.

Melilan dühös lett, de visszafogta magát.

– Yaan végig azt gondolta, hogy barátok vagyunk.

– Kitűnő. Szóval a végén már nem a zsarolás miatt segített, hanem önszántából. Hol ismertétek meg egymást?

– Kapcsolatba kerültem a céggel. Rundi már korábban felhívta a figyelmemet arra, hogy van egy problémás és minden valószínűség szerint behálózható Raas családtag. Az ő ötlete volt, hogy rajta keresztül férkőzzünk közel a családhoz.

– És az anyám?

– Őt véletlenül ismertem meg, szintén a cégnél. Nagyon fiatal volt, nagyon szép és nagyon vad. Kiemelkedően intelligens. Az első pillanatban beleszerettem. De anyád is hamar szemet vetett rám.

– Yaan tudott erről?

– Persze. Ő segítette a találkozóinkat. Tudnod kell, hogy tényleg szerettem az anyádat. Miután kiszakadt, rögtön feleségül vettem…

– Hogy legálisan hozzáférj az általa lopott pénzhez.

– Nem igaz! Nem tudtam, hogy lopott!

– Az egész kaveni média ettől zengett. Hogyhogy éppen te nem szereztél róla tudomást?

– Később megtudtam, persze. De az elején még nem tudtam. Tényleg nem. Azért vettem el, mert szerettem!

Melilan kétségbeesett bizonygatása és érzései egyaránt arról árulkodtak, hogy igazat mond. Ez meglepte Judyt, de nem mutatta.

– És a szeretőd? És a lányod, aki tőle született? Anyámnak nem mondtál róluk semmit. Ő később magától jött rá.

Melilan nagyot nyelt.

– El kellett volna mondanom neki. Már a kezdeteknél. De nem bírtam megtenni. Attól féltem, ha megtudja, elhagy. Közben attól is féltem, hogy ha elhagy, elveszítem Margót is, és a lányomat is.

– Margo a szeretőd neve?

– A feleségemé – javította ki rögtön Melilan.

– Sosem vetted el törvényesen, anyám nevén élt veled, hogy a család pénzét megszerezhesd.

Melilan erre már nem válaszolt, inkább kérdezett.

– És hol éltetek anyáddal? Mi történt vele? Gondolom, már nem él.

– Nem, már nem él. Vagy huszonöt éve öngyilkos lett. Előtte még apám nyakába varrt, mert valahonnan megtudta, hogy Giin genetikai lenyomata és az övé nagyon hasonlítanak. Volt persze egy halvány esély arra, hogy a vérvizsgálat nem támasztja alá feltételezéseit, de aztán bejött a dolog. Neki lett igaza. De azt már nem érte meg.

Melilan lehajtotta a fejét, így Judy nem láthatta az arcát. Nem is volt rá szükség, tudta, hogy a férfi mit érez.

Mivel Melilannak nem maradt más mondanivalója, Judy felállt, és az ajtóhoz sétált. Mielőtt még hívta volna az őrt, visszaszólt az összeroskadtan ülő férfinak.

– Annak azért örülök, hogy legalább szeretted az anyámat. Mégiscsak jobb érzés ezzel a tudattal élni.

Melilan hosszú, szaggatott lélegzetet vett, és felemelte a fejét.

– Mit tanít a ti vallásotok, ha meghalok, találkozni fogok vele?

Judy lassan, kimérten csóválta meg a fejét.

– A mi vallásunk szerint egyetlen embergyilkos sem léphet be Isten közösségébe. Aki öl, olyan helyre száműzi magát, ahonnan nincs visszatérés – idézte Judy a Bokrát.

– És a megbocsátás?

– Arra, amit te tettél, nincs bocsánat. Lehet, hogy találsz magadnak papot, aki feloldoz, de Isten sosem fog feloldozni.

– Isten?

– Az az Isten, akiben én hiszek – felelte Judy türelmesen.

– De ha nincs bocsánat arra, amit tettem, akkor mi történik velem? Hová kerülök? A pokolba?

– Jézus azt mondta, hogy a hozzád hasonlók a szemétre kerülnek. Meghalnak, és megeszik őket a férgek. És még csak emlékezni se fog rájuk senki.

– Még te sem? – kérdezte reménykedve Melilan.

– Megölted életem nagy szerelmét. Úgy halt meg, hogy még halálában is engem védett. Az ő vérével áztatott ruhát kellett viselnem utána még hónapokig.

– Nem tudtam…

– Tudtad, hogy emberek, gyerekek fognak meghalni. Nincs mentséged – vágott a szavába Judy.

– Ez azt jelenti, hogy te sem bocsátasz meg?

Judy ránézett, és találkozásuk óta először sajnálatot érzett, nem undort.

– Nem tudok megbocsátani neked, mert a bűn, amelyet elkövettél, sokkal nagyobb annál, mint amit én egy személyben megbocsáthatnék. Ráadásul a bocsánat feltétele a bűnbánat is. Te viszont nem bánsz semmit, csak félsz a haláltól. Ebben nem tudok neked segíteni. Csak azzal nézel szembe, amire milliókat ítéltél.

– Miért, azok nem a mennyországba kerültek? – vágott vissza gúnyos hangon Melilan.

– Mi nem hiszünk a mennyországban – felelte Judy, és megnyomta a gombot, amely az őrt hívta. – Mi abban hiszünk, hogy azok a kapcsolatok, amelyek itt megvoltak közöttünk, megmaradnak a halál után is. A gyilkos ebből a kapcsolatrendszerből szakítja ki magát. Már akkor halott, amikor még fizikailag létezik.

– Eljössz a kivégzésemre? – kérdezte gyorsan Melilan, mielőtt Judy távozhatott volna.

– Nem.

– Ha megkérlek?

– Akkor sem.

– Miért?

– Mert elég halált láttam már. A tiédre nem vagyok kíváncsi.

– Értem – felelte Melilan. Amikor kinyílt az ajtó elmosolyodott.

Judy bólintott, és kilépett az ajtón.

Nem nézett vissza.

***

A börtönből a folyóhoz ment, közel ahhoz a részhez, ahol a Raas-család céges területei voltak. Leült a lépcsőzetesen kialakított rakpart alsó fokára, és újra elővette anyja levelét. Papírból volt, több oldalas, alig tudta rendesen olvasni őket a fel-feltámadó szélben, amelyek belekaptak a lapokba, és könnyeket csaltak a szemébe.

Igen, csak a szél hozta ki a könnyeket, csak a szél…

Kedves Judy!

Most már nagylány vagy, ezért itt az ideje, hogy megtudd, mi is az igazság rólam és a családodról.

Nem tudom, emlékszel-e még arra a búcsúlevélre, amelyet az intézetben, a Shremeyán kaptál tőlem. Biztos haragudtál rám akkor. Gyűlöltél, mert lemondtam rólad, mert még akkor sem látogattalak meg, amikor kórházban voltál. Az az igazság, hogy nem mertem elmenni. Nem bírtalak volna otthagyni. Pedig muszáj volt. Az is a tervem része volt. Szóval az a búcsúlevél, amit akkor olvastál nem volt igazán az. Abban nem tudtam semmit sem elmondani, amit szerettem volna. Az igazi búcsúlevél ez, amit most olvasol.

Igazad van abban, hogyha nem szeretsz. Én is gyűlölném magam a helyedben, sőt, most is gyűlölöm magam. Gyenge vagyok, nem voltam jó anya. Igazából, ha megmaradok annak, akinek születtem, sosem lehetett volna gyerekem. Nem adtak volna rá engedélyt, és jól is tették volna. (Ha kaveni vagy, érted, mire gondolok. Ha nem, akkor olvass csak tovább. Nem annyira fontos.) De azért a magam módján szerettelek téged. Sajnos, úgy sosem tudtalak szeretni, ahogy Neked jó lett volna.

Ezért határoztam el, hogy olyasvalakinek a gondjaira bízlak, aki képes lesz rendesen szeretni. Nagyon-nagyon remélem, hogy sikerül. Én nem tudom már megvárni, bejön-e a tervem, mivel annak egyik feltétele az, hogy ne éljek tovább. Ha ugyanis élnék, az egész terv kútba esne. A bíróság pillanatokon belül bebizonyítaná, hogy nem Giin az apád, és akkor minden maradna a régiben.

Azt is tudom, hogy gonosznak tartasz, sőt, minden bizonnyal Giin is annak tart. De két olyan embert védek meg, akiket szeretek.

Jaj, most lehet, hogy megkevertelek, hiszen talán nem ismered Giint, ezért megpróbálom érthetően elmondani, mit tervezek.

Beadtam egy levelet a Kaven Vezető Testületének Bíróságára, amelyben azt állítottam, hogy Giin Raas lánya vagy. Pedig ez nem igaz. Az anyád én vagyok, Shonda Raas, mert ez az igazi nevem, nem a Syndy Fensson, az apád pedig Lechis Melilan. Giin Raas a bátyám.

Ha bejött, amire gondolok, akkor a bíróság elfogadta, hogy ő az apád: kettőnk genetikai térképe nagyon hasonlít egymáshoz. Örültem, hogy nem Yaannal van így, a másik bátyámmal, akit valószínűleg magad is ismersz és utálsz. (Ne szégyelld, így van ezzel mindenki.) Szóval örültem, mert ez azt jelentette, hogy Giin gondjaira bízhatlak.

Ha bejött a tervem, akkor nem kell sokat magyaráznom: bizonyára már hallottál rólam, tudod, ki vagyok, és hogyan jöttem el otthonról. Ha nem, akkor viszont szükséges, hogy néhány dolgot elmondjak.

Kaveninek születtem, a Raas családban, amelyik az egyik legősibb és leggazdagabb kaveni család. Tizenhét éves koromban azonban szerelmes lettem egy külsős férfiba, aki miatt megloptam a családot, és elszöktem otthonról. Két héten belül megházasodtam, és úgy éreztem, végre szabad vagyok, és előttem az élet. Tudod, a Kaven nagyon szigorú és zárt tud lenni a fiatalok számára.

Nagyon hamar rá kellett azonban jönnöm, hogy életem legnagyobb hibáját követtem el. A férjem nem volt egyenes ember, sőt: hírszerzőként dolgozott, bár nem tudtam kideríteni, kinek a számára, ráadásul szeretőt is tartott, akitől gyereke született. S hiába jöttem erre nagyon hamar rá, addigra már várandós voltam Veled. Mivel a családba nem volt visszautam, egy dolgot tehettem: minden nyomot eltüntettem magam után, nevet változtattam, és ide, a Primusra költöztem. A pénz nagy részét, amelyet a családtól loptam, lekötöttem a Te nevedre, hogy majd huszonegy éves korodban hozzájuthass – csak Te és senki más. Ha túl sok a pénzünk, nagyon hamar gyanút foghattak volna. Apád nem tud Rólad, azt sem tudta, hogy terhes voltam, amikor eljöttem. De azért, ha nem vagy a Raas család tagja, az Alfára ne menj vissza, és Lechis Melilant még véletlenül se keresd meg. Kerüld, ahogy csak tudod. Gátlástalan. Még a saját anyját is megölné, ha haszna származna belőle. A pénzzel meg csinálj, amit akarsz.

Végül hadd kérjelek valamire: amit most leírok, mondd el Giinnek. Yaanról, a másik bátyámról van szó, aki buta és rosszindulatú. A felesége viszont nagyon kedves, ezért megérdemli, hogy megszabaduljon tőle. Szóval tudnod kell, hogy Yaan Lechis egyik beépített embere a Kavenben, akit Lechis és a szeretője megzsaroltak a gyerekükkel, azt mondták róla, hogy Yaané. A gyereket Evyana Melilannak hívják, láttam az iratait, azokban tényleg az szerepel, hogy Yaan Raas az apja. Szerintem azonban nem Yaan gyereke, de Yaan elhiszi nekik, és fizet. De Yaan nemcsak ebben a gyerek-kérdésben ugrál úgy, ahogy Lechis fütyül. Egy csomó belső céges információt átadott már neki, és biztos vagyok abban, hogy amióta családfő lett, még többet. Az, hogy a cég még nincs Lechis kezén, csak nagyapának, Renginek köszönhető. Ha azóta Yaan el nem tette láb alól. Ha nagyapa váratlanul meghalt volna közben, vizsgáltassátok ki halálának a körülményeit. Biztos vagyok abban, hogy Yaan és Lechis állnának mögötte. De ha nem, akkor is mindenképpen nézzetek Yaan körmére. Végső esetben csináltassatok vele egy új Q-tesztet. Talán sikerül kitennetek.

Azt hiszem, mindent elmondtam, amit mondani akartam. Most feladom ezt a levelet a banknak, hogy majd a pénzzel együtt adják ki Neked. A pénz mellett van egy kis csomag is: a felnőtté válási ünnepemen kapott köntösömet és a Bokrámat tartalmazza.

Sosem dobtam ki őket. Eleinte azért nem, mert nem foglalkoztam velük, később pedig azért nem, mert valami olyat jelképeztek, ami mindennél fontosabb lett a számomra, de amelyhez már nem volt visszautam: a családot.

Ha kaveni vagy, csak egy dolgot tudok üzenni: sose szakadj ki. Semmi sincs a külsős világban, ami miatt megérné: sem a szerelem, sem a szabadság. Csak egy nagy, légüres tér, ahol nem tart számon senki, ahol nem védenek szabályok. De mire erre rájönnél, már nem lenne visszautad.

Giin mostanában a kiszakadtak visszafogadása mellett kampányol a médiában. Olyan jó lenne, ha el tudná érni, hogy visszamehessen, aki akar… Bár engem talán még ő sem fogadna vissza. Te ne legyél ilyen. Ha a Te lányod vagy fiad jön majd egyszer Hozzád, fogadd vissza. Ha nem hiszel neki, vidd mazdra elé, hogy kiderítse, őszinték-e a szándékai. És ha azok, bocsáss meg neki.

Ha találkozol anyámmal, mondd meg neki is, hogy sajnálom. Aput puszilom. Meg an Riont is.

Ha nem vagy kaveni, akkor kérlek, ennek a levélnek egy másolatát juttasd el hozzájuk. Megérdemlik, hogy megtudják az igazságot.

Te pedig vigyázz nagyon magadra. Kívánom, hogy találd meg azt a társat az életben, akit szeretsz, és akiben megbízhatsz.

Remélem, meg tudsz nekem bocsátani.

Szeretettel:

Anyu

A levelet anyja két nappal azelőtt írta, hogy megölte volna magát. Akkor harmincegy éves volt, Judy most harminchat. Furcsa módon mégsem csupán egy magánál öt évvel fiatalabb nő levelét tartotta a kezében, hanem az anyjáét, aki életében először kapaszkodót tudott adni a lánya kezébe.

„Kívánom, hogy találd meg azt a társat az életben, akit szeretsz, és akiben megbízhatsz.”

Összehajtogatta a levelet, begyűrte az övén lógó kis táskába, aztán elővett egy zsebkendőt, letörölte a könnyeit, és kifújta az orrát.

De a járműben tovább folytak a könnyei. Amikor leparkolt a kórház tetején, egy darabig csak ült, és várta, hogy megnyugodjon.

Egyenesen Doron lakrészéhez ment. Emlékei szerint Doronnak szabadnapja volt. Persze, elképzelhető, hogy elment valahová, hiszen unalmas lehet éjjel-nappal a kórház területén vergődni, de azért remélte, hogy otthon lesz. Felhívni nem akarta. Nem tudott volna mit mondani.

Amikor bekopogott, még arra sem volt ideje, hogy idegeskedni kezdjen, Doron máris ajtót nyitott. Egy pillanatra úgy látszott, mintha valami kelletlen megjegyzést akarna tenni, de aztán meglátta Judy arcát, kisírt szemét, és szó nélkül beengedte.

– Gyere, ülj le – mutatott helyet a csöppnyi konyhában, majd néhány térülés-fordulás után egy csésze forró kofent tett Judy elé.

Utána leült vele szemben. Nem szólt, várta, hogy Judy beszéljen.

Judynak szüksége volt néhány korty kofenre, hogy meg tudjon szólalni.

– Elváltam Gromtól – kezdte halkan.

– Igen, hallottam – mondta Doron, amikor Judy nem folytatta.

– Biztos azt is tudod, hogy Emilie tényleg az én lányom még az első férjemtől.

– Igen, ezt is hallottam.

– Talán emlékszel arra is, amikor a Siringén elmondtam neked, hogy Andran után nem lehet több gyerekem. Ezt a niesiek vizsgálatai is megerősítették.

– Arra emlékszem, amit a Siringén mondtál. Azt nem tudtam, hogy azóta voltál kivizsgáláson is – felelte Doron együtt érző hangon.

Judy bólintott.

– Azt viszont biztosan nem tudod, hogy valójában nem Giin az apám. – Amikor Doron arcán látta a meglepődést, folytatta. – Jó néhány évvel ezelőtt rájöttem arra, egy régi fénykép alapján, hogy az anyám valójában Shonda Raas volt, Giin húga, aki tizennyolc éves korában kiszakadt. De akkor a családdal elhatároztuk, hogy senkinek sem mondjuk el. Nyilván azt sem tudod, hogy anyám úgy szakadt ki a családból, hogy ellopott egy csomó pénzt. A pénz egy részével együtt letétbe helyezett nekem egy levelet, amelyet tegnap délután kaptam meg. A levélből kiderült, hogy az apám nem más, mint Lechis Melilan. Szóval rám még az sem igaz, hogy egy sheymon mazdrának és egy prostituáltnak vagyok a fattya.

Doron elvörösödött, és lehajtotta a fejét.

– Sosem lett volna szabad azt mondanom… – motyogta maga elé.

Judy is zavarba jött.

– Nem rád gondoltam, an Yaan vágta egyszer az arcomba. De nem érdekes, egész másért mondtam el neked mindezt, és hadd tegyem rögtön hozzá, hogy egyedül neked mondtam el. Apám, azaz Giin nem tud arról, hogy ki a biológiai apám. És nem akarom, hogy valaha is megtudja.

– Tőlem nem fogja megtudni – nézett fel Doron. – De miért mondtad el éppen nekem?

– Mert te elvettél volna feleségül úgy is, hogy Giin az apám és egy ismeretlen külsős az anyám. Sőt, még az elsőszülöttségedről is lemondtál volna értem. De most már ennyi sincs. Semmit sem tudok adni. Egy tolvaj és egy tömeggyilkos gyereke vagyok. Gyereket sem tudok szülni neked. A lányom sosem lesz kaveni, ezért arról sem lehet szó, hogy az ő gyereke vigye tovább az Uyt nevet.

Doron tágra nyílt szemmel bámult Judyra.

– Miért mondod ezt? Hiszen te…

– Mert tudom, hogy szeretsz, ahogy azt is, hogy sosem közelednél felém, mert azt hiszed, hogy én… – Megdörzsölte a homlokát. – Nézd, Doron, akivel a múltkor láttál, az az unokatestvérem volt. Yaan Raas, aki nem más, mint Paul Martyn, a CSU volt hadvezére. Tessék, még ez is – bukott ki belőle a keserűség. – Hát ez minden, amit adni tudok, Doron. Szóval jól gondold meg.

– Te hozzám jönnél feleségül? – kérdezte döbbenten Doron. – Miért?

– Mert szeretlek.

Doron elsápadt.

– Tényleg hozzám jönnél?

– Semmim sincs, amit adni tudnék, Doron. Semmim.

Amikor az asztalra borult, és elsírta magát, olyan üresnek érezte magát, mint lent a folyónál a szélben. Kisvártatva azonban egy kar ölelte át, aztán Doron magához húzta, és olyan szorosan tartotta, hogy Judy alig kapott levegőt.

– De igen. Te itt vagy. És ez éppen elég – suttogta Doron a fülébe.

20. FEJEZET

Giin

– Jöjjön beljebb, Giin-ra – tárta szélesre az ajtót Erina-ra, amikor meglátta. – Már vártam.

Gátja magasan állt, hogy elfedje rosszkedvét és félelmét, sem arcán, sem mozdulatain nem érződött semmi ezekből az érzésekből. Néhány hónappal ezelőtt még Giin sem vette volna észre a háttérben megbújó érzéseket, most azonban olyan világosan fogta őket, mintha a safir egy kezdő faasir lenne, gyakorlatlan és indulatos.

