PHILIP K. DICK

ELEKTRONIKUS ÁLMOK

IMPRESSZUM

Philip K. Dick: Electric Dreams All rights reserved.

Hungarian translation © Pék Zoltán, Gálla Nóra, Pintér Károly, Totth Benedek, 2017

Collection copyright © The Estate of Philip K. Dick 2017

Introductions copyright © held by the respective author of each introduction

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Philip K. Dick: Electric Dreams Gollancz, an imprint of the Orion Publishing Group Ltd, London, 2017

Fordította: Pék Zoltán, Gálla Nóra, Pintér Károly, Totth Benedek

ISBN: 978-963-419-414-9 (epub) ISBN: 978-963-419-415-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Sós Dóra

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: science fiction

TARTALOMJEGYZÉK

Kiállítási darab

(Exhibit Piece) Pék Zoltán Az ingázó

(The Commuter) Pék Zoltán Seholsincs bolygó

(Impossible Planet) Pék Zoltán Az akasztott idegen

(The Hanging Stranger) Pintér Károly Közvetlen értékesítés

(Sales Pitch) Totth Benedek Az álapa

(The Father-Thing) Pék Zoltán A pántkészítő

(The Hood Maker) Pék Zoltán Hulla vagy, Foster!

(Foster, You are Dead) Gálla Nóra Mi az ember?

(Human Is) Pék Zoltán Közterm

(Autofac) Gálla Nóra

Bevezető: Ronald D. Moore Novellacím: Kiállítási darab (Exhibit Piece) Forgatókönyvcím: Real Life Ronald D. Moore amerikai forgatókönyvíró és producer. Legismertebb munkája a felújított Battlestar Galactica, amelyért Hugo-és Peabody-díjat kapott, és a Diana Gabaldon regényein alapuló sorozat, Az idegen. Karrierjét a Star Trek: Deep Space Nine sorozat írójaként/producereként kezdte.

Először azért olvastam ezt a novellát, mert az Elektronikus álmok sorozatba kerestem adaptálható történetet. Az első pillanattól megragadott az alapgondolat: az ember elveszik egy másik valóságban. Azóta érdekel a kérdés, amióta elkezdtem dolgozni a Star Treken, és foglalkoztam vele a Fox csatornának készített Virtuality (Virtualitás) című pilotban is. Amikor elolvastam a Kiállítási darabot, jó lehetőségnek találtam, hogy csináljak egy műsort a virtuális valóság technikáról, ami akkor kezdett megjelenni a fogyasztói piacon. Szerintem a VV izgalmas új határvidék a szórakozásban, de mint mindig, hajlamosak vagyunk előbb elkészíteni az eszközöket, és csak később belegondolni a társadalmi következményekbe. Minél többet gondolkodtam egy olyan történeten, amiben a főszereplő elveszik egy másik világban, annál inkább megértettem, hogy érdemes lenne fogni a novella alapgondolatát, és kiterjeszteni, vizsgálat alá venni mind a virtuális valóság, mind az igazi valóság természetét. Ez egy visszatérő motívum a Philip K. Dick-univerzumban. A műveiben rejlő érdekes és provokatív témák még mindig érvényesek az életünkben, sok évvel azután is, hogy íródtak. Az eredeti novellából nagyon kevés maradt meg, de az epizód szíve, és ami még fontosabb, az agya a novellában gyökerezik.

KIÁLLÍTÁSI DARAB

– Furcsa ruházatot visel – jegyezte meg a robottaxi. Megállt a padkánál, és elhúzta a hátsó ajtaját. – Mik azok a kerek micsodák?

– Gombok – magyarázta George Miller. – Részben dísz, részben praktikus. Ez egy archaikus öltöny a huszadik századból. Azért viselem, mert a munkám megköveteli.

Kifizette a robotot, fogta az aktatáskáját, és besétált a rámpán a Történelmi Ügynökségbe. A főépület már nyitva volt, köntöst viselő férfiak és nők siettek a dolgukra. Miller beszállt egy PRIVÁT feliratú liftbe, bepréselte magát két nagydarab ellenőr közé a kereszténység előtti osztályról, és egy pillanat múlva már a saját szintjére is ért, amelyet teljes egészében a huszadik század közepének szenteltek.

– Jóggelt – mormolta, ahogy összefutott Fleming ellenőrrel az atomhajtómű-kiállításnál.

– Jóggel – felelte Fleming nyersen. – Nézze, Miller, ezt egyszer s mindenkorra beszéljük meg. Mi lenne, ha mindenki így öltözne, mint maga? A kormány szigorú öltözködési szabályokat ír elő. Egyszer-egyszer nem feledkezne meg ezekről a nyavalyás anakronizmusokról? Mi az istennyila az a kezében? Úgy néz ki, mint egy összenyomott gyík a jura korból.

– Ez egy alligátorbőr aktatáska – felelte Miller. – Az oktatótekercseket tartom benne. Ez az aktatáska a vezető osztály státuszszimbóluma volt a huszadik század végén. – Elhúzta a cipzárt. – Próbálja megérteni, Fleming. Azzal, hogy megismerkedem a kutatási korszakom mindennapi tárgyaival, a viszonyom puszta intellektuális kíváncsiságból igazi empátiává mélyül. Gyakran megjegyezte, hogy bizonyos szavakat furcsán ejtek ki. Az Eisenhower-kormány idején egy amerikai üzletember így beszélt. Veszi?

– He?

– A „veszi” huszadik századi kifejezés. – Miller letette az oktatószalagokat az íróasztalára. – Akart tőlem valamit? Mert ha nem, akkor nekilátnék a munkámnak. Lenyűgöző bizonyítékot találtam arra nézve, hogy a huszadik században az amerikaiak maguk fektették le a házukban a padlólapokat, a saját ruhájukat viszont nem ők szőtték. Át akarom rendezni a témákat érintő tárlataimat.

– Nincs még egy olyan fanatikus, mint a tudós – mondta fogcsikorgatva Fleming. – Maga kétszáz évvel le van maradva. Teljesen lekötik a relikviák meg a műtárgyak. Az eldobott kacatokról készített nyavalyás másolatai.

– Szeretem a munkámat – felelte Miller nyájasan.

– Senki nem a munkájára panaszkodik. De van más is a munkán kívül. Maga egy politikai-társadalmi egység ebben a társadalomban. Figyelmeztetem, Miller, hogy az igazgatótanácsnak jelentették a különcségeit. Tetszik nekik az elhivatottsága a munkája iránt, de túl messzire megy – mondta rosszallón hunyorogva Fleming.

– Elsősorban a művészetemhez vagyok lojális – mondta Miller.

– Micsoda? Ez meg mit jelent?

– Huszadik századi kifejezés. – Leplezetlen felsőbbrendűség ült ki Miller arcára. – Maga csak egy kis bürokrata egy hatalmas gépezetben. Egy személytelen kulturális totalitás egyik funkciója. Nincsen saját mércéje. A huszadik századi embernek még számított a szakmai tudás. A kézügyesség. Büszke volt az eredményeire. Ezek semmit nem jelentenek magának. Mert nincsen lelke. Ez is egy koncepció a huszadik századi szép napokból, amikor az ember még szabad volt, és kimondhatta, amit gondolt.

– Vigyázzon, Miller! – Fleming idegesen elsápadt, és halkabbra vette a hangját. – Maguk átkozott tudósok. Bújjon ki a szalagjai mögül, és nézzen szembe a valósággal. Ezzel a beszéddel mindnyájunkat bajba kever. Bálványozza a múltat, ha akarja, de ne feledje: vége, eltemetődött. Az idők változnak. A társadalom fejlődik. – Türelmetlenül a kiállítások felé intett. – Az csak tökéletlen másolat.

– Kétségbe vonja a kutatásomat? – paprikázódott fel Miller. – Ez a kiállítás abszolút korhű! Bármilyen új adat esetén kijavítom. Nincs olyan, amit ne tudnék a huszadik századról.

Fleming a fejét ingatta.

– Minek is strapálom magam. – Azzal sarkon fordult, és fáradtan elindult lefelé a rámpán.

Miller megigazította a gallérját és élénk színű, kézzel festett nyakkendőjét. Végigsimított a kék halszálkás zakóján, profin rágyújtott a két évszázados dohánnyal megtömött pipára, majd a szalagjaira nézett.

Miért abajgatja folyton Fleming? A nagy hierarchia szorgalmas képviselője, amely úgy teríti be a bolygót, akár egy ragacsos, szürke pókháló. Behatol minden egyes ipari, szakmai és lakóegységbe. Ó, a huszadik század szabadsága! Egy pillanatra lelassította a szalagolvasót, és álmodozó kifejezés ült ki az arcára. Az életerő és individualitás izgalmas kora, amikor a férfi még férfi volt…

Már éppen át akarta adni magát a kutatása szépségének, amikor megmagyarázhatatlan hang ütötte meg a fülét. A kiállítása közepéről jött, a bonyolult, módszeresen berendezett enteriőrből.

Valaki van a kiállításban.

Hallotta a neszezést a tárlat mélyén. Valaki vagy valami átjutott a biztonsági korláton, amit a publikum távoltartására emeltek. Miller kikapcsolta a szkennert, és lassan felállt. Egész testében remegve, óvatosan indult a kiállítás felé. Kikapcsolta az elektromos sorompót, átmászott a korláton, rá az aszfaltra. Pár kíváncsi látogató pislogva nézte, hogy az alacsony, fura öltözetű férfi a huszadik századi tárgyak másolatai között oson, aztán eltűnik szem elől.

Miller fújtatva haladt az aszfalton, majd rátért egy rendezett, kavicsos ösvényre. Talán az egyik teoretikus, a Tanács egyik szolgája szimatol valami után, amivel diszkreditálhatja őt. Itt egy pontatlanság, ott egy jelentéktelen hiba. Verejték ütött ki Miller homlokán, a harag rémületbe csapott át. Jobbra egy virágágyás húzódott. Paul’s Scarlet futórózsák és kerti árvácskák. Aztán a nedves, zöld gyep. A fénylő, fehér garázs a félig felemelt ajtóval. Egy 1954-es Buick karcsú fara. És maga a ház.

Óvatosnak kell lennie. Ha tényleg a Tanácsból valaki, akkor a hivatalos hierarchiával kerül szembe. Talán egy fontos személy. Talán maga Edwin Carnap, a Tanács elnöke, a Világigazgatóság N’York-i irodájának legmagasabb rangú tisztviselője. Miller remegve ment fel a három betonlépcsőn. Most már a huszadik századi ház tornácán állt, ami a kiállítás közepét foglalta el.

Szép kis ház volt, ha akkor élt volna, ő is ilyet szeretett volna. Háromszobás, ranch stílusú, kaliforniai bungaló. Benyitott a bejárati ajtón, és belépett a nappaliba. Az egyik végén kandalló. Sötét falambéria. Modern kanapé és fotel. Alacsony, keményfa vázas, üveglapos dohányzóasztal. Réz hamutartók. Egy öngyújtó és egy rakás magazin. Karcsú műanyag és acél állólámpák. Könyvespolc. Televíziókészülék. Az előkertre néző ablak. Átvágott a nappalin a folyosóhoz.

A ház döbbenetesen összetett volt. Talpa alatt a padlófűtés finom meleget sugárzott. Bekukkantott az első hálószobába. Női budoár. Selyem ágytakaró. Fehér kikeményített lepedő. Súlyos függöny. Toalettasztal. Üvegcsék és kancsók. Hatalmas kerek tükör. A szekrényben ruhák. Az egyik szék hátán köntös. Papucs. Az ágy lábára vetve nejlonharisnya.

Miller továbbment a folyosón, és benézett a következő szobába. Élénk színű tapéta: bohócok, elefántok és kötéltáncosok. A gyerekszoba. Két kiságy a két fiúnak. Repülőmodellek. Egy komód, rajta rádió, két fésű, tankönyvek, zászlók, PARKOLNI TILOS! tábla, a tükör szélébe tűzve fényképek. Egy bélyegalbum.

Itt se volt senki.

Miller bekukkantott a modern fürdőszobába, még a sárga csempés zuhanyba is. Átment az étkezőn, a lépcső tetejéről lenézett a pincébe, ahol a mosógép és szárító volt. Aztán kinyitotta a hátsó ajtót, és kinézett az udvarra. A gyep és az égető. Néhány kis fa és mögöttük a háromdimenziós, vetített háttér: házak távolodó sora, amik belevesztek a hihetetlenül meggyőző, kék dombokba. És még mindig senki. Az udvar üres, kihalt volt. Betette az ajtót, és elindult vissza.

A konyhából nevetést hallott.

Női nevetés. Kanalak és edények csengése. És az illatok. Hiába volt tudós, kellett neki egy perc, hogy azonosítsa. Bacon és kávé. És meleg kalács. Valaki reggelizik. Huszadik századi reggelit.

Végigment a folyosón, el egy férfi szobája mellett – cipők és ruhák szanaszét –, a konyha ajtajához.

Egy csinos, jó harmincas nő és két kamasz fiú ült egy kis króm-műanyag asztalnál. Az evést már befejezték, a fiúk türelmetlenül fészkelődtek. A mosogató feletti ablakon át beszűrődött a napfény. Az elektromos óra fél kilencet mutatott. A sarokban vidáman csacsogott a rádió. Az asztal közepén nagy kancsó feketekávé állt, körülötte üres tányérok, tejespoharak és evőeszközök.

A nő fehér blúzt és kockás tweedszoknyát viselt. A fiúk kopott, kék farmert, pólót és edzőcipőt. Még nem vették észre Millert, aki megdermedve állt az ajtóban, körülötte bugyogott a nevetés és a fecsegés.

– Az apádat kérdezd – mondta a nő tettetett szigorúsággal –, majd ha visszajött.

– Azt mondta, mehetünk – méltatlankodott az egyik fiú.

– Kérdezd meg újra.

– Reggel mindig zsémbes.

– Ma nem. Jól kialudta magát. Nem zavarta a szénanátha. Hatott az az új allergiabogyó, amit az orvostól kapott. – A nő az órára pillantott. – Nézd meg, mi tartja fel, Don. Még elkésik a munkából.

– Az előbb az újságot kereste. – Az egyik fiú hátratolta a székét, és felállt. – Megint a virágok közé esett. – Az ajtó felé fordult, és szembetalálta magát Millerrel. Átvillant Miller agyán, hogy a fiú ismerős neki. Rohadt ismerős, mint valaki, akit ismer, csak fiatalabb kiadásban. Felkészült arra, hogy a fiú nekimegy, de az megtorpant.

– Megijesztettél – mondta a fiú.

A nő gyorsan felnézett Millerre.

– Mit csinálsz ott, George? Gyere be, és idd meg a kávédat.

Miller lassan belépett a konyhába. A nő a kávéját fejezte be, a fiúk felálltak, és körülvették Millert.

– Nem azt mondtad, hogy elmehetek a hétvégén táborozni a Russian Riverhez a sulis csoporttal? – kérdezte tőle Don. – Azt mondtad, kölcsönözhetek egy hálózsákot a tornateremből, mert az enyémet az Üdvhadseregnek adtad, mert allergiás vagy a gyapotra.

– Igen – motyogta Miller bizonytalanul. Don. Ez a fiú neve. A testvére meg Ted. De honnan tudja ezt?

A nő felállt, és összeszedte az edényeket, hogy a mosogatóba tegye.

– Azt mondták, hogy megígérted nekik – mondta a válla felett. Az edények csörömpölve landoltak a mosogatóban, majd szappanforgácsot szórt rájuk. – De emlékszel, amikor a kocsit akarták vezetni, és nekem úgy adták elő, mintha megengedted volna nekik, de persze nem.

Miller erőtlenül lerogyott az asztalhoz. Céltalanul babrált a pipájával. Letette a réz hamutartóba, majd a zakója kézelőjét nézte. Mi történik? Kóválygott a feje. Hirtelen felállt, és a mosogató melletti ablakhoz ment.

Házak, utcák. A távoli dombok a városon túl. Emberek látványa és hangja. A háromdimenziós vetített háttér teljesen meggyőző volt. Vetített egyáltalán? Hogyan lehet benne biztos? Mi történik?

– Mi a baj, George? – kérdezte Marjorie, ahogy rózsaszín kötényt kötött a derekára, és megeresztette a meleg vizet. – Ideje kiállni a kocsival, és munkába menni. Este nem azt mesélted, hogy az öreg Davidson amiatt lármázik állandóan, hogy az emberek késnek, a vízhűtő körül ácsorognak, és pocsékolják a cég idejét?

Davidson. A név ismerősen csengett. Világos képet hívott elő Miller fejében: magas, ősz hajú öregember, sovány és szigorú. Mellény és zsebóra. És az egész iroda, az Egyesült Elektronikus Ellátó. Tizenkét emeletes épület San Francisco belvárosában. A hallban újságos-és szivarstand. Dudáló autók. Zsúfolt parkolók. A liftekben csillogó szemű titkárnők, feszes kardigánban, parfümfelhőben.

Kiment a konyhából, végig a folyosón, el a saját szobája mellett, a feleségéé mellett, be a nappaliba. A bejárati ajtó nyitva állt, kilépett a tornácra.

A levegő hűs és édes volt. Derült, áprilisi reggel. A gyep még nedves volt. Autók száguldottak a Virginia Streeten a Shattuck Avenue felé. Reggeli ingázók, üzletemberek munkába menet. Az utca túloldalán Earl Kelly vidáman lengette az Oakland Tribune-t a buszmegálló felé sietve.

Miller a távolban látta a Bay Bridge-et, a Yerba Buena-szigetet és a Treasure Islandet. Azon túl volt maga San Francisco. Pár perc múlva már a hídon süvít át Buickjáben az iroda felé – több ezer másik üzletemberrel együtt, kék halszálkás öltönyökben.

Ted nyomakodott el mellette, ki a tornácra.

– Akkor oké? Elmehetünk táborozni?

Miller megnyalta száraz ajkát.

– Figyelj, Ted. Valami nem stimmel.

– Micsoda?

– Nem tudom. – Miller idegesen járkált a tornácon. – Péntek van, ugye?

– Igen.

– Gondoltam. – De honnan tudta, hogy péntek van? Honnan tud bármit is? De persze, hogy péntek van. Hosszú, nehéz hét volt, az öreg Davidson ott lihegett a nyakában. Főleg szerdán, amikor a General Electric-rendelés lelassult a sztrájk miatt.

– Hadd kérdezzek valamit – mondta a fiának Miller. – Reggel kimentem a konyhából az újságért.

– Igen – bólintott Ted. – És?

– Felálltam, és kimentem. Meddig voltam kint? Nem sokáig, ugye? – Kereste a szavakat, de az elméjét töredezett gondolatok tömítették el. – Az asztalnál ültem veletek, aztán kimentem az újságért. Igaz? És aztán visszajöttem. Igaz? – A hangja kétségbeesetten emelkedett. – Reggel felkeltem, megborotválkoztam és felöltöztem. Megreggeliztem. Meleg kalácsot és kávét. Bacont. Igaz?

– Igen. És?

– Mint mindig.

– Csak pénteken eszünk kalácsot.

Miller lassan bólintott.

– Úgy van. Kalács csak pénteken van. Mert szombaton meg vasárnap velünk eszik Frank bácsi, aki ki nem állhatja, ezért hétvégén nem eszünk. Frank Marjorie bátyja. Az első világháborúban a haditengerészetnél szolgált. Tizedes volt.

– Szia – mondta Ted, ahogy Don is kijött. – Este találkozunk.

A fiúk tankönyveket szorongatva elindultak a nagy, modern gimnázium felé Berkeley belvárosában.