Nem kellett sokat gondolkodnia azon, mi lehet a rosszkedv oka: a Kaven néha inkább hasonlított egy világvégi kis falura, semmint egy egész univerzumot behálózó közösségre – legalábbis ami a hírek terjedési sebességét illette. Nyilván a visszatérése körül keringő pletykák érintették rosszul. Éppen ezért meghajolt, sokkal mélyebben, mint ahogyan a nő tette.

– Örülök, hogy látom, safir-ra – köszöntötte, direkt hangsúlyozva a nő rangját, és gondosan ügyelt arra, hogy saját gátját leeressze.

Erina-ra kissé meglepődött, de egy intéssel beljebb invitálta nappalijába.

A mazdralakás viszonylag kicsi volt, és szegényes berendezésű: látszott rajta, hogy lakóját ugyanúgy magával sodorta a háború, mint valamennyiüket, és a puszta életén kívül semmije sem maradt. Még a kék köntös is viszonylag új volt rajta.

Giin nem a szokásos safiri öltözéket viselte: talárja a legújabb kaveni szokás szerint fehérrel szegett volt, mivel életük megszokott részévé vált a gyász, fölötte pedig egy egyszerű, vörössel és kékkel mintázott köntöst hordott, amely felnőttkora első köntöséhez hasonlított.

– Hallom, megházasodik a lánya – nyitotta a safir udvariasan a beszélgetést. – Gratulálok hozzá. Jó pár kellemetlenséget megspórolhatott volna magának, ha ugyanezt a házasságot húsz évvel ezelőtt üti nyélbe. Vagy nem ugyanez a fiatalember volt a leány akkori udvarlója?

Giin elmosolyodott. Értékelte mind a könnyedséget, mind a csipkelődést.

– De, így van. Ha előre láttam volna a jövőt, talán így is teszek – bólintott hasonlóan könnyed hangnemben.

– Mikor lesz az esküvő?

– Két hónap múlva. Megvárjuk, amíg újjáépül a nagytemplom, mert ott szeretnénk tartani. Részben azért is jöttem, mert szerettem volna megkérdezni, megtartaná-e a fiataloknak a szertartást.

– Szívesen. Megmondaná a pontos dátumot?

– Standard szeptember 23.

Erina-ra elővette a detáját, és feljegyezte az időpontot. Amikor végzett, leeresztette a készüléket, és várakozóan Giinre nézett.

– Azt mondta, részben ebben az ügyben jött. Mi lenne a többi? – Hangja mintha megrezdült volna, a könnyedség egy pillanat alatt elillant belőle.

– Nyilván már hallott róla, hogy beszéltem Chosan-rával. Kértem a hivatalos visszavételemet a mazdrai karba, és azt is, hogy itt, az Alfán dolgozhassam.

– Igen, hallottam róla – bólintott feszülten Erina-ra.

– Nem akartam azonban, hogy a maga előzetes megkérdezése nélkül rendeljenek ki ide.

– Nem értem, miért kell ehhez az én beleegyezésem. – A safir hangjában most már leplezetlenül csendült meg az ingerültség.

– Mert nem safirnak kértem ide magam, Erina-ra. Azt kértem Chosan-rától, hogy a Vezető Testület rendeljen ki a maga körzetbe giidének. Ha jól tudom, a körzet bírói kara most két személyből áll, és egyikük sem rendelkezik főbírói képesítéssel. Nekem mind a képesítésem, mind a gyakorlatom megvan hozzá. Mivel ez egy nagy felelősséggel járó feladatkör, és szoros együttműködést igényel a körzet safirjával, azaz magával, úgy gondoltam, először megkérdezem, mit gondolna róla.

– Maga… maga nem safirnak jönne ide? De hát miért?

– Mert a családommal szeretnék maradni. Éppen elég időt töltöttünk külön a háborúban.

Erina-ra egy darabig nem szólt semmit, de jól iskolázott érzelmei elárulták: hitetlenkedés és megkönnyebbülés kavargott benne.

– Ne haragudjon, hogy először nem magának szóltam – törte meg a csöndet Giin. – De az az igazság, hogy meg sem fordult a fejemben, hogy maga úgy értelmezi visszatérési szándékomat, hogy safir szeretnék lenni, mégpedig ebben a körzetben.

– Maga a Kaven legnagyobb élő safirja. Hogyan máshogy értelmezhettem volna?

– Shine-ra a legnagyobb élő safir.

– Igen, lehet, de ő sosem elérhető. Ráadásul megoszlanak róla a vélemények, mert nem erősítette meg hivatalosan a róla keringő mendemondákat.

– Mert úgy döntött, hogy élete utolsó éveit szabad emberként akarja tölteni, nem pedig a figyelem középpontjában. Ezt a fegyverletétel alkalmával meg is mondta.

– De hát kötelessége lenne eloszlatni…

– Erina-ra – emelte fel kissé a kezét Giin, mire a nő elhallgatott. – Shine-ra meghalni jött ide. Az egyetlen dolgot, amit kötelességének érzett, megtette, amikor felvette a harcot a CSU hadserege ellen, bár szerintem az sem volt a kötelessége. A mi világunkban nincs meg annak a lehetősége, ami a Niesen: itt, ha maga nem bújik el a közfigyelem elől, állandó zaklatásnak van kitéve. Biztos emlékszik, mi történt a templom alapkövének letételekor…

Erina-ra bólintott. A biztonságisok nem tudták visszatartani a tömeget, és majdnem eltiporta őket az istentisztelet után. Ha Yaan nem lép közbe, talán mindkettejüket megölték volna rajongásukban. Csak Yaan lélekjelenlétének köszönhették, hogy épségben kikerültek a helyzetből.

Shine-rát nagyon megviselte a dolog: elmondása szerint a Niesen soha még csak hasonló sem történt meg vele. Ennél is rosszabb volt azonban, hogy a kavarodás pillanataiban mindketten pánikba estek, és nem sikerült fenntartaniuk a gátat. Még szerencse, hogy a híd csak akkor alakult ki közöttük, amikor már mindketten a biztonsági járműben voltak, és egymásra pillantottak.

Nem nagyon tudta elképzelni, hogyan nézhettek ki azokban a pillanatokban, de Yaan elég rémülten nézte őket, mire végre sikerült kilépniük a hídból. Ráadásul saját emlékei közül családja lemészárlása és Maryaa halála törtek elő, ám mindezek semmiségnek tűntek Shine-ra emlékei mellett.

– Ha megkapja a kinevezését, mikor állna munkába? – szakította félbe gondolatait Erina-ra. – Jó lenne minél hamarabb, főleg a letelepült niesiek miatt. Elég sok jogi problémánk van velük. Ha maga lenne a körzet főbírája, az egyben azt is jelentené, hogy nekem egyáltalán nem kellene jogi ügyekkel foglalkoznom.

– Maga marad a körzet safirja, tehát a körzet legfőbb bírája – igazította ki Giin.

Erina-ra beszélgetésük óta először igazi jókedvvel mosolyodott el.

– Legalább egymást ne áltassuk, Giin-ra. Maga lesz a főbíró, nem én, és nem is vágyom rá. Annyi egyéb dolog van, hogy egyáltalán nem bánom, ha legalább a jogi ügyek lekerülnek a vállamról.

– Értem – felelte Giin. – Amennyiben szükséges, már a jövő héten munkába tudok állni.

– Az nagyon jó lenne. Három hét múlva lesz az első Nagygyűlés, szeretném, ha annak az anyagát átnézné és véleményezné. Tudom, hogy nagyon rövid a határidő, főleg úgy, hogy amint munkába áll, lesz más dolga is…

– Már akkor átnéztem és átdolgoztam a Nagygyűlés anyagát, amikor kiküldte a meghívót. Bármikor a rendelkezésére tudom bocsátani.

– Nagyszerű! – Erina-ra láthatóan megkönnyebbült. – Tegnap éjjel belenéztem, de már olyan fáradt voltam, hogy képtelen voltam érdemben foglalkozni vele.

– Igazából csak két megjegyzésem van – vette elő Giin a detáját. – Az egyik a tulajdonjogi ügyekkel kapcsolatos…

Nem kellett sokat magyaráznia, a safir mindkettőt hamar megértette, és perceken belül megszületett a megoldás is.

– Már csak egy dolgot szeretnék kérni – mondta Giin a rögtönzött megbeszélés végén, amikor felállt, hogy távozzon. – Jóllehet magának kellene megtennie, mert maga a körzet safirja. Hadd ajánljam fel, hogy tegeződjünk. Ha minden jól megy, talán még húsz évet is együtt dolgozhatunk.

– Köszönöm a megtiszteltetést, Giin – hajolt meg a nő. – És azt is, hogy… hogy… – nem tudta kifejezni magát, ezért tett egy széles mozdulatot körbe. – Mindent.

– Nekem is bőven van megköszönnivalóm mindazért, amit a családomért tettél.

– Csak a munkámat végeztem.

Giin bólintott, majd meghajolt búcsúzásként. Alig ért azonban az ajtóhoz, amikor a safir utána szólt.

– Giin-ra?

– Igen? – Giin megállt, és újra Erina-ra felé fordult.

– Azt hiszem, egy bocsánatkéréssel is tartozom.

– Miért?

– Még azért, ami a háború előtt történt. Hogy nem álltam ki melletted, amikor…

– Régen volt. Én… – vágott a safir szavába Giin, de Erina-ra nem hagyta, hogy végigmondja.

– Nem. Hiba volt, és nemcsak azért, mert utólag az idő téged igazolt, hanem azért is, mert a Bokra arra tanít, hogy hallgassunk a kevesek szavára is. Ha a saját bírói testületem nem utasítja vissza az ügyedet, nekem kellett volna kimondanom a végső szót.

– És mit mondtál volna? – kérdezte hirtelen feltámadó kíváncsisággal Giin.

– Szeretném azt hinni, hogy kiálltam volna melletted, de akkor nem így éreztem. Azt hiszem, a saját körzetem biztonsága és nyugalma érdekében a távozásod mellett döntöttem volna. – Erina-ra lehajtotta a fejét. – Bocsánatot kérek.

– Nincs miért. Lehet, hogy a te helyzetedben én is ezt tettem volna. De végül egyikünk sem került ilyen helyzetbe.

– Köszönöm. Most már tényleg csak egy kérdésem lenne. Egy hét múlva érkezik a körzeted új giidéje. Egyelőre csak egyedül jön, de később az egész családja követni fogja. Megtennéd, hogy fogadod, és a családod egy éjszakára szállást biztosít a számára?

– Persze – felelte Giin kissé meglepődve. A Kavenen belül kifejezett udvariatlanságnak számított Erina-ra döntése, hogy nem maga fogadja a leendő giidét. – Kiről van szó?

Erina-ra vállat vont, de a szeme mosolygott.

– Valami oderuti. Biztosan meg fogod ismerni.

Nyilvánvaló volt, hogy tudja, kiről van szó, de nem fogja megmondani. Giin megcsóválta a fejét, felnevetett, aztán egy gyors meghajlás után távozott.

***

Alig lépett be az előcsarnokba, amikor figyelmes lett a két férfira, akik tőle nem messze beszélgettek. Látszott rajtuk, mennyire kényelmetlenül érzik magukat egymás társaságában, és Giin már-már elindult, hogy megjelenésével feloldja a köztük lévő feszültséget, amikor Doron megszólalt.

– Mondja. – Hangjában annyi kelletlenség csendült, hogy még Giin is megrázkódott.

– Nem Judyról akarok beszélni – felelte Grom, akinek a hangján érezni lehetett, hogy pár hónapja még lélegezni sem tudott egyedül, és ha volt is gúny vagy indulat mondata mögött, abban beszélgetőpartnere sem lehetett biztos.

– Hát akkor? – kérdezett vissza Doron.

A vak is láthatta rajta, hogy féltékeny. Nem vette valami jól a családi tanács döntését, hogy Grom addig lakjon velük, amíg teljesen fel nem épül. Persze a tanácson úgy tett, mint akit egyáltalán nem zavar a dolog, friss családtagként egyébként sem volt túl nagy beleszólása a döntésekbe, de ahol csak lehetett, kerülte a férfit.

– Régóta szerettem volna megköszönni mindazt, amit a fiamért tett. Judy elmondta, milyen sokat segített neki az utolsó hónapokban.

Szavaitól Doron zavarba jött, és lehajtott fejjel morgott valamit.

– Igen? – kérdezte kissé előrehajolva Grom.

– Orvos vagyok. Kötelességem volt segíteni – mondta valamivel hangosabban Doron, és felemelte a fejét.

– Ettől függetlenül köszönettel tartozom érte. És még valami. Nagyon örülök annak, hogy elveszi Judyt. Az utóbbi hónapokban, részben talán miattam is, nagyon magára maradt, és nem találta a helyét. Most végre újra azt látom rajta, hogy boldog.

– Ha úgy gondolja, hogy maga miatt lett boldogtalan, akkor miért hagyta ott? – támadott dühösen Doron.

– Mert velem sosem lett volna boldog. Persze ezt nem vallotta be talán még magának sem. Úgy gondolta, hogy köti kettőnk szövetsége. Pedig azt csak a háború idejére kötöttük.

– És ha Andran életben maradt volna?

Grom jókedve a semmibe tűnt.

– Nem tudom, mi lett volna. De nem is érdekes már.

– Nekem az.

– Nézze, Mr. Uyt… azaz Mr. Raas. Erről a kérdésről nem óhajtok, és nem is fogok beszélni. Nyilván maga sem szívesen beszélne arról, mit lett volna, ha a volt felesége és a gyermekei életben maradtak volna. De egy tanácsot hadd adjak a jövőre nézve. Ha nem akar Judynak fájdalmat okozni, fogadja el a múltját, és ebbe beletartozik nemcsak Andran, hanem én is, sőt, David is, főleg most, hogy kiderült, Emilie az ő lánya.

– Ezt én is tudom. Nem szorulok kioktatásra.

– Ha tudja, akkor ne kerüljön minket, legalább Emilie-t ne. Judynak így is éppen elég rosszul esik, hogy látnia kell, ahogy a saját lánya egyre inkább eltávolodik tőle. Ne nehezítse meg kettejük kapcsolatát még maga is azzal, hogy rá se néz a lányra, és hozzá se szól. Képzelje csak el, hogyan érezheti magát Emilie.

– Miért, hogyan érzi magát? Maga talán tudja?

Gromon először látszott, hogy ingerült lett. Megtámaszkodott a botján, és közelebb hajolt Doronhoz.

– Én neveltem fel. Ismerem. Szoktam vele beszélgetni. Látom is rajta, és mondta is nekem – felelte lassan, csaknem tagoltan.

– Raana sosem lesz niesi. Ki fog szakadni, már most látszik rajta.

– Attól azonban még ember, és vannak érzései. Judy mesélte, hogy a Kavenben úgy kell felnevelni a házastársak gyerekeit, mintha sajátok lennének. Emilie-t is szeretnie kell. Nem elég eltűrnie. Ha másért nem, legalább Judyért!

Giin az ajtó takarásában némán nézte, ahogy Doron mereven bólint, Grom pedig lassan, de méltóságteljesen elbiceg. Nem mozdult: nem akarta zavarni Doront, aki beszélgetőtársa távozása után a kezébe temette az arcát, és néhány pillanatig mozdulatlanul állt a bejárati csarnokban.

Giin, bár ebben az esetben Grommal értett egyet, megértette Doront is. Doron számára ez a helyzet jóval nehezebb lecke volt, mint nekik, akik a világégést sokszor egyenesen a pusztulás fókuszában állva élték meg. Rettenetesek voltak ugyan saját veszteségei, de nem kellett átélnie, hogy az élete darabokra hull körülötte, és olyan világban kell újrakezdenie, amelyet nem ért, és még csak nem is szeret. Doron egy pillanatra sem került ki a Kavenből.

Sokan voltak hozzá hasonlók: nem azok, akik az Alfán és a Bétán élték túl a háborút, hanem azok, akik az Oderutról költöztek ide. Ők nem tudták, mit jelent egy egész generációt elveszíteni – nem úgy, hogy eltemetik őket, hanem úgy, hogy elérhetetlen távolságra kerülnek tőlük. Nem Raana volt az egyetlen, aki külsős módon nőtt fel, és a gyökereiről fogalma sem volt. Csaknem minden vele egykorú fiatallal ez volt a helyzet. Legtöbbjük hallani sem akart a Kavenről, amelynek a gyűlöletét tanulva nőttek fel.

A háború véget ért, de a gyűlölet megmaradt.

Giin nem tudta, mit tehetnének, hogy megoldják ezt a problémát, és bent tartsák a fiatalokat a Kavenben. Ő maga igyekezett megtenni azt a keveset, ami tudott, és úgy szerette Emilie-t, ahogy Judyt szerette gyerekkorában. Emilie-ben szerencsére nem dolgozott olyan erősen a gyűlölet, mint kortársaiban, talán mert sokáig nem is tudott kaveni származásáról, ezért nem érezte szükségét annak, hogy újra és újra elhatárolódjon tőle.

Igaz, sosem a Bokráról vagy a hagyományról kérdezett, hanem inkább a családról: Giin fiatalkoráról és néha Davidról is, hogyan ismerték meg egymást, milyen ember volt. Arról viszont nem akart hallani, hogy az apja is betért a Kavenbe.

– Te is azért lettél safir, nagyapa, mert ki akartál szakadni, ugye? – kérdezett rá a fiatalok egyenességével.

– Nem – felelte Giin határozottan. – Én azért lettem safir, mert egész életemben az akartam lenni.

– De mégis, ezáltal sikerült kiszakadnod a családból.

– Ez nem teljesen igaz. Akik a háború előtt kiszakadtak, semmilyen kapcsolatot nem tartottak utána a családjukkal. Én ilyen értelemben sosem szakadtam ki. Sőt, számomra azért volt nehéz a safiri pálya mellett dönteni, mert sosem akartam elhagyni a családomat. – Emilie ugyan nem érvelt tovább, de nem kellett mentalistának lenni ahhoz, hogy tudja: egy szavát sem hiszi. De Giin nem erőltette. – Úgy éreztem azonban, hogy nem véletlenül kaptam azokat a képességeket, amelyek alapján a mazdrákat kiválasztják. Ezért döntöttem végül a Mazdariin mellett.

– De hát mi köze van a mentalitásnak a Kavenhez? Hogyan került bele egyáltalán ez az egész a Kaven rendszerébe? – kérdezte értetlenül Emilie.

– Ezt a kérdést inkább Shine-rának kellene feltenned. De azt hiszem, azért, mert Nagy Andreas volt az egyik első mentalista.

– Ha mindent elhinnék, amit a hagyomány mond, azt kellene gondolnom, hogy Nagy Andreas nem is ember volt. Senki sem lehet annyira tökéletes, amennyire őt annak mondják – rázta meg a fejét határozottan a lány.

– És Shine-ra?

– Ő már majdnem kétezer éves. Már nem is ember. De Nagy Andreas nem élt ennyire hosszú ideig – tartott ki Emilie a véleménye mellett. – Mégis, úgy tűnik, mintha mindent ő talált volna ki: a Kavent, a Bokrát, a mentalitást, még a nitant is ő használta először… Szerintem ez nem igaz. Biztosan nagy ember volt, de ez azért túlzás.

Giin elgondolkodott, aztán megrázta a fejét.

– Pedig a mentalitás igaz. Legalábbis Shine-ra szerint. – Meg a saját „idegen” emlékei szerint is, de ezt inkább nem tette hozzá. A hídról rajta és Shine-rán kívül nem tudott senki, és egyikük sem akarta megosztani másokkal.

Emilie felkönyökölt az asztalra, és elgondolkodott. Mozdulata a gyerek Judyra emlékeztette Giint, bár Emilie másban nem hasonlított az anyjára: kinézete leginkább Shondát és Malint idézte, figyelme Davidot, csökönyössége pedig Riont. Nem a legszerencsésebb keverék.

– Ha csak a fele igaz annak, amit Nagy Andreasról mondanak, már akkor is kivételes ember kellett, hogy legyen. De valahogy fura elképzelni, hogy egy ilyen ember vallási közösséget alapítson ahelyett, hogy… szóval bármi más helyett – fejezte be Emilie a mondatot tapintatosan.

– A Kaven a Niesen nem vallási közösség, az ottani társadalom maga a Kaven – válaszolta Giin.

– Furcsa, hogy egy társadalom magától ennyire vallásos legyen. De hát végül is akkoriban, kétezer évvel ezelőtt az emberek bizonyára sokkal felvilágosulatlanabbak és babonásabbak voltak nálunk – tette hozzá elgondolkodva.

– No igen. A háború több milliárd civil áldozata és a vallási előítéletek alapján lemészárolt milliók a felvilágosultság biztos jelei – jegyezte meg Giin csípős gúnnyal.

Emilie felkapta a fejét, és elvörösödött.

– Én nem…

– Apádat alig tíz méterre innen lőtték agyon, anyádat pedig ugyanott verték félholtra. A felvilágosultság és a haladás jegyében, Emilie.

– Hát éppen ez az! – kiáltott fel Emilie, és felugrott. – Éppen erről van szó! Nézz csak körül! Ha lenne Isten, az az Isten, akit a kaveniek tisztelnek, akkor nem hagyta volna, hogy ez megtörténjen! A vallás butaság! Hát nem látod? Éppen ez mutatja!

Giin nyugodtan nézett unokája feldúlt arcába.

– Számomra ez csak azt mutatja, mekkora az emberi gonoszság – válaszolta nyugodtan.

– Ha Isten létezne, közbelépett volna!

– Miért lépne? Azzal, hogy megadta az embernek a választás lehetőségét a jó és a gonosz között, hatalmas felelősséget rakott a vállára. Ezt a felelősséget pedig nem veszi le csak úgy a válláról, márpedig bármilyen direkt isteni beavatkozás ezt jelentené.

– Ez csak duma, amit azért találtak ki az emberek, hogy vigasztalják magukat!

– Lehet – felelte továbbra is nyugodtan Giin. – De ugyanolyan bizonyíthatatlan duma, mint az, amit te állítasz.

Emilie erre már nem tudott mit válaszolni. Ami persze nem jelentette azt, hogy Giinnek sikerült meggyőznie, de nem is ez volt Giin célja. Ha már a gondolkodásra rá tudja venni, elért valamit.

Nem csoda, ha Doron ezzel nem tudott mit kezdeni. Őt még annyira sem szerette Emilie, mint a család többi tagját. Csak azért viselte el, mert Judy elmondta neki, mennyit segített Andrannak élete utolsó heteiben.

Ezt Giin Judytól tudta, amikor egyik este bejött a szobájába, és szokatlan módon mellé kucorodott az ágyra.

– Igazából nem tudom, mit tegyek. Szeretem Doront, és tudom, hogy ő is szeret, de nem akarom elveszíteni Emilie-t miatta – suttogta, miközben szeme a szoba egyetlen fénypontját jelentő kislámpára meredt szárazon. – Talán hiba volt engedni az érzéseimnek, inkább erősnek kellett volna maradnom, de nem voltam rá képes. Úgy éreztem, agyonnyom, megfojt az az érzés, hogy mindenkit elveszítettem: Davidot, Gromot, Andrant és valamilyen értelemben még Emilie-t is, és akkor még biztos voltam abban is, hogy te az első lehetséges alkalommal visszamész safirnak, én meg itt maradok egyedül a család fejeként…

– Te a családfőség miatt akarsz összeházasodni Doronnal? – kérdezte meglepődve Giin.

– Dehogy! Szükségem van egy társra, akihez mindig fordulhatok, akinek én vagyok az első felelőssége. Aki csak az enyém. – Felnevetett. – Tudom, milyen önzően hangzik ez. De nagyon fájt, hogy Grom egyszerűen úgy döntött, hogy vége, még ha tudom is, hogy miért. Mintha az együtt töltött évek nem számítanának semmit, mintha az a sok-sok dolog, amin közösen átmentünk, semmilyen jelentőséggel sem bírna a számára. Doron viszont… ő mindig ott volt, amikor szükségem volt valakire, és mivel ő is kaveni, tudom, hogy mindig ott is lesz.

– Azt hittem, azért mész hozzá, mert szereted.

– Szeretem is – felelte Judy. – Igaz, talán nem úgy, ahogy azt a fiatalok elképzelik, amikor házasodnak. Nekem ő a legjobb barátom, vele mindent meg tudok beszélni, és elfogad úgy, ahogy vagyok. Neki nem kell bizonyítanom semmit, előtte nyugodtan lehetek gyenge. Vele biztonságban érzem magam, úgy, ahogy sem Daviddal, sem Grommal nem éreztem. És ez sokkal több, mint bármilyen heves érzés, ami úgyis elmúlik. Doronnak én vagyok a legfontosabb a világon, nem a munkája, a meggyőződése, vagy a politika. És tudom, hogy őt azzal tehetem boldoggá, ha hozzámegyek feleségül. Erre kiderül, hogy ő és Emilie képtelenek kijönni egymással, és most félek, hogy mindkettejüket elveszítem, nagyon félek…

Nagyon felkavarták Judy szavai és kétségbeesettsége. De ahogy most Doront elnézte a bejárati csarnokban, és látta rajta az elszántságot, megnyugodott.

Emilie-vel kapcsolatban azonban nem lesz ilyen könnyű megoldást találni.

***

Az új kaveni űrrepülőtéren csak úgy pezsgett az élet. Természetesen képtelen lett volna álcázni magát, így a biztonsági helyiségben várta, hogy leendő kollégája megérkezzen.

Erina-ra viselkedéséből kiolvasta, hogy ismerőse lesz az új ember, de hiába próbált utánajárni, a belső kaveni pletykarendszer ez alkalommal nem akart működni, így Giin kénytelen volt kivárni a giide érkezését. Kicsit idegesítette is ez a nagy titkolózás, elvégre mégsem mindegy, kivel lesz kénytelen a következő években, évtizedekben együtt dolgozni, de mivel panaszkodni úgysem tudott volna senkinek, így hallgatott.

Amikor azonban kinyílt a biztonsági helyiség ajtaja, és régi barátja, Shoon lépett be rajta, először nem értette a helyzetet.

– Shoon! – ugrott fel örömmel, és barátjához lépve átölelték egymást. – Hát te itt? Hogyhogy nem értesítettél?

– Meglepetés akart lenni – felelte nevetve a barátja. – Bár nem volt könnyű titokban tartani…

– Titokban? – esett le Giin álla. – Ez azt jelenti, hogy te leszel az új körzetvezető?

– Azt bizony! Az egész családom ideköltözik. Igaz, nem abba a negyedbe, ahol ti laktok, mert ott még egy kutyaólat is képtelenek lennénk megfizetni, de nem leszünk messze egymástól: öt perc repülés.

– Ez nagyszerű! – kiáltott fel Giin, és még egyszer átölelte és meglapogatta barátját. – Mikor jön a családod?

– Ha végeztek annak a háznak a felújításával, amit megvettünk. Most, hogy itt vagyok, talán kicsit felgyorsul a felújítás, mert már elég régóta tart. Erina-ra felajánlotta, hogy a hivatalában lévő faasirlakásba beköltözhetek, ha ti kitennétek…

– Ugyan, ne bolondozz már! Van két üres emeletünk. Ha akarod, az egész családod beköltözhet oda, amíg kész nem lesztek!

Shoon tettetett ijedtséggel rázta meg a fejét.

– Azt már nem! Örülök neki, hogy néhány hétre távol lehetek tőlük. Ha ők is idejönnének, még ez a pár hetes szabadságom is elveszne. – Felnevettek. – Egyébként sem lesz könnyű dolog a körzetet átvenni. Ahogy néztem, szörnyű állapotok uralkodnak, és a nagygyűlésig még millió dolognak utána kell járnom. El sem vállaltam volna, ha nem tudom, hogy veled dolgozhatom együtt.

A család is nagy lelkesedéssel fogadta Shoont.

– Olyan boldog vagyok, hogy pont te kerültél ide! – mondta neki Malin. – A fiam annyira egyedül van; nemcsak a munkájában, de a magánéletében is. Nem ismertem ugyan a feleségét, de a halála nagyon megtörte.

– Kitűnő asszony volt. Értelmes és határozott. És nagyon szerették egymást Giinnel. Giint még sosem láttam annyira boldognak, mint akkoriban. Nem tudom, hogyan élte volna túl Maryaa halálát, ha nincs a háború és az újabb meg újabb feladatok…

Giin, aki a szomszéd szobában állva csípte el ezt a beszélgetést, úgy érezte, mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Kezében a kofenos dobozzal úgy állt, mintha megfagyott volna, miközben ujjpercei elfehéredtek.

Judy döntése, hogy hozzámegy Doronhoz, egyszeriben érthetővé vált előtte: nemcsak Judy, de Doron szemszögéből is. Amikor ugyanis Maryaa hozzájött feleségül, az asszony nem érzett többet iránta, mint barátságot és megbecsülést. A szeretet, a szerelem később jött. Nem úgy mint nála. Maryaa mondhatott volna nemet is a házassági ajánlatára, de nem mondott: neki társra volt szüksége, Giinnek pedig valakire, akit szerethet.

Lehunyta a szemét, és fél kezével az ajtófélfába kapaszkodott. Maryaat látta maga előtt a Kaven zászlajába takarva, sápadtan, mégis megkönnyebbült kifejezéssel az arcán, és eszébe jutott az a pillanat, amikor beemelte a kő fekhelyre, és ellépett, hogy másik két családtag fel tudja tenni a fedelet – mintha a szívét tépték volna ki, olyan veszettül fájt.

– … a nagyobbik fiát is.

Az új hang térítette magához. Először nem tudta, ki beszél, de hamar rájött, hogy az unokaöccse, Yaan az.

– Ő mondta nekem a halála előtt, hogy ha meg akarom menteni a családomat, csak úgy tehetem meg, ha megölöm Martynt.

– Ez volt az oka annak, hogy így döntött? – kérdezte Shoon kíváncsian.

– Nem. A család volt az oka. Judy és Emilie. Meg Giin is, akiről azt hittem, hogy meghalt. Meg Reynis, akiről a halála előtt tudtam meg, hogy az anyja révén szintén testvéri felelősség fűz hozzá. Az, hogy rájöttem, csak úgy menthetem meg azt, ami a családból még megmaradt, ha megteszem, amit Reynis mondott.

– Végig te voltál a legkötelességtudóbb birodalmi tiszt – szólalt meg Malin. – Először azt hittem, az akadémián verték beléd ezt a vakfegyelmet. Pedig itthonról vitted magaddal. Kötelesség, felelősség: minden, ami miatt annak idején kiszakadtál. És mégsem tudtál megszabadulni tőlük.

Yaan felnevetett.

– Talán ez volt az oka annak is, hogy az elnököt sem tudtam hamarabb lepuffantani – mondta öngúnytól csöpögő hangon. – A nagy családi kötelességérzés.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Shoon.

– Martyn elnök a rokonunk volt Rengi papa révén.

A szobára telepedett általános döbbenetet használta ki Giin a belépésre.

– A rokonunk? – kérdezett rá.

– Egyáltalán kiszakadt volt? – nézett Yaanra csodálkozva Malin. – Soha még csak említést sem hallottam róla. Nemhogy rokon…

– Pedig igaz. Maga mondta. A Bellassen család leszármazottja. A neve is nitanul van: eredetileg Sheymonnak hívták, azt rövidítette Sheere.

Malin elsápadt.

– Sheymon! Bellassen… – megrázta a fejét. – Nem, ez lehetetlen…

– Micsoda? – kérdezte értetlenül Yaan és Giin egyszerre.

– Ha ez így van, ismertem az anyját, sőt, Rengi és én vagyok az oka annak is, hogy oda jutott, ahová végül is jutott…

– Tessék? – nézett rá elkerekedett szemmel Yaan.

Mindhárman úgy bámulták az anyját, mintha még sosem látták volna.

– A kórház… Az anyja ugyanazon a napon szült, mint én, és egy kórterembe kerültünk. Mivel őt kitagadta a családja azért, hogy egy külsőstől lett gyereke, Rengivel elhatároztuk, hogy támogatjuk.

Egy ideig hallgattak, végül Giin szólalt meg.

– Na, és melyikünkkel született ez a csodálatos ember egy napon?

– Veled – felelte halkan Malin.

Giin felnevetett.

– Talán egyszer Emilie is megérti, hogy miért hiszek Istenben – magyarázta hirtelen támadt jókedvét a többiek kérdő pillantására. – Egyszer talán belátja ő is, hogy Isten mégiscsak megmutatkozik a történelemben, és mégiscsak gondot visel rólunk.

– Mire gondolsz? – fogalmazta meg a többiek kérdését Shoon.

– Az időkre. Azaz nem is az időkre, hanem a véletlenekre, az éppen egy bizonyos időben bekövetkező apró csodákra. Ezek a csodaidők azok, amikor úgy érzem, magából Istenből látok meg valamit.

Yaan pillantásából, amelyet feléje vetett, szomorúságot és irigységet olvasott ki.

– Én örülnék, ha csak egyszer legalább hátulról láthatnám. De attól félek, én már lemaradtam mindenféle Isten-látásról.

Felállt, hogy távozzon, de Giin hozzálépett, és megfogta a vállát.

– Yaan, bárhogy döntesz is, mi a családod maradunk.

– Judyék esküvője után elmegyek. Már beszéltem egy shremeyai ismerősömmel.

– Ide bármikor visszajöhetsz.

– Köszönöm, de… nem hiszem, hogy élni fogok a kedvességetekkel.

– Nem, nem arról van szó, hogy maradj. Giin azt akarta mondani, hogy ha külsősként is éled majd az életedet, ide mindig eljöhetsz, mi mindig a családod maradunk – tette hozzá Malin.

– Köszönöm – ismételte meg Yaan, aztán egy gyors meghajlás után elhagyta a szobát.

***

A Nagygyűlés épülete a csodával határos módon épségben maradt, éppen csak egy kis renoválásra szorult, amelyet az elmúlt hetekben, némi rohammunkával ugyan, de sikerült befejezniük. Pedig nem volt könnyű dolguk, hiszen a Tobbelt és Malin által beindított iskola közben végig működött az alsó szinteken, és úgy kellett dolgozniuk, hogy a tanítást ne zavarják.

Nagyon kevés volt a gyerek, ők is főként az Oderutról idetelepültek gyerekei voltak. Az ő családjukból egyetlen gyerek járt csak ide: Vanna dédunokája. Minden reggel nagy büszkén indult el Tobbelt oldalán az iskolába, hiszen nem sokan dicsekedhettek el azzal, hogy az igazgató a nagybátyjuk.

Tobbelt sokszor éjszakába nyúlóan számolt, szervezett és egyeztetett, de elérte, hogy mire elkezdődött a tanítás, minden osztálynak lett terme, felszerelése, sőt, még tanára is. A mentális képzést egyelőre Giin vállalta magára, mert mazdrákból hatalmas volt a hiány: Martyn, Rundi és Melilan tisztogatási akciói elsősorban a vezető réteget célozták meg, mert ebben látták a Kaven kiirtásához szükséges első lépést. Ha nincsenek a hagyományt képviselő és számon kérő mazdrák, előbb-utóbb elpusztul maga a hagyomány is, és a formák megszűnésével utolérhetetlenül elillan a tartalom is.

Amikor belépett, automatikusan indult felfelé a lépcsőn.

Csak Erina és Shoon járműveit látta a parkolóban. Lehet, hogy le sem feküdtek, hanem egész éjjel a gyűlést készítették elő.

Amikor meglátta karikás szemüket és nyúzott arcukat, előző sejtése igazolást nyert.

– Szólhattatok volna, hogy jöjjek be segíteni – lépett hozzájuk.

– Így is elég sokat dolgozol – felelte Shoon. – A bíróság, az iskola, sőt, ha jól tudom, te segítesz az új biztonsági vezetőnek is.

Giin legyintett.

– Mivel foglalkoztok?

– Éppen az itt letelepülni szándékozó niesiek kérelmét nézzük. Azt szeretnék, ha a közigazgatás nyelvei közé bevennénk a niesit is, mert ők nem beszélik jól sem a nitant, sem a lisht – válaszolt Erina-ra. – Ez még nem lenne akkora baj, de tegnapelőtt nyújtották be pótlólagosan három másik kérelemmel együtt. Azok nem annyira fontosak, ez viszont, szerintem, még az ingatlanügyeknél is sürgetőbb probléma. Az ingatlanügyeknél is gondot okoz a nyelv, így a lehető leghamarabb lépnünk kell az ügyben.

Giin elővette a detáját, és leült melléjük.

– Hát akkor nézzük, mit is tehetünk a megoldás érdekében.

Közel két órát dolgoztak, közben érkeztek még kollégák más körzetekből az Alfa minden tájáról, köztük az a kilenc niesi giide is, akik egyelőre csak gyakornokként dolgoztak a körzetben, mivel sem a nyelvvel, sem a helyi szokásokkal nem voltak tisztában. Mire nagyjából újra összeállították a gyűlés menetrendjét, és eldöntötték, mi az, amit kihagynak, már élénk zsivaj szűrődött be az ülésteremből.

– Mennünk kell – állt fel a safir. – Legfeljebb kicsit kaotikusabb lesz ez az alkalom a megszokottnál.

Magukra kanyarították köntösüket, aztán Erina vezetésével bevonultak a terembe.

Mindenki elcsendesedett, némán figyelték a mazdrai kar csöndes, méltóságteljes menetét.

Ennyi maradt az Alfán: négy körzet és alig ötven mazdra. A háború előtt csak Quiesco maga valaha hat körzetre oszlott. Ma csupán egyből áll, egy nem is túl nagyból.

Amikor az ülés résztvevőire fordította tekintetét, Giinnek még jobban összeszorult a szíve. A három csoport: a niesiek, az Oderutról bevándoroltak és azok a helyiek, akik túlélték a háborút, egymástól jól elkülöníthetően ültek, így jól látszottak az arányok is: az őslakosok voltak a legkevesebben. Az arcok között alig látott ismerőst.

Bár számított rá, mégis megrendült. Erinán, aki mellette lépkedett, hasonló érzelmek látszottak. Amikor megálltak székük mellett, a néma csend majdnem egy percig elnyúlott, végül az oderutiak felől érkező mormogás törte meg. A niesiek továbbra is fegyelmezett csendben várakoztak. Erina megköszörülte a torkát.

– Énekeljük el a himnuszt. Utána pedig megkérem körzetünk főbíróját, Giin Raast, hogy nyissa meg a gyűlést.

Giint váratlanul érintette a megbízatás, de a hallgatóság felől érkező egyöntetű helyeslés jól mutatta, hogy Erina nem hiába viseli a safirköntöst. Az emberek őt akarták hallani a helyzetükről és a jövőjükről – őt, akiről megbizonyosodott, hogy egyszer, régen jól látta a helyzetet, és kész volt megoldást is adni rá.

– A csillagok mindig egyformán néznek ránk – kezdte, amikor a himnusz végén mindenki leült, és elült az utolsó zaj is a visszhangos teremben. – Ezt tudta az is, aki a himnusz írta. Nem ők azok, akik hidegen hallgatnak, hanem mi vagyunk azok, akik nem értjük meg őket. Nem ők azok, akik utat mutatnak, hanem mi vagyunk azok, akik ismerjük a járásukat. A tények adottak. Az értelmezést és az értelmet mi adjuk hozzájuk. Ahogy a csillagoknak, úgy az emberi történelemnek is. A történelem önmagában nem több adatoknál és az ezeket összekötő laza vagy szorosabb összefüggéseknél: jelentést nem hordoz, mi vagyunk azok, akik megpróbáljuk megérteni, mi is történt velünk. Hogy hová tűntek a szeretteink. Hogy van-e több a temetők csöndjénél. De tudnunk kell, hogy a válasz, mert van válasz, egyedül rajtunk múlik: mi formáljuk meg magunkban. Senki más nem tudja megadni nekünk.

– Emlékszem, amikor néhány évtizeddel ezelőtt engem is ezzel vigasztalt valaki – vetett egy rövid pillantást Shoonra, aki a többiekhez hasonlóan őt figyelte –, úgy éreztem, pille-válasz ez is, és haragudtam Nagy Andreasra, hogy nem ad több fogódzót annál, mint hogy találjam meg magamnak az értelmet. Úgy éreztem, ez csupán a hitetlenség vallási köntösbe bújt megnyilatkozása. Néhány évvel később azonban, amikor az igazi tragédiák utolértek, megértettem, hogy éppen ez a hit, ez is a hit: értelmet látni ott is, ahol nincs értelem, csupán színtiszta gonoszság. Mert a hit látja, hogy e mögött a gonoszság mögött az az ember áll, aki nem hajlandó közösségben élni, akinek senki és semmi nem számít, csak ő maga, és így a hit rögtön tudja, hogy mi a feladata. Lépni, és kiterjeszteni a közösséget. „Nem vagy egyedül.” Ez nem csak figyelmeztetés vagy vigasztalás a hívő ember számára, hanem indítás is, felhívás a közösség megélésére. S mivel indítás, nem ragadhat le a múltban: a jövőre tekintve a jelent kell megélnie, vagy ő maga is egyedül marad.