Miller visszament a házba, és gépiesen elkezdte keresni a szekrényben az aktatáskáját. Hol lehet? A fenébe, szüksége van rá. Az egész Throckmorton-akta benne van. Davidson leüvölti a fejét, ha elhagyja, mint amikor mind a Yankees győzelmét ünnepelték, és ott hagyta az aktát a True Blue kávézóban. Hol a fenében van?

Egy emlék bontakozott ki előtte, és lassan kiegyenesedett. Hát persze. Az íróasztala mellett maradt, ahová letette, miután kivette belőle a szalagokat. Miközben Fleming beszélt vele. A Történelmi Ügynökségen.

Bement a konyhába a feleségéhez.

– Figyelj, Marjorie, ma nem megyek be az irodába.

Marjorie riadtan megpördült.

– Valami baj van, George?

– Teljesen össze vagyok zavarodva.

– Megint a szénanátha?

– Nem. A fejem. Hogy hívják azt a pszichiátert, akit a háziorvos javasolt, amikor Mrs. Bentley fiának rohama volt? – Kutatott a zavaros gondolatai között. – Azt hiszem, Grunberg. A Központi Klinikán. – Az ajtó felé indult. – Beugrom hozzá. Valami nem stimmel. Nagyon nem stimmel. És nem tudom, mi.

Adam Grunberg a negyvenes évei végén járó, jól megtermett férfi volt, göndör barna hajú, szarukeretes szemüvegben. Miután Miller befejezte, Grunberg megköszörülte a torkát, lesöpörte a Brooks Bros öltönyének ujját, és elgondolkodva azt kérdezte:

– Történt valami, amíg az újságért volt? Valami baleset? Vegye végig részletesen. Felállt az asztaltól, kiment a tornácra, és elkezdett keresni a bokrok között. Aztán?

Miller a homlokát dörgölte.

– Nem tudom. Minden zavaros. Nem emlékszem rá, hogy az újságot keresem. Arra emlékszem, hogy visszamegyek a házba. Onnan világos. De előtte összekeveredik a Történelmi Ügynökséggel és a Fleminggel való vitámmal.

– És hogy volt a dolog az aktatáskával? Nézzük most azt.

– Fleming azt mondta, úgy néz ki, mint egy összenyomott, jura kori gyík. Én meg azt mondtam…

– Nem ez. Arra gondoltam, hogy a szekrényben kereste, de nem találta.

– Megnéztem a szekrényben, de nem volt ott. Az íróasztalom mellett maradt a Történelmi Ügynökségen. A Huszadik Századi Osztályon. A kiállításom mellett. – Fura kifejezés suhant át Miller arcán. – Te jó ég, Grunberg. Lehet, hogy ez az egész csak egy kiállítás? Maga és mindenki más… maguk talán nem is valóságosak, csak egy kiállítás képei.

– Az nem lenne túl kellemes – jegyezte meg Grunberg halvány mosollyal.

– Az álmokban az emberek biztonságban vannak, amíg az álmodó fel nem ébred – vágott vissza Miller.

– Szóval maga álmodik engem? – Grunberg nevetett. – Akkor illene megköszönnöm.

– Nem azért vagyok itt, mert különösebben kedvelem. Azért vagyok itt, mert ki nem állhatom Fleminget és az egész Történelmi Ügynökséget.

– Ez a Fleming. Rá gondolt, mielőtt elment az újságért?

Miller felállt, és elkezdett fel-alá járkálni a luxusirodában a bőrkárpitos fotelek és a hatalmas mahagóni íróasztal között.

– Szembe kell néznem ezzel. Kiállítási tárgy vagyok. A múlt mesterséges másolata. Fleming megmondta, hogy ilyesmi fog történni velem.

– Üljön le, Mr. Miller – mondta Grunberg nyájas, de parancsoló hangon. Amikor Miller visszaült, folytatta: – Értem, amit mond. Az az érzése, hogy maga körül minden valótlan. Amolyan díszlet.

– Kiállítás.

– Igen, kiállítás egy múzeumban.

– A N’York Történelmi Ügynökségen – mondta Miller. – R emelet, Huszadik Század szint.

– Ehhez az általános anyagtalanságérzéshez – magyarázta Grunberg – jönnek még ezen a világon túli emberek és helyek specifikus, vetített emlékei. Egy másik tartomány, amely magában foglalja ezt. Vagy fogalmazhatok úgy, hogy a valóság, amin belül ez csak egy árnyékvilág.

– Én nem látom ezt árnyéknak. – Miller keményen rácsapott a fotel bőrkarfájára. – Ez a világ teljesen valóságos. Éppen ez a baj. Elkezdtem kutatni a zajok után, és most nem jutok vissza. Istenem, egész életemben ebben a másolatban kell bolyonganom?

– Azzal tisztában van, hogy ebben az érzésben az emberiség zöme osztozik? – kérdezte tőle Grunberg. – Főleg, ha nagy stressz éri. Egyébként hol volt az újság? Megtalálta?

– Engem egyáltalán nem…

– Ez bosszúságforrás önnek? Látom, hogy erősen reagál az újság említésére.

– Hagyjuk – rázta a fejét fáradtan Miller.

– Igen, semmiség. Az újságkihordó fiú hanyagul a bokrok közé dobja, nem a tornácra. Emiatt maga mérges lesz. Újra meg újra előfordul. Korán, épp mielőtt munkába indul. Kicsiben ez jelképezi a munkájával járó összes apró frusztrációt és kudarcot. Az egész életét.

– Engem nem érdekel az újság. – Miller az órájára nézett. – Megyek. Mindjárt dél. Az öreg Davidson leüvölti a fejemet, ha nem vagyok az irodában… – Elhallgatott. – Tessék, megint.

– Mi az?

– Ez az egész! – Miller türelmetlenül mutatott ki az ablakon. – Az egész hely. Az egész világ. Ez a kiállítás.

– Van egy ötletem – mondta lassan doktor Grunberg. – Elmondom, hátha tetszik. – Rásandított Millerre. – Látott már rakétával játszó gyerekeket?

– Jézusom – nyögte elkeseredetten Miller. – Láttam teherrakétákat a Föld és a Jupiter között, amik a La Guardia űrreptéren szálltak le.

Grunberg halványan elmosolyodott.

– Csak hallgasson végig. Egy kérdés. Munkafeszültség?

– Hogy érti?

– Jó lenne a holnap világában élni – mondta Grunberg. – Robotok és rakétahajók végeznék a munkát. Hátradőlhetne, lazíthatna. Semmi aggodalom, semmi probléma. Semmi frusztráció.

– Az állásom a Történelmi Ügynökségnél sok aggodalommal és frusztrációval jár. – Miller hirtelen felállt. – Nézze, Grunberg, ez vagy egy kiállítás a Történelmi Ügynökség R szintjén, vagy én egy középosztálybeli üzletember vagyok, aki a fantáziálásba menekül. Egyelőre nem tudom eldönteni. Az egyik pillanatban azt hiszem, ez a valóság, a másikban meg…

– Azt könnyedén eldönthetjük – vágott közbe Grunberg.

– Hogyan?

– Az újságot kereste. Az ösvényen, a gyepen. Hol történt? Az ösvényen volt? A tornácon? Próbáljon meg emlékezni.

– Nem kell próbálnom. Még az aszfalton voltam. Éppen átugrottam a korláton a biztonsági ernyő mellett.

– Az aszfalton. Menjen vissza oda. Keresse meg azt a helyet.

– Miért?

– Hogy bebizonyítsa önmagának, hogy nincs semmi a másik oldalon.

Miller lassan nagy levegőt vett.

– És ha mégis van?

– Nem lehet. Maga mondta: csak az egyik világ lehet valóság. Ez a világ valóság – csapott a masszív mahagóniasztalra Grunberg –, tehát nem talál majd semmit a másik oldalon.

– Igen – mondta Miller pillanatnyi merengés után. Sajátos kifejezés ült ki az arcára. – Megtalálta a hibát.

– Milyen hibát? – hökkent meg Grunberg. – Miről…?

Miller az ajtó felé indult.

– Kezdem kapiskálni. Rossz kérdést tettem fel, hogy melyik világ a valóság. – Örömtelenül visszamosolygott Grunbergre. – Mert mindkettő valóság.

Taxit fogott, és hazaindult. Senki nem volt otthon. A fiúk iskolában, Marjorie elment vásárolni. A házból kinézve meggyőződött, hogy senki nem jár az utcán, aztán elindult az ösvényen a járda felé.

Gond nélkül megtalálta a helyet. A levegő halványan vibrált egy kis körben a parkoló szélén. A metszéspont. Mögötte halvány árnyakat látott.

Igaza volt. Ott van, valóságos. Olyan valóságos, mint alatta az aszfalt.

A kör pereme egy hosszú fémrudat metszett el. Felismerte: a biztonsági korlát az, amin át beugrott a kiállításba. Mögötte van a biztonsági ernyő. Persze kikapcsolva. És mögötte a Történelem épület szintjei és falai.

Óvatosan belépett a metszéspontba. A levegő ködösen csillámlott körülötte. A mögötte lévő formák kitisztultak. Egy sötétkék köntösű, mozgó alak. Egy kíváncsi látogató. Az alak továbbment és eltűnt. Miller most már látta a saját asztalát. A szkennert és a szalagokat. Az asztala mellett az aktatáska, ahogy hagyta.

Azt fontolgatta, hogy átlép a korláton az aktatáskáért, amikor feltűnt Fleming.

Egy belső késztetés hatására Miller visszalépett a metszésponton át, ahogy Fleming közeledett. Talán Fleming arckifejezése miatt. Mindenesetre újra az aszfalton állt, amikor Fleming megállt a metszéspont mögött vörös képpel, méltatlankodó grimasszal.

– Miller – mondta rekedten. – Jöjjön ki onnan.

Miller nevetett.

– Legyen olyan jó, és dobja ide az aktatáskámat, Fleming! Az a fura micsoda az íróasztal mellett. Megmutattam magának, emlékszik?

– Hagyja abba a játszadozást, és figyeljen rám! – förmedt rá Fleming. – Ez komoly dolog. Carnap tudja. Kénytelen voltam közölni vele.

– Gratulálok. A lojális bürokrata.

Miller lehajtotta a fejét, és rágyújtott. Leszívta, majd átfújta a metszésponton a sűrű füstfelhőt, be az R szintre. Fleming köhögve arrébb ment.

– Mi ez az izé?

– Dohány. Itt még van ilyen. Nagyon gyakori a huszadik században. Maga persze nem tud róla, mert a maga kora az időszámítás előtti második század. A hellén világ. Nem tudom, mennyire szeretne ott lenni. Nem volt valami jó a vízvezetékezés. A várható élethossz meg átkozottul rövid volt.

– Miről beszél?

– Viszont az én kutatási területemen a várható élethossz nagyon magas. És látnia kéne a fürdőszobámat. Sárga csempe. Zuhany. Még az ügynökség pihenőjében sincs ilyesmi.

– Vagyis ott akar maradni – morogta Fleming.

– Kellemes hely. No persze az átlagnál jobb helyzetben vagyok. Hadd írjam le magának. Van egy vonzó feleségem, a házasság engedélyezett, sőt szentesített ebben a korban. Van két szép fiam, akik a hétvégén a Russian Riverhez mennek. Velem és a feleségemmel élnek, a mi felügyeletünk alatt. Az Államnak még nincs ebbe beleszólása. Van egy új Buickom…

– Illúzió – hadarta Fleming. – Elmebeteg képzelgés.

– Biztos benne?

– Maga ostoba! Mindig tudtam, hogy túlságosan elfojtós típus, hogy szembenézzen a valósággal. Maga meg az anakronisztikus menedéke. Néha szégyellem, hogy teoretikus vagyok. Bárcsak mérnök lettem volna! – Fleming ajka megrándult. – Maga megőrült, ha nem tudná. Egy mesterséges kiállítás közepén áll, ami a Történelmi Ügynökség tulajdona, és csak egy rakás műanyag, drót meg támoszlop. Egy letűnt kor másolata. Utánzat. És maga inkább lenne ott, mint a való világban?

– Furcsa – jegyezte meg elgondolkodva Miller. – Ugyanezt hallottam nemrég. Nem ismer egy dr. Grunberget? Pszichiáter.

Carnap igazgató érkezett meg az asszisztensei és szakértői társaságában. Fleming gyorsan visszavonult. Miller hirtelen szembetalálta magát a huszonkettedik század egyik leghatalmasabb alakjával. Elvigyorodott, és kezet nyújtott.

– Maga elmebeteg – dörögte Carnap. – Jöjjön ki, mielőtt kirángatjuk. És ha arra kényszerülünk, magának vége. Tudja, mit csinálnak az előrehaladott elmebetegekkel. Eutanázia. Adok egy utolsó esélyt, hogy kijöjjön a hamis kiállításból…

– Sajnálom – szólt közbe Miller –, de ez nem kiállítás.

Carnap súlyos arcán meglepődés látszott. A parancsolói póz egy pillanatra eltűnt.

– Még mindig azt próbálja…?

– Ez egy időkapu – mondta halkan Miller. – Nem tud kivitetni, Carnap. Nem tud elérni. A múltban vagyok, kétszáz évvel korábban. Visszaugrottam egy korábbi létezés koordinátáira. Találtam egy hidat, és a maga kontinuumából ide jöttem. És nem tehet ellene semmit.

Carnap és a szakértői összedugták a fejüket. Miller türelmesen várt. Bőven volt ideje, úgy döntött, csak hétfőn megy be az irodába.

Egy idő múlva Carnap újra odament, de vigyázott, hogy ne lépje át a biztonsági korlátot.

– Érdekes elmélet, Miller. Ez a furcsa a pszichotikusokban. Logikus rendszert építenek a téveszméikből. A priori a maga koncepciója megállja a helyét. Belülről konzisztens. Csakhogy…

– Csakhogy?

– Csakhogy nem igaz. – Carnap visszanyerte az önbizalmát, láthatóan élvezte a beszélgetést. – Maga azt hiszi, hogy tényleg a múltban él. Való igaz, ez a kiállítás igen pontos. A maga munkájával sosem volt gond. Ezzel a korhűséggel és részletességgel egyik tárlatunk sem versenyezhet.

– Igyekeztem jól végezni a munkámat – dörmögte Miller.

– Autentikus ruhát viselt és archaikus beszédfordulatokat használt. Mindent megtett, hogy visszakerüljön. A munkájának szentelte magát. – Carnap a körmével a biztonsági korlátra koppintott. – Kár lenne lerombolni egy ilyen autentikus másolatot, Miller.

– Értem, mit akar – felelte kisvártatva Miller. – Egyetértek. Nagyon büszke voltam a munkámra, rémes lenne látni, hogy lerombolják. De azzal nem nyernének semmit. Csak az időkaput zárnák be.

– Biztos benne?

– Természetesen. A kiállítás csak egy híd, egy kapcsolat a múlttal. Átmentem a kiállításon, de már nem ott vagyok. Már a kiállításon túl vagyok – mosolygott feszesen. – A rombolás nem hat rám. De zárjon be ide, ha akar. Amúgy se akarok visszamenni. Bárcsak látná ezt az oldalt, Carnap. Kellemes hely. Szabadság, lehetőség. Alkotmányos kormány, ami a népnek felel. Ha itt nem tetszik egy állás, az ember felmond. Itt nincs eutanázia. Jöjjön át. Bemutatom a feleségemnek.

– Elkapjuk magát és az összes elmebeteg fantazmagóriáját.

– Nem hiszem, hogy bármelyik „elmebeteg fantazmagóriám” aggódna. Grunberg sem aggódott. Marjorie sem aggódik.

– Már megkezdtük a lebontás előkészítését – mondta nyugodtan Carnap. – Nem egyszerre csináljuk, hanem darabonként. Talán lesz alkalma méltányolni azt a tudományos és művészi módot, ahogy szétszedjük a képzelt világát.

– Az idejét pocsékolja. – Miller megfordult, és elindult a járdán, vissza a kavicsos ösvényre, fel a tornácra.

A nappaliban ledobta magát a fotelbe, és bekapcsolta a televíziót. Aztán kiment a konyhába egy doboz hideg sörért. Boldogan visszavitte a biztonságos, kényelmes nappaliba.

Ahogy leült a tévé elé, észrevett egy összetekert valamit a dohányzóasztalon.

Szárazon elmosolyodott. A reggeli újság, amit annyira keresett. Marjorie behozta a tejjel együtt, mint máskor, és persze elfelejtett szólni neki. Elégedetten ásított, és odanyúlt érte. Magabiztosan kihajtogatta, és elolvasta a nagy fekete főcímet:

OROSZORSZÁG TITKOS KOBALTBOMBÁJA!

A TOTÁLIS PUSZTULÁS ELKERÜLHETETLEN

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: Jack Thorne Novella és forgatókönyv: Az ingázó (The Commuter) Jack Thorne ötszörös BAFTA-díj-nyertes író és producer, olyan ismert televíziós műsorok alkotója, mint a The Last Panthers és a National Treasure. Saját filmjei a The Scouting Book for Boys és a War Book, valamint ő adaptálta vászonra Nick Hornby Hosszú út lefelé című regényét. Jack színdarabjait, mint például a Harry Potter és az elátkozott gyermek és John Boyega főszereplésével a Woyzeck, világszerte játszották.

Mit is mondhatnék Philip K. Dickről, amit még nem mondtak el? Biztos vagyok benne, hogy ebben a könyvben is sokan méltatják a látnoki vízióját és azt a képességét, hogy egy szempillantás alatt távoli helyekre repíti az olvasót. A képzelete olyan gazdag, olyan színes. Mivel sok science fictiont olvasok, mindig megkülönböztetem azokat az írókat, akiknek ötletei vannak, és azokat, akik világokat építenek. Dick univerzumokat épít.

De én legjobban azt csodálom benne – és ez vonzott Az ingázóban –, hogy mindig megtalálja a rendkívüliben a mindennapit. Egyik karaktere sem szuperhős, hanem hétköznapi ember, aki bepillant egy ablakon, és ennek megfelelően reagál. Nem változnak meg hirtelen, de ahogy a világ átalakul, ők is vele alakulnak.

A nagyapám egész életében jegyárus volt a londoni Euston metróállomáson, így aztán Az ingázó azonnal megragadott: az ötlet, hogy a szereplő esélyt kapott új lehetőségek megpillantására. Olyan helyeket látni, amelyek nem léteznek, de létezhetnének. Látni egy helyet, amit szerethetne, és ami lehetőséget nyújt neki, hogy elmeneküljön az életétől. Nem akarok többet mondani – mert nem akarom elárulni a történet fordulatait –, de mint mindig, Dick most is azt a kérdést feszegeti, hogy mit is akarunk mi, emberek. És hogy mit kéne kapnunk.

Az elmúlt évet ebben a történetben töltöttem, és még mindig kérdéseket teszek fel róla, ahogy újraolvasom. Remélem, maguk is olyan szépnek találják, mint én.

AZ INGÁZÓ

Az alacsony fickó fáradt volt, lassan furakodott a tömegben a pályaudvar pénztárához. Türelmetlenül várta a sorát, lerítt róla a kimerültség, ahogy barna kabátja lógott görnyedt vállán.

– Következő – mondta rekedten Ed Jacobson, a jegyárus.

A kis alak egy ötdollárost dobott a pultra.

– Adjon egy új bérletet. A régi lejárt. – Jacobson mögött a faliórára nézett. – Istenem, ilyen késő van?

Jacobson elvette az öt dollárt.

– Jól van, uram, egy bérlet. Hová?

– Macon Heights-ba – mondta a kis alak.