Mély levegőt vett, és végighordozta a tekintetét az üléstermen.

– Nekünk is komolyan kell vennünk ezt a figyelmeztetést. Le kell zárnunk a múltat, és arra kell fordítanunk a figyelmünket, ami most van. Gyászolhatjuk a halottainkat, de az elsők mégis azok, akik velünk, körülöttünk élnek. Nyitnunk kell feléjük, nyitnunk kell egymás felé, hiszen három különböző közösség tagjaiként próbálunk újat kezdeni. És ha ez megvan, nyitnunk kell a külsős világ felé is, mert a közösség hiánya újra csak oda fog vezetni, ahol most vagyunk: újabb világégéshez, újabb áldozatokhoz, újabb értetlenséghez. S az a mi hibánk is lesz, ugyanúgy, ahogy ez a háború talán a mi elődeink hibája is volt. Próbáljuk hát megismerni egymást, és engedjük el azt, aki menni akar, de fogadjuk be azt, aki jönni akar. Ehhez nem kell feladnunk magunkat, csupán a büszkeségünket. De az talán nem olyan nagy ár azért, hogy életben maradjunk.

Ahogy helyet foglalt, és kitört a teremben az ováció, s hálát érzett Maryaa iránt, aki lehetővé tette, hogy eljusson idáig: túl gyászon, fájdalmon és értetlenségen, családja, közössége és barátai támogatásával újat tudjon kezdeni, és segíteni tudjon egy újrakezdésben.

21. FEJEZET

Yaan

Nagyot sóhajtott, és újra megindult a kapcsolások mentén előre. El nem tudta képzelni, mi lehet az oka annak, hogy nem működik az omnirepellens rendszer, amelyet pedig már vagy három napja beindítottak – azok a mérnökök sem tudtak semmi okosat mondani, akik most a tetőtérben vizsgáltak ehhez hasonló táblarendszereket.

A folyosó világítása le volt kapcsolva, mert zavarta volna a koncentrálásban, így viszont a teljes sötétségben csak kis zseblámpájának köre és a néha-néha kivilágosodó holoernyő adott némi fényt a templom alatti szervizrendszerben.

Detáját a padlóra tette, és letérdelt, hogy az alul lévő táblarendszert is átnézhesse. Néhány kód beütése után a holotérben megjelent a táblák háromdimenziós kapcsolási képe. Újabb billentyűk, és megindult a teszt is, miközben Yaan a két táblarendszer közötti harmadik táblarendszer manuális ellenőrzésébe fogott. Néhány pneumatikus kapcsoló átállítása után a kezében volt a tábla. Zseblámpáját az alsó sor színes fénypöttyökkel jelzett kapcsolósorára fordította. Rendben, jók a beállítások itt is – állapította meg magában, és éppen visszacsúsztatta a helyére, amikor fentről kiáltás harsant.

– Yaan-ra! Jöjjön fel! Keresi valaki!

– Egy pillanat – kiáltotta vissza, aztán a helyére tette a táblát, és újra bekapcsolta a rendszerbe. Ránézett a holomezőre, de ott még nagyban futott a tesztprogram, és még fog is egy darabig.

Kezét beletörölte egy rongyba, amelyet az övébe tűrve hordott, aztán a lépcső felé indult. Fent két alak állt, éppen háttal neki, a templom díszítéseit nézték. Az egyik a munkatársa volt, a másik minden bizonnyal a látogatója: egy magas, barna hajú férfi. Zöld-vörös talárt viselt, fölötte pedig a kaveni biztonságisok vörösesbarna köntösét. A nitant hibátlanul beszélte, bár a hangsúlyozásán érződött, hogy nem anyanyelveként tanulta.

Bár hunyorognia kellett az erős fényben, mégis azonnal felismerte.

– Brendon – suttogta döbbenten, és hátrébb lépett. – Te vagy az?

A két férfi megfordult, és Brendon feléje lépett.

– Én. Ráérsz egy percre?

Yaan bólintott, és kisétáltak az épületből. Kint Yaan szembefordult Brendonnal.

– Bár nyilván sosem tudom meg, hazudsz-e, vagy sem, mégis érdekelne, ki vagy valójában. SE-tag? Saitied? Rundi kémje? Az elnök embere? Vagy tényleg kaveni?

Brendon nyugodtan válaszolt.

– Több mint tíz éve kaveni vagyok. Végigharcoltam jó néhány háborút a Kaven oldalán. Többször voltam börtönben is érte. Kaveni a családom, kaveniek a gyerekeim. Amikor először elkaptál, akkor találta ki Grom, hogy legyek újra a birodalom ügynöke is, hogy Melilantól megvédjen.

– Ha jól emlékszem, Melilan el akart tenni láb alól. Miért?

– Mert túl sokat megtudtam róla… Nem akarok erről beszélni. Majd egyszer, később. Talán.

Yaan vállat vont.

– És most miért jöttél? – kérdezte a kis hezitálás után.

– Nemrég beszéltem Giin-rával, és megtudtam, hogy visszajöttél a családodhoz. Gondoltam, megkereslek, megkérdezem, mi van veled, és meghívlak hozzánk valamelyik estére. Szívesen bemutatnálak a családomnak…

– Mint kit? – vágott közbe Yaan.

– Mint régi barátomat. Mint Yaan Raast.

– Brendon, én nem vagyok Raas. A régi keresztnevemet is csak a családom miatt használom, meg persze azért, hogy ne tudják meg, ki vagyok, mert akkor már rég valamelyik fán lógnék – mondta keserűen.

– Nem a katonák hibája a háború.

– Nem kötelező katonának állni.

– Paul, én hiszek az újrakezdésben. Ha…

– Abban én is. Én csak a saját újrakezdésemben nem hiszek – vágott ismét Brendon szavába.

– Te sosem voltál gyilkos. Te csak háborúban öltél. Én nem.

– Te sosem voltál vezető. Egészen más azoknak a megítélése, mint a közkatonáké.

– Neked az embereidre is gondolnod kellett.

– Ez még nem mentség.

– A bíróság felmentett.

– Mert Grom olyan szépen kérte. És mert végül is lepuffantottam Martynt.

– Nem találtak háborús bűnökben vétkesnek.

– Martyn lelövése gyilkosság volt, azért mégsem ítéltek el. Egyébként is mindegy, mit mondott a bíróság. Itt belül dől el – emelte Yaan a fejéhez a kezét. – Bűnösnek érzem és tartom magam. Nem leszek kaveni többet. Nem tudom, Giin mondta-e, de Judyék esküvője után elmegyek.

– Nem, nem mondta – felelte szomorúan Brendon. – Nagyon sajnálom.

Volt barátjának együttérzése váratlanul érte Yaant, és annyira jólesett neki, hogy önmagát is meglepve felajánlotta: – Ha gondolod, szívesen meglátogatlak, mielőtt elmennék.

– Nagyon örülnék neki – nézett rá meglepődéssel a szemében Brendon. – Melyik nap?

– A holnapi megfelel? Nem tudom pontosan, mikor végzek, attól függ, megtaláljuk-e a hibát, és ha igen, mikor.

– Mivel van a baj?

– Az épületvédelmi rendszerrel. Valami ősrégi technológia, és senki sem tudja igazából megmondani, hogy miért nem működik. Az általános tesztprogram szerint működnie kellene, ezért most lépésenként ellenőrizzük végig a rendszert.

– Értem. De, gondolom, a templom attól még használható? – nézett körbe újra Brendon.

– Persze. Shoon-ráék már voltak itt, sőt, már a takarítók is kétszer, de amíg minden munka be nem fejeződik, nem akarják a kárpitokat feltenni. Pénteken aztán azok is felkerülnek, hogy az esküvőre és a vasárnapi első istentiszteletre rend legyen, de utána majd újra le kell szedni őket, mert van még bőven tennivaló.

– Akkor miért mész el? Miért nem maradsz addig, amíg minden elkészül?

– Mert abban már úgysem tudnék segíteni.

– A vasárnapot sem várod meg? Megnézhetnéd az új szertartásvezető giidét.

– Minek? – vont vállat Yaan. – Ez már nem az én világom, Brendon. Vagy minek is szólítsalak. Breen-ra, jól emlékszem?

– Breen Greeytan.

– Csak hogy el ne tévesszem a családod előtt. És ha lehet, te se szólíts Paulnak.

– Yaan-ra, ugye?

– A Yaan bőven elég lesz, Breen.

– Akkor szeretettel várunk holnap, hat óra felé, Yaan.

– Ott leszek, Breen.

***

Izgatottan toporgott az utcán, mintha még mindig az a régi, bizonytalan kamasz lenne. Szorított a torka, és izzadt a tenyere.

Micsoda butaság. Nem a kivégzésére vár!

Tény, hogy nem értette igazán, mit keres itt, mit vár a mai estétől. Mégis úgy érezte, el kell jönnie. Szembe kell néznie ezzel is, mielőtt az egészet maga mögött hagyja.

Brendon nem tudott pontos időpontot mondani, így már legalább tíz perce várakozott egyre idegesebben.

Az idő azonban szép volt: a kora nyári estén fényesen ragyogtak a csillagok a mélykék égen. A nagy irodaépülettel szemben volt egy kis ligetes rész néhány paddal, oda telepedett le. Időről időre felpattant, és járkált egy kicsit fel-alá, hogy idegességét valamennyire csökkentse.

Ekkor egy alak jelent meg az épület fényesen kivilágított alsó részében, és Yaannak nem kellett sokat erőltetnie a szemét, hogy felismerje.

Torkában dobogó szívvel állt fel, és sétált az üvegajtóhoz.

A férfi pedánsan csúsztatta be kártyáját az ajtó előtti egyik automatába, amely kitárult előtte, majd kilépett az utcára. Egy pillantást vetett Yaanra, és már éppen lépett volna tovább, amikor Yaan megszólította.

– Szervusz, apa.

Apja úgy állt meg, mint akit megütöttek, és egy hosszú pillanatig dermedten bámulta Yaant. Ez neki is jó alkalmat adott arra, hogy közelebbről megnézze magának.

Apján nem változtattak sokat az évek: még mindig ugyanaz a vékony, magas, madárszerű férfi volt vékony ajakkal és hideg szemmel, akire Yaan gyerekkorából emlékezett, és amikor megszólalt, hangja is ugyanolyan károgó volt.

– Nem ismerem magát. Mit akar tőlem? – kérdezte, de ijedtség bujkált a szemében.

– A fiad vagyok. Yaan. Vagy mondjam inkább azt: Paul Martyn?

Apjának mintegy varázsütésre kifutott a szín az arcából, és nagyot nyelt.

– Yaan? – kérdezett vissza bizonytalanul. – Régen láttalak. Megváltoztál.

– Hát igen. Utoljára, ha jól emlékszem, azon a tárgyaláson találkoztunk, ahol ellenem tanúskodtál. Akkor még nem így néztem ki – bólintott Yaan. Most már végképp nem tudta, mit is akar ettől az embertől. Fölkavarodtak benne az indulatok, és apja ijedtsége csak olaj volt a tűzre.

– Megzsaroltak. Én… – kezdett volna védekezésbe az apja, de Yaan nem volt kíváncsi a hazugságaira.

– Melilan sok dolgot bevallott a kivégzése előtt, apa. Arról is beszélt, hogy nem volt szükség arra, hogy megzsaroljon.

– Hiába segítettem neked, beraktál egy szemét fogolytáborba, és ott kellett élnem hónapokig! – emelkedett magasba a felháborodottságtól apja hangja.

– Elárultad a tieidet. Mit vártál ezután? Érdemrendet?

– Te is elárultad a tieidet, nem is egyszer! A Kavent is, az elnököt is, a birodalmat is!

Yaan hidegen mosolyodott el.

– Ha tovább üvöltözöl, még valaki meghall és feljelent.

Apja elsápadt.

– Egyszer még megkapod az árulásod jutalmát, te kígyó!

– A családomat sosem árultam el. És nem tudsz megijeszteni. A barátaid mind halottak vagy börtönben vannak. És nem félek a haláltól sem. Egyébként azért jöttem, hogy eláruljak neked valamit: Melilan lánya, aki után annyi pénzt fizettél évekig, nem a te gyereked, hanem tényleg Melilané. Átvertek, mert kellett a pénzed. Melilan megvetett téged. Sosem volt a barátod.

– Ez hazugság! Kitől tudod? – csattant fel az apja.

– Shondától – felelte egykedvűen Yaan.

– Shondától? – döbbent meg az apja. – Hát él?

Yaan nem válaszolt. Csak hadd higgye, hogy él még valaki, aki tud a piszkos kis üzelmeiről. Különben sem akarta apja előtt lebuktatni Judyt. Még csak az hiányozna, hogy tudomást szerezzen arról, kicsoda valójában Judy apja, vak bosszújában nyilván az első dolga lenne, hogy világgá kürtöli. Nem, nem ad ilyen adut a kezébe. Bőven elég, hogy Judy, Doron és ő tudnak róla. Igazából azt sem egészen értette, miért osztotta meg vele Judy a levél tartalmát, amikor sem Giinnek, sem Malin mamának nem mutatta meg, pedig őket nyilván jobban szerette, mint őt.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte jócskán meghunyászkodva az apja.

– Csak látni akartalak, mielőtt elmegyek. Hogy tényleg az vagy-e, akire gyerekkoromból emlékeztem. Nem akartam, hogy felnőttként is a gyerekkoromban kialakított előítéleteim miatt utáljalak. – Elvigyorodott. – Tudod, apa, saját magadért szerettelek volna utálni. És azt hiszem, ez menni is fog. Apropó, még egy dolog. Ha megtudom, hogy bármit is teszel a család ellen, bármit, ígérem, megkereslek, és akkor azt is bánni fogod, hogy egyszer megszülettél. Ezt katonai becsületszavamra mondom, úgy is, mint a birodalom volt hadura. Ne hidd azt, hogy téged nehezebb lesz lelőni, mint az elnököt volt. – Megveregette dermedten álló apja vállát. – További derűs estét.

Úgy hagyta ott, hogy nem nézett vissza rá.

***

Végignézett a szobáján, az ágyon, az asztalon, a nyitott szekrényeken, és megállapította, hogy néhány kivételtől eltekintve mindent bepakolt.

Két bőrönd. Ennyi volt, amit negyvenkét éves korára a magáénak mondhatott. Nem valami sikertörténet, mint ahogy az egész élete sem volt az: egy eltemetett feleség, egy eltemetett gyerek, egy áruló szerető, egy család, ahová sosem tartozott, barátok, akik elárulták, és barátok, akiket ő árult el. Isav maradt egyedül a barátai közül, de ő a felmentő ítélet után feleségével együtt a Tertiusra költözött, ahol egy nagyvállalat irányítói között dolgozik, és felesége most várja a negyedik gyermeküket.

Kár, hogy Grom végül a Mwakanéra megy. Hívta ugyan, hogy menjenek együtt a Shremeyára, de Grom nem volt hajlandó.

Kopogás szakította félbe a gondolatait.

– Gyere be! – kiáltott ki.

Grom nyitott be.

– Mi járatban vagy errefelé? – kérdezte Yaan gyanakodva.

Grom egy üveget varázsolt elő a háta mögül.

– Holnap elmész, a volt feleségemet meg elveszi más. Úgy gondolom, itt az ideje, hogy igyunk egyet közösen a fiatal pár helyett is. Azok úgyis túl kaveniek ahhoz, hogy az ilyen külsős mulatozásokat értékelni tudják.

Yaan vigyorogva intette beljebb Gromot.

– Még jó, hogy ratosát hoztál. Ebből meg tudok inni akár egy üveggel is anélkül, hogy túl nagy hülyét csináljak magamból.

– Ez úgy hangzott, mintha gyakorlott alkoholista lennél, aki pontosan tudja, miből mennyi árt meg – felelte Grom, miközben övéről két talpaspoharat akasztott le, majd elővett még egy bontatlan üveget, és a másik mellé állította. – Remélem, két üveg azért rajtad is kifog már.

– Nem fog. A felét úgyis te iszod meg – nevette el magát Yaan, és leült Grommal szemben.

Grom töltött, és az egyik poharat Yaannak adta.

– Egészségedre, és az ifjú pár egészségére! – nyújtotta koccintásra poharát.

Miután fenékig kiitták, újra töltött.

– És mondd csak, honnan az alkoholizálási tapasztalatok? Amióta csak ismerlek, soha egy kortyot nem ittál.

– Hát, tényleg nem ittam sokszor – felelte Yaan. – Frissen kiszakadtként majdnem meghaltam alkoholmérgezésben. Ez eléggé elvette a kedvemet.

– Azóta semmi? – nézett csodálkozva Grom.

– Azóta itt-ott egy-két pohár. Komolyabb alkoholizálást ezen kívül csak egyszer folytattam, de a személyi titkárom, akit egyébként te eresztettél rám, gondoskodott róla, hogy ne maradjak sokáig részeg… – Zavarba jött, ahogy eszébe jutott Linda.

– Mi a baj? – kérdezte előrehajolva Grom. – Elkomorodtál.

– Linda jutott az eszembe – válaszolta Yaan. Nem látta értelmét a titkolózásnak.

– Mindig a nők – csóválta meg a fejét Grom. – Nem tudom, mit látsz bennük… – De amikor Yaan nem mosolyodott el, ő is hangnemet váltott. – Még mindig hiányzik?

Yaan vállat vont, és belekortyolt az italba.

– Hülye dolog, nyilván. De nagyon sokat segített abban, hogy fel tudjam dolgozni Esterék halálát. Utána már nem volt lehetőségem semmilyen komolyabb kapcsolatra: jött a börtön, aztán újra a háború, aztán újra a börtön, és most itt vagyok… Talán majd a Shremeyán. Nem tudom.

– Családot nem szeretnél?

Grom szokatlanul komoly hangjára Yaan felkapta a fejét. Egymásra néztek, és egy pillanatra mintha tökéletesen megértették volna, hogy mire gondol a másik.

– Nem tudom. Amikor elveszíted a gyerekedet, tudod…

– Tudom – felelte Grom, és újra töltött.

Egy darabig nem beszélgettek, csak a poharat emelték időről időre a szájukhoz. Aztán Grom kibontotta a második üveget is.

– Gondolom, hallottad, hogy mibe fogott Judy meg Doron – mondta, miután töltött.

– A házasságon kívül? – mosolyodott el Yaan. – A kórházra gondolsz?

– Nem kórház az – javította ki Grom. – Inkább valamilyen intézet. A gyerekek nagy része ott is lakna, amíg Judyék nem találnak családot a számukra.

– Igen, tudom. Nekem is mesélte Judy.

– Nekem Doron mondta, nem Judy – ellenkezett Grom elvigyorodva, és megemelte poharát.

– Doron? Újabban szóba áll veled?

– Újabban Emilie-vel is szóba áll. Már amikor sikerül neki, mert Emilie olyan, mint a csík. Huss! – intett a kezével. – Nem könnyű elcsípni.

– Gondolom, Doron azért próbálkozik, mert Giin letolta.

– Biztos megtette volna előbb-utóbb, de azt hiszem, én értem előbb hozzá. – Megcsóválta a fejét. – El sem tudom képzelni, Judy mit lát benne. Főleg utánam…

– Talán azt, hogy nem teszi ki a szűrét, mint te tetted.

– Most meg ez a bajod? Amikor elvettem, akkor meg azért kaptál le! – tette karba a kezét Grom.

Yaan mosolygott, de nem válaszolt.

Ahogy fogyott a ratosa, beszélgetésük úgy vált egyre fesztelenebbé, és amikor Grom elment egy harmadik palackért, több éves ellenségeskedésüknek még az emléke is tovatűnt.

– Te, és ez a Brendon, azaz Breen Greeytan milyen játékos? Melilan embere?

– Dehogy. Erina-rának volt a jobbkeze mindvégig. Miből gondoltad?

– Eredetileg ő is Saitied volt, utána lett SE-tag. Ő küldte rám Rundit is. De utána átállt.

– Mint én – mondta Grom olyan hangsúllyal, mintha ez a lépés magától értetődő lenne.

– Rajtatok kívül senkiről sem tudok, aki átállt volna – csóválta meg a fejét Yaan. – Egyébként te miért álltál át? Brendon azt mondta, őt Erina-ra fűzte meg.

– Engem meg néhány politikai rab a fogolytáborban, akikkel összezártál.

– Veszélyes hely az ilyen fogolytábor – ingatta meg a fejét Yaan. – Engem is majdnem meggyőzött Malin. De aztán elkaptak a flooisták, és Malinnak nem maradt több ideje az agitálásra. Egyébként mint az elnök közeli embere elárulhatnád, hogy miért kaptam végül kegyelmet.

– Én mondtam az elnöknek, hogy ne végezzenek ki.

– Te? – meresztett nagy szemeket Yaan. – De hát miért?

– Talán abban bíztam, hogy valaki majd téged is elkap a fogolytáborban, és meggyőz – vont vállat Grom, és újra töltött magának.

– Ennek semmi értelme – tiltakozott élénken Yaan. – Ha te tényleg az ellenfél beépített embere voltál mellettem, már réges-régen el kellett volna tenned láb alól. De te még csak meg sem kísérelted.

– Megkísérelni megkíséreltem – felelte továbbra is ugyanabban a nemtörődöm stílusban Grom. – Csak sosem sikerült.

– Tényleg? Mikor? Nem emlékszem egyetlen kísérletre sem! – csodálkozott Yaan.

– Mondtam, hogy nem sikerült – morgott Grom. – Mit nem lehet ezen érteni?

– Annyira nem sikerült, hogy észre se vettem?

– Annyira nem sikerült, hogy nem sikerült rávenni magam. Pedig sokszor nyúztak, főleg Leon… Igazából csak egyszer akartalak kinyírni: amikor Leont kivégezték. Emlékszel, amikor ott álltunk a börtönudvaron? Akkor ott a saját kezemmel meg tudtalak volna fojtani.

– Reynis… Reynis a barátod volt? – kérdezte komolyságát összeszedve Yaan.

– Ha úgy érted, hogy a szeretőm volt-e, tedd fel úgy a kérdést – mérgelődött Grom. – De még mielőtt zavarba hoznád magad, elárulom, hogy nem volt az. Leonnak nem a fiúk tetszettek. Felesége is volt fiatalabb korában, de hamar elváltak, gondolom, az asszony nem bírta Leon megszállottságát.

– Megszállottság?

– Hát, hogy állandóan csak az ügy, az ügy… Mindent ennek rendelt alá. De nagyon jó ember volt. És nagyon jó barát. Rólam egyedül ő tudta, milyen játékot játszom, és hamar ki is osztottuk egymásnak a feladatokat: az övé Rundi kinyírása volt, az enyém Martyné. De aztán megelőztél.

– Akkor ezért védtél meg a merénylet után – állapította meg Yaan.

– Ezért? – nézett nagyot Grom. – Ez még kevés lett volna ahhoz. Ezért maximum kezet rázok veled utólag, vagy ha agyonlőnek, szép gyászbeszédet mondok a temetéseden.

Yaan zavartan ráncolta össze a homlokát. Most zavarta, hogy a ratosától nem tud úgy gondolkodni, ahogy szeretne.

– Hát akkor miről van szó?

Grom felnevetett, kiitta a poharát, aztán felállt.

– Elmondom, de aztán elmegyek, hogy ne csináljak túl nagy hülyét magamból, oké? Hopp, és még egy dolog: ha azt, amit most mondok, bármikor előhozod, laposra verlek.

– Én is valami ilyesmivel fenyegettem meg az apámat, Grom – vigyorodott el Yaan.

– De ő legalább megijedt. Te meg… na mindegy, Paul. Talán épp ezt szeretem benned. Hogy ilyen marha vagy. – Azzal kifordult az ajtón.

Yaan utána kiáltott.

– Hé, állj meg! Tartozol még a válasszal!

– Tartozom? – dugta vissza Grom a fejét, és gunyoros arcot vágott. – Az előbb mondtam el. Mi mást akarsz még? Virágot nem fogok venni, azt elfelejtheted. Na, ka-raa lift, Paul-ra. Szép álmokat – kacsintott rá, aztán faképnél hagyta.

Jellemző volt ittasságának fokára, hogy legalább öt percébe került, mire rájött, mit is mondott Grom. Amikor végre leesett neki, annyira zavarba jött, hogy paprikapiros lett az arca. Végül elnevette magát.

– Jellemző, hogy ez volt az egyetlen szerelmi vallomás, amit Ester halála óta kaptam – mondta csak úgy magának. – Szánalmas vagy, Yaan – nézett szobája tükrébe. – A legjobb, ha lefekszel aludni, aztán holnap majd eldöntöd, mihez kezdj magaddal.

***

Az esküvő napja leginkább valami végtelenített tolongásra emlékeztette Yaant. A ház tömve volt rokonokkal és vendégekkel, még az ő lakásukban is laktak.

Másnapossága sem javított a kedélyén: fájt a feje és a gyomra, a legszívesebben visszafeküdt volna aludni. De nem lehetett: megígérte, hogy az esküvő lebonyolításában még segít, ahol csak tud, és tennivaló volt bőven.

A délelőtt közepére a fejfájás rosszkedvvé nőtt, ami csak akkor csitult valamelyest, amikor meglátta Gromot, aki vizes borogatással a fején jelent meg reggelizni.

– Ne most fájjon a fejed. Azelőtt kellett volna gondolkodnod, mielőtt a vallomást tetted – vigyorgott rá Yaan, és barátja elé rakott egy nagy csésze kofent.

– Barom – nyögte fájdalmas arccal Grom. – Le kellett volna lőjelek.

– Késő bánat. De ne aggódj, szólok Doronnak, hogy adjon valamit. Ha szépen kérem, talán meg is mérgez.

– Nem is lenne az olyan rossz, ha elmúlna tőle a fejfájásom.

Doron persze nem mérget adott, sőt, neki eszébe jutott az is, ami Yaannak nem: hogy fájdalomcsillapítót adjon mindkettőjüknek. Az előtte álló nap így már nem tűnt annyira szörnyűnek, és mire észrevette, már el is érkezett a dél: az ebéd, majd a nászmenet elindulásának ideje.

Elöl Judy ment Giinnel, mögöttük Doron az apja testvérével, aki az Oderutra házasodott, így élte túl a család pusztulását, aztán Malin és Tobbelt, Erton és az anyja, Raana, aztán Giina, aki fogadott fiába, Goronba karolt bele, majd Sheronék, Igonék, Lennáék szintén az Oderutról, a családi menet legvégén pedig ő ment Norin Falkkal.

– Kár, hogy már ma elmész. Meg kellene várnod az ünnepségek végét – nyitotta Norin a társalgást.

– Mindig van valami, ami miatt elhalaszthatnám a távozást – felelte Yaan. – Ott a templom, az új iskolaépület, a kórház, vagy éppen Judyék intézete… mindenhová hívtak. De már így is túl sokáig maradtam.

– Túl sokáig? Mihez képest?

– Ahhoz, hogy fájjon az elválás.

– És mi az igazi oka annak, hogy menni akarsz?

Yaan Norinra nézett.

– A szégyen. Nem akarom, hogy a családomnak szégyenkeznie kelljen miattam.

– Ennyi? – nézett vissza rá csodálkozva Norin.

– Én ezt mindennél fontosabbnak érzem.

– Büszke vagy.

– Talán. Vagy csak nem tudok magamnak megbocsátani.

– Ne haragudj – felelte erre Norin, és megszorította a karját. – Én csak azt látom, hogy sokan szomorúak a távozásod miatt.

– Igen, ezért is rossz elmenni. Ezért sem akarom tovább halogatni.

Norin bólintott, és nem kérdezett többet.

Amikor a menet egy esküvői énekbe fogott, és a hangulat emelkedni kezdett körülöttük, Yaan rosszkedvének egy része elillant, és együtt énekelt a többiekkel. Egy pillanatra átfutott rajta, hogy neki is lehetett volna ilyen esküvője, ha ezt az utat választja, de nem borongott rajta túl sokat: jól akarta érezni magát, már csak Judyék miatt is. Utána majd szomorkodhat kedvére.

A tömeg egyre nőtt körülöttük, és mire elérték a városközpontot, kész csoda volt, hogy a menet képes volt előrehaladni. Mindenfelől kiabálás, integetés, sikongatás hallatszott, meg persze ének, ahogyan egyre többen bekapcsolódtak, és már most hullottak rájuk a virágok. Aztán megérkeztek a templomhoz, amely előtt élénk ütemben kongott a hatalmas bronz gong, itt csökkent valamelyest a zsúfoltság, de már vonultak is be a templomba.

A család elfoglalta a helyét az első padokban, Judyék pedig megálltak egymással szemben, amíg a többiek bevonultak, és Yaannak volt ideje megnézni magának az ifjú párt.

Judy ragyogóan nézett ki a sötétkét-arany színekben, arca kipirult, szeme csillogott, néha izgatottan odasúgott valamit az apjának. Doron sokkal ünnepélyesebben viselkedett, de a szeméből neki öröm sugárzott.

Amikor Erina-ra az oltár mögé lépve a házasulandókhoz fordult, Judy és Doron egymás mellé léptek, és Yaan látta, ahogy egy pillanatra megszorítják egymás kezét, és egymásra mosolyognak. Hiába voltak csak pár évvel fiatalabbak nála, most úgy néztek ki, mint két szerelmes tizenéves. Yaan elmosolyodott, és ahogy gyorsan körbepillantott, látta, hogy a templomban mindenki hozzá hasonlóan mosolyog.

A kivonulás jóval lassabb volt, mint a bevonulás, Judyék ugyanis jobbra-balra fordulva fogadták az ismerősök jókívánságait, néha percekre is megálltak. A menetből mások is kihasználták ezeket az alkalmakat, és ismerősökkel, barátokkal beszélgettek.

Yaan szinte senkit sem ismert közülük, pedig túlnyomó részük alfai származású volt, és gyerekkorukban minden bizonnyal többször is találkoztak. Csak azoknak biccentett oda, akikkel az utóbbi hetekben-hónapokban együtt dolgozott, de senkivel sem állt le beszélgetni.

Hasonló némaságban sétált fel a családdal a házig. Amíg mindenki Judyékkal foglalkozott, gyorsan besurrant a szobájába átöltözni. A Giintől kölcsönkapott díszköntöst szépen elrendezve egy vállfára tette, és felakasztotta a szekrénye ajtajára. Külsős ruhát húzott, azt az egy kaveni öltözéket pedig, amelyet magával akart vinni, már korábban becsomagolta. Bármikor jól jöhet még a Shremeyán. Két bőröndjét az előszobába vitte, és az ajtó mellé állította.

A lakásból kilépve a lépcsőházhoz sietett, majd átvágva a házon, megcélozta a hátsó kijáratot.

Senki sem vette észre: mindenki a ház előtti füves részen tartózkodott, páran voltak csak az ebédlőben és az előcsarnokban. A ház mögött a kisegítő személyzet tagjai közül néhányan látták, de csak bólintottak, és mentek tovább a saját dolgukra, senki sem próbálta megállítani.

A fák takarásában visszajutott a kapuhoz, ahol még mindig ácsorogtak néhányan befelé tekintgetve. Rajta csak átsiklott a tekintetük, a külsős ruha miatt nyilván azt hitték, hogy csupán egy hamarabb távozó vendég.

A városközpontba vezető úton még ott hevertek a virágok, de a város utcáin már megkezdődött a takarítás, amelyet nem lehetett vasárnapra hagyni.

Itt sem törődött vele a kutya sem.

A templom környékén többen is voltak: takarítók és a szertartásról ott maradt nézelődők. Jó hangulatú beszélgetés és nevetgélés zaja töltötte be a teret.

A templom mögött húzódó, valaha csodálatos szépségű park most elhanyagolt ligetre emlékeztetett, bár az utakat rendben tartották, így könnyen el lehetett jutni a temetőhöz.

Yaan könnyen odatalált a családi sírkerthez: néhány hete Ertonnal és Sheronnal együtt hárman tisztították ki a parcellát, javították meg a kerítést, és állították fel a neveket tartalmazó oszlopot. Ertontól tudta meg azt is, amiért idejött: hogy melyik kriptában nyugszik David Freymen.

Most csak hozzá jött, családtagjai felé már régebben lerótta kegyeletét.

A kapu mellett tornyosuló kis kőkupacból felemelt egy tenyérbe simuló fehér követ. Amikor megnézte, látta, hogy azok közül való, amelyekre Judy ráfestette az A.G. betűket.

Köszönöm Neked, Istenem.

Lassú léptekkel sétált a sarokban felsejlő kis domborulathoz. Megállt, óvatosan letérdelt, majd a sarkára ült, és a követ lerakta a kopár föld tetejére.

– Eljöttem, mert azt mondtad, hogy aki túléli a háborút, az jöjjön, és mondja el a másik sírja fölött az Atenęma Gaadrát. Tudom, hogy te is elmentél volna az én síromhoz, ezért én is eljöttem a tiédhez. Részben a beszélgetésünk miatt akartam megtenni mindent, amit csak lehetett, Emilie-ért. Sajnálom, hogy ez végül rosszra fordult. Sajnálom, hogy ott, azon a konferencián nem hallgattam rád. De szörnyen idegesítettél. – Elmosolyodott. – De azt is tudom, hogy mindent megpróbáltál, hogy megmentsd Judyt. Kár, hogy nem ismerhettük jobban egymást.

Lehunyta a szemét, és egy percig csak hallgatott, majd lassan, mintha maga is haldokolna, belefogott az imádságba: Atenęma Gaadra, luua en maluua, ured-sę-laatra, paarint en raa boofas, det utmi nęlaat en nędaknis, nęlifra en nędes, nęlift en nariiva, nęchoora en nęsaraa, nęstilra en nęfeer sasęra…

A nitan szavak olyan természetességgel jöttek a szájára, mint gyerekkorában, amikor még az anyanyelve volt, kényelmesebb és otthonosabb, mint a lish. Jólesett kimondani őket, bár belesajdult a szíve abba, hogy talán utoljára beszéli a nyelvet. Ha most jött volna Giin az „utolsó kofen”-nel, visszafordult volna.

Nem akarta, hogy véget érjen az imádság, nem akart elmenni. Így elmondta még egyszer, csak most egyes szám első személyben. Aztán ült még egy kicsit csukott szemmel, érzéseivel küzdve.

Egy jó negyedóra múlva feltápászkodott. Eleget időzött. Ha az esti shremeyai gépet el akarja érni, lassan indulnia kell.

Ruháját porolgatva fordult meg, de keze megállt a mozdulat közben.

Nem volt már egyedül a sírkertben.

Egy nagyon rövid pillanatra azt hitte, hogy Erina-ra az, a körzetvezető safir, de csak a kék safirköntös tévesztette meg. A nő Erina-ránál magasabb és fiatalabb volt, félhosszú haja előrehullott, és eltakarta az arcát.

Az alak ismerősnek tűnt. Yaan tétován lépett előre.

– Keres valakit, safir-ra? – kérdezte nitanul, és eszébe villant, hogy pár másodperccel ezelőtt még azon szomorkodott, hogy talán sosem fogja használni többé a nyelvet.

– Paul Martynt keresem – felelte a nő lishül, és felemelte a fejét.

Yaanban megállt az ütő. Kiszáradt a szája, nem volt képes sem nyelni, sem levegőt venni.

– Linda?

A nő arcáról semmiféle érzelmet nem lehetett leolvasni, miközben bólintott.

– Igen.

Yaanban egy gondolat tört része alatt összeállt a kép, és hirtelen nagyon butának érezte magát.

Linda Grom embere volt. Mi másra számított hát? Nyilvánvaló, hogy ő is kavenszimpatizáns, erre már akkor rá kellett volna jönnie, amikor Grom igazi hovatartozása kiderült. De hogy egyenesen mazdra, sőt, safir legyen…

A fájdalom, amelyet a nő árulása keltett benne, váratlanul fellángolt, és a keze ökölbe szorult: bolond gyereknek érezte magát, akivel a nagyok a saját kényük-kedvük szerint játszottak…

– Mit akarsz? – tört ki belőle a goromba kérdés.

– Két dolog miatt jöttem. Az egyik az, hogy bocsánatot kérjek.

– Bocsánatot? – kérdezte egyszerre dühösen és értetlenkedve Yaan.

– Én is azok között voltam, akiknek a tanúvallomása következtében majdnem kivégeztek.

– Ezt én is tudom.

– Nagyon örültem, amikor Gromnak sikerült elintéznie, hogy ne végezzenek ki.

– Én nem örültem annyira.

– Tudom. Grom mondta, hogy megpróbáltad megölni magad.

– Mást nem mondott Grom? – kérdezte Yaan gúnyosan, bár tudta, hogy jogtalan a haragja. Maga is bánta az elmúlt évek tetteit, és az, hogy Linda ellene dolgozott, teljesen érthető volt. Csak magát és az övéit védte – tőle.

– De. Mondta, hogy a börtönből áttettek a fogolytáborba. Azt már nem kellett mondania, hogy újra te lettél a hadúr, azt az egész birodalmi média egyenes adásban közvetítette. – Megrázta a fejét. – Azon a napon nagyon bántam, hogy nem haltál meg.

Yaanba úgy martak a szavak, mint az ostorcsapás. Lehajtotta a fejét, haragja elillant.

– Hagynotok kellett volna, hogy kivégezzenek.

– Végül aztán megölted az elnököt, és véget vetettél a háborúnak.

– Grom is megölte volna. Csak néhány hónappal később.

– Grom részben azért is jutott olyan közel az elnökhöz, mert téged védett, és te az elnöknek mindig nagyon szimpatikus voltál. Senki nem tudja, mi lett volna, ha akkor, hét éve kivégeznek.

– Nekem könnyebb lett volna.

– Ezt hogy érted?

Yaan egy pillanatig kedvtelve nézte az arcot: Linda mint safir sokkal nyitottabb, színesebb embernek látszott, mint az a katona, akit megismert: az a zárkózott, hideg és számító hírszerző, aki róla, és nem neki szerezte a híreket.

– Nem sokkal a hadúrrá választásom előtt eszembe jutott, amit Nagy Andreas ír a Bokra végén a megbékélésről. Tudod, amikor azt mondja, hogy a megbékélés az élet kezdete. Én fiatalon sosem voltam képes megbékélni, amikor pedig idősebb lettem, már túl sok vér tapadt a kezemhez ahhoz, hogy megtegyem. Azért volt jó katonának lenni, mert ez után a felfedezés után is megmaradt legalább némi kis morzsája annak a reménynek, hogy mégis van értelme folytatni az életet. Most már ezt sem érzem. – Mély levegőt vett. – Éppen ezért hadd kérjek bocsánatot. Az előbbi keserűségem nem volt jogos. Igazából csak magamra haragszom. Értem, miért tanúskodtál ellenem Grommal együtt. És köszönöm, hogy eljöttél ide, és bocsánatot kértél.

Linda bólintott.

– Grom mondta, hogy itt vagy. Meg azt is, hogy vissza akarsz térni a külsős világba.

– Nem kell visszatérnem. Ide igazából sosem jöttem vissza. Csak Giin, a nagybátyám segíteni akart, miután kijöttem a börtönből.

– Szóval mindenképpen elmész?

Yaan végignézett Lindán, és széttárta a kezét.

– Nincs miért maradjak.

– A családod?

– Csak kolonc lennék a nyakukon. Arról nem is szólva, hogy hamarosan kiderülne, ki is voltam ebben a háborúban, és csak bántanák őket miattam.

– És ha én kérnélek arra, hogy maradj?

Yaannak kiszáradt a szája.

– Te? De hát te safir vagy. Nem lehet családod.

– Dolgozhatok giideként is.

Yaan szomorúan csóválta meg a fejét.

– Nem tudom, miért kérdezed. Hét éve nem találkoztunk. Néhány hónapos viszonyunk volt csak egymással. Miért tennéd tönkre az életedet azzal, hogy velem kötöd össze, és én miért maradjak ezért kaveni? – Ijedtség futott át rajta. – Vagy úgy gondolod, hogy a viszonyunk miatt neked most kötelességed…?

– Dehogy! – rázta meg a fejét határozottan Linda. – Sosem voltam szentimentális.

– Ez igaz – mosolyodott el Yaan. – Akkor miért kérdezted?