– Macon Heights. – Jacobson a menetrendre nézett. – Macon Heights. Ilyen állomás nincs.

A kisember arca gyanakodva megkeményedett.

– Ez valami vicc?

– Uram, nincs olyan állomás, hogy Macon Heights. Nem adhatok jegyet olyan helyre, ami nincs.

– Hogy érti, hogy nincs? Ott lakom!

– Az engem nem érdekel. Hat éve vagyok jegyárus, és nincs olyan hely.

A kisember szeme kidülledt a döbbenettől.

– De ott van az otthonom. Oda megyek haza minden este…

– Tessék – lökte oda a menetrendet Jacobson. – Akkor keresse meg.

A kisember maga elé húzta a menetrendet, aztán figyelmesen tanulmányozta, az ujja remegve futott végig a városok listáján.

– Megtalálta? – kérdezte Jacobson a pultra támaszkodva. – Nincs ott, igaz?

A kisember kábán ingatta a fejét.

– Nem értem. Ennek semmi értelme. Ez csakis valami tévedés lehet…

Egyszer csak nem volt ott. A menetrend a földre pottyant. A kisembernek nyoma veszett.

– Ceasar szent szelleme! – tátogott Jacobson. A menetrend a padlón hevert.

A kisember megszűnt létezni.

– És aztán? – kérdezte Bob Paine.

– Kimentem, és felvettem a menetrendet.

– Tényleg eltűnt a fickó?

– El, bizony. – Jacobson megtörölte a homlokát. – Látnia kellett volna. Úgy eltűnt, mint amikor lekapcsolják a villanyt. Az egyik pillanatban ott volt, a másikban meg már nem.

Paine cigarettára gyújtott, és hátradőlt.

– Látta már előtte?

– Nem én.

– Hány órakor volt?

– Ilyentájt. Öt körül. – Jacobson a pénztárablak felé fordult. – Jön egy hullám.

– Macon Heights. – Paine az állami városjegyzéket lapozgatta. – Egyik könyvben sincs benne. Ha újra megjelenik a fickó, beszélni akarok vele. Hívja be az irodába.

– Szívesen. Én nem akarok foglalkozni vele. Ez az egész természetellenes. – Jacobson az ablakhoz ült. – Igen, hölgyem?

– Két retúrt Lewisburgbe.

Paine elnyomta a csikket, és újabb cigarettára gyújtott.

– Nem tudok megszabadulni az érzéstől, hogy hallottam már ezt a nevet. – Felállt, és odament a falitérképhez. – De nincs benne a listában.

– Azért nincs, mert nincs is olyan hely. Naponta itt állok, és árulom a jegyeket, én ne tudnám? – Visszafordult az ablakhoz. – Igen, uram?

– Egy bérletet kérek Macon Heights-ba – mondta a kisember, és idegesen felpillantott a falra. – És siessen, kérem.

Jacobson lehunyta a szemét. Jó szorosan. De amikor kinyitotta, a kisember még mindig ott volt. Apró, ráncos arc. Ritkuló haj. Szemüveg. Elnyűtt, lötyögő kabát.

Jacobson megfordult, és odament a főnökéhez.

– Itt van. – Sápadt arccal nyelt egyet. – Ő az.

Paine szeme felvillant.

– Hozza be rögtön.

Jacobson bólintott, és visszament az ablakhoz.

– Befáradna, uram? – mutatott az ajtóra. – Az alelnök egy pillanatra szeretne beszélni önnel.

A kisember arca elsötétült.

– Miről? A vonatom rögtön indul. – Bosszúsan morogva belökte az ajtót, és belépett. – Ilyen még sosem történt. Egyre nehezebb bérletet venni. Ha lemaradok a vonatról, az önök társaságát fogom felelősségre…

– Foglaljon helyet – mutatott az íróasztala előtti székre Paine. – Maga akar bérletet venni Macon Heights-ba?

– Mi ebben a különös? Mi ütött magukba? Miért nem tudnak egyszerűen bérletet adni, mint máskor?

– Mint máskor?

A kisember látható erőfeszítéssel uralkodott magán.

– Tavaly decemberben költöztünk a feleségemmel Macon Heights-ba. Hat hónapja utazom a maguk vonalán naponta kétszer, azaz hetente tízszer. Minden hónapban veszek bérletet.

Jacobson feléje hajolt.

– Pontosan melyik vonatunkon utazik, Mr…?

– Critchet. Ernest Critchet. A B vonattal. Nem ismeri a saját menetrendjüket?

– A B vonat? – Paine megnézte a B vonat menetrendjét, a ceruzájával követte a neveket. Nem szerepelt köztük Macon Heights. – Milyen hosszú az út?

– Pontosan negyvenkilenc perc. – Critchet felnézett a faliórára. – Már ha valaha felszállok.

Paine fejben számolt. Negyvenkilenc perc. Az harminc mérföld a várostól. Felállt, és a nagy falitérképhez ment.

– Mi a baj? – kérdezte Critchet gyanakodva.

Paine harminc mérföldes kört húzott a város köré a térképen. A kör átvágott pár városon, de egyiket sem hívták Macon Heights-nak. És a B vonalon sem szerepelt.

– Milyen hely az a Macon Heights? Hányan lakják?

– Nem is tudom. Olyan ötezren. Többnyire itt vagyok a városban. Könyvelőként dolgozom a Bradshaw Biztosítónál.

– Macon Heights egy új település?

– Elég modern. Egy kicsi, kétszobás házunk van, pár éves. – Critchet nyugtalanul fészkelődött. – Akkor kaphatok bérletet?

– Sajnos – mondta Paine lassan – nem tudok önnek bérletet adni.

– Micsoda? Miért nem?

– Nem jár szerelvényünk Macon Heights-ba.

Critchet felpattant.

– Hogy érti?

– Nincs olyan hely. Nézze meg maga a térképen.

Critchet döbbentett tátogott. Aztán dühösen a falitérkép felé fordult, és feszülten vizsgálta.

– Furcsa helyzet ez, Mr. Critchet – mormolta Paine. – Nincs a térképen, és nem szerepel az állami városnyilvántartásban. Egyetlen menetrendünkben sem tűnik fel. Nincs oda szóló jegy. Mi nem…

Elhallgatott, mert a kisember hirtelen eltűnt. Az egyik pillanatban ott volt, a falitérképet böngészte. A másikban nem volt sehol. Eltűnt. Köddé vált.

– Jacobson! – hördült fel Paine. – Eltűnt!

Jacobson szeme nagyra tágult. Verejték ütött ki a homlokán.

– Valóban – mormolta.

Paine gondolataiba merülve bámulta az üres helyet, amit korábban Ernest Critchet foglalt el.

– Itt valami történik – dörmögte. – Valami roppant különös. – Felkapta a felöltőjét, és az ajtó felé indult.

– Ne hagyjon egyedül! – kérte Jacobson.

– Ha szüksége lesz rám, Laura lakásában megtalál. Az íróasztalomban megvan a száma.

– Nem most kéne lányokkal játszani.

Paine kinyitotta az ajtót.

– Kétlem, hogy ez játék.

Paine kettesével vette a lépcsőt Laura Nichols lakásánál, majd addig nyomta a csengőt, amíg ki nem nyílt az ajtó.

– Bob! – pislogott Laura meglepetten. – Minek köszönhetem…

Paine elment mellette, be a lakásba.

– Remélem, nem zavarlak meg semmiben.

– Nem, de…

– Fontos dologról van szó. Segítségre van szükségem. Számíthatok rád?

– Rám? – Laura betette utána az ajtót. A takarosan berendezett lakást félhomály uralta. Egyetlen asztali lámpa égett a sötétzöld kanapé mellett. A súlyos függönyök behúzva. A sarokban halkan szólt a lemezjátszó.

– Lehet, hogy kezdek megőrülni – rogyott le a puha, zöld kanapéra Paine. – Ezt akarom kideríteni.

– Hogyan segíthetek? – jött oda Laura lustán, karba font kézzel. Ajkai között cigaretta lógott. Kirázta hosszú haját a szeméből. – Mi jár a fejedben?

Paine hálásan mosolygott a lányra.

– Meg fogsz lepődni. Holnap kora reggel menj be a városba, és…

– Holnap reggel? Állásom van, emlékszel? És a héten egész sor beszámolót kell leadnunk.

– Nem számít. Vedd ki a délelőttöt. Menj el a nagykönyvtárba. Ha ott nem találnád meg az adatokat, menj el a megyei bíróságra, és kezdd el átnézni a régi adóbevallásokat. Addig folytasd a kutatást, amíg meg nem találod.

– De micsodát?

Paine elgondolkodva cigarettára gyújtott.

– Egy Macon Heights nevű helyet. Tudom, hogy hallottam már ezt a nevet. Évekkel ezelőtt. Érted? Nézd át a régi térképeket. Az olvasóteremben a régi újságokat, magazinokat. Jelentéseket. Városi előterjesztéseket. Az állami törvényhozás elé benyújtott előterjesztéseket.

Laura lassan leült a kanapé karfájára.

– Viccelsz?

– Nem én.

– Hány évre visszamenőleg?

– Akár tízig is, ha kell.

– Jó ég, akkor…

– Amíg meg nem találod. – Paine hirtelen felállt. – Később találkozunk.

– Elmész? Nem viszel el vacsorázni?

– Sajnálom, de nem érek rá – indult az ajtó felé Paine.

– Mit csinálsz?

Meglátogatom Macon Heights-ot.

A vonatablakon túl végtelen mezők terültek el, az egyhangúságot csak néha törte meg egy-egy tanya. Magányos telefonpóznák nyújtóztak az esti ég felé.

Paine az órájára pillantott. Már nincs messze. A vonat áthaladt egy kisvároson. Két benzinkút, útmenti bódék, televízióbolt. A vonat megállt az állomáson, csikorogtak a fékek. Lewisburg. Pár ingázó leszállt, felöltős férfiak esti újsággal. Az ajtók becsapódtak, a vonat elindult.

Paine gondolataiba merülve hátradőlt az ülésen. Critchet a falitérképet nézve tűnt el. Első alkalommal meg akkor, amikor Jacobson megmutatta neki a menetrendet. Vagyis Critchet akkor vált köddé, amikor azzal szembesült, hogy nem létezik Macon Heights. Ez lenne a rejtély kulcsa? Az egész olyan valószerűtlen volt, mint egy álom.

Paine kinézett. Mindjárt odaér… már ha létezik ez a hely. A barna szántóföldek csak nem akartak véget érni. Dombok és sík mezők. Telefonpóznák. Az autópályán kocsik suhantak, apró, fekete foltok a szürkületben.

De Macon Heights-nak se híre, se hamva.

A vonat dübörgött tovább. Paine az órájára nézett. Ötvenegy perc eltelt, és nem látott semmit, csak szántóföldeket.

A kocsi elejébe ment, és leült az ősz hajú, idős kalauz mellé.

– Hallott már valaha Macon Heights nevű helyről?

– Nem, uram.

Paine megmutatta az igazolványát.

– Biztos, hogy nem hallott ilyen helyről?

– Biztos, Mr. Paine.

– Mióta dolgozik ezen a vonalon?

– Tizenegy éve, Mr. Paine.

A következő állomáson, Jacksonville-ben Paine leszállt, és egy B vonattal visszaindult a városba. A nap már lenyugodott. Az ég majdnem fekete volt. Épp csak ki tudta venni a tájat az ablakon túl.

Izgatottan visszatartotta a lélegzetét. Még egy perc. Negyven másodperc. Van ott valami? Sík mezők. Magányos telefonpóznák. Csupasz, kietlen vidék a falvak között.

Között? A vonat robogott tovább, keresztül a sötétségen. Paine feszülten figyelt. Van odakint valami? Van bármi a szántóföldeken kívül?

Áttetsző füstgomoly nyúlt el a földek felett. Homogén ködmassza, majdnem egy mérföld hosszan. Mi az? A mozdony füstje? De ez dízelmozdony. Egy kamion az autópályán? Bozóttűz? Nem látott égő mezőt.

A vonat hirtelen lassított. Paine azonnal éber lett. A vonat lassan megállt. A fékek csikorogtak, a kocsik billegtek. Aztán csend lett.

A szemközti sorban egy könnyű kabátot viselő, magas férfi felállt, feltette a kalapját, és fürgén az ajtó felé indult. Leugrott a szerelvényről a földre. Paine lenyűgözve figyelte. A férfi sietős léptekkel elindult a sötét földeken át. Céltudatosan haladt a szürke homály felé.

Aztán a férfi felemelkedett. Jó harminc centivel a talaj felett lépkedett. Jobbra fordult. Még tovább emelkedett, most már egy méter magasan járt. Egy pillanatra ismét talajszintre ereszkedett, még mindig távolodva a vonattól. Aztán beleveszett a homályba. Eltűnt.

Paine végigsietett a sorok között, de a vonat már gyorsított. Gyorsan suhant el mellettük a táj. Paine megkereste a kalauzt. Egy holdvilágképű képű fiatalember támaszkodott a kocsi falának, egy magazint olvasott.

– Ez melyik megálló volt? – kérdezte tőle Paine.

– Tessék?

– Az előbbi megálló! Hol a fenében voltunk?

– Ott mindig megállunk. – A kalauz lassan a kabátjába nyúlt, és elővett egy köteg menetrendet. Egyet kiválasztott, és Paine-nek adta. – A B mindig megáll Macon Heights-ban. Nem tudta?

– Nem!

– Menetrend szerint. – A fiatalember felvette a ponyvamagazinját. – Ott mindig megáll. Mindig is megállt, és mindig meg is fog.

Paine izgatottan kinyitotta a menetrendet. Valóban, Jacksonville és Lewisburg között ott szerepelt Macon Heights. Pontosan harminc mérföldre a várostól.

A szürke ködmassza. A hatalmas, gyorsan formálódó felhő. Mint ami akkor jön létre. Mert valami tényleg akkor jött létre.

Méghozzá Macon Heights.

Másnap reggel ott érte a lakásában Laurát. A lány a dohányzóasztalnál ült halvány rózsaszín pulóverben és sötét nadrágban. Előtte egy rakás jegyzet, ceruza, radír és egy malátás tej.

– Hogy ment? – kérdezte Paine.

– Megszereztem az információt.

– Mi a helyzet?

– Elég sok anyag volt. – A lány a jegyzetekre koppintott. – A fontosabbakat összefoglaltam.

– Akkor halljuk.

– Augusztusban lesz hét éve, hogy a közigazgatási tanács megszavazta, hogy három új külváros létesüljön. Az egyik volt Macon Heights. Nagy vita volt róla. A legtöbb városi kereskedő ellenezte az új telepeket, mondván, hogy túl sok vásárlót vonnának el a várostól.

– Hm. Folytasd.

– Sokáig vitatkoztak, végül a háromból kettőt jóváhagytak. Waterville-t és Cedar Grovest. Viszont Macon Heights-ot elutasították.

– Értem – dünnyögte elgondolkodva Paine.

– Macon Heights vesztett. Megállapodtak kettő külvárosban, amiket azonnal meg is építettek. Te is ismered Waterville-t. Egyik délután átmentünk rajta. Kellemes kis hely.

– De Macon Heights-ot nem.

– Nem. Macon Heights-ról lemondtak.

– Szóval ez a történet. – Paine tűnődve dörzsölgette állát.

– Ez. Felfogod, hogy félnapi fizetésem ráment erre? Ma este muszáj elvinned vacsorázni. Talán más fickót kéne keresnem magamnak. Kezdem azt hinni, hogy nem is vagy olyan jó fogás.

Paine szórakozottan bólintott.

– Hét éve. – Eszébe jutott valami. – A szavazás! Mennyire volt szoros?

Laura a jegyzeteibe nézett.

– Egyetlen szavazat kellett volna.

– Egyetlen szavazat. Hét éve. – Paine kifelé indult a folyosón. – Kösz, drágám. Kezd tisztulni a dolog. Így már sokkal érthetőbb!

A ház előtt fogott egy taxit, amivel a városon keresztül a pályaudvar felé robogott. Odakint táblák és utcák száguldottak el. Emberek, üzletek és autók.

A megérzése beigazolódott. Tényleg hallotta már ezt a nevet. Hét éve. Egy elmérgesedett vita három építendő külvárosról. Kettőt jóváhagytak, egyet ejtettek és elfelejtettek.

De most, hét évvel később, az elfeledett város materializálódik. A város és a hozzá tartozó valóság meghatározatlan szelete. De miért? Változott valami a múltban? Változás történt egy múltbéli kontinuumban?

Ez elfogadható magyarázatnak tűnt. A szavazás nem sokon múlt. Macon Heights-ot majdnem elfogadták. Talán a múlt egyes részei állandó mozgásban vannak. Talán hét évvel ezelőtt az egy kritikus időszak volt. Talán sosem kristályosodott ki teljesen. Furcsa gondolat, hogy a múlt megváltozhat, miután már annyi minden történt.

Paine szeme hirtelen megakadt valamin. Gyorsan felült. Az utca túloldalán, az egyik háztömbön meglátott egy cégért. Egy kicsi, jellegtelen létesítmény felett. Ahogy a taxi elhaladt előtte, Paine előrehajolt, hogy kibetűzze.

BRADSHAW BIZTOSÍTÓ

[ÉS]

KÖZJEGYZŐ

Eltűnődött. Critchet munkahelye. Az is jön-megy? Vagy mindig is ott volt? A tábla valahogy nyugtalanította.

– Siessen – szólt a taxisra. – Menjünk gyorsabban.

Amikor a vonat lassított Macon Heights-nál, Paine gyorsan felállt, és az ajtóhoz ment. A kerekek csikorogva megálltak, és Paine leugrott a forró kavicsra. Körülnézett.

A délutáni napfényben Macon Heights tündökölt, a házak egyenletes sorokban nyúltak minden irányba. A városka közepén egy színház homlokzata magasodott.

Még színház is van. Paine elindult a sínek mentén a város felé. Az állomás mögött parkoló volt. Átvágott rajta, elment egy benzinkút mellett, és rátért a járdára.

A város főutcájára ért. Mindkét oldalt üzletek sorjáztak. Vasáru. Két vegyesbolt. Egy filléres bolt. Egy modern üzletház.

Paine zsebre tett kézzel sétált, és gyönyörködött Macon Heights-ban. Egy magas és széles bérház, a lépcsőjét egy gondnok mosta. Minden újnak és modernnek tűnt. A házak, az üzletek, a járdák. A parkolóórák. Egy barna egyenruhás rendőr éppen parkolási büntetést írt. Egyenlő térközönként fák magasodtak, takarosan megnyesve.

Elment egy nagy szupermarket mellett. Előtte ládákban gyümölcs, narancs és szőlő. Lecsippentett egy szőlőszemet, és beleharapott.

A szőlő valóságos volt. Nagy szemű, fekete szőlő, édes és érett. Pedig huszonnégy órája csak üres földet látott itt.

Belépett az egyik vegyesboltba. Átlapozott pár magazint, majd leült a pulthoz. A pirospozsgás pincérnőtől kért egy csésze kávét.

– Aranyos kis város – jegyezte meg, ahogy a nő kihozta a kávét.

– Az, ugye?

– Mióta… – habozott Paine – mióta dolgozik itt?

– Három hónapja.

– Három hónapja? – Paine megnézte magának a begyes kis szőkét. – Itt él Macon Heights-ban?

– Igen.

– Mióta?

– Pár éve. – A lány odament kiszolgálni egy fiatal katonát, aki szintén leült a pultnál.

Paine kávézott és dohányzott, közben a kint járkáló embereket nézte. Közönséges emberek. Férfiak és nők. Főleg nők. Egyeseknél szatyor vagy kerekes bevásárlótáska. Autók gördültek ráérősen. Álmos kis külváros. Modern, felső középosztálybeli. Jómódú városka, nem nyomornegyed. Kicsi, vonzó házak. Az üzleteknél füvesített előkert és neontábla.

Középiskolások tódultak be nevetve és lökdösődve. Két színes szvetteres leányzó ült le mellé, és limonádét kértek. Vidáman csevegtek, Paine elcsípett néhány beszélgetésfoszlányt.

Tűnődve nézte őket. Valóságosak bizony. Rúzs és vörös köröm. Pulóver és ölnyi tankönyv. Több száz középiskolás zsúfolódott be a boltba.

Paine fáradtan dörgölte a homlokát. Lehetetlen. Talán elment az esze. A város valóságos. Az utolsó részletig. Mindig is lehetett. Egy város nem szökhet fel csak úgy a semmiből, egy szürke felhőből. Ötezer ember, házak, utcák és üzletek.

Üzletek. Bradshaw Biztosító.

Dermesztő felismerés nyilallt belé. Hirtelen megértette. Ez a dolog terjed. Macon Heights-on túlra. A városba. Maga a város is változik. Bradshaw Biztosító. Critchet munkahelye.

Macon Heights nem létezhet anélkül, hogy kihatna a város életére. Összekapcsolódnak. Ötezer ember jött a városból. A munkájuk. Az életük. A várost is érinti a változás.

De vajon mennyire?

Paine negyeddollárost dobott a pultra, és kisietett a boltból. Az állomás felé tartott. Vissza kell jutnia a városba. A változás… Laura még ott lehet? És a saját élete biztonságban van?

Rémület fogta el. Laura, a dolgai, a tervei, a reményei és álmai. Macon Heights hirtelen lényegtelenné törpült. A saját világa forog veszélyben. Csak egy dolog számít. Meg kell győződnie róla, hogy a saját élete még megvan. Hogy nem érintette a Macon Heights-ból kifelé gyűrűző változás.

– Hová lesz, barátom? – kérdezte a taxis, ahogy Paine kirohant a pályaudvarról.

Paine megadta neki a lakása címét. A taxi kikanyarodott a forgalomba. Paine nyugtalanul dőlt hátra. Az ablakon túl utcák és irodaépületek suhantak el. Irodisták tették le a munkát, és csoportosan ácsorogtak az utcán.

Mekkora a változás? Egy épületsorra koncentrált. Az a nagy üzletház mindig ott volt? Mellette egy kis, koromfekete üzlet. Azt még sosem látta.

NORRIS LAKBERENDEZÉS

Erre nem emlékszik. De hogy lehetne biztos benne? Össze volt zavarodva. Honnan tudhatná?

A taxi kitette a bérház előtt. Paine egy pillanatig téblábolt, körülnézett. A háztömb végén az olasz delikátesz tulajdonosa éppen kitekerte a ponyvatetőt. Észrevette már ezt a delikáteszt?

Nem emlékezett.

Mi lett a szemközti nagy húspiaccal? Csak takaros kis házakat látott, régi házakat, amik jó régóta ott lehettek. Volt ott egyáltalán húspiac? A házak szilárdnak tűntek.

A következő háztömbön egy borbélyüzlet csíkos cégére fénylett. Az a borbély mindig ott volt?

Talán igen, talán nem. Minden mozgásban volt. Új dolgok jöttek létre, régiek tűntek el. A múlt változik, és az emlékezet a múlthoz kötődik. Hogyan bízhatna az emlékezetében? Hogyan lehet biztos?

Átjárta a rettegés. Laura. A világa…

Paine felrohant a bérház lépcsőjén, és berontott a kapun. Felrohant a szőnyegpadlós lépcsőn a másodikra. A lakás ajtaja nem volt kulcsra zárva. Torkában dobogó szívvel benyitott, némán fohászkodva.

A nappaliban sötétség és csend honolt. A függöny félig behúzva. Vadul nézett körül. A világoskék kanapé, a karfáján magazinok. Az alacsony, világos tölgyfa asztal. A televízió. De a szoba üres volt.

– Laura!

A lány riadt tekintettel bukkant elő a konyhából.

– Bob! Mit keresel itthon? Valami baj van?

Paine megnyugodott.

– Szia, drágám. – Megcsókolta, magához szorította. Laura teste forró volt, és tapintható, abszolút valóságos. – Nem, semmi baj. Minden rendben.

– Biztos?

– Biztos. – Paine reszketve levetette a kabátját, és a kanapé hátára dobta. Körbejárt a szobában, megvizsgálta a tárgyakat, visszatért az önbizalma. Az ismerős, kék kanapé, karfáján ott vannak a cigaretta égésnyomai. Az elnyűtt lábtartó. Az íróasztal, aminél éjjelente dolgozik. A könyvespolc mögött a falnak támasztott horgászbotja.

A nagy televízió, amit a múlt hónapban vett, az is biztonságban van.

Minden, amije van, érintetlen. Háborítatlan.

– Még fél óra kell a vacsorának – vette le a kötényét feszengve Laura. – Nem vártalak haza ilyen korán. Egész nap lézengtem, de a tűzhelyt lemostam. Egy ügynöktől kaptam új tisztítószermintát.

– Semmi gond. – Paine a kedvenc Renoir-másolatát nézte a falon. – Ráérsz. Jó újra látni ezeket a dolgokat. Én…

A hálóból sírás hallatszott. Laura felkapta a fejét.

– Azt hiszem, felébresztettük Jimmyt.

– Jimmyt?

Laura felnevetett.

– Csak nem felejtetted el a saját fiadat, drágám?

– Dehogy – dörmögte Paine bosszúsan. Lassan követte Laurát a hálóba. – Csak egy pillanatra minden olyan különösnek tűnt. – Összevont szemöldökkel végigsimított a homlokán. – Furcsának és ismeretlennek, olyan… zavarosnak.

A bölcső felett állva nézték a babát. Jimmy felnézett a szüleire.

– Biztosan a naptól – vélte Laura. – Iszonyú a forróság.

– Igen, az lehet. De most már jól vagyok. – Paine lehajolt, és megbökte a babát. Aztán átkarolta, és magához ölelte a feleségét. – Biztos csak a nap. – Az asszony szemébe nézett, és mosolygott.

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: David Farr Novella és forgatókönyv: Seholsincs bolygó (Impossible Planet) David Farr színházi és filmes író/rendező. Legismertebb műve az Éjszakai szolgálat tévésorozat, amelynek a forgatókönyvét írta, és a The Ones Below nagyjátékfilm, amit ő írt és rendezett. Szintén ő készítette a 2011-es Hanna – Gyilkos természet című mozifilm forgatókönyvét, és jelenleg ennek tévésorozat-adaptációján dolgozik.

A Seholsincs bolygó nagyon rövid novella. Alig pár oldal, és egyetlen egyszerű ötlet az egész, de amikor olvastam, beleszerettem az alapgondolatba: két galaktikus senkiházi ki akar fosztani egy NAGYON idős hölgyet úgy, hogy egy űrhajóval elviszik furikázni a nagy semmibe. De ki csap be kit?

Philip K. Dick egyik nagy adottsága, hogy még a legegyszerűbb történetei is időtlen témákat vetnek fel. A Seholsincs bolygó a veszteségről, a múltról és az emlékezetről szól, és arról a félelmünkről, hogy a földi élet illékony, és valószínűleg halálra van ítélve. A novella felteszi a kérdést: mit is jelent embernek lenni, és szerepel benne egy robot, ami érzelmileg gazdagabbnak tűnik, mint a halandó főszereplők. Ez továbbvezet ahhoz a kérdéshez, hogy mit is jelent a lélek.

A történet tulajdonképpen egy erkölcsi tanmese. Miközben átdolgoztam, kibővítettem egy furcsán romantikus elemmel, ami nincs a történetben, csak eszembe jutott. Ez az adaptálás öröme. Az ember kiás az eredetiből egy olyan gondolatot, ami ott rejlik ugyan benne, de nincs konkrétan kimondva. Mint jelen esetben az elveszett szerelem, az elveszett paradicsom és a lehetőség, hogy visszanyerhessük azt.

Rövidsége ellenére a Seholsincs bolygót áthatja a különös veszteségérzet és a nosztalgia sok minden iránt, de leginkább egy olyan Föld után, ami már nem létezik.

Vagy mégis?

SEHOLSINCS BOLYGÓ

– Ez a nő csak áll ott – mondta Norton idegesen. – Beszélnie kell vele, kapitány.

– Mit akar?

– Jegyet. Süket, mint a nagyágyú. Csak áll ott, mered előre, és nem hajlandó elmenni. A frászt hozza rám.

Andrews komótosan felállt.

– Jól van, beszélek vele. Küldje be.

– Köszönöm. – A folyosóról behallatszott, hogy Norton azt mondja: – A kapitány fogadja. Jöjjön.

A pilótafülke előtt mozgás támadt. Fém villant. Andrews hátratolta az asztali szkennert, és várakozva állt.

– Ide. – Norton farolt be a pilótafülkébe. – Erre. Így ni.

Mögötte egy töpörödött öregasszony csoszogott, egy csillogó robotszolga támogatta. A termetes robornyik és a vén matróna bearaszoltak a pilótafülkébe.

– Tessék, a papírjai. – Norton egy mappát csúsztatott a térképasztalra. A hangjában döbbenet volt. – Háromszázötven éves. Az egyik legidősebb. A Riga II-ről.

Andrews átlapozta a mappát. Az öregasszony némán állt az asztal előtt, egyenesen előrenézett. A szeme halványkékre fakult, akár a régi porcelán.

– Irma Vincent Gordon – mormolta Andrews. Felnézett. – Így van?

Az öregasszony nem válaszolt.

– Teljesen süket, uram – szólalt meg a robornyik.

Andrews fölmordult, és visszaadta a mappát. Irma Gordon volt a Riga-rendszer egyik első telepese. Származása ismeretlen. Biztos az űrben született az egyik régi szub-C hajón. Furcsa érzés fogta el Andrewst. Ez az aprócska, vén alak évszázadokat megélt. Micsoda változások tanúja lehetett!

– Utazni akar? – kérdezte a robornyikot.

– Igen, uram. Azért jött ide az otthonából, hogy jegyet vásároljon.

– Kibírja az űrutazást?

– A Rigáról jött ide a Fomalhaut IX-re.

– És hová akar menni?

– A Földre, uram – felelte a robornyik.

– A Földre?! – Andrewsnak leesett az álla. Idegesen káromkodott. – Hogy érti?

– A Földre óhajt utazni, uram.

– Látja? – dörmögte Norton. – Tisztára elment az esze.

Andrews az íróasztala szélét szorongatva megszólította az öregasszonyt: – A Földre nem tudunk jegyet adni, asszonyom.

– Nem hallja magát, uram – mondta a robornyik.

Norton keresett egy darab papírt. Leírta nagybetűkkel:

A FÖLDRE NEM ADHATOK JEGYET.

Felmutatta. Az öregasszony tekintete végigaraszolt a szavakon. Az ajka megrándult.

– Miért nem? – kérdezte végül. A hangja erőtlen és száraz volt. Akár a gaz susogása.

Norton lefirkantotta a választ:

NINCS OLYAN HELY.

Komoran odaírta:

MÍTOSZ. LEGENDA. SOSEM LÉTEZETT.

Az öregasszony fakó szeme elhagyta a szavakat, tekintetét Andrewsra emelte, az arca kifejezéstelen maradt. Andrewst nyugtalanság fogta el. Mellette Norton idegesen izzadt.

– Jézusom – morogta Norton –, küldje el innen. Még megátkoz bennünket.

– Nem tudja megértetni vele? – kérdezte Andrews a robornyiktól. – Nincs olyan hely, hogy Föld. Ezerszer bebizonyították. Nem létezett egyetlen ősbolygó. Minden tudós egyetért, hogy az emberi élet egyszerre jelent meg az egész…

– A Földre szeretne utazni – mondta a robornyik türelmesen. – Háromszázötven éves, abbahagyták a létfenntartó kezeléseket. Mielőtt meghal, szeretne eljutni a Földre.

– De az csak egy mítosz! – fakadt ki Andrews. Kinyitotta és becsukta a száját, de nem jött ki rajta több szó.

– Mennyi? – kérdezte az öregasszony. – Mennyi?

– Nem megy! – kiabálta Andrews. – Nincs…

– Van egy kiló pozitívunk – közölte a robornyik.

Andrews elhallgatott.

– Ezer pozitív. – Elsápadt a megdöbbenéstől. Az állkapcsát összeszorította, arcából kiszaladt a szín.

– Mennyi? – kérdezte megint az öregasszony. – Mennyi?

– Az elég lesz? – kérdezte a robornyik.

Andrews egy pillanatig csak némán nyelt. Aztán megjött a hangja.

– Persze. Miért ne?

– Kapitány, megőrült?! – méltatlankodott Norton. – Tudja, hogy a Föld nem létezik. Hogy a fenébe…?

– Persze, elvisszük. – Andrews lassan, remegő kézzel begombolta egyenruháját. – Elvisszük, ahová csak menni akar. Mondja meg neki. Ezer pozitívért örömmel elvisszük a Földre. Rendben?

– Természetesen – felelte a robornyik. – Sok évtized óta gyűjt erre. Azonnal átadja az ezer pozitívot. Magával hozta.

– Figyeljen, ezért húsz évet is kaphat – győzködte Norton. – Elkobozzák az ingóságait, elveszik a működési engedélyét, és…

– Pofa be! – Andrews a rendszeren belüli vidküldő tárcsázóját tekergette. Alattuk a hajtóművek harsogva remegtek. Az imbolygó hajó elérte a mélyűrt. – A Centaurus II központi információs könyvtárát kérem – mondta a mikrofonba.

– Még ezer pozitívval sem tudja megcsinálni. Senki sem tudja. Nemzedékeken át kutattak a Föld után. Hajóflották kutattak át minden molyette bolygót az egész…

A vidküldő kattant:

– Centaurus II.

– Az információs könyvtárat kérem.

Norton megragadta Andrews karját.

– Kérem, kapitány, még két kiló pozitívért sem…

– A következő információt kérem – mondta Andrews a vidmikrofonba. – Minden ismert tényt a Föld nevű bolygóról, az emberi faj legendás szülőbolygójáról.

– Nincsenek ismert tények – érkezett a könyvtárfelügyelő közömbös hangja. – A szócikk a „mese” kategóriába került besorolásra.

– Akkor milyen meg nem erősített, de széles körben ismert legenda maradt fenn?

– A Földről szóló legtöbb legenda elveszett a 4-B33a számú Centaur–Riga-konfliktus alatt. Csak töredékek maradtak fenn. A Földről többféle leírás található: nagy, gyűrűs bolygó három holddal; kis, erdős bolygó egyetlen holddal; egy fehér törpe körül keringő tízbolygós rendszer első bolygója…

– Mi a legrégebbi fennmaradt legenda?

– Az 5-C2 1r Morrison-jelentés elemezte a legendás Föld összes etnikai és szubliminális beszámolóját. A végkövetkeztetés szerint a Föld egy kilencbolygós rendszer harmadik bolygója, egyetlen holddal. Ezen kívül a legendák semmiben nem egyeznek.

– Értem. Egy kilencbolygós rendszer harmadik bolygója. Egyetlen holddal. – Andrews megszakította az áramkört, és a képernyő kiürült.

– Szóval? – kérdezte Norton.

Andrews felpattant.

– Az öregasszony biztos ismer minden legendát. – Lefelé mutatott, az alattuk lévő utasszállásra. – Tisztázni akartam a dolgot.

– Miért? Mit akar csinálni?

Andrews kinyitotta a nagy csillagtérképet. Végighúzta ujját a tárgymutatón, a szkenner feldolgozta a keresőszót. A gép egy pillanat múlva kiadott egy kártyát.

Andrews felkapta a térképet, és betáplálta a robotpilótába.

– Az Emphor-rendszer – mormolta.

– Az Emphor? Oda megyünk?

– A térkép szerint kilencven olyan rendszer van, aminek kilenc bolygója van, és a harmadik bolygóhoz tartozik egy hold. A kilencvenből az Emphor a legközelebbi. Oda indulunk.

– Nem értem – akadékoskodott Norton. – Az Emphor egy sima kereskedőrendszer. Az Emphor III még csak nem is D osztályú ellenőrző pont.

Andrews kapitány ravaszul mosolygott.

– Az Emphor III harmadik bolygó a kilencből, egyetlen holddal. Minket az érdekel. Tudhat bárki többet a Földről? – Lepillantott. – Ő tudhat többet a Földről?

– Á, már kezdem kapiskálni – felelt cinkosan Norton.

Az Emphor III némán forgott alattuk. Fakóvörös glóbusz a sápadt felhők mögött, az égett és elmart felszínt ősi tengerek alvadt maradványai nyaldosták. Repedt, erodált sziklák meredtek felfelé. A síkságokat feltúrták és lecsupaszították. Hatalmas gödrök csúfították a felszínt, akár tátongó tályogok.

Norton arcára kiült az undor.

– Ezt nézze! Van odalent egyáltalán élet?

Andrews a homlokát ráncolta.

– Nem tudtam, hogy ennyire kizsigerelték. – Dühösen odament a robotpilótához. – Lennie kell odalenn egy horognak. Megpróbálom megtalálni.

– Horog? Úgy érti, hogy laknak ezen a szemétdombon?

– Pár emphorita. Valami degenerált kereskedőkolónia. – Andrews megnézte a kártyát. – Néha jönnek kereskedőhajók. A Centaur–Riga-háború óta elég bizonytalan a kapcsolat ezzel a régióval.

A folyosón hirtelen zaj támadt. A csillogó robornyik és Mrs. Gordon léptek be a pilótafülkébe. Az öregasszony arca megelevenedett az izgalomtól.

– Kapitány! Az ott… az ott lent a Föld?

– Igen – bólintott Andrews.

A robornyik a nagyképernyőhöz vezette Mrs. Gordont. Az öregasszony arca megrándult, hullámzó érzelmek rendezték át barázdás vonásait.

– El sem tudom hinni, hogy az tényleg a Föld. Lehetetlennek tűnik.

Norton éles pillantást vetett Andrewsra.

– Az a Föld – jelentette ki Andrews, nem viszonozva Norton pillantását. – A holdja hamarosan felbukkan.

Az öregasszony nem szólt. Háttal állt neki.

Norton kapcsolatba lépett az automata horoggal, és rákapcsolta a robotpilótát. A hajótest megremegett, majd ereszkedni kezdett, ahogy az Emphor vonósugara elkapta.

– Leszállunk – mondta Andrews az öregasszonynak, megérintve a vállát.

– Nem hallja magát, uram – mondta a robornyik.

– Hát, látni azért lát – dörmögte Andrews.

Alattuk gyorsan közeledett az Emphor III lyuggatott, megcsonkított felszíne. A hajó behatolt a felhőzónába, átsuhant rajta, és egy kietlen síkság felett siklott, melynek szélei belevesztek a messzeségbe.

– Mi történt itt? – kérdezte Norton Andrewst. – Háború?

– Háború. Bányászat. És amúgy is öreg bolygó. A gödrök valószínűleg bombakráterek. A hosszabb árkok talán markolónyomok. Ezt a helyet aztán rendesen kiaknázták.

Csorba hegycsúcsok csálé sora suhant el alattuk. Egy óceán maradványához közeledtek. Sötét, egészségtelen víz csobogott alattuk, egy hatalmas tenger tele sóval és szeméttel, partjait elborította a törmelék.

– Miért ilyen? – szólalt meg hirtelen Mrs. Gordon. Kétség suhant át az arcán. – Miért?