– Mondtam már az előbb, hogy két dolog miatt jöttem, amelyek közül az egyik a bocsánatkérés. A másik ennél sokkal fontosabb. De előbb tudni szeretném, hogy végleges-e az elhatározásod, hogy visszatérj a külsős világba. Vagy ha a kötelességed ide kötne, akkor az itt tartana-e?

– Linda, nincs már semmi, ami idekössön.

– De ha lenne?

Yaan ingerülten legyintett.

– Akkor maradnék. Mit akarsz tőlem?

Linda azonban nem válaszolt. Megfordult, és kiáltott egyet.

– Ronen!

Öccse nevének említésére Yaan szíve kihagyott egy ütemet. Egy vékony kisfiú jelent meg a kerítés kapujában.

Dermedten nézte, ahogy a gyerek Linda mellé fut, megáll mellette, és felnéz rá. Látszott rajta, hogy izgatott: arca ugyanúgy kipirult, mint Judyéké a templomban, keze újra meg újra végigsimított a ruháján, és igazgatta az elcsúszó köntöst a talár fölött.

– Paul, ő a fiad, Ronen. Ronen, mutatkozz be apádnak.

A kisfiú kicsit esetlenül lépett előrébb, de mélyen meghajolt.

– Ronen Laakluine, męraa.

Yaan úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Levegő után kapott, és könnyek futották el a szemét.

– A fiam? – kérdezte szédülve Lindától. – Az én fiam?

Linda nem szólt, csak bólintott, és kezének egy apró mozdulatával a kisfiút Yaan felé tolta.

Yaan nem tudta pontosan, mi történt a következő pillanatokban: mire újra lélegezni és gondolkozni tudott, már a kisfiúval a karjában a földön térdelt, és arcát a gyerek hajába temetve némán zokogott.

A kisfiú a gyerekek természetességével kapaszkodott a nyakába. Egy pillanatig sem tiltakozott az apai szorítás ellen, sőt, ő is belefúrta arcát Yaan ruhájába, és amikor Yaan végre fel tudta emelni a fejét, és arcát két keze közé fogta, kíváncsian nézett vissza rá.

Minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy magába fojtsa a fájdalmat és az örömet: nem akarta túlterhelni vele a gyereket. Pedig még órákig képes lett volna csak ölelni és sírni. Inkább belekócolt a hajába, és a tőle telhető legvidámabb hangon megjegyezte: – Szóval Ronen. – A kisfiú bólintott.

– Ronen Laakluine – ismételte meg udvariasan.

Yaannak csak most jutott el a tudatáig a név.

Laakluine.

Lehunyta a szemét, a gyereket újra magához szorította, úgy suttogta a nő felé.

– Édes Istenem, de bolond voltam. Te vagy Meenain, ugye? Meenain Laakluine.

A lány, akivel tizennyolc éves korában eljegyezték.

A lány, aki miatt kiszakadt.

A sorsnak ez a szörnyű fintora késként hasított a lelkébe. A nő, akit megszeretett, akitől a fia született, nem más, mint akitől annak idején elmenekült.

– Én.

– Bocsáss meg. Nem tudtam…

– Nincs miért megbocsátanom. Nem haragudtam rád, amikor tizennyolc éves korodban kiszakadtál, hiszen nagyanyáddal eleve úgy beszéltük meg, hogy kettőnk eljegyzése csupán álca lesz. Játék, ami addig tart, amíg nem találsz társat. Én mindig safir akartam lenni.

– Ehelyett velem kellett megosztanod az ágyadat, hogy mentsd azokat, akiket szeretsz – felelte Yaan.

Meenain határozottan rázta meg a fejét.

– Azért osztottam meg veled az életemet, mert úgy akartam. Az én döntésem is volt, nemcsak a tiéd.

– Még most is megosztanád velem az életedet? – kérdezte Yaan bizonytalanul.

– A kérdés inkább az, hogy te megosztanád-e velünk a tiédet.

– Bármit megosztok veletek, amit csak kértek.

– Ez azt jelenti, hogy velünk fogsz élni? – kérdezte a kisfiú, és hátrébb húzódva felváltva nézte hol az apját, hol az anyját.

Yaan bólintott.

– Azt.

Amikor a fiára nézett, és a jövőt látta, tudta, hogy jól választott.

***

Már besötétedett, amikor visszaértek a blathaasba. A kapu előtt már nem ácsorgott senki, a nevetés és a zene hangjai viszont kihallatszottak.

Kézen fogva ballagtak a sötétben a fáklyákkal gyéren kivilágított sétányon. Talpuk alatt ropogott a kavics, fejük fölött kéken ragyogtak a csillagok, és a nyári estén feltámadó szellő csiklandozva próbált bebújni a ruhájukba.

Ronen úgy ficánkolt közöttük, mint egy csikó, be nem állt a szája, hol az apjára, hogy az anyjára nézett, és maszatos kezével úgy szorongatta őket, mintha attól tartott volna, hogy valamelyikük menekülőre fogja. Csak akkor csendesedett el, amikor a liget után kiértek a ház előtt elterülő nagy térre.

– Yaan? – állt fel bizonytalanul Giin.

Yaan végignézett az asztalnál ülőkön.

Ott volt mindenki. Az egész Raas család – mindenki, aki csak életben maradt.

Lehajolt Ronenhez, kiszabadította kezét a rémült szemű gyerek szorításából, majd egyenesen nagybátyjához lépett.

– Yaan, mi…? – Giin nem tudta befejezni a kérdést. Mielőtt megmozdulhatott volna, Yaan letérdelt eléje, lehajtotta a fejét, és tisztán, hallhatóan mondta ki az ősi, visszafogadást kérő szavakat: – Mafara, kantrisu en kantris deskaa sasintęm. Mi naa vuudęm vę-k-ublaada neemęn-tu. Meedmi laen k-afuseevanis.

Giin nem várta meg, hogy végigmondja. Olyan volt, mint amilyen a példázatbeli apa lehetett, akinek nem kellettek a szavak és a gesztusok, csak a fia. Váratlan erővel nyúlt Yaan hóna alá, talpra segítette, és magához ölelte. Yaan az utolsó mondatot már a válla fölött motyogva fejezte be.

– Męblada sasęr, hem vommęhem, boon vommęboon – válaszolta Giin, aztán újra magához szorította, és csak akkor engedte el, amikor már mindkettejükben lecsendesedtek a felkavarodott érzések.

Még mielőtt megtámadhatták volna a rokonok, Yaan felemelte a kezét, hogy jelezze: mondani akar még valamit.

Bár eddig is némán figyelte mindenki, most olyan csönd lett, hogy anyja halk szipogását is jól hallotta az asztal túlsó végéről.

– Mivel az a szokás, hogy esküvők alkalmával jelentik be a következő hasonló eseményt, hadd tegyek most én is egy bejelentést, és mutassam be minden családtagnak és vendégnek leendő feleségemet, Meenain Laakluinét, aki egyében körzetünk új szertartásvezető giidéje is – mondta, és Meenain felé fordult.

Ronen és Meenain kézen fogva léptek mellé. Yaan a kisfiú hóna alá nyúlt, és egy mozdulattal az előtte álló székre állította úgy, hogy az asztal körül ülők mindegyike jól láthassa.

– Ő pedig a fiunk, Ronen.

Néhány másodpercnyi csönd után mintha vihar tört volna ki, hirtelen kezek és arcok rengetegében találta magát: mosolyogtak, sírtak, kezét, ruháját szorongatták, simogatták, amíg egészen bele nem szédült.

Amikor végre elengedték, kábultan ült le az asztalhoz. A kisfiú rögtön befészkelte magát az ölébe, Meenain pedig a füléhez hajolt.

– Jól vagy?

– Jól. És mindent köszönök.

– Bolond. Nincs mit köszönnöd.

– Dehogy nincs. Mindent neked köszönhetek. A családomat. A fiamat. – Ronen megmoccant az ölében, és felnézett rá. Kisfia szemébe nézve azonban Yaan ennél sokkal többet látott, valami újnak, valami jobbnak az ígéretét: a bocsánatot és az újrakezdést.

***

Ez az ekönyv kifejezetten torrentezési célra készült, szabadon letölthető, visszatölthető és terjeszthető. Szeretném azonban kérni, hogy ha tetszett, támogass azzal, hogy fizetsz érte valamennyit, hiszen én is itt, Magyarországon próbálok boldogulni. Ennek az ekönyvnek az ára "hivatalosan" 1490 Ft, amelyet a Shremeya Kiadó számlájára utalhatsz (OTP, 11746098-24671536). Az utalás Megjegyzés rovatába írj egy számlázási címet, mert arra szükségem van a számla kiállításához.

Köszönöm: Görgey Eta (Raana Raas)

Tetszett? Nem tetszett? Véleményedet elmondhatod a könyv adatlapján a moly.hu-n: https://moly.hu/konyvek/raana-raas-hazaterok

A NITAN KIEJTÉS

A nitan mássalhangzók nagy része a magyarhoz hasonlóan ejtendő. Kivételek: s – sz (pl. Nies – ejtsd: níesz) j – dzs (pl. Judy – e. dzsudi) sh – s (pl. Shonda – e. sondá) ch – cs

y – j (diftongusokban rövid, i-szerű félhangzó) (pl. Yaan – e. ján)

A magyartól eltérő magánhangzók: a – rövid á

aa – hosszú á e – rövid é

ee – hosszú é ê – rövid, ö szerű hang A többi magánhangzó megfelel a magyarnak. A kettőzés hosszú magánhangzót jelöl.

KISLEXIKON

A kaveni nevek a keresztnévnél, a külsős nevek a családnévnél találhatók.

3D sakk – a normál sakk három, egymás fölött elhelyezkedő pályán játszható változata. A három szint három, egyenként 372 egység területű, nyolcszög alakú pályából áll, melyeken különböző szabályok uralkodnak, így egy-egy bábu átkerülése az egyik szintről a másikra annak mozgását, értékét, taktikai pozícióját is megváltoztatja. A középső pálya szabályai nagyjából megegyeznek a hagyományos játékéval (eltekintve attól, hogy a pálya és a bábuk száma nagyobb, és mind felfelé, mind lefelé lehet lépni), az alsó és a fölső táblákon azonban sok a mozgási megszorítás. A játék gyors: egy-egy lépésre legfeljebb egy perc gondolkodási idő van, de fél perc után már pontlevonás jár. Egy fordulóban mindhárom pályán kell lépni, így fordulónként összesen másfél (de legfeljebb három) szabad perc áll a játékosok rendelkezésére. A győzelem nem csupán mattolással szerezhető meg: a lényeg az ellenfél összes, öt pontnál többet érő sakkfigurájának megsemmisítése, illetve megadásra kényszerítése.

Adam Foortan – Mikel Foortan és Maryaa Antasvili (l. ott) harmadik gyermeke. 3926-ban bátyja hívására a CSU-ba költözik, és Adam Abiya néven katonai szolgálatot vállal, 3928-tól Paul Martyn altisztje 3930-ban bekövetkezett haláláig afara – (nitan) apu

Alaisani – muratai konzervatív politikus

Albari, Jisu – kereskedő, Mwakane, Sihron

Aldimaar – város, a Primus (CSU–1) kaveni fővárosa

Alfa – állam, 1 lakott naprendszer, Shremeya után a második legmagasabb kaveni népességgel. Fővárosa Ares, kaveni fővárosa Quiesco. 3930-ban elfoglalja a CSU (CSU–74). Lakossága 3920-ban 1,84 milliárd, ebből 201 millió kaveni, 3930-ban 1,74 milliárd, ebből 190 millió kaveni, 3948-ban 1,12 milliárd, ebből 51 millió kaveni.

Alfanen – az Alfa legnagyobb kaveni családjainak egyike

Algebar – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–36). Raana Raas sz. Raana Brasmantine születési helye.

Alsuhhu – város a Mwakanén

Altennen – az Oderut–17 kaveni fővárosa

Amarin Vende – (sz. Amarin Faagen) Yoman Vende felesége

Amman Raas (sz. 3848 Yildon) a Gutraad család másodszülöttje. Építész. Felesége Nigra, gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881). 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

amra (vagy amara) – (nitan) anyu

Amraas Eespeshin l. Rundi, Ghana

Amraas Raas (3874 Alfa) Amman Gutraad és Nigra Raas elsőszülöttje. Autista, így nem nősült meg. Kertész. 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

an – (nitan) nagybácsi, nagynéni

Ana Tengel – Rion Tengel giintani (Mwakane) polgármester felesége

Andonov – F–4-es tiszt a Mwakanén

Andran Lichi – (sz. 3939) Judy Raas és Grom Lichi fia

Andran Stoonult – alfai flooista bokratanító

Anin Uyt – (sz. 3935) Doron Uyt és Arminia Guthil legkisebb gyereke, Maaren-szindrómás, 3 éves korában halt meg Aniya Faaya – (sz. 3921) a Faaya család „sokadszülöttje”, később azonban a család 3938-as pusztulása után egyetlen kaveninek maradt túlélője. Sheron Raas felesége, ketten együtt a Faaya család újraalapítói.

Ankaa – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–72)

Anoron – állam, 1 lakott naprendszer

Ansan – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–42), Giin egykori mesterének, Mooran Raadénak a szülőbolygója Antasvili, Maryaa – Tertiusi külsős család tagja. Családja 3880-ben költözik át a Sikamoronra. Családja azonban 3885-ben egy balesetben életét vesztette, Maryaat pedig egy kaveni család, a Meenin fogadta örökbe, a nevét ekkor változtatják Mayára. 3901-ben feleségül megy Mikel Foortanhoz, akitől még abban az évben ikrei születnek, Leon és Lea. Kislánya azonban egy balesetben 3904-ben életét veszti, ezért férje javaslatára 3905-ben elválik, és fiával együtt kiszakad a Kavenből. Mikellel azonban továbbra is tartja a kapcsolatot, 3908-ban még egy fia születik tőle, Adam. 3930-ben ismerkedik meg Giin Raasszal, akivel 3937-ben házasodnak össze. 3907-37 között az Ultoni Szabadegyetemen tanít szociológiát.

Arda – giide Eptanban az Oderut–17-en

Ares (e. Árész) – az Alfa külsős fővárosa

Arminia, Guthil – Judy kaveni (Oderut–17) származású, kiszakadt barátnője a blulanti intézetben, 3929-től Doron Uyt felesége. Gyermekeik Lemul (3931), Elsa és Erna (egypetéjűek) és Shoonul (3933) és Anin (3936).

Armoin Kiinnan – (sz. 3819) a Kiinnan család sokadszülöttje. Kiváló mentális képességei miatt 16 évesen felvételt nyer a Mazdariinre, 22 évesen már faasir, 29 évesen felszentelt safir. Fiatal kora miatt nem kap körzetet, 3848-tól a Törvényhozó Testület főtitkára, 3863-tól a Vezető Testület Bíróságának a főbírója 3919-ig. 3919-től a Kaven vezetője. 3924-től kezdi a mazdrai karon belüli ellenállást szervezni, sok fiatal mazdra ekkor kap katonai kiképzést és épül be a CSU különböző fegyveres testületeibe. Nem házasodott meg, gyermekei nem voltak. A Shremeya megtámadása után, 3937-ben öngyilkosságot követ el, hogy az ellenállás tagjait védje, és róluk a figyelmet elterelje.

Arta – (3818 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin negyedszülöttje. Szövetségi szolgálatba lép, majd giideként dolgozik az Oderuton.

Atenęma Gaadra – (nitan) a halotti imádság első két szava: „Kérlek téged, Úristen”

Auna Mariinon – safir, főbíró (jadra), 3915-től a Kaven Törvényhozó Testületének elnöke Aurop – állam, 1 lakott rendszer, 3926-tól az Oderut tagja

Aytois, Brendon (e. Ajtoá, Brendon) – (sz. 3891), 3909-től a delhi katonai akadémia tagja, 3912-ben csatlakozik az akadémiai Saitied-szimpatizáns csoporthoz. 3914-ben végez F5-ös ranggal, 3916-ig a Saitied tisztje, ekkor az Alfára kerül, ahol a kommunionisták közé kell beépülnie. Egy űrbeli akció alkalmával balesetet szenved, ezután Melilan összekötője. 3918-ban megalapítja az alfai EI-t, 3922-30 között Ghana Rundi hírszerzője. 3928-tól parancsra megpróbál beépülni a Kavenbe. Breen Greytan néven kaveni hírszerző

Baldi Raas – Giin Raas ükapja

B-hullámzás – l. Bodenstein-hullámzás

Beget – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Bekunossette Apret – az SE egyik vezéregyénisége az Első Expedíciós Hadseregben, F–5

Bellassen – nem túl jelentős alfai család, Rengi Raas ebből származott

Benyaan Boonen – Shonda tettestársa a kiszakadáskor

Berua Emmatin – alfai flooista vezető

Berus – a Shremeya védelmi minisztere 3930-tól

Béta – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-30 között az Alfa szövetségese, 3930-ban a CSU a birodalomhoz csatolja (CSU–75) Bethel – állam, 1 lakott naprendszer, lakói főleg a protestáns fundamentalista betheliánusok Bien, Adun – F–2-es tiszt Első Expedíciós Hadsereg

Biin – safir az Alfa rooni körzetében

Biititaamis – (nitan) Csodaidők

betheliánus – betheli fundamentalista protestáns szekta tagja

blathaas – (nitan) családi ház, de bővebb értelemben az egy fedél alatt élő nagycsalád

blathit – (nitan) az egy blathaasban lakó család feje

blatkin – (nitan) az egy blathaasban lakó család

blattaakin – (nitan) családi tanács

Blulant – kaveni kisváros a Shremeyán, Judy Fenssont itt helyezték el árvaházban 3920-22 között Bodenstein-hullámzás – egy-egy naprendszerből kilépő, illetve oda belépő űrhajó által keltett vegyes hullámzás, mely elüléséig az interszoláris ugrást lehetetlenné teszi Bokra – (nitan) „tisztelt könyv”, a kaveni szent könyv, melynek fő szövegét a hagyomány szerint Endeu állította össze Nagy Andreas segítségével, aki utólag magyarázatot is fűzött hozzá, a mandist. A Bokra 5 oodából, azaz rendből áll, ezek sorrendben: A kezdetről, A növekedésről, A felnőtt korról, Az öregedésről és A végről. Az oodák további paatokra (részekre) oszlanak, 52 paat van. A paatok további alrészei a psikek (szakaszok) és az ezekhez tartozó mandis (gondolatok – mand = gondolat). A könyv fő szövege nem változtatható, de mandisa állandó növekedésben van. A 3924-ben megjelentetett Jubileumi Kiadás, mely nem digitális, hanem hagyományos, több mint hétezerkétszáz oldalt számlált.

Boonen – jelentős alfai család

Boron Falk – (sz. Boron Enkiade) Norin Falk férje, az Unken cég egyik igazgatója, 3930-ban az Alfa elfoglalása után agyonverik. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Boryna (e. borina) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel Buchay, Isav (e. buháj, iszáv) – F–2-es tiszt, Első Expedíciós Hadsereg

Brauyn – Tainlinn előtt 3213-3922 között az Alfa elnöke

Broden – biztonsági ügyekért felelős giide az Oderut–17-en

buut – (nitan) szállítóűrhajó

Castor – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–38) cellula – naprendszeren belüli, rövid távú közlekedésre alkalmas kis űrhajó, általában mentési, vagy szerelési célra használják Chei-li (e. csejli) – az Alfa biztonsági minisztere 3922-ig

Chinin Alfanen – az Alfanen családfő 3928-ig, Tobbelt anyja

Chosan – safir, a Vezető Testület tagja, Armoin halála után, 3937-től a Kaven Vezető Testületének először ideiglenes majd megválasztott elnöke Chuinis – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Confidenza – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Csend korszaka – az Újkor másik neve, 3711-tól, a Sungula Nagybirodalom széthullásától 3930-ig tartó korszak Csillagunió – 3920-ban, a Yildoni Egyezmény előtt 32 lakott naprendszerből álló szövetségi államalakulat, az egyezménnyel 14 állam csatlakozott hozzá, így 3920 végére 46 lakott naprendszer. 3923-ban újabb 12 rendszer csatlakozik hozzá, így 58-ra nő a tagállamainak a száma. 3926-tól újabb tíz állam csatlakozik (összesen 68 tagállam), 3928-ban pedig még 5 állam, így a háború előtt összesen 73 tagállamot számlál. 3930-ban az Alfa, a Bétát és a Shermiust elfoglalta, és a birodalomhoz csatolta. 3937-ben a Salaamot hódította meg Paul Martyn tábornok, minek következtében három új rendszer ismét önként csatlakozott. A Csillagunió 73 tagállamának lakossága a Primus nélkül 3920-ban 11 milliárd, ebből 296 millió kaveni, 3930-ban 10,9 milliárd, ebből 119 millió kaveni, 3948-ban 8,96 milliárd, ebből 27 millió kaveni.