– Hogy érti? – kérdezett vissza Andrews.

– Nem értem. – Az öregasszony bizonytalanul nézte a felszínt. – Nem ilyennek kéne lennie. A Föld zöld. Zöld és élő. Kék víz és… – A hangja nyugtalanul elhalt. – Miért?

Norton papírt fogott, és leírta:

A KERESKEDELMI VÁLLALKOZÁSOK KIZSIGERELTÉK.

Mrs. Gordon remegő szájjal olvasta. Egy görcs haladt át sovány, aszott testén.

– Kizsigerelték…! – kiáltott fel élesen. – Nem ilyennek kéne lennie! Nem akarom, hogy ilyen legyen!

A robornyik megfogta a karját.

– Pihennie kell. Visszakísérem a kabinjába. Kérem, értesítsenek, ha leszálltunk!

– Persze. – Andrews esetlenül bólintott, ahogy a robornyik elvezette az öregasszonyt a képernyőtől. Keze a korlátot markolta, idős arcát eltorzította a félelem és a döbbenet.

– Valami nem stimmel – motyogta. – Miért ilyen? Miért…

A robornyik kivezette a pilótafülkéből. A hidraulikus biztonsági ajtó elvágta az asszony sopánkodását.

Andrews engedett feszes testtartásán.

– Istenem. – Reszketve cigarettára gyújtott. – Mekkora patáliát tud csapni.

– Mindjárt lent vagyunk – mondta Norton jegesen.

Ahogy óvatosan kiléptek, hideg szél csapta meg őket. A levegő rossz szagú volt, savanyú és avas. Mint a záptojás. A szél sót és homokot fújt az arcukba.

Pár mérföldre nyújtózott a sűrű tenger. Hallották, hogy halkan, cuppogva locsog. Néhány madár suhant el a fejük felett némán, nagy szárnyuk hangtalanul verdesett.

– Ez aztán nyomasztó hely – morogta Andrews.

– Az – értett egyet Norton. – Kíváncsi vagyok, az öreg hölgy mit gondol.

A rámpán már jött is a csillogó robornyik, az apró öregasszonyt támogatta. Az ingatagon, bizonytalanul mozgott, a robornyik fémkarját markolta. Törékeny teste körül hideg szél csapdosott. Egy pillanatra megtántorodott, majd továbbindult, és a rámpáról lelépett az egyenetlen talajra.

Norton a fejét rázta.

– Rosszul fest. Ez a levegő. Meg a szél.

– Tudom. – Andrews visszasétált a robornyikhoz és Mrs. Gordonhoz. – Hogy van?

– Nincs jól, uram – felelte a robornyik.

– Kapitány… – rebegte az öregasszony.

– Mi az?

– Mondja meg az igazat. Ez… ez tényleg a Föld? – Feszülten figyelte a kapitány ajkát. – Esküszik rá? Megesküszik? – kérdezte sipítozó hangon.

– A Föld hát! – vágta rá bosszúsan Andrews. – Már mondtam. Persze hogy a Föld.

– Nem úgy néz ki, mint a Föld – ismételgette Mrs. Gordon rémülten. – Nem úgy néz ki, kapitány. Tényleg a Föld?

– Igen!

Az öregasszony tekintete az óceán felé vándorolt. Különös kifejezés pislákolt fel fáradt arcán, fakó szemében kíváncsiság gyúlt. – Az víz? Látni akarom.

Andrews Nortonhoz fordult.

– Hozza ki a siklót. Vigye, ahová csak kéri.

– Én? – hőkölt hátra mérgesen Norton.

– Ez parancs.

– Jó. – Norton vonakodva visszament a hajóra. Andrews komoran cigarettára gyújtott, és várt. Nemsokára kiemelkedett a hajóból a sikló, és feléjük suhant a hamu felett.

– Mutassa meg neki, amit csak látni akar – mondta Andrews a robornyiknak. – Norton majd elviszi magukat.

– Köszönöm, uram – felelte a robornyik. – Mrs. Gordon hálás lesz. Egész életében el akart jutni a Földre. A nagyapja mesélt neki róla. Hiszi, hogy az a Földről jött réges-régen. Mrs. Gordon nagyon idős. Családja utolsó élő tagja.

– De a Föld csak… – Andrews elharapta. – Úgy értem…

– Igen, uram, de ő nagyon idős. És sok-sok évet várt. – A robornyik az öregasszony felé fordult, és gyengéden a sikló felé vezette. Andrews az állát dörgölve, rosszkedvűen nézett utánuk.

– Jól van – érkezett Norton hangja a siklóból. Kinyitotta az ajtót, a robornyik óvatosan bevezette az öregasszonyt. Az ajtó bezárult mögöttük.

A következő pillanatban a sikló elsüvített a sós síkság felett a rút óceán felé.

Norton és Andrews nyugtalanul járkáltak a parton. Sötétedett. A szél sófüggönyt vert fel. Az iszapos lapály bűzlött a sűrűsödő homályban. A távolban a hegyek vonala csendbe és homályba veszett.

– Folytassa – nógatta Andrews. – Aztán?

– Ennyi volt – felelte Norton. – Kiszálltak a siklóból. Ő meg a robornyik. Én nem. Álltak, és nézték az óceánt. Aztán egy idő után az öregasszony visszaküldte a robornyikot a siklóba.

– Miért?

– Nem tudom. Gondolom, egyedül akart lenni. Egy ideig ott állt. A parton. Nézte a vizet. A szél erősödött. Aztán hirtelen összerogyott. Elterült a hamun.

– És aztán?

– Én még magamhoz se tértem, a robornyik már kiugrott, és odarohant. Felemelte. Egy pillanatig állt, majd elindult a víz felé. Kiugrottam a siklóból, kiabáltam. A robornyik belegázolt a vízbe, és eltűnt. Elsüllyedt a sárban és mocsokban. Eltűnt. – Norton megborzongott. – Az öregasszony testével együtt.

Andrews dühösen elhajította a cigarettát, ami izzón gurult el mögöttük.

– És?

– Semmi. Egy pillanat alatt történt. Ott állt, és nézte a vizet. Hirtelen megborzongott. Mint egy száraz ág. Aztán csak úgy kiszállt belőle az erő. És mire megértettem volna, mi történik, a robornyik kiugrott a siklóból, és eltűnt vele a vízben.

Most már szinte teljesen besötétedett. Hatalmas felhők úsztak a halvány csillagok elé. Egészségtelen éjjeli kigőzölgések és hulladékszemcsék. Egy nagy madárraj repült át némán a horizonton.

A hegyek mögött felkelt a hold. Egy beteg, kietlen, halványsárga golyó. Mint a régi pergamen.

– Menjünk vissza a hajóba – mondta Andrews. – Nem tetszik nekem ez a hely.

– Nem értem, miért történt ez az öregasszonnyal – ingatta a fejét Norton.

– A szél. Radioaktív mérgek. Egyeztettem a Centaurus II-vel. A háború tönkretette az egész rendszert. Ez a bolygó halálos roncs.

– Akkor nem…?

– Nem vonnak felelősségre érte. – Csendben mentek tovább. – Nem kell magyarázkodnunk. Világos. Ha bárki idejön, pláne egy idős ember…

– Csak éppen senki nem jön ide – mondta keserűen Norton –, főleg nem egy idős ember.

Andrews nem felelt. Leszegett fejjel, zsebre dugott kézzel ballagott. Norton némán követte. Felettük a hold egyre fényesedett, ahogy előtűnt a felhőtakaró mögül az ég egy tiszta foltján.

– Egyébként ez volt az utolsó utam magával – szólalt meg Norton Andrews mögött hideg, távolságtartó hangon. – Hivatalos áthelyezési kérelmet nyújtottam be.

– Ó.

– Gondoltam, szólok. És a kiló pozitívból is megtarthatja a részemet.

Andrews elvörösödött, és megszaporázta a lépteit, maga mögött hagyva Nortont. Az öregasszony halála megrázta. Cigarettára gyújtott, majd eldobta.

A fenébe is, nem ő a hibás. Öreg volt. Háromszázötven éves. Szenilis és süket. Egy megsárgult levél, amit elsodort a szél. A mérgező szél, ami szakadatlan csapdos és süvölt a bolygó tönkretett felszínén.

A tönkretett felszín. Sóhamu és törmelék. Az omladozó hegyek. És a csend, az örök csend. Csak a szél és a sűrű, poshadt víz loccsanása. És fent a sötét madarak.

Valami csillant. Valami a lábánál a sós hamuban. Visszatükrözte a hold sápadt fényét.

Andrews lehajolt, és a sötétben tapogatott. Az ujjai valami keményre záródtak. Felvette az apró korongot, és megnézte.

– Különös – mondta.

Már kint voltak a mélyűrben, a Fomalhaut felé száguldottak, akkor jutott eszébe a korong.

Otthagyta a műszerfalat, és a zsebében kutatott.

A korong kopott és vékony volt. És szörnyen öreg. Andrews ráköpött, és addig dörgölte, amíg el nem tudta olvasni. Halvány kép, más semmi. Megfordította. Tantusz? Alátét? Érme?

A hátulján pár értelmetlen betű. Valami ősi, elfeledett írás. A fénybe tartotta.

E PLURIBUS UNUM[1]

Vállat vont, az ősi fémdarabot a szemétégetőbe dobta, majd a csillagtérképre fordította a figyelmét, hogy hazataláljon.

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: Dee Rees

Novella: Az akasztott idegen (The Hanging Stranger)

Forgatókönyv: Kill All Others

Dee Rees amerikai forgatókönyvíró és rendező, egész estés filmjei a Pariah, a Bessie és a Mudbound, utóbbit a Netflix fedezte fel a Sundance Filmfesztiválon 2017-ben.

„Hazafelé tartanak – és az agyuk halott.”

Ez a sor kiemelkedik Az akasztott idegen narratívájából, és ez a ragyogó sor vett rá, hogy ezzel a novellával foglalkozzak. Ed Loyce kalauzol bennünket a kollektív tudattalan rémálomvilágában, ő az utolsó „racionális” ember egy irracionális világban, és finom perverzitással ő az, aki őrültnek érzi magát. Ebben a történetben a szörnyűség fényes nappal történik, és a szörnyek köztünk járnak.

A novellában a látvány szó szerinti és fizikai: a főtéren felakasztott ember. De átvitt értelemben Philip K. Dick azt mutatja meg, hogy a való életben ez lehet sokkal sötétebb, sokkal aljasabb. Lehet egy szó, egy hozzáállás, egy ötlet. És a nemtörődömség az igazi rém, ami pusztít: „Hazafelé tartanak – és az agyuk halott.”

Ahogy Ed Loyce kétségbe vonja a saját ítélőképességét, mi, olvasók is kétségbe vonjuk a megbízhatóságát szemtanúként. Tényleg látja, amit lát? Talán túlreagál valamit, amit könnyűszerrel meg lehetne magyarázni? Talán nem is olyan rossz a helyzet. A paranoia hajtja a történetet, és a végére kicsit jobban értjük, hogy mi is az, amit nem látunk.

Egy olyan társadalomban, ahol szakértőkre, elemzőkre és a közösségi média különféle formáira hagyatkozunk, s ezek alakítják a szemléletünket, megmondják, mit érezzünk és gondoljunk, az önelégültség és az apátia ikervírusa könnyen behatol a pszichénkbe. Elzsibbaszt bennünket. Az „idegen erő”, ami megtámadja az elménket, valójában a saját teremtményünk.

A 2016-os elnökválasztási kampány idején adaptáltam ezt a novellát forgatókönyvnek. Tombolt a vak és ostoba sovinizmus. Sok veszedelmes ötletet felvetettek, éltettek és hagytak terjedni. Sok vita folyt a „konkrétság” kontra túlzásról, sok vita volt a szólásszabadságról, sok vita a hazafiságról. Ez nem történik meg, mondták. Amit látunk, azt nem látjuk, mondták. Amit hallunk, azt nem gondolják komolyan, mondták. Sok vita folyt a rosszról. Nem láttuk.

Egy holttest lógott a téren.

AZ AKASZTOTT IDEGEN

Délután ötkor Ed Loyce megmosakodott, magára dobta zakóját és kalapját, kiállt a kocsijával, és elindult a városon keresztül a tévéboltjába. Fáradt volt: a háta és a válla hasogatott, miután egész nap földet ásott ki a pincéből, és talicskával a hátsó udvarba hordta. De negyven évéhez viszonyítva egész jól bírta. Janet vehet egy új vázát abból a pénzből, amit ezzel megspórolt, és büszke volt rá, hogy saját maga hozza rendbe az alapokat.

Sötétedett. A lenyugvó nap hosszú sugaraiban fáradt és komor arcú ingázók siettek hazafelé, táskákat és csomagokat cipelő asszonyok, az egyetemről kiszabadult diákok vegyültek bolti eladókkal, kereskedőkkel és hajszolt titkárnőkkel. Megállította Packardját egy piros lámpánál, majd újra elindult. Az üzlet nélküle is nyitva tartott; csak annyi időre szalad be, hogy elengedje vacsorázni a segédeket, átfussa a napi forgalmat, esetleg nyélbe üssön pár üzletet. Éppen a városi park mellett hajtott el: kis, zöld négyzet az utca közepén. A LOYCE TV-ELADÁS ÉS -SZERVIZ előtt nem volt szabad parkolóhely. Káromkodott egyet az orra alatt, majd megfordult az úton. Ismét elhaladt a kis, zöld négyzet mellett, melynek közepén egy magányos ivókút, egy pad és egy szál lámpaoszlop árválkodott.

Valami lógott az oszlopon. Egy alaktalan, sötét tömeg lengedezett enyhén a szélben. Mintha valami bábu volna. Loyce letekerte az ablakot, és kilesett. Mi a fene ez? Valamiféle kiállítási tárgy? Néhanapján a kereskedelmi kamara ki szokott állítani ezt-azt a téren.

Megint megfordult a kocsival. Ahogy elhaladt a park mellett, a sötét tömegre összpontosította figyelmét. Nem bábu volt. Kiállítási tárgynak pedig elég furcsa. A nyakán felborzolódott a szőr, és görcsösen nyelt egyet. Verejték folyt végig az arcán és a kezén.

Egy test volt. Egy emberi test.

– Ezt nézzétek! – kiáltotta Loyce. – Gyertek ki!

Don Fergusson bukkant elő lassan a boltból, méltóságteljesen begombolva halszálkás zakóját.

– Komoly vevőm van, Ed. Nem hagyhatom a kuncsaftomat faképnél.

– Látod? – mutatott Ed a sűrűsödő homályba. A lámpaoszlop élesen elvált az ég hátterétől a rajta lengő tömeggel együtt. – Azt ott. Mióta lóg az a valami ott? – A hangja izgatottan felcsattant. – Mi a franc van itt mindenkivel? Hogy sétálhatnak el mellette csak úgy?

Don Fergusson lassan rágyújtott egy cigarettára.

– Ne izgasd fel magad, öregem! Nyilván jó oka van, különben nem lenne ott.

– Oka? Miféle oka?

Fergusson vállat vont.

– Mint amikor annak idején a Baleset-megelőzési Tanács odarakta azt a totálkáros Buickot. Valami közérdekű dolog. Honnan tudjam?

Jack Potter bukkant fel a cipőboltból.

– Mi újság, srácok?

– Egy test lóg a lámpaoszlopon – mondta Loyce. – Hívom a zsarukat.

– Biztosan tudnak róla – mondta Potter. – Különben nem lenne ott.

– Vissza kell mennem. – Fergusson a bolt felé vette az irányt. – Előbb a munka, aztán a szórakozás.

Loyce kezdett hisztérikus lenni.

– Nem látod? Nem látod, ahogy ott lóg? Ez egy emberi test! Egy halott ember!

– Persze, Ed. Láttam már délután, amikor kiugrottam egy kávéért.

– Úgy érted, hogy ott volt egész délután?

– Persze. Mi a baj? – Potter az órájára pillantott. – Rohannom kell. Viszlát, Ed.

Potter elsietett, és pillanatok alatt eltűnt a járókelők között. Férfiak és nők haladtak el a járdán a park mellett. Néhányan kíváncsian felnéztek a sötét tömegre – aztán továbbmentek. Senki nem állt meg. Senkit nem érdekelt.

– Megáll az eszem – suttogta Loyce. A járdaszegélyről az úton haladó autók közé lépett. Dühösen harsantak fel a dudák. Elérte a szemközti szegélyt, és máris a kis, zöld szigeten találta magát.

A férfi középkorú volt. Tépett és szakadt ruhát viselt, szürke öltönyét sárfoltok pettyezték. Egy idegen. Loyce még sosem látta. Nem idevalósi. Az arca félig elfordult, és az esti szellő lágyan, finoman forgatta a testét. Bőrén szúrások és vágások. Vörös sebhelyek, mély, alvadt vérrel borított horzsolások. Egy acélkeretes szemüveg lógott le nevetségesen az egyik füléről. A szeme kidülledt. Nyitott száján kitüremkedett vastag és ijesztően kék nyelve.

– Az isten szerelmére – motyogta Loyce, rosszulléttel küszködve. Nagy nehezen legyűrte hányingerét, és visszabotorkált a szemközti járdára. Egész testében remegett az undortól és a félelemtől.

Miért? Ki ez az ember? Miért lóg ott? Mit jelentsen mindez?

És… miért nem törődik vele senki?

Egy alacsony, siető férfi nekiütközött a járdán.

– Nem tud vigyázni?! – csattant fel. – Ja, te vagy az, Ed?

Ő kábán bólintott.

– Helló, Jenkins.

– Mi bajod van? – A papírbolt eladója megragadta Ed karját. – Rosszul nézel ki.

– A test. Ott, a parkban.

– Persze, Ed. – Jenkins odatámogatta a LOYCE TV-ELADÁS ÉS -SZERVIZ bejáratához. – Ne izgasd fel magad!

Margaret Henderson lépett oda hozzájuk az ékszerboltból.

– Valami baj van?

– Ed nem érzi jól magát.

Loyce kirántotta a karját.

– Hogy ácsoroghattok itt? Nem látjátok? Az isten szerelmére…

– Miről beszél? – kérdezte idegesen Margaret.

– A holttest! – kiabálta Ed. – A holttest, ami ott lóg!

Egyre többen gyűltek köréjük.

– Rosszul van? Hisz ez Ed Loyce. Minden rendben, Ed?

– A holttest! – üvöltötte Ed, és megpróbált utat törni közöttük. Kezek nyúltak feléje. Kiszabadította magát. – Engedjetek el! Rendőrség! Hívjátok a rendőrséget!

– Ed!

– Valaki hívjon orvost!

– Biztosan rosszul van.

– Vagy részeg.

Loyce átverekedte magát a tömegen. Megbotlott, és kis híján elesett. Mintha ködön keresztül látta volna maga körül a kíváncsi, aggódó, együttérző arcokat. Egyre többen torpantak meg a felfordulás láttán. Nagy nehezen átvergődött rajtuk a boltjához. Odabenn Fergusson egy Emerson tévékészüléket mutogatott egy férfinak. Pete Foley hátul, a pult mögött egy új Philcót szerelt össze. Loyce kétségbeesetten kiabált feléjük, de hangját elnyelte a forgalom zúgása és a körülötte állók moraja.

– Csináljatok valamit! – üvöltötte. – Ne álljatok már ott! Csináljatok valamit! Ez nincs rendben! Valami történt! Valami van emögött!

A tömeg tiszteletteljesen utat engedett a két tagbaszakadt zsarunak, akik határozott léptekkel Loyce felé tartottak.

– Neve? – morogta a jegyzetfüzetes zsaru.