CSU – rövidítés l. Csillagunió

Decaron – állam, 3 lakott rendszer. Lakossága 3920-ban 2,56 milliárd, ebből 143 millió kaveni, 3930-ban 2,61 milliárd, ebből 162 millió kaveni, 3948-ban 1,92 milliárd, ebből 39,5 millió kaveni. 3929-től a Murata Szövetség tagja, 3938-ban elfoglalja a CSU.

Delta – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Deneb – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–37) deta – (nitan) személyi számítógép

DF mező – vagy Dobbs-Finnegan mező: az ekliptika síkjában fellépő mágneses-gravitikus mező

Dintscham, Neren (e. dincsem, neren) – a shremeyai EI egyik csoportjának vezetője, akik a blulanti árvaházból megszökött lányokat fogvatartották Dobbs-Finnegan hatás – az ekliptika síkjában fellépő hatás – l. DF mező

dokk – egy-egy bolygó körül orbitális pályán keringő rakodó, ahol a planetáris járművekről a szolárisokra rakják át a szállítmányt, illetve szállítják át az utasokat Dorna, Lentin – a Nukamishi Koedukált Árvaintézet nevelője, akit 3919-ben elítéltek testi sértés vádjával, 3922-ben felmentik Doron Uyt – a muratai Uyt család elsőszülöttje, 3930-ban elveszi Arminia Guthilt. Gyermekeik Lemul (3930), Erna (3932), Shoonul (3933) és Anin (3935) Eemil Vende – Yoman Vende harmadszülött unokája, biztonsági felügyelő a Muratán

Eeshpesin – nem túl jelentős shremeyai család

Egyesült Ifjúság (EI) – 3915-ben alakult unionista ifjúsági egyesület

ekliptika – bolygósík

Elmen Braate – (3820 Singlon – 3901 Alfa) a Braate család harmadszülöttje, akihez Firra Raas szülei tiltakozására ment hozzá (3853), miután kiderült, hogy várandós tőle. Gyermekeik: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Elmia Raas – (3861 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas negyedszülöttje. Huszonegy évesen kiszakadt.

Elvir Raas – (3892 Alfa) Yaan Raas és Malin Foorer negyedszülöttje. Programozó. Felesége Kattia Beere harmadszülött (3916). Gyermekeik Elvir (3917) Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924). 3930-ban a család lemészárlásakor halt meg.

Embers – külsős szórakoztatóipari cég

Emmella – Judy Raas kiszakadt származású kémiaoktatója a Regoni Orvosi Egyetemen.

Enif – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–27), a rendszer nevéhez kötődik az ún. enifi mészárlás, melynek során 3493-ban egy félreértés következtében háború robbant ki a telepesek között, és a kaveni származású telepeseket lemészárolták.

Ennetin – város, Mwakane, kaveni terület

EN-RA – cég, informatika, személygépjármű-gyártás, kaveni

Eptan – az Oderut–17 külsős fővárosa

EQ – érzelmi kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az IQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt.

Erin Maanin – (3790 Maan-1 – 3916 Alfa), Maanin másodszülött, Yaan Raas felesége. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828).

Erina Blumantin – safir, 3921-től Quiesco 2. körzetének safirja, ahol a Raas család is lakik Erton Raas – (sz. 3871) Innan Raas és Bela Vende elsőszülött fia. Első felesége egy évvel esküvőjük után meghalt. Nem házasodott újra. Biológus, exobiológus. Családja 3930-as lemészárlása után beáll az Ellenállásba.

Ettenn Taana – (3870 Oderut-2) Taana harmadszülött. Asztalos. Felesége Giina Raas. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913). 3930-ban a család lemészárlásakor hal meg.

Ezrel – Sihronhoz közeli barakkváros a Mwakanén

faasir – (nitan) az a safir mellé beosztott gyakornok, aki maga is safirnak készül

Faaya – jelentős alfai család

Falk – jelentős primusi család, 3922-ben az Alfára költöznek

Fallid – mwakanei külsős kisváros, a női laktanya telephelye

Faytima (Buchay, Faytima) – Isav Buchay felesége

Felin, Drahan – a CSU védelmi minisztere

Feltámadásünnep – a kaveni Húsvét, időpontja bolygónként eltérő: az adott bolygó nulla meridiánjának tavaszi napéjegyenlőségére esik.

Fenen Uyt – Doron Uyt apja, az Uyt család családfője

Fenrang – az a sikamoroni körzet, ahol Amraas Eespeshin (Ghana Rundi) és Mikel Foortan (Lennen Meer) mazdrák voltak a Seth–Sikamoron háború előtt Fensson, Syndy (e. fenszon, szindi) – Judy anyja

Fernis – kaveni származású orvos, Martyn elnök háziorvosa és bizalmasa

Finnin Eemelmantin – giide a Mwakane Mey-Mey-i körzetében

Firra Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin másodszülött lánya, Liina ikernővére, aki szülei akarata ellenére feleségül ment Elmen Braatéhoz. Vezetésével utódai kiváltak a családból, és 3919-ben saját nevet alapítottak, a Faagen családot. Gyermekei: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Firron Faagen (3860 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas másodszülöttje. Nem kapott gyermekvállalási engedélyt, így nem házasodott meg. Kőműves. 3944-ben katonaként halt meg a Murata Szövetség oldalán harcolva.

FLC – állam, 3 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–20-22), az egyetlen olyan állam, amelyben kaveniek sosem nem kaptak letelepedési engedélyt Floo – (nitan) Fundamentalista mozgalom a Kavenen belül. Nevét a „Faav lifra-sę-oodas” kifejezés rövidítésétől kapta. „Az élet öt rendje” a Bokra egyik közkedvelt megjelölése, a betűszó jelentése pedig: „Légy kitartó!” Több szárnya is van, nagyjából a kaveniek öt százaléka tartozik hozzájuk flooista – a Floo mozgalom követője

Ford, Yvis – 3924-től a Mwakane katonai parancsnoka, F–2-es tiszt, 3930-ban elesik.

Forden – egy, jórészt a Raas-cégcsoport alkalmazásában álló kaveni család az Alfán

Fornos – tertiusi származású F–3-as majd F–2-es tiszt, Mwakane, Paul Martyn közvetlen felettese Föld – állam, 1 lakott naprendszer. 33920-ban a lakossága 2,81 milliárd, ebből 33 millió kaveni, 3930-ban 2,97 milliárd, ebből 36 millió kaveni, 3948-ban 2,33 milliárd, ebből 59 millió kaveni Freymen, David – sz. 3901) Jontan és Nora Freymen fia. 3918-19-ben a primusi katonai akadémia kadétja, 3919-ben otthagyja az akadémiát, 3920-ban a Muratára költözik, ahol tagja lesz a Kiszakadt Közösségek egyik életközösségének, és hadtörténetet tanul az Ultoni Egyetemen. Még ugyanabban az évben megvádolják Lianna Uyt meggyilkolásában való részvétellel. Börtönbüntetésre ítélik, 3922-ben a merénylet egyik elkövetője beismerő vallomást tesz, ekkor szabadul csak. 3928-ban a Raas család befogadja, 3929-ben elveszi Judy Raast. 3930-ban, a Raas-család lemészárlásakor veszíti életét.

Freymen, Jontan – a primusi Kiszakadt Közösségek koordinátora. Felesége Nora Freymen, Gyermekeik Nora, Eva, Henna és David. 3929-ben merényletben meghal Freymen, Nora – hadtörténész és a CSU F-2-es tisztje 3923-ig. Férje Jontan Freymen, gyermekeik Nora, Eva, Henna és David. 3929-től a mwakanei kiszakadtak szabadságharcának vezetője Frilent – volt niesi állam, mely h.i. 247-396-ig háborúban állt Kantival, a másik niesi államalakulattal Froyt, Mikaeli – 3923-tól a Tainlinn-kormány belügyminisztere

Fuhuyen – a Primuson állomásozó 11. Expedíciós Hadsereg tábornoka, 3939-3944 között a CSU hadura.

Gaadra – (nitan) Isten

Gamma – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

gát – az érzelmek és érzések elleplezésének mentális tudománya

Gaurice Celli – a Legfőbb Katonai Bíróság ügyvédje

gém – az orbitális dokkokat is elérni képes személyi jármű közkeletű neve

Gewe, Rich – Shine Meron segédje az Alfai Függetlenségi Háborúban, később az Alfa első független kormányának biztonsági minisztere Gibert Braatraad – bíró giide (jadra) az Oderut–17-en

giide – (nitan) vezető, a safirnál alacsonyabb rendű kaveni hivatalnok

Giina Raas – (3875 Alfa) Innan Raas és Bela Vende másodszülöttje. A ház gondnoka. Férje Ettenn Taane. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913).

Giintan – a Sihroni Síkság közepén elhelyezkedő barakkváros, Mwakane

goona – (nitan) talár

Goron Raas – (sz. 3918) Ebert Rinchsaad és Elisa Raas fia. Ikertestvére, Giin családjával együtt meghalt 3930-ban a Raas-család lemészárlásakor. Goront Tobbelt és Giina Raas nevelték tovább külsősként.

Haam, Cathlin (e. hám, ketlin) – Yaan mwakanei származású külsős munkatársa, Ester Haam nővére, később az Oderut–3-on dolgozik egy kaveni cégnél Haam, Ester (e. hám, eszter) – Cathlin Haam (l. ott) húga, 3930-ban feleségül megy Paul Martynhoz (Yaan Raas). Két kislányt nevelnek Ester és Raana (3930). 3936-ban egy merényletben Ester nevű kislányával együtt életét veszti.

Hanchen, Ebert (e. háncsen, ebert) – az Oderut–17-en, Eptanban a külsős Biztonsági Szolgálat vezetője hayu - a lish és a nitan mellett az univerzum harmadik legbeszéltebb nyelve, a kínai utódja, beszélői a zunok Heermaun – Ares gazdag negyede

Hermann – Judy kutatóintézeti főnöke az Alfán

h.i. – (helyi idő) egy-egy bolygó saját időszámítása szerint számított ideje, melyet a bolygó külsős közig. központjának napfordulói alapján állapítanak meg hitbund – (nitan) Vezető Testület l. ott

hitgiide – (nitan) körzetvezető giide

holo- – háromdimenziós vetítési technikát alkalmazó

ignisimilis – olyan világítási technika, amely a tűz fényét utánozza

Igon Faagen (3833 Alfa) sz. Igon Raas Elmen Braate és Firra Raas elsőszülöttje. Felesége Sikin Stannen. Gyermekeik Alma (3864), Toman (3867), Yera (3870), Luuna (3871) és Perin (3874). Ikerhúgával, Vannával közösen alapították meg az agrártechnológiai újításairól híressé lett Faagen családot.

iirkont – (nitan) sajátos rím-és ritmusképletű kaveni ballada (A-A-B-C-C-B, 9-9-8-7-7-8) Innan Raas – (3843 Alfa) Siun Noode és Liina Raas másodszülöttje. Felesége Bela Vende (3868) a Vende harmadszülöttje. Műszaki karbantartó. Gyermekei: Erton (3871), Giina (3875), Inna (3859).

Innemaar – szertartásvezető giide (minsta) Quiesco 2. körzetében, ahol a Raas család is lakik interszoláris ugrás – két naprendszer közötti helyváltoztatás

intraszoláris szállító – csak naprendszeren belüli szállítási feladatokra képes űrhajó

Ipsten, Leonar – (3760-3844), primusi fejlődéskutató, szociológus, végüla CSU kormányzója 3830-tól haláláig. Ő vezette be az CSU-n a róla elnevezett családmodellt, melynek fő célja a népesség öregedésének megállítása volt.

Ipsten-modell – a családok gyermekvállalását elősegítő támogatási rendszer. Lényege, hogy a harmadik gyerek megszületésétől kezdve kiemelt támogatásban részesíti a családokat.

IQ – az intelligenciát mérő kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az EQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt Irisa Gringolfe – (3870 Seth), Nigraas Raas felesége. Dietetikus. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909). 3930-ban hal meg a család elpusztításakor.

jadra – (nitan) bíró foglalkozású giide

Janka – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

jihadista (e. dzsihadista) – az iszlám egyik fundamentalista ágának tagja

Jondan Otere – primusi gyermekügyekért felelős giide (maskeera)

Joos Laakluine – Malin fiatalkori szerelme, Meenain Laakluine nagyapja

josziánus – az iszlám mérsékelt ágához tartozó

Jurion Flaayint – a Raas-Sped cég kutatási laboratóriumának vezetője 3936-ban bekövetkezett haláláig Kannelt Enkiade – Boron-ra unokaöccse, az Enkiade család másodszülöttje

kara – (nitan) adathordozó

Ka-raa lift – (nitan) Viszontlátásra.

Ka-raa saaka – (nitan) Jó napot.

kast – (nitan) erjesztett tejből és zöldségekből álló sajátos niesi étel

Karyn (e. karin) – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

Kattia Beere – (3891 Primus), Elvir Raas felesége. Szakács. Gyermekei Elvir (3917) és Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924). 3930-ban halt meg a család lemészárlásakor.

Kaven – (nitan) Szövetség

Kavenair – cég, szállítmányozás, niesi

Kefa Ammuhayyi – katolikus pap a Mwakanén

Keru Endenen – tiszt a Mwakanén, először F-3-asként a sihroni laktanya parancsnoka, később F-1-es tisztként a bolygó katonai vezetője Ketton – a Quiesco 2. körzetének volt safirja

Keyterren (e. kejterren) – alfai, később muratai EI propagandista

kinta – (nitan) rokonság

Kiszakadt Közösségek – a vissza nem fogadott kiszakadtak által alapított közösségek szövetsége. Az elsőt 3767-ben alapították a Kochabon.

Kochab (e. koháb) – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–28) kofen – (nitan) a kofencserje terméséből nyert sötétzöld színű, koffeintartalmú frissítő ital Kommunió – antiniesista szakszervezeti mozgalom, félterrorista szervezet

kommunionista – a Kommunió tagja

Konn – a Raas cég egyik biztonsági vezetője 3916-tól

köntös – hosszú, általában bokáig érő, egybeszabott kaveni öltözet

Különálló (Egyházak) – mind a katolikus, mind a protestáns egyházaktól 2223-ban elkülönült egyházak szövetsége Laakluine – az egyik legjelentősebb shremeyai család

laklua – (nitan) hosszúéletű, olyan emberek elnevezése, akik az átlagosnál hosszabb ideig éltek, mások szerint a halhatatlanok elnevezése Lassan – a Primus (CSU-1) külsős fővárosa

Laskin – nyomdaüzeméről híres kaveni család a Salaamon

Latche – a Salaam kaveni közig. központja

Lekta Immis – (nitan) Nagy Tóvidék, természetvédelmi terület az Alfa kettes kontinensén Lenna Raas – (3903 Alfa) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe elsőszülöttje. 3926-ban hozzámegy Timoden Niikessenhez, akinek a családjával az Oderutra költöznek.

Lennen Meer – valódi nevén Mikel Foortan, körzetvezető giide (hitgiide) 3892-3907 között a Sikamoron fenrangi körzetében (ebből 3892-94 között Amraas Eespeshin safir alatt). 3901-ben elveszi Maya Foortant (l. Antasvili, Maryaa), akitől 3901-ben ikrei születnek, Leon és Lina. Kislánya 3904-ben meghal egy balesetben, amelyben Mikel is majdnem életét veszti. 3905-ben elválik, de miután 3906-ban ismét gyilkossági kísérletet követnek el ellene, a Vezető Testület felépülése után más néven áthelyezi az Oderut–17-re. Lennen azonban továbbra is tartja elvált feleségével a kapcsolatot, 3908-ban megszületik tőle Adam nevű második fia. 3909-től haláláig Giin Raas safir alatt dolgozik. 3920-ban meggyilkolják.

Levin, Ari – katolikus pap Ultonban, a Murata fővárosában, volt saitied (3913-ban szerelt le) Lichi, Grom (e. licsi, grom) – sz. 3899) Nora és Auron Lichi fia, a primusi katonai akadémia kadétja, Yaan Raas (Paul Martyn) évfolyamtársa, 3927-ben homoszexualitása miatt tíz év büntetőtáborra ítélik, de 3930-ban Paul Martyn kérésére részt vesz a Mwakanei hadmozdulatokban. Rehabilitálják, és az első hadsereghez vezénylik. Itt F4-es tisztként Paul Martyn jó barátja. 3935-ben a Salaamon megsebesül, többször megműtik, csak 3937-ben nyilvánítják gyógyultnak. 3938-tól Mau-Elkiss halála után az első hadsereg alfai állományának F–1-es rangú a vezetője, ugyanettől az évtől az Alfa kormányzója. 3938-ban elveszi Judy Fenssont (Judy Raast), akitől egy kisfia születik, Andran (3939).

Liina Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin harmadszülött lánya, Firra Raas ikernővére. Férje Siun Noode. Gyermekeik: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851). 3930-ban meghalt a család lemészárlásakor.

Lileyntel, Moses (e. lilejntel)– muratai konzervatív politikus

Lionfelt – kaveni gyógyszerészeti óriáscég

lish – a lakott univerzum „lingua francá”-ja, a hivatalos nyelv. Angol eredetű, de nagyon sok kínai és újlatin jövevényszót olvasztott magába, és nyelvtana is jó néhány jelentős változáson ment keresztül, főként a XXI-XXIII. században. Az új nyelv kiforrásával a változás sebessége lelassult, így már a XXIV. századi szövegek a XL. századi olvasó számára is érthetőek.

Liuni – Rengi Raas külsős származású apja

Longki – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–33) Looman Rintiren – safir, mentális képző a Shremeyán

Luter, Maur – újságíró, fotoriporter a CSU-n

Lyddy (e. liddi) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel Maan – állam, 2 naprendszer, a 3920-as Yildoni Egyezmény kapcsán lépnek be a CSU-ba (CSU–40-41) Maaren-szindróma – csak a kaveniek között jelentkező genetikai eredetű, gyógyíthatatlan autoimmun betegség Malin Foorer – (3847 Shremeya). Férjétől, Yaan Raastól négy gyermeke született: Giin (3875), Yaan (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Csillagász.

Mannaar Enyen – safir az Oderut–11-en

mandis – l. Bokra

Mara – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Marras, Ali – F–3-as tiszt az Első Expedíciós Hadseregben, különálló tábori lelkész

Marshon – külsős kisváros a Primuson

Martyn, Paul – Yaan Raas külsős neve

Martyn, Shee – (sz. 3875) anyja kaveni, a Bellassen család tagja, apja ismeretlen. Anyját a családja kitagadja, ő ezért Sheymonnak nevezi el a fiát. 3891-ben Martyn csatlakozik a Kommunióhoz, majd a nevét Shee-re változtatja. A csoportból 3894-ben kilép, de kapcsolatait megtartja. Ugyanebben az évben két egyetemet is elkezd, 3900-ban jogi, két évvel később közgazdászi diplomát szerez. 3904-től az Unionista Párt tagja, 3907-től a párt ifjúsági tagozatának a vezetője. 3907-ben találkozik először Ghana Rundival. 3914-ben az Unionista Párt kormányzó párt lesz, Martynt külügyminiszternek nevezik ki. 3918-ban Martyn és Rundi megállapodása következtében a Saitied beolvad a CSU reguláris seregébe. 3920-ban még külügyminiszterként tető alá hozza a Yildoni Egyezményt, amellyel 14 rendszer csatlakozik a Csillagunióhoz. 3922-ben az Unió elnökévé választják.

mazdra – (nitan) mester, a giidék és safirok összefoglaló neve

Mazdra Immis – (nitan) nagymester, egy-egy tudományág kiemelkedő képviselőjének díszcíme Mazdariin – (nitan) a Kaven vezetőképző egyeteme a Shremeyán Nukamishban

Meenain Laakluine – (sz. 3897) a Laakluine család másodszülöttje. 3916-től a Mazdariin tanulója, 3921-ben eljegyzik Yaan Raasszal, aki később kiszakad.