– Loyce – törölgette ő a homlokát kimerülten. – Edward C. Loyce. Ide figyeljen! Ahol felvettek…

– Lakcíme? – kérdezte a zsaru. A rendőrautó gyorsan vágott át a forgalmon, sorra előzte a kocsikat és a buszokat. Loyce belesüppedt az ülésbe, kimerülten és zavarodottan. Mély, reszkető lélegzetet vett.

– Hurst Road 1368.

– Az itt van Pikeville-ben?

– Igen. – Loyce erőt vett magán, és kihúzta magát. – Ide figyeljen! Ahol felvettek. A téren. A lámpaoszlopon…

– Hol volt ma? – kérdezte a kormány mögött ülő zsaru.

– Hogyhogy hol? – hőkölt vissza Loyce.

– Nem az üzletében volt, igaz?

– Nem. – Megrázta a fejét. – Nem, otthon voltam. Lenn a pincében.

– A pincében?

– Ástam. Új alapot. Kiástam a földet, hogy kiönthessük betonnal. Miért? Mi köze van ennek…

– Volt ott valaki más is magával?

– Nem. A feleségem a belvárosba ment. A gyerekek meg az iskolában voltak. – Loyce egyik tagbaszakadt zsaruról a másikra nézett. Remény villant át az arcán, egy vad reménysugár. – Úgy értik, hogy mivel én ott lent voltam, lemaradtam… a magyarázatról? Nem szereztem tudomást róla? Mint mindenki más?

Némi szünet után a jegyzetfüzetes megszólalt:

– Így van. Lemaradt a magyarázatról.

– Akkor ez hivatalos? Az a test… szándékosan lóg ott?

– Szándékosan lóg ott. Hogy mindenki lássa.

Ed Loyce kimerülten mosolygott.

– Uramisten! Azt hiszem, egy kicsit kivertem a biztosítékot. Azt hittem, talán történt valami. Tudják, valami Ku-Klux-Klan-féle dolog. Valami lincselés. Jönnek a kommunisták vagy a fasiszták. – Remegő kézzel megtörölte arcát a zsebkendőjével. – Örülök, hogy végül is minden rendben van.

– Minden rendben van. – Az autó a rendőrség épületéhez közeledett. A nap már lement. A sötét utcákon sűrűsödött a homály. Az utcai lámpák még nem kapcsolódtak fel.

– Jobban vagyok – mondta Loyce. – Egy pillanatra talán kissé felizgattam magam. Azt hiszem, kicsit kiborultam. De most már, hogy mindent értek, nincs értelme bevinniük, nem igaz?

A két zsaru nem szólt egy szót se.

– Vissza kéne mennem a boltomba. A fiúk még nem is vacsoráztak. Most már tényleg rendben vagyok. Semmi bajom. Igazán nincs szükség rá, hogy…

– Nem fog sokáig tartani – vágott a szavába a kormány mögött ülő zsaru. – Rutineljárás. Néhány perc az egész.

– Remélem is, hogy hamar megy – motyogta Loyce. Az autó lelassított egy piros lámpánál. – Azt hiszem, valamiféle csendháborítást követtem el. Tényleg fura, hogy az ember így felizgatja magát, aztán…

Loyce kivágta az ajtót. Elvágódott az úttesten, aztán gyorsan talpra ugrott. Mindenfelé autók zúgtak el mellette, egyre gyorsabban, ahogy a lámpa zöldre váltott. Átugrott a járdára, és rohanni kezdett a járókelők között, befurakodva a nyüzsgő tömegbe. A háta mögött kiáltások, futó léptek zaja hallatszott.

Nem zsaruk voltak. Erre azonnal rájött. Minden zsarut ismert Pikeville-ben. Ha az ember húsz éven át vezet egy kisvárosi boltot, elkerülhetetlenül megismerkedik minden helyi rendőrrel.

Nem zsaruk voltak, és nem volt semmiféle magyarázat. Potter, Fergusson, Jenkins – egyikük sem tudta, miért lógott ott a tetem. Nem tudták, és nem is érdekelte őket. Ez volt az igazán furcsa.

Loyce beszaladt egy vasáruboltba. Átrohant az üzleten, el a döbbent eladók és vásárlók mellett, be a raktárba és ki a hátsó ajtón. Megbotlott egy szemeteskukában, és felsprintelt egy betonlépcsőn. Átmászott egy kerítésen, és lihegve, levegő után kapkodva földet ért a túloldalon.

Nem hallott zajt maga mögött. Sikerült eltűnnie.

Egy sötét sikátor egyik végénél állt: körülötte szakadt kartondobozok, deszkák, ócska gumiabroncsok hevertek szanaszét. A túlsó végén kilátott az utcára. Egy utcai lámpa szaggatottan fel-felvillant, majd felkapcsolódott. Emberek. Boltok. Neonreklámok. Autók.

És jobbra – a rendőrség.

Nagyon közel volt, borzasztóan közel. Egy vegyesbolt rakodóemelvényén túl már látszott a rendőrség épületének fehér betonoldala. A rácsos ablakok. Egy rendőrségi antenna. Hatalmas betonfal magasodott a sötétben. Nem épp a legjobb hely ebben a helyzetben. Túl közel volt. Mozgásban kellett maradnia, minél távolabbra kerülni tőlük.

Tőlük?

Loyce óvatosan lopakodott végig a sikátoron. A rendőrség épületén túl a Városháza állt, régimódi, sárgára festett faépület aranyozott rézdíszítésekkel, széles lépcsősorral. Látta az irodák végtelen sorát, a sötét ablakokat, a cédrusfákat és a virágágyásokat a bejárat két oldalán.

És – még valamit.

A Városháza felett valami masszív feketeség volt, egy homályos kúp, amely sűrűbb volt, mint az őt körülvevő éjszaka. Egy szurokfekete prizma, amely kiterjeszkedett, majd beleveszett az ég hátterébe.

Figyelt. Atyaisten, hallott is valamit! Egy hangot, amit kétségbeesett küszködéssel próbált kirekeszteni a füléből, az agyából. Valamilyen zúgást. Távoli, fojtott zümmögést, mint egy méhraj duruzsolása.

Loyce a rettenettől dermedten bámult felfelé. Az a sötét folt ott a Városháza felett. Olyan sűrű sötétség, hogy szinte szilárdnak látszott. Az örvényben valami mozgott. Vibráló alakok. Valamik leereszkedtek az égből, egy pillanatra megálltak a Városháza felett, sűrű rajban cikáztak felette, aztán hangtalanul leszálltak a tetőre.

Alakok. Repkedő alakok az égből. A feje felett lógó sötét hasadékból.

Látta őket.

Loyce sokáig figyelte az alakokat egy düledező kerítés mögül, egy mocskos tócsában kuporogva.

Most szálltak le. Csoportokban jöttek, a Városháza tetején landoltak, és eltűntek az épületben. Szárnyuk volt. Mintha óriási rovarok lennének. Repkedtek, cikáztak, aztán leszálltak – majd rákszerűen, oldalvást haladva végigmásztak a tetőn és be az épületbe.

Émelyegve, megbabonázva bámult. Hideg szél fújt keresztül a sikátoron: Ed reszketni kezdett. A döbbenettől kábán, kimerülten meredt maga elé. A Városháza főlépcsőjén szétszórtan emberek álltak. Csoportokban jöttek ki az épületből, és egy pillanatra megtorpantak, mielőtt elindultak volna.

Több is van belőlük.

Az egész lehetetlenségnek tűnt. A fekete szakadékból leereszkedő lények nem emberek voltak, hanem idegenek – valamilyen másik világból, másik dimenzióból. Átsiklottak ezen a hasadékon, az univerzum foglalatának e repedésén. Szárnyas rovarok hatolnak be egy másik világból a miénkbe ezen a résen keresztül.

A Városháza lépcsőjén egy kisebb csoport felbomlott. Néhányan egy várakozó autó felé indultak. Egyikük visszafordult, a Városháza bejárata felé. Aztán meggondolta magát, és mégis a többiek után indult.

Loyce szorosan becsukta a szemét az iszonyattól. Forgott vele a világ, kétségbeesetten kapaszkodott az ócska kerítésbe. Az alak, az emberalak hirtelen felröppent, és a szárnyaival csapkodva a többiek után szállt. Földet ért a járdán, és csatlakozott a többiekhez.

Álemberek. Pszeudoemberek. Rovarok, amelyek képesek arra, hogy embernek álcázzák magukat. A Földön ismert rovarok közül is sokan képesek ilyesmire. Rejtőszín. Mimikri.

Loyce elengedte a kerítést, és lassan kiegyenesedett. Leszállt az éj. A sikátort belepte a sötét. De lehet, hogy ők úgy is látnak. Lehet, hogy számukra nem is létezik sötétség.

Óvatosan kiosont a sikátorból, és kiment az utcára. Emberek mászkáltak körülötte, de most már kevesebben. A buszmegállókban csoportosan várakoztak. Nagy busz dübörgött végig az utcán, fényei villództak az esti homályban.

Loyce előrelendült. Utat tört magának a várakozók között, felugrott a buszra, majd leült hátul, az ajtó mellett. Egy pillanat múlva a jármű újra életre kelt, és zörögve nekiindult.

Loyce egy kicsit kiengedett. A körülötte ülőket nézegette. Üres, fáradt arcok. Munkából hazafelé tartó emberek. Egészen közönséges arcok. Egyikük sem törődött ővele. Csendben üldögéltek, mélyen az ülésbe süppedve, a zötyögő busz ritmusára billegtek.

A mellette ülő férfi kinyitott egy újságot. A sportrovatot kezdte betűzni mozgó ajkakkal. Egy átlagos férfi. Sötétkék öltöny. Nyakkendő. Üzletember vagy ügynök. Hazafelé tart a feleségéhez és a családjához.

A busz másik oldalán fiatal nő, húsz körüli. Sötét szem és haj, az ölében csomag. Harisnya, magas sarkú cipő. Vörös kabát és fehér angórapulóver. Üresen bámul maga elé.

Egy gimnazista fiú farmerben és fekete dzsekiben.

Egy nagydarab, tokás nő, hatalmas bevásárlótáskája dobozokkal és csomagokkal tele. Kövér arca tompa a kimerültségtől.

Közönséges emberek. Ilyenek utaznak a buszon minden este. Hazafelé a családjukhoz. Vacsorára.

Hazafelé tartanak – és az agyuk halott. Irányítja őket, saját maszkját húzta rájuk egy idegen lény, amely felbukkant a semmiből, és birtokba vette őket, a városukat, az életüket. Loyce-ot is elkapta volna, ha véletlenül épp nincs a pincéje mélyén a boltja helyett. Valamiért elkerülte a figyelmüket. Nem vették észre. Az uralmuk nem tökéletes, nem hibátlan.

Talán akadnak mások is.

Remény parázslott fel Loyce-ban. Ők sem mindenhatók. Egy hibát már elkövettek, amikor nem vették birtokba az agyát. A hálójuk, az ellenőrzésük átsiklott felette. Ugyanúgy bukkant fel a pincéből, ahogy lement. Ezek szerint tehát az ő hatalmuk is korlátozott.

Néhány üléssel előrébb egy férfi figyelte. Loyce kizökkent a gondolatmenetéből. Sudár férfi, barna hajú, apró bajszú. Jól öltözött, barna öltöny, fényes cipő. Apró kezében könyv. Merőn bámulta Loyce-ot, alaposan megfigyelte. Most sietősen elfordult.

Loyce teste megfeszült. Közülük való? Vagy talán egy másik, akiről elfeledkeztek?

A férfi ismét őt nézte. Apró, sötét szemek, élénkek és okosak. Ravasz. Egy ember, aki túl ravasz volt nekik – vagy az egyik közülük, egy idegen rovar valahonnan odaátról.

A busz megállt. Idős férfi szállt fel lassan, és bedobta a pénzérmét a dobozba. Végigsétált a folyosón, és leült Loyce mellé.

Az öregember elkapta az éles szemű férfi tekintetét. A pillanat tört része alatt valami történt kettejük között.

Egy pillantás, amiben sok minden rejlett.

Loyce talpra ugrott. A busz már haladt. Az ajtóhoz futott. Leugrott az alsó lépcsőre, és megrántotta a vésznyitót. A harmonikaajtó kinyílt.

– Hé! – kiáltotta a sofőr, és rátaposott a fékre. – Mi a francot…?

Loyce átfurakodott az ajtón. A busz lelassított. Mindkét oldalon házak. Lakónegyed, szépen ápolt gyep és magas bérházak. Háta mögött felpattant a csillogó szemű férfi. Az öregember szintén talpon volt már. Mindketten utánaindultak.

Loyce elrugaszkodott. Hatalmas erővel csapódott az aszfalthoz, és nekigurult a járdaszegélynek. Testét elöntötte a fájdalom. A fájdalom és egy hatalmas, fekete hullám. Elkeseredetten visszaverte mindkettőt. Kínkeservesen térdre emelkedett, de újra összecsuklott. A busz megállt. Többen leszálltak.

Loyce körbetapogatózott. Ujjai ráfonódtak valamire. Egy kő hevert az út szélén. Talpra vergődött, nyögdécselve a fájdalomtól. Egy alak magasodott föléje. A férfi, a csillogó szemű férfi a könyvvel.

Loyce feléje rúgott. A férfi felnyögött, és elterült. Loyce lesújtott a kővel. A férfi felüvöltött, és megpróbált elfordulni.

– Ne! Az istenért, ide figyeljen…

Újra ütött. Hátborzongató reccsenés. A férfi szava hirtelen megszakadt, és bugyborékoló nyöszörgésbe fulladt. Loyce hátratántorodott. Most már a többiek is odaértek. Minden oldalról körülvették. Esetlenül futni kezdett a járdán, aztán fel egy kocsibejárón. Senki sem követte. A másik férfi köré gyűltek: a ragyogó szemű férfi teste mozdulatlanul hevert.

Lehet, hogy hibázott?

Most már túl késő volt ezen aggódni. El kellett tűnnie – el a szemük elől. Ki Pikeville-ből, el a sötét szakadéktól, ami utat nyitott az ő világuk és Loyce-é között.

– Ed! – Janet Loyce döbbenten hátrahőkölt. – Mi baj? Mi van…

Ed Loyce becsapta maga mögött az ajtót, és beszaladt a nappaliba.

– Húzd le a redőnyöket! Gyorsan!

Janet az ablak felé lépett.

– De hát…

– Tedd, amit mondtam! Ki van még itt rajtad kívül?

– Senki. Csak az ikrek. Fent vannak a szobájukban. Mi történt? Olyan furcsának tűnsz. Hogyhogy itthon vagy?

Ed bezárta az utcai ajtót. Átosont a lakáson, be a konyhába. A mosogató alatti fiókból elővette a nagy konyhakést, és végighúzta rajta az ujját. Éles. Nagyon éles. Visszament a nappaliba.

– Ide figyelj! Nincs sok időm. Tudják, hogy elszöktem, és nemsokára keresni fognak.

– Elszöktél? – Janet arca eltorzult a zavartól és a félelemtől. – Ki elől?

– Elfoglalták a várost. Ők az urak. Elég jól megfejtettem az egészet. A csúcson kezdték, a Városházán és a rendőrségen. Hogy mit csináltak a valódi emberekkel, azt…

– Mi a fenéről beszélsz?

– Megtámadtak minket. Valamilyen másik univerzumból, egy másik dimenzióból. Rovarok. Mimikri. De ez nem minden. Képesek uralni az agyakat. A te agyadat is.

– Az én agyamat?

– Az átjáró itt van Pikeville-ben. Birtokba vettek mindenkit, az egész várost… kivéve engem. Elképesztően hatalmas ellenséggel állunk szemben, de nekik is megvannak a korlátaik. Ebben bízhatunk. Ők sem tökéletesek! Ők is hibázhatnak!

Janet megrázta a fejét.

– Én ezt nem értem, Ed. Neked elment az eszed.

– Az eszem? Dehogy. Csak szerencsém volt. Ha nem lettem volna lenn a pincében, én is úgy járok, mint a többiek. – Loyce kipillantott az ablakon. – De ne ácsorogjunk itt! Fogd a kabátod!

– A kabátom?

– Le kell lépnünk innen. El kell tűnnünk Pikeville-ből. Segítséget kell találnunk. Harcolni ezek ellen. Le lehet győzni őket. Nem mindenhatók. Nehéz lesz… de kijuthatunk, ha igyekszünk. Gyerünk! – Durván megragadta felesége karját. – Fogd a kabátod, és szólj az ikreknek! Elmegyünk innen. Ne bajlódj a pakolással! Arra nincs idő.

Az asszony falfehéren odament a gardróbhoz, és leemelte a kabátját.

– Hová megyünk?

Ed kirántotta az íróasztal fiókját, és kiszórta a tartalmát a padlóra. Felkapott egy térképet, és kihajtogatta.

– Az országutat biztosan figyelik. De van egy földút Oak Grove felé. Egyszer már jártam arra. Gyakorlatilag senki sem használja. Talán elfeledkeztek róla.

– A régi traktorút? Atyaisten, azt teljesen lezárták. Senki sem hajthat be rá.

– Tudom. – Ed komor arccal a zsebébe gyömöszölte a térképet. – Ez a legjobb esélyünk. Most hívd az ikreket, és induljunk! A kocsidat teletankoltad, ugye?

Janet kábán állt.

– A Chevyt? Tegnap délután tankoltam fel. – Elindult a lépcső felé. – Ed, én…

– Hívd az ikreket! – Ed kinyitotta az utcai ajtót, és kilesett. Semmi mozgás. Életnek semmi nyoma. Eddig minden rendben.

– Gyertek le! – szólt fel Janet az emeletre reszkető hangon. – Egy kis időre… elmegyünk.

– Most? – felelt Tommy hangja.

– Siessetek! – sürgette őket Ed. – Gyertek le mindketten!

Tommy jelent meg a lépcső tetején.

– Éppen a házi feladatomat csinálom. Most vesszük a törteket. Miss Parker azt mondta, hogyha ezt nem csináljuk meg…

– Felejtsd el a törteket! – Ed megragadta a fiát a lépcsőn, és az ajtó felé lódította. – Hol van Jim?

– Mindjárt jön.

Jim lassan indult el lefelé.

– Mi történt, apu?

– Elmegyünk kocsikázni.

– Kocsikázni? Hová?

Ed Janethez fordult.

– A villanyt égve hagyjuk. A tévét is. Kapcsold be! – A készülék felé lökte. – Hadd higgyék, hogy még mindig…

Ekkor hallotta meg a zümmögést. Azonnal a földre vágódott, és előkapta a konyhakést. Iszonyodva látta a lépcsőről feléje tartó lényt, verdeső szárnyai elmosódtak, miközben célba vette Edet. Halványan még mindig hasonlított Jimmyre. Kicsi volt, nem kifejlett példány. Egy gyors pillantás – a lény feléje röppent, hideg, embertelen összetett szemek. Szárnyak, a test még mindig sárga pólóban és farmerben, a rejtőalak még mindig látszott. Furcsa félfordulatot tett, amikor odaért Loyce-hoz. Mit akar?

Egy fullánk.

Loyce vadul feléje döfött. A lény visszahőkölt, hevesen zümmögött. Loyce megpördült a padlón, és az ajtó felé kúszott. Tommy és Janet szoborszerű merevségbe dermedt, arcuk kiüresedett. Kifejezéstelenül figyelték. Loyce újra döfött. Ezúttal a kés célba talált. A lény felvisított, és imbolyogni kezdett. A falnak csapódott, és szárnyait verdesve lezuhant.