Melilan, Lechis (e. melilán, lekhisz) – (sz. 3877) quartusi származású diplomatacsalád egyedüli fia. 3895-ben családja a Földre költözik, 3899-től a delhi katonai akadémia hallgatója. 3907-ben végez. Már 3905-től a Saitied tagja, Ghana Rundi jobbkeze, a Societas Electorum egyik fontos tagja. 3907-ben az SE az Alfára küldi, itt az Alfai Biztonsági Szolgálat egyik tisztje lesz.1 3923-ra már ő a Szolgálat második embere Chei-li mögött, annak halála után ő az Alfa Védelmi Minisztere. 3930-ban átjátssza az Alfát a támadó CSU-nak, onnantól kezdve 3938-ig az Alfa kormányzója.

Melilan, Shonda – Lechis Melilan felesége

Mey-Mey – a Mwakane kaveni fővárosa

Meytenn – Ares (Alfa) egyik negyede

Mikel Foortan – l. Lennen Meer

Mikel Raas – (sz. 3906) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe másodszülöttje. 3926-tól a Confidenzán tanul, így túléli a család 3930-as lemészárlását. 3935-ben kiszakad, megházasodik és a Decaronra költözik, ahol 3940-ben egy néprajzi fakultás vezetője lesz. 3946-ban Bethelre költözik a családjával.

Miinen – a blulanti árvaintézet igazgatója

Mimosa – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU-30). Ranka Munen (l. ott) első gyakornoki helye Mooran Raade (3777 – 3917) közismert safir, Giin az ő utolsó gyakornoka volt az Alfán 3910-ig Morton Boonen – Giin volt osztálytársa, akinek öccse volt Shonda Raas tettestársa a Raas és a Boonen család pénzének ellopásában MQ – mentális kvóciens, a PM (l. ott) egyik összetevője

Murata – állam, 1 lakott naprendszer, Külsős fővárosa Ulton, kaveni fővárosa Murataan. Lakossága 3920-ban 998 millió, ebből 37 millió kaveni, valamint 2 millió niesey, 3930-ban 1,19 milliárd, ebből 59 millió kaveni és 2 millió niesey, 3948-ban 895 milliárd, ebből 24 millió kaveni, a niesey közösség lélekszáma pár százat számlál. 3929-től a Murata Szövetség tagja.

Murata Szövetség – 12 állam által alapított CSU-ellenes államszövetség. Lakossága a Decaront és a Muratát leszámítva 3920-ban 3,12 milliárd, ebből kaveni 110 millió, 3930-ban 3,15 milliárd, ebből 114 millió kaveni, 3948-ban 1,98 milliárd, ebből 76 millió kaveni.

Murisan, Tored (e. muriszán, tored) – Yaan Raas (Paul Martyn) akadémiai barátja, szülei mindketten Saitied katonák. Az akadémia elvégzése után belép az SE-be, 3930-ban bekövetkezett haláláig Paul Martyn után kémkedik.

Muuratan – a Murata kaveni fővárosa

Mwaka – a Mwakane külsős fővárosa

Mwakane – állam, 1 lakott naprendszer. 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–60)

mwakni – a Mwakanén élő emberek és az általuk beszélt nyelv elnevezése

Nagy Andreas – a Kaven egyik alapítója, a Bokra szerkesztője és összeállítója, Nagy Endeu és Nagy Mikel kortársa Nagygyűlés (Taakin Immis) – egy-egy kaveni körzet irányító parlamentje. Tagjai a körzet mazdrái és családfői.

nagyorbitális (pálya) – a naprendszer egy bizonyos ekliptikán belüli pontjához viszonyított nagy sugarú orbitális pálya Nethelmen, Klaus – (Net doktor) Judy orvos felettese a Salaamon, az 1. Expedíciós Hadsereg egyik orvosa Nienna – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Nies – (nitan) Új Föld, az első gyarmatosított bolygó. Holléte ismeretlen.

niesista irányzat – a dominikánus rend által alapított félszerzetesi irányzat a Katolikus Egyházon belül. Virágkora 3200-3500 között volt.

Nigra Raas – (3850 Alfa) Rengi Bellassen és Sinna Raas negyedszülöttje. Férje Amman Gutraad. Gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881). 3930-ban halt meg a család elpusztításakor.

Nigraas Raas – (3875 Alfa) Amman és Nigra másodszülöttje. Agrártechnikus. Felesége Irisa (3902) Gringolfe ötödszülött. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909). 3938-ban Quiesco kiürítésekor agyonlövik.

Nika Kooren – a kaveni Raas-Paar cég külsős kirendeltségének vezetője, Rengi Raas jó barátja nitan – (nitan) új nyelv, a kaveni (niesi) közösségek hivatalos nyelve

Ni-Tec – kaveni informatikával és űrrepüléssel foglalkozó cég (1/3 Alfanen tulajdon)

Norin Falk – (sz. 3856) Boron Enkiade felesége, a Falk család elsőszülöttje, a primusi majd alfai Unken cég vezetője a cég 3930-as pusztulásáig. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Nukamish – a Shremeya kaveni és külsős fővárosa

Oderut – (nitan) Külső Szegély, 3920-ban 21 lakott naprendszerből álló laza államszervezet. 3926-ban még hat állam csatlakozik hozzá. A 27 tagállam lakosságának száma 3920-ban 4,49 milliárd, ebből 281 millió kaveni, 3930-ban 4,69 milliárd, ebből 354 millió kaveni, 3948-ban 4,44 milliárd, ebből 466 millió kaveni.

Oderut–3 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, Cathlin Haam itt talált magának munkát 3922 után Oderut–4 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, Giin Raas első gyakornoki helye

Oderut–11 – állam, 1 lakott naprendszer

Oderut–17 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, 3920-ban alig 10 milliós lélekszámú. Külsős fővárosa Eptan, kaveni fővárosa Altennen og – (nitan) hatalmas, vöröses lombozatú niesi fafajta

Omega – állam, 1 lakott naprendszer

Oneeih, Bailten – tábornok, F–1, a CSU Első Expedíciós Hadseregének vezetője 3930-ig

Orion – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja, 3939-ben elfoglalja a CSU. Lakossága 3920-ban 879 millió, ebből 30 millió kaveni, 3930-ban 889 millió, ebből 41 millió kaveni, 3948-ban 865 millió, ebből 22 millió kaveni.

paat – (nitan) l. Bokra

Peet Falk – (sz. Peet Ronten) Norin és Boron veje, az elsőszülött Telua Falk férje. Felesége és négy gyermeke 3922-ben halt meg egy kommunionista merényletben. Ennek hatására a fundamentalisták felé fordult, 3930-ban belépett a Radikális Flooisták közé, 3936-ban Yaan Raas (Paul Martyn) ellen tervez merényletet, de abban annak felesége és kislánya halnak meg. 3937-ben agyonverik egy börtönverekedésben.

Pense – muratai újságíró

Perin Braatraad – öngyilkos az Oderut–17-en, Gibert Braatraad (l. ott) lánya

Piyt – Yaan altisztje Adam halála után

planetáris jármű – a bolygó légterét legfeljebb a dokk-szintig elhagyni képes járművek összefoglaló neve PM – mentális potenciál, összetevői az értelmi kvóciens (IQ), az érzelmi kvóciens (EQ), a mentális kvóciens (MQ) és az elválasztó kvóciens (SQ) Primus (CSU–1) – a Csillagunió központi bolygója, fővárosa Lassan, kaveni fővárosa Aldimaar. Lakossága 3920-ban 1,22 milliárd, ebből 41 millió kaveni, 3930-ban 1,24 milliárd, ebből 25 millió kaveni, 3948-ban 1,02 milliárd, ebből 2,5 millió kaveni.

psik – (nitan) l. Bokra

pszichedukátor – külsős mentális képző

Quartus (CSU–4) – a CSU egyik alapító állama

Quiesco – az Alfa kaveni fővárosa

-ra (raa, męraa) – (nitan) uram/hölgyem, udvarias megszólítás nevek után

Raana Brasmantine – (sz. 3880 Algebar) Yaan Raas (sz. 3877) felesége, Férjétől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917). 3923-ban elválik a férjétől, és visszatér a Brasmantine családhoz. Két fiatalabb gyermeke még a nagykorúságuk betöltése előtt meghalt.

Raas-Paar – bányászattal és kohászattal foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona Raas-Sped – személygépjárművek gyártásával foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona Rakesh, Alicia (e. rákes, elisza) – shremeyai riporter

Ranka Munen – földi származású mazdragyakornok (faasir), akit első gyakornoki helyéről, a Mimosáról 3920-ban az Oderut–17-re, Giin Raas felügyelete alá helyeztek át. 3930-ban safirrá szentelik, ezután visszatér a Földre, és ott végez safiri munkát ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kékes-lilás színű ital Regon – külsős város a Primuson, Judy ide járt orvosi egyetemre

Remmen – állam, 2 rendszer, 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–67-68)

Rengi Bellassen – (sz. 3817), a Bellassen család „sokadszülöttje”. Apja Thymen, külsős, akit adoptált a Bellassen család, később elvette a család harmadszülött lányát Nippirát. Thymen és Nippira negyedik gyermeke Rengi. Beházasodva a Raas családba (3838), annak gazdasági stabilitását helyreállította, így többé-kevésbé a család befogadott tagja lett. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). 3922-ben Tainlinn elnök felkéri az Alfa belügyminiszteri posztjának betöltésére, de visszautasítja. 3923-ban bekövetkezett haláláig ő a Raas cégek főigazgatója.

Reynis, Leonid – 3929 Mwakane biztonsági erők F–3-as tisztje, majd a shremeyai biztonsági erők F–1-es irányítója, végül a Négyes Expedíciós Hadsereg tábornoka.

Rion Raas – (sz. 3844) Rengi Bellassen és Sinna Raas másodszülöttje. Seeme. 3856-ban először nyeri meg az Alfai Felnőtt Sakkbajnokságot, 3866-ban matematikai és sakkeredményei miatt Mazdra Immisszé választják. 3868-ban élettársi kapcsolatra lép Tobbelt Alfanennel. 3928-ig a Quiescói Kaveni Egyetem matematika fakultásának professzora, utána a Raas-cégek gazdasági vezetője. 3930-ban öngyilkos merényletet hajt végre Lechis Melilan ellen.

Rion Tengel – a mwakanei Giintan polgármestere

Ronen Raas – (sz. 3907) Yaan Raas és Raana Brasmantine másodszülöttje, bátyja, Yaan kiszakadása után a család elsőszülöttje, 3923-ban egy merényletben életét veszti.

Rundi, Ghana – sz. Amraas Eespeshin (3844, Shremeya), 3868-74 között faasir az Alfán, 3879-3894 között a Sikamoron fenrangi körzetének safirja. 3894-ben megrendezi saját halálát, és beáll a Saitiedbe, amelynek 3899-ben egyik vezetője, 3910-ben vezető tábornoka lesz. 3918-ban egy Martynnal kötött megállapodás alapján a Saitied több tagjával együtt átlép a CSU haderejébe, majd Martyn elnökségétől (3922) a CSU katonai minisztere majd hadura.

ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kék, illetve lilás színű ital Regal – niesi programnyelv-család, amelyet nagyüzemi gépek programozásához használnak

safir – (nitan) vezető, magas rangú kaveni hivatalnok

Safta – gépgyártással foglalkozó külsős óriáscég

Saitied, Eric (e. szájtid) – tábornok, a róla elnevezett békefenntartó sereg (3711) megalapítója Salaam – állam, 1 lakott naprendszer

Samman Loan – giide, a Nukamishi Koedukált Árvaintézet felügyelője, akinek 3919-ben a Vezető Testület bírósága gondatlanság miatt elveszi giidei képesítését. 3922-ben rehabilitálják.

seeme – (nitan) homoszexuális

Seenia Raas – (3821 Alfa – 3929 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin ötödszülöttje. Agresszív és autisztikus természete miatt gyereket nem vállalhatott, jóllehet intelligenciája kiemelkedő volt, ezért meg sem házasodott. Matematikusként dolgozott egészen a haláláig, 3912-ben megkapta matematikából a Mazdra Immis címet. 3938-ban Quiesco kiürítésekor agyonlövik.

Seth – állam, 1 lakott naprendszer, a Seth-Sikamoron (3892-3900) háború kirobbantója, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–52) sf. – a safir cím (l. ott) rövidítése

shayyita – a Shayta Hitelveket követő vallás tagja. A legtöbb shayyita a Bethelen élt, de innen egy részüket a CSU 3938 után áttelepítette a Mwakanéra. Ezek után két nagy központjuk alakult ki: a betheli és a mwakanei.

Shayta Hitelvek – az uniált protestánsok és a josziánusok „Monoteista Mozgalmá”-nak fundamentalista szárnya 3121-ben egyházzá alakult, melynek hitelveit 54 pontban fogalmazták meg. Ezt nevezték később Shayta Hitelveknek, az egyházat Shaytának, tagjait pedig shayyitáknak.

sheek – (nitan) frissítő niesi ital, létezik hideg és meleg változata is

Shermius – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-30 között az Alfa szövetségese, 3930-ban a CSU a birodalomhoz csatolja (CSU–76) Sheron Raas – (sz. 3922) Elvir Raas és Kattia Otere fia, a Raas család „sokadszülöttje”, de a család pusztulása után elsőszülöttje lesz.

sheymon – (nitan) házasságon kívül született gyerek, gyalázatos ember

Shifton – űrrepülőgép-és személygépjármű gyártó kaveni óriáscég, Uyt tulajdon

Shina Alfanen – Alfanen negyedszülött, Yaan fiatalkori szerelme

Shonda Raas – (sz. 3890) Yaan Raas és Malin Foortan negyedszülöttje. Tervezőmérnöknek tanult. 3908-ban kiszakadt.

Shoon Vendran – Giin legjobb barátja, körzetvezető giide (hitgiide) az Oderut–17-en

shrem – (nitan, név) hagyományos shremeyai építészeti stílus

Shremeya – állam, 1 lakott naprendszer, a Kaven teológiai és közigazgatási központja, niesi alapítású, kaveni és külsős fővárosa egyaránt Nukamish. Lakossága 3920-ban 1,21 milliárd, ebből 435 millió kaveni, 3930-ban 1,32 milliárd, ebből 495 millió kaveni, 3948-ban 996 millió, ebből 99 millió kaveni.

shuudant – (nitan) vallás

Siara-ének – a legközkedveltebb iirkontok egyike. 41 versszakos az általában hozzáénekelt „Nem vagy egyedül” szakkal együtt Siaxen, Meron – (sz. 3895, Föld) 3820-23 között Hourd Teilliennuwának, az Oderut–17 kormányzójának a titkára, 3923-tól az Oderuti Összparlament politikai szakértője, 3927-től az Oderuti Összparlament küldöttje a muratai szövetségi tárgyalásokon. 3932-től a Konzervatív Párt tagja és képviselője, 3938-tól elnöke Sihron – mwakanei város

Sikamoron – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Silencio – város a Niesen, a „kaveni Róma”. A hagyomány szerint Nagy Andreas alapította h.i. 195-ben Simpa – niesi programnyelv-család, amelyet hétköznapi készülékek programozásához használnak.

Singlon – állam, 1 rendszer 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–65)

Sinna Raas – (3811 Alfa) Rengi Bellassen felesége. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). Zenész és művészeti oktató. 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

Siun Noode – (3811 Shremeya) Liina Raas férje. A család szakácsa volt idős koráig. Gyermekei: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851). 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

sooda – (nitan) katona

SQ – elválasztó kvóciens, a PM egyik összetevője

Staayish Faaya – a Faaya család feje 3938-ig

st.i. – l. standard idő

stan – fehéres színű betonszerű burkolóanyag

standard idő – a Földi greenwichi obszervatórium által meghatározott pontos idő. Az egész lakott univerzumban kötelező a használata. Minden hivatalos iratot dupla datálással kell ellátni. Amennyiben több rendszer is érintett, úgy a dátum mindegyikük helyi ideje szerint feltüntetendő, a standard idő jelzésével együtt.

sted – (nitan) pénz, hagyományos niesi pénz, stabilitása miatt általában ehhez mérik az összes helyi pénz értékét Sungula – állam, 3 lakott naprendszer, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–47-49)

suut – (nitan) a talár alatt viselt, vékony anyagból készült kétrészes, testhez simuló niesi öltözék sztratoszféra-repülő – a bolygó körüli orbitális pályán keringő dokkok elérésére alkalmas repülő

szubekliptikus – nem az ekliptika síkjában elhelyezkedő

Taakin Immis – l. Nagygyűlés

Tainlinn, Mahmed – 3921-től az Alfa kormányzója

talár – hagyományos, hosszú ujjú, díszes niesi öltözék. Gyerekeknek térdig, vagy az fölé ér, felnőtteknek általában bokáig.

Tandin – annak a lassani átmeneti árvaotthonnak az igazgatónője, ahol Judy Fensson 3918-20 között lakott Tangani – állam, 1 renszer, 3928-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–73)

Teilliennuwa, Hourd – az Oderut–17 kormányzója

Telua Falk – Norin és Boron Falk elsőszülött lánya, Peet Ronten felesége. 3922-ben halt meg négy gyerekével együtt egy kommunionista merényletben.

Tertius (CSU–3) – a CSU egyik alapító állama

Timoden – a Niikessen család elsőszülöttje, Lenna Raas férje

Tobbelt Alfanen – (sz. 3850) az Alfanen család elsőszülöttje, akinek, mivel seeme, le kellett mondania az elsőszülöttségről, és a két család egyezségeként 3868-ban Rion Raas élettársa lett. Történész, 3875-től tanárként dolgozik. 3830-ban a Raas-család pusztulása után egy külsős iskolában tanárként helyezkedik el, Giina Raasszal együtt nevelik Emma és Goron Raast.

tranzitállomás – magasan az ekliptika síkja fölött elhelyezkedő stacionárius állomás, ahová érkeznek, illetve ahonnan indulnak az interszoláris ugrást megtenni szándékozó űrhajók.

ula – (nitan) a fűzhöz hasonló vörös lombozatú, niesi eredetű fa

Ulton – a Murata külsős fővárosa

Unken – kaveni űrrepülőgép-gyártó cég, a Falk család tulajdona

Unkenair – kaveni szállítmányozó cég, a Falk család tulajdona

Uwakara – állam, 3 rendszer, 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–62-64)

Uyt – a legjelentősebb muratai család

Uytbok – (nitan) fehér könyv, a gyászszertartás hagyományos, fehér könyve

Venn Sniika – muratai safir, Giin Raas 3900-3903 között az ő faasirja

vergas – (nitan) zöld színű niesi eredetű cserje

Vezető Testület – a Kaven legfőbb igazgatási szerve

Yaan Raas – (sz. 3787) Baldi Eesin és Kimma Raas elsőszülöttje. 46 éves korától haláláig a Raas család blathitja. felesége Erin Maanin. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828). Közgazdász, 122 éves koráig a Raas-vállalatok feje.

Yaan Raas – (sz. 3841). A Raas-család elsőszülöttje, blathit azonban nem volt. Rengi Bellassen és Sinna Raas fia. Felesége Malin Foorer. Gyermekeik: Giin (3875), Shaayinn (későbbi nevén Yaan) (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Közgazdász végzettségű, de kertészként dolgozott.

Yaan Raas – (sz. Shaayinn, 3877). A Raas-ház másodszülöttje, Malin Foorer és Yaan Raas fia. 18 éves korában vette fel a Yaan nevet, amikor bátyja szövetségi szolgálatba lépett, és ő lett a hivatalos elsőszülött. 3921-23 között blathit és a Raas-cégek első igazgatója. Felesége Raana Brasmantine, akitől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917). Közgazdász.

ye(-ra) – (nitan) igen, uram/hölgyem

Yildon – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban itt írták alá a Yildoni Egyezményt, amely a CSU terjeszkedésének nem hivatalos nyitánya lett (CSU–46) Yoman Vende – a Raasszal rokon muratai Vende család feje

Zesya – Judy szobatársa a blulanti intézetben

zun – viszonylag nagy, önálló nyelvvel és hagyománnyal rendelkező népcsoport, nyelvük a hayu

Table of Contents

Impresszum

Támogatóink

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

A nitan kiejtés

Kislexikon

Térkép

Családfa

A Raas blathaas