Valami átsuhant az agyán. Egy erőtér, egy energia, egy idegen tudat az övét fürkészte. Hirtelen megbénult. A másik tudat behatolt az övébe, röviden, sokkolóan megérintette. Egy totálisan idegen jelenlét telepedett rá, aztán hirtelen kihunyt, ahogy a lény összecsuklott a szőnyegen.

Halott volt. Loyce megfordította a lábával. Rovar volt, valami légyféleség. Sárga póló, farmer. A fia, Jimmy… Szorosan összezárta a tudatát. Most már túl késő ezen gondolkodni. Vadul felmarkolta a kést, és elindult az ajtó felé. Janet és Tommy kőmereven álltak, egyik sem moccant.

Az autó kinn áll. Sosem fog átjutni. Várni fogják. Tíz mérföldnyi gyalogút. Tíz mérföld nehéz terepen, vízmosásokon, mezőkön és erdős dombokon át. Egyedül kell nekivágnia.

Kinyitotta az ajtót. Egy pillanatra visszanézett feleségére és fiára. Aztán becsapta az ajtót maga mögött, és lerohant a veranda lépcsőin.

Egy perc múlva már úton volt a város pereme felé a sötétség leple alatt.

A kora reggeli nap vakítóan tűzött. Loyce megtorpant, levegő után kapkodott, előre-hátra dülöngélt. Izzadság csorgott a szemébe. A ruhája cafatokban lógott rajta: kúszás közben megszaggatták a bozót tövisei. Tíz mérföld négykézláb. Csúszva-mászva jutott át az éjszakán. A cipőjén rászáradt sár. Testét horzsolások borították, sántikálva haladt, teljesen kimerült.

De előtte a völgyben ott terült el Oak Grove.

Vett egy nagy levegőt, és elindult lefelé a domboldalon. Kétszer is megbotlott és elesett, de feltápászkodott, és tovább-botorkált. A füle zúgott. Szeme előtt elhomályosult és imbolygott a világ. De ideért. Kijutott Pikeville-ből.

A mezőn egy farmer alaposan megbámulta. Az egyik házból egy fiatalasszony csodálkozva nézte. Loyce elérte az utat. Valamivel odébb egy benzinkút és egy büfé állt. Néhány teherautó, egy láncra kötött kutya, arrébb néhány csirke kapirgált a porban.

A fehér overálos kutas gyanakodva figyelte, amint odavonszolta magát a töltőállomáshoz.

– Hála istennek – kapta el a falat. – Nem hittem volna, hogy sikerül. Csaknem végig követtek. Hallottam a zümmögésüket. Ott zümmögtek és cikáztak a hátam mögött.

– Mi történt? – kérdezte a kutas. – Baleset? Rablótámadás?

Loyce kimerülten megrázta a fejét.

– Elfoglalták az egész várost. A Városházát és a rendőrséget is. Felakasztottak egy férfit a lámpaoszlopra. Ezt láttam meg először. Az összes utat lezárták. Láttam, ahogy az érkező kocsik felett repkedtek. Hajnali négy körül sikerült túljutnom rajtuk. Azonnal tudtam. Éreztem, ahogy eltűnnek. Aztán meg feljött a nap.

A kutas idegesen megnyalta az ajkát.

– Magának elment az esze. Jobb lesz, ha hívok egy orvost.

– Vigyen Oak Grove-ba! – lihegte Loyce. Lerogyott a kavicsra. – Neki kell látnunk… kifüstölni őket. Azonnal neki kell látnunk.

Folyamatosan ment a felvétel, miközben beszélt. Amikor befejezte, a rendőrfőnök kikapcsolta a magnót, és felállt. Egy pillanatig mélyen a gondolataiba merült. Végül elővette a cigarettáját, és lassan rágyújtott, húsos arcán gondterhelt kifejezés.

– Nem hisz nekem – mondta Loyce.

A rendőrfőnök cigarettával kínálta. Loyce türelmetlenül ellökte a kezét.

– Ahogy óhajtja. – A rendőrfőnök átsétált az ablakhoz, és egy ideig Oak Grove házait bámulta. – Hiszek magának – szólalt meg hirtelen.

Loyce elernyedt a széken.

– Hála istennek.

– Szóval elmenekült. – A rendőrfőnök megrázta a fejét. – Lenn volt a pincéjében, és nem a munkahelyén. Micsoda fatális véletlen! Egy a millióhoz.

Loyce belekortyolt a rendőröktől kapott kávéba.

– Van egy elméletem – dünnyögte.

– Miről?

– Róluk. Hogy micsodák. Egyszerre csak egy bizonyos területet foglalnak el. A csúcson kezdik… a legfőbb hatóságokkal. Onnan terjeszkednek tovább, egyre táguló körökben. Amikor szilárdan átvették az uralmat, továbbmennek a következő városba. Így terjeszkednek, lassan, fokozatosan. Szerintem már jó ideje tart ez a dolog.

– Jó ideje?

– Több ezer éve. Nem hiszem, hogy új dologról van szó.

– Miért gondolja?

– Amikor gyerek voltam… A bibliaórán mutattak nekünk egy képet. Vallásos kép volt, egy régi metszet. Azokat az ellenséges isteneket ábrázolta, akiket Jehova legyőzött. Moloch, Belzebub, Moáb, Baal, Asztarte…

– Na és?

– Mindegyiket egy konkrét alakban ábrázolták. – Loyce felnézett a rendőrfőnökre. – Belzebubot… egy hatalmas légyként.

– Egy ősi küzdelem – dünnyögte a rendőrfőnök.

– Legyőzték őket. A Biblia a vereségeik története. Sikereket is aratnak… de végül vereséget szenvednek.

– Miért?

– Mindenkit nem tudnak elkapni. Engem sem kaptak el. A zsidókat sem tudták. A zsidók elvitték az üzenetet az egész világnak. A veszély tudatát. Az a két férfi a buszon. Azt hiszem, ők megértették. Megmenekültek, ahogy én is. – Ökölbe szorította a kezét. – Az egyiket megöltem. Hibáztam. Nem mertem kockázatot vállalni.

A rendőrfőnök bólintott.

– Igen, kétségkívül ők is megmenekültek, ahogy maga is. Kiszámíthatatlan véletlenek. De a város többi részét szilárdan uralják. – Elfordult az ablaktól. – Nos, Mr. Loyce, a jelek szerint mindenre rájött.

– Nem mindenre. Az akasztott ember. A halott, aki a lámpaoszlopon lógott. Azt még mindig nem értem. Miért? Miért akasztották őt szántszándékkal oda?

– Ez elég egyszerűen megválaszolható. – A rendőrfőnök halványan elmosolyodott. – Csalinak.

Loyce megmerevedett. A szívverése hirtelen elakadt.

– Csalinak? Hogy érti ezt?

– Hogy előcsalogassák magát. Hogy elárulja magát. Így megtudhatták, ki van a hatalmukban… és kit hagytak ki.

Loyce iszonyodva hátrahőkölt.

– Akkor tehát számítottak az esetleges kudarcokra! Felkészültek rá… – Elakadt a szava. – Készen álltak a csapdával.

– És maga egyenesen belesétált. Úgy reagált, ahogy várták. Színt vallott. – A rendőrfőnök hirtelen az ajtó felé indult. – Jöjjön, Mr. Loyce! Sok dolgunk van. Tüstént neki kell látnunk. Ne vesztegessük az időt!

Loyce lassan, merev tagokkal feltápászkodott.

– És a férfi? Ki volt az a férfi? Sosem láttam azelőtt. Nem idevalósi volt, hanem idegen. Sáros, piszkos, a fején vágások és horzsolások…

A rendőrfőnök arcán furcsa kifejezés jelent meg.

– Talán – mondta lágyan – ezt is megérti rövidesen. Jöjjön velem, Mr. Loyce! – Kitárta az ajtót, a szeme megcsillant. Loyce kipillantott a rendőrség előtti utcára. Rendőrök, valamilyen állványzat. Egy telefonpózna… és egy kötél! – Erre tessék – mondta a rendőrfőnök hideg mosollyal.

Napnyugtakor az Oak Grove-i Kereskedelmi Bank alelnöke kilépett a páncélteremből, bezárta a súlyos időzárakat, felvette zakóját, kalapját, és kisietett az utcára. Alig néhányan jártak arra, mindenki hazafelé tartott vacsorázni.

– Jó éjszakát! – mondta az őr, és bezárta mögötte az ajtót.

– Jó éjszakát! – dünnyögte Clarence Mason. Elindult a járdán a kocsija felé. Fáradt volt. Egész nap lenn dolgozott a páncélteremben: az értékmegőrzők elhelyezését méricskélte, hátha lenne hely még egy sor számára. Örült, hogy befejezte.

A sarkon megtorpant. Az utcai lámpák még nem kapcsolódtak fel. A környék homályba borult. Mintha minden elmosódott volna. Körülnézett… és megdermedt.

A rendőrség előtti telefonpóznán valami nagy és formátlan tömeg lógott. Egy kicsit himbálódzott a szélben.

Mi a fene az?

Mason óvatosan közeledett feléje. Haza akart menni, fáradt volt, és éhes. Felesége, gyerekei, a forró étel a vacsoraasztalon. De volt valami abban a sötét csomagban, valami baljós és fenyegető. A rossz megvilágítás miatt nem tudta megmondani, mi az. De valamilyen okból vonzotta a dolog: közelebb húzódott, hogy jobban megnézze. A formátlan tömegtől valami rossz érzése támadt. Megrémítette. Megrémítette és megbabonázta.

De a legfurcsább az egészben az volt, hogy rajta kívül senki más nem vette észre.

Pintér Károly fordítása

Bevezető: Toni Grisoni Novella: Közvetlen értékesítés (Sales Pitch) Forgatókönyv: Crazy Diamond Toni Grisoni író és rendező, ismert munkái a Félelem és reszketés Las Vegasban, a Red Riding-trilógia, a Southcliff és az In This World. Jelenleg China Mieville The City and the City című regényét adaptálja tévésorozatnak a BBC számára.

Pár éve, amikor belemélyedtem Philip K. Dick életébe, találtam egy apró zöld békát, ami mozdulatlanul ült a zuhanyfejen. A béka minden reggel ott volt, ugyanolyan helyzetben. Féltem, hogy rám ugrik – az a nyálkás, kétéltű test! –, de mozdulatlan maradt. Három napon át. A harmadikon alaposan tanulmányoztam az arcát, és éppen arra gondoltam, hogy hasonlít Dickre, amikor megmozdult, felfordította a fejét, és rám nézett. Úgy döntöttem, ideje hazamenni.

Philip K. Dick ezt a novellát a Future Science Fiction magazinnak írta 1954-ben. A novella Ed és Sally stagnáló életéről szól. Ed fárasztó ingázása a Ganimédeszről a Földre, amit gyötrelmessé tesznek a tolakodó reklámok, nem esik messze sok ingázó tapasztalatától a huszonegyedik században, amikor a féktelen fogyasztás és megfigyelés az életünk legintimebb zugaiba is behatol. Ed álma, hogy újrakezd mindent a Proxima Centaurus új világain, eszképista fantázia marad. Közben Ed felesége, Sally ajtót nyit egy „öhád”-nak, egy háztartási robotnak, ami tudja a választ egy háztulajdonos minden problémájára. A humoros (bár erőszakos) flörtből igazi bohózat lesz, ahogy az öhád agresszíven próbálja eladni magát. A tolakodó robot terrorizálja az emberpárt, és hogy elűzze, Ed végzetes útra indul a Proxima felé.

A novellát áthatja az ötvenes évek erősödő fogyasztási láza, de volt valami megható ebben a párban, akiket összezúznak a piaci erők. Ed és Sally hiszékeny, sztoikus és reménykedő emberek, nem kérnek sokat, de csak gazdasági rabszolgaság a jussuk. Amikor képernyőre adaptálhattam a novellát, megtartottam Edet és Sallyt főszereplőnek, fejlesztettem őket és a kapcsolatukat a Philip K. Dick írásaiban található többi pár kapcsolata alapján. Ed álmodozó marad – bár most már a Hét tenger fantáziahajósa –, Sallynek pedig megvannak a maga sötét vágyai, még ha látszólag csak egy hagyományos háziasszony is, aki a konyhafilozófia híve. A külvárosi párt kíméletlenül arra buzdítják, hogy vigyázzanak a környezetükre, ami felett szinte semmi befolyásuk nincs, mert a döntéseket tőlük messze hozzák meg.

Az én verziómban – Philip K. Dick toposzai alapján – a betolakodó egy noir femme fatale, és Edet kompromittálja az iránta érzett vonzalma. Természetesen a femme fatale a végén meglep bennünket az ármányos cselszövéseivel, de meglep Sally is, sőt még Ed is, amikor megszabadul mindentől, amiről azt hitte, az övé. Szóval sok tekintetben a történet visszatért az eredeti fogyasztói problémákhoz. Dick 1978-ban adott hangot az aggodalmainak: „Ki nem állhatom ezt a befejezést. Úgyhogy amikor olvassák, próbálják meg elképzelni, mintha másképp írtam volna meg. A robot azt mondja: »Azért jöttem, hogy segítsek, uram. A pokolba az áruval. Maradjunk együtt örökre«.” Ezért is remélem, hogy Philnek tetszett volna az új befejezés, ahol emberek és kváziemberek örökre házasodnak… legalábbis az előre látható jövőre, és nekem nem kell aggódnom, hogy egy kis zöld béka rám ugrik a zuhanyban.

KÖZVETLEN ÉRTÉKESÍTÉS

Minden oldalon az ingázók űrhajói dübörögtek. Ed Morris egy hosszú, kimerítő irodai nap után hazafelé tartott a Földre. A Ganimédesz–Föld-útvonal zsúfolásig telt a fáradt, mogorva tekintetű üzletemberekkel. A Jupiter szemben állt a Földdel, úgyhogy az út bő kétórásra nyúlt. Két-három millió kilométerenként a forgalom hömpölygő áradata hirtelen lelassult, majd idegőrlő, gyötrelmes tempóban vánszorogtak tovább. Felvillanó lámpák jelezték, hogy a Mars és a Szaturnusz felől özönlő járművek hol kapcsolódnak be a főútvonalakba.

– Úristen – motyogta Morris –, vajon mennyire fáradhat ki az ember? – Bekapcsolta a robotpilótát, és elfordult a vezérlőpulttól, hogy rágyújtson régóta halogatott cigarettájára. Remegett a keze. Szédült. Hat óra múlt. Sally magánkívül lesz, és a vacsorának is lőttek. A régi nóta. Idegtépő vezetés, ingerült sofőrök húznak el a kis űrhajó mellett, a dudára fekszenek, az öklüket rázzák, ordítoznak, szitkozódnak…

És a hirdetésekről még szó sem esett. Ez volt a legfárasztóbb az egészben. Mindent kibírt volna, ha nincs a hirdetések Ganimédesztől Földig tartó, szüntelen áradata. A helyzet azonban nem lett rózsásabb a Földön sem: a marketingrobotok hordái mindent elözönlöttek. Ez azért már több a soknál.

Lelassított, hogy kikerüljön egy ötven egymásba csúszott járműből álló roncsszerelvényt. Szerelőhajók próbálták eltávolítani a roncshalmot a forgalmi sávból. Az űrhajó hangszórója jelzett, ahogy a rendőrségi rakéták elzúgtak mellettük. Morris gyakorlott mozdulattal felhúzta a gép orrát, átvágott két lassú árufuvarozó hajó között, egy pillanatra behúzódott a lezárt bal sávba, majd felgyorsított, és maga mögött hagyta a roncsokat. Akcióját dudák dühödt hangja kísérte, de Ed nem törődött vele.

– A Trans-Solar Készítmények köszönti önt! – zengett egy erős hang a fülében. Morris sóhajtva előregörnyedt az ülésben. Ahogy közeledett a Földhöz, egyre gyakrabban zavarták meg a rádióadást. – A feszültségi mutatója a mindennapok okozta frusztráció hatására átlépte a normális értéket? Akkor önnek az ID Személyiségi Egységre van szüksége. A készülék olyan parányi, hogy a füle mögött is viselheti, a homloklebeny közelében…

Hála istennek túljutott rajta. A hirdetés egyre halkulva elmaradt mögötte, ahogy az űrhajója továbbszáguldott. De máris ott volt a következő.

– Vezetők! Minden évben több ezer felesleges haláleset történik a bolygóközi közlekedésben. A Hipno-Motor Kontroll szakértelme garantálja az ön biztonságát! Hagyja el a testét, mentse meg az életét! – üvöltötte egy hang. – A szakemberek egybehangzó véleménye…

Az utóbbi kettő audiohirdetés volt, ezeket a legkönnyebb figyelmen kívül hagyni. De ekkor megérezte, hogy egy videohirdetés formálódik a fejében. Hunyorgott, lehunyta a szemét, de semmit nem használt.

– Férfiak! – dörögte egy behízelgő hang. – Itt a lehetőség, hogy örökre száműzzék a testükből áradó, kellemetlen szagokat. A gasztrointesztinális traktus modern, fájdalommentes módszerrel történő eltávolítása és a helyettesítő rendszer beültetése azonnal megszabadítja önt a társadalmi kitaszítottság legsúlyosabb forrásától. – A következő képet látta: egy óriásira nagyított, meztelen lány, összekuszált, szőke hajjal, félig lehunyt, kék szemekkel, elnyíló ajkakkal, álomittas, bódító eksztázisban, hátrabicsakló fejjel. A lány arca egyre jobban kiemelkedett a háttérből, ahogy ajka Morris ajkához közeledett. Ekkor azonban a kéjes kifejezés hirtelen eltűnt az arcáról, undor és visszatetszés vette át a helyét, végül a kép elhalványult.

– Gyakran előfordul ez önnel? – harsogta a hang. – Megtörtént már, hogy a szexuális játék hevében bélműködése megbotránkoztatta partnerét? – A hang elhalt, ezen a reklámon is túljutott. Miután az elméje megszabadult a hirdetéstől, Morris dühödten beletaposott a gázba, és a kis űrhajó megugrott. Az audiovizuális ingerületeket feldolgozó agyterületekre közvetlenül ható nyomás csökkenni kezdett. Morris felnyögött, és megrázta a fejét. Körülötte mindenhol meghatározhatatlan hirdetések érthetetlen makogása visszhangzott, melyek úgy villantak fel, mintha videoállomások távoli szellemképei lennének. Reklámok vették körül minden irányból. Körültekintően kiválasztotta az útvonalat – a végső kétségbeeséséből születő ösztönös leleményesség bizonyítékaként –, de még így sem tudta az összes hirdetést elkerülni. Kétségbeesés kerítette hatalmába. Máris egy újabb audiovizuális reklám körvonalai kezdtek formálódni.

– Melósok, bérből és fizetésből élők figyelem! – ordította több ezer elgyötört ingázó fül-orr-gégéjébe a hirdetés. – Unják a régi, megszokott munkahelyüket? A Csodakörök Rt. tökéletesítette bámulatos, nagy hatótávolságú gondolathullám-leolvasóját. Tudja meg, mire gondolnak, és mit mondanak mások! Kerüljön előnybe kollégáival szemben! Ismerje meg munkaadója magánéletének titkait! Szabaduljon meg kétségeitől!

A kétségbeesés vad hullámai söpörtek végig rajta. Tövig nyomta a gázt. A kis űrhajó hirtelen meglódult, majd orsózva elhagyta a forgalmi sávot, és a holtzónában kötött ki. A lökhárító fülsiketítő csikorgása hallatszott, amikor áthajtott a védőfalon. Végül a hirdetés fokozatosan elmaradt mögötte.

Lelassított. Meggyötörten remegett a kimerültségtől. A Föld terült el előtte. Mindjárt hazaér. Lehet, hogy sikerül végre egy jót aludnia. Remegő kézzel lefelé irányította a gép orrát, majd felkészült, hogy ráakaszkodjon a chicagói reptér vonósugarára.

– A legjobb anyagcsere-szabályzó a piacon – rikácsolta egy marketingrobot. – Garantáltan fenntartja a tökéletes endokrinegyensúlyt. Termékünkre teljes készpénz-visszafizetési garanciát vállalunk!

Morris fáradtan félrelökte a robotot, és felcaplatott a járdán a lakóegységét magában foglaló tömb felé. A robot egy darabig követte, de aztán otthagyta, és azonnal egy újabb mogorva tekintetű ingázó nyomába szegődött.

– Minden hír csak egy ideig újság – harsogta egy fémes hang. – Alkalmazzon látóképernyő-beültetést legkevésbé igénybe vett szemének retinájába! Ne veszítse szem elől a világot! Ne várjon a lejárt szavatosságú, óránkénti hírösszefoglalókra!

– Kotródj az utamból! – morogta Morris. A robot kitért előle, ő pedig egy sereg behúzott nyakú férfi és nő társaságában átment az utca túloldalára.

Robotüzletkötők nyüzsögtek mindenfelé, hevesen gesztikulálva, könyörögve, követelőzve. Az egyikük Morris után eredt, ő meg rágyorsított. A robot azonban ráakaszkodott, és egy reklámszöveget kántálva próbálta felhívni magára a figyelmet. Egészen a dombtetőig kísérte, a lakóegységéig. De a makacs gép csak nem adta fel, úgyhogy végül Morris lehajolt, felkapott és felé hajított egy jókora követ – nem talált. Beküzdötte magát a házba, és bevágta az ajtót. A robot vacillált egy darabig, aztán megfordult, és egy nő után eredt, aki ormótlan csomagokkal a kezében vánszorgott fölfelé a dombon. A szerencsétlen asszony sikertelenül próbált egérutat nyerni.

– Drágám! – kiáltotta Sally, és kezét műanyag rövidnadrágjába törölve, csillogó szemmel, izgatottan szaladt ki a konyhából. – Ó, szegénykém! Olyan fáradtnak tűnsz.

Morris ledobta kalapját és kabátját, és csókot nyomott felesége csupasz vállára.

– Mi van vacsorára?

Sally átnyújtotta a szekrénynek Morris kalapját és kabátját.

– A kedvenced. Vadfácán Uránusz módra.

A férfinek egyből csorogni kezdett a nyála, és mintha a teste is erőre kapott volna valamelyest.

– Ugratsz, ugye? És mi okunk van az ünneplésre?

Felesége barna szemei könnybe szöktek a sajnálattól.

– Drágám, ma van a születésnapod. Ma töltöd be a harminchetedik éved. Hát elfelejtetted?

– El – vigyorgott Morris –, az tuti. – Kikóválygott a konyhába. A terített asztalon gőzölgő kávé, vaj, friss, fehér kenyér, krumplipüré és zöldborsó várta.

– A mindenit! Te aztán tényleg megadod a módját.

Sally benyomott egy gombot a sütőn, mire a tepsi a gőzölgő fácánpecsenyével az asztalra csúszott, és elegánsan kinyílt.

– Gyorsan moss kezet, és már ehetünk is! Siess, nehogy kihűljön!

Morris a kézmosónyílás elé tartotta a kezét, majd kényelmesen elhelyezkedett az asztalnál. Sally felszolgálta a puha, illatos fácánt. Nekiláttak a vacsorának.

– Sally – szólalt meg Morris, miután mindent eltüntetett a tányérjáról, és székében hátradőlve, lassan kortyolgatta kávéját. – Ez így nem mehet tovább. Tenni kell valamit.

– Az ingázásra gondolsz? Bárcsak téged is áthelyeznének a Marsra, mint Bob Youngot. Mi lenne, ha beszélnél a Munkaügyi Bizottsággal, és elmagyaráznád nekik, hogy a túlzott megterheléstől…

– Nem csak erről van szó. Itt nyüzsögnek a ház előtt. Mindenhol ott vannak. Vadásznak rám. Éjjel-nappal, megállás nélkül.

– Kik, drágám?

– A portékáikat tukmáló robotok. Amint leszállok, azonnal ott teremnek. A robotok meg az audiovizuális reklámok. Egyenesen az agyamba fúrják magukat. Addig zaklatnak, amíg feldobom a talpam.

– Tudom – simogatta férje kezét Sally együttérzően. – Amikor vásárolni megyek, fürtökben lógnak rajtam. És mind egyszerre beszél. Az ám a zűrzavar… A felét sem érteni annak, amit magyaráznak.

– Ki kell törnünk ebből!

– Kitörni? – hebegte Sally. – Ezt hogy érted?

– Meg kell szöknünk előlük, különben elpusztítanak minket.

Morris a zsebében kotorászott, majd óvatosan előhúzott egy darabka fémfóliát. Az asztalra terítette, és gondosan kisimította. – Nézd meg ezt! A fiúk az irodában kézről kézre adták, de én megtartottam.

– Mit jelent? – Sally homlokráncolva betűzte ki a szavakat. – Drágám, azt hiszem, nincs meg az egész. Biztosan több részből áll.

– Egy új világ – szólt Morris szelíden. – Ahová eddig még nem értek el. Messzire van innen, a Naprendszeren túl. A csillagok között.

– Proxima?

– Húsz bolygó. A fele lakható. Csak pár ezren élnek ott. Családok, munkások, tudósok meg néhány ipari kutatócsapat. A földet csak kérni kell.

– De ez olyan… – Sally elfintorodott. – Drágám, nem gondolod, hogy kissé elmaradott az a vidék? Azt mondják, olyan, mintha a huszadik században élne az ember. Vízöblítéses vécé, fürdőkád, benzinmeghajtású autók…

– Pontosan – vágta rá Morris, majd mogorva és komoly arccal feltekerte az összegyűrődött fémfóliát. – Száz évvel ezelőtti állapotok. Ilyesmi ott nincs – mutatott a tűzhelyre és a nappaliban álló bútorokra. – Ezek nélkül kell meglennünk. Hozzá kell szoknunk egy egyszerűbb élethez, az elődeink életéhez. – Mosolyogni próbált, de az arca nem engedelmeskedett. – Mit gondolsz, meg tudnád szeretni? Nincsenek hirdetések és marketingrobotok, a forgalom százmillió helyett csak száz kilométer per óra sebességgel halad. Valamelyik nagy rendszerközi űrhajón eljuthatnánk oda. Eladnám a repülőmet…

Tétovázó, kétkedő csönd támadt.

– Ed – szólalt meg végül Sally. – Azt hiszem, ezt jobban át kellene gondolnunk. Mi lesz a munkáddal? Mit csinálnál ott?

– Majd csak találok valamit.

– De mégis mit? Talán már ezt is kitaláltad? – Hangjába árnyalatnyi harag vegyült. – Nekem úgy tűnik, kicsit jobban fontolóra kellene vennünk bizonyos kérdéseket, mielőtt csapot-papot magunk mögött hagyva… elviharzunk.

– Ha nem megyünk, végünk. – Morris lassan forgatta a szavakat. Erőlködnie kellett, hogy ne remegjen a hangja. – Nem maradt sok időnk. Nem tudom, meddig leszek képes visszatartani őket.

– Ne szórakozz, Ed! Kész melodrámát csinálsz itt nekem. Ha tényleg ilyen rosszul érzed magad a bőrödben, miért nem veszel ki egy kis szabadságot, és mész el egy teljes körű gátlásvizsgálatra? A múltkor láttam egy vidprogramot egy férfiről, akinek megvizsgálták a pszichoszomatikus rendszerét, és a végén kiderült, hogy sokkal rosszabb állapotban van, mint például te. Egyébként egy nálad jóval idősebb férfiről volt szó…

Sally felállt az asztaltól, és így folytatta:

– Mi lenne, ha ma este elmennénk ünnepelni? – Vékony ujjai rövidnadrágja cipzárjával babráltak. – Felveszem az új plasztikköntösöm, tudod, azt, amelyiket még sosem mertem hordani.

Csillogó szemmel, izgatottan elsietett a hálószoba felé.

– Tudod, melyikre gondolok? Közelről átlátszó, de ahogy távolodsz, egyre fényesebb és fényesebb lesz, míg végül…

– Tudom, melyikről beszélsz – sóhajtotta Morris fáradtan. – Egy hirdetésben láttam, munkából hazafelé jövet – tette hozzá, és ő is feltápászkodott a székből. Fel-alá járkált a nappaliban, majd megállt a hálószobaajtóban. – Sally…

– Igen?

Morris újra szólni akart, megint rákérdezni. A gondosan összehajtogatott fémfólián olvasottakról akart beszélni és a határvidékről. A Proxima Centauriról. Arról, hogy menjenek el innen, és soha ne térjenek vissza. De nem tudta elmondani, amit akart, ugyanis abban a pillanatban megszólalt a csengő.

– Ki lehet az? – kiáltott Sally izgatottan. – Siess, nézd meg!

Az esti félhomályban kirajzolódott a néma robot mozdulatlan alakja. A körülötte kavargó hűvös szél betört a házba. Morris borzongva lépett hátra az ajtóból.

– Mit akarsz? – förmedt rá a robotra. Különös félelem kerítette hatalmába. – Mi van?

Ez a robot nagyobb az összes eddiginél. Magas, terebélyes, súlyos, fém fogókarokkal és előreugró szemlencsével. A felsőteste négyszögletes volt, nem a megszokott kúpforma. Lába is négy volt, a szokásos kettő helyett. Több mint kétméteres magasságával Morris fölé tornyosult. Nagy tömegű és szilárd szerkezet.

– Jó estét! – szólalt meg nyugodtan. Szavait felkapta a hűvös, esti szél, belevegyültek az est kellemetlen zörejeibe, a forgalom zúgásába és a távoli utcai jelzőberendezések hangjába. Néhány elmosódott alak mászkált a félhomályban. A világ sötétnek és ellenségesnek tűnt.

– Jó estét! – válaszolt önkéntelenül Morris. Azon kapta magát, hogy remeg. – Mit akar eladni?

– Szeretném bemutatni önnek, mit tud egy öhád – közölte a robot.

Morris agya teljesen leblokkolt. Mi a franc az az öhád? Mintha egy rémálomba került volna. Küszködnie kellett, hogy összeszedje magát, és rendezze a gondolatait.

– Egy mi? – nyögte ki végül.

– Egy öhád. – A robot még csak kísérletet sem tett, hogy megmagyarázza, miről van szó. Mindenféle érzelem nélkül végigmérte, mintha nem az ő feladata lenne, hogy bármit is elmagyarázzon. – Egy perc az egész.

– Én… – kezdte Morris, és arrébb húzódott a huzatból. A robot kifejezéstelen arccal becsusszant mellette a házba.

– Köszönöm – mondta, miután megállt a nappali közepén. – Szólna a feleségének, kérem? Neki is szeretném megmutatni, mire képes egy öhád.

– Sally – motyogta Morris tehetetlenül –, gyere ide!

A nő lélekszakadva berohant a szobába, zihált az izgalomtól.

– Ez meg mi? Ó! – Amint meglátta a robotot, bizonytalanul megtorpant. – Ed, te rendelted ezt? Vagy venni akarunk valamit?

– Jó estét! – köszöntötte a robot. – Most pedig bemutatom önöknek, mire képes egy öhád. Kérem, foglaljanak helyet. A kanapén, ha lehet. Egymás mellett.

Sally várakozó kifejezéssel leült, az arca kipirult, a szeme csillogott a csodálkozástól és a döbbenettől. Ed némán mellé telepedett.

– Nézze! – dörmögte rekedten. – Elmondaná, mi a franc ez az öhád? És hogy mi folyik itt? Szeretném, ha tudná, nem veszek semmit!

– Mi a neve? – kérdezte a robot.

– Morris… Ed Morris – felelte a férfi, és majdnem megfulladt az elképedéstől.

A robot Sallyhez fordult.

– Mrs. Morris – mondta kissé meghajolva. – Örvendek a szerencsének, Mr. és Mrs. Morris. Önök az elsők a környéken, akik láthatják, mire képes egy öhád. A mostani lesz a legelső bemutató. – A robot hűvös szemeivel végigpásztázta a helyiséget. – Mr. Morris, gondolom, van munkahelye. Elárulná, hol dolgozik?

– A Ganimédeszen dolgozik – felelte kötelességtudóan Sally, mint egy kisiskolás. – A Terra Érckitermelő Vállalatnál.

A robot emésztette egy darabig a hallottakat, majd így folytatta:

– Nagyra fogják értékelni az öhádot. – Mélyen Sally szemébe nézett. – És ön mivel foglalkozik?

– A Történeti Kutatónál dolgozom szalagmásolóként.

– Bár az öhád szakmai szempontból értéktelen, itt, az otthonukban azonban kiváló segítséget nyújt önöknek. – Miközben magyarázott, a robot erős fogókarjával felkapott egy asztalt. – Például előfordulhat, hogy egy csinos bútordarab egy ügyetlen vendég hibájából megsérül. – A robot apró darabokra zúzta az asztalt, fa-és műanyagszilánkok hullottak alá. – Ilyenkor jól jöhet, ha kéznél van egy öhád.

Morris kétségbeesetten felpattant a kanapéról. A dolgok irányítása kicsúszott a kezéből. Dermesztő súly nehezedett rá. A robot közben szétszórta az asztal darabkáit, és kinézett magának egy nehéz állólámpát.

– Ó, drágám – nyögte Sally. A döbbenettől elakadt a lélegzete. – Ez a legjobb lámpánk.

– Ha ön rendelkezik öháddal, nincs mitől tartania. – A robot felkapta a lámpát, groteszk formába hajlította. Szétmarcangolta a lámpaernyőt, összeroppantotta a villanykörtéket, végül elhajította a roncsot. – Ilyesmik könnyen előfordulhatnak, ha a közelben hidrogénbomba robban.

– Az isten szerelmére – motyogta Morris. – Mi…

– Persze megeshet, hogy a hidrogénbomba-támadás nem következik be – folytatta zavartalanul a robot –, de ha mégis, az öhád egyszerűen nélkülözhetetlen kelléke a háztartásnak.

A robot letérdelt, és előhúzott a derekából egy méretes csövet, majd lefelé célzott vele, és egy másfél méter átmérőjű lyukat ütött a padlóba. Hátrébb lépett a tátongó nyílástól, és megszólalt. – Most nem hosszabbítom meg az alagutat, de ebből is látszik, hogy atomtámadás esetén az öhád megmentheti az életüket.

A támadás szó mintha új vágányra terelte volna a robot gondolatait.

– Manapság könnyen előfordulhat, hogy az éj leple alatt egy bandita vagy egy huligán rátámad az emberre – folytatta, majd figyelmeztetés nélkül megpördült, és keresztülütötte a falat. Egy jókora szakasz leomlott, porfelhőt és törmelékhalmazt hagyva maga után. – De egy hasonló ütés megoldja a problémát. – Kiegyenesedett, és körbepillantott a szobán. – Az embernek esténként gyakran már ahhoz sincs ereje, hogy a tűzhely gombjait kapcsolgassa – folytatta, és öles léptekkel a konyhában termett, majd nyomkodni kezdte a tűzhely szabályozóit. Iszonyatos mennyiségű étel öntötte el a konyhát.

– Elég! – kiáltott fel Sally. – Tűnés a tűzhelyemtől!

– Túl fáradt, hogy fürdővizet engedjen magának? – Megnyitotta a csapokat, és dőlni kezdett a víz a kádba. – Vagy talán azonnal szeretne ágyba bújni? – Hirtelen kirántotta az ágyat a rejtekhelyéről, és kinyitotta. Sally rémülten hátrálni kezdett, ahogy a robot megindult felé.

– Egy fárasztó munkanap végén sokszor már a ruháját sincs kedve levetni. Ebben az esetben…

– Tűnés innen! – kiabált rá Morris a robotra. – Sally, gyorsan hívd a rendőrséget! Ez az izé teljesen bekattant. Siess!

– Az öhád a modern háztartás nélkülözhetetlen kelléke – folytatta a robot. – Mert mi történik például, ha elromlik valamelyik készülék? Az öhád azonnal megjavítja. – Megragadta az automata páraszabályzót, kitépte a vezetéket, aztán felrakta a készüléket a falra. – Néha munka helyett inkább otthon maradna. Az öhád törvényben foglalt joga, hogy tíz napnál nem hosszabb ideig helyettesítse önt munkahelyén. Ha netán ezen időszak végét követően…

– Te jóisten – sóhajtott Morris, amikor végül megértette a dolgot –, te vagy az öhád.

– Pontosan – helyeselt a robot. – Önszabályozó (háztartási) droid. Ezenkívül létezik még az ötád (tervező vagy építő droid), az övád (vezető vagy irányító droid), az ökád (katonai vagy harci droid) és az öbád (bürokrata vagy hivatali droid). Engem otthoni használatra terveztek.

– Ezek szerint… – akadt el újra Sally lélegzete – eladó vagy? Önmagadat értékesíted?

– Én csak bemutatom, mire vagyok képes – felelte az öhád. Közömbös fémszemét Morrisra szegezve így folytatta: – Biztos vagyok benne, Mr. Morris, hogy örülne, ha a tulajdonába kerülnék. Észszerűen szabtam meg az áramat, és teljes körű garanciát vállalok magamért. Még részletes használati utasítást is mellékeltek. Nemleges választ nem fogadok el.

Ed Morris fél egykor még mindig az ágy végében ült. Fél cipője a lábán, a másik a kezében. Némán, üres tekintettel meredt maga elé.

– Az ég szerelmére – sopánkodott Sally –, bogozd már ki végre azt a csomót, és feküdj le aludni! Reggel fél hatkor kell kelned.

Morris a cipőfűzőjével babrált. Kis idő múlva a földre dobta a cipőt, és a másik fűzőt kezdte ráncigálni. Hideg volt, csend honolt a házban. Odakint a zord éjszakai szél tépte, cibálta az épület melletti cédrusokat. Sally összegömbölyödve feküdt a sugárzólencsék alatt, szájából cigaretta lógott. Félálomban élvezte a sugárzókból áradó meleget.

Az öhád a nappaliban állt. Nem ment el. Ott maradt, és arra várt, hogy Morris megvegye.

– Gyerünk már! – vetette oda Morrisnak Sally szemrehányóan. – Mi bajod van? Mindent megjavított, amit összetört. Csak bemutatta, mire képes. – Fáradtan felsóhajtott. – Engem is rendesen megijesztett. Azt hittem, elromlott. Biztosan valami hirtelen ötlet vezérelte őket, hogy a robot így árulja magát.

Morris nem válaszolt.

Sally hasra fordult, és bágyadtan elnyomta a cigarettáját.

– Nem is kerül sokba, ugye? Tízezer aranyegység, ráadásul, ha rábeszéljük a barátainkat, hogy ők is vegyenek egyet, akkor ötszázalékos jutalékot kapunk. Mindössze annyi dolgunk van, hogy megmutatjuk nekik a gépet. Nem olyan, mintha nekünk kellene eladnunk, hiszen ez eladja magát. – Sally kuncogott. – Mindig is olyan terméket akartak, amelyik önmagát árulja, nem igaz?

Morris kibogozta a cipőfűzőt, majd felhúzta a cipőt, és szorosan bekötötte.

– Mit művelsz? – kérdezte ingerülten Sally. – Mars az ágyba! – Dühösen felült az ágyban, mikor Morris kiment a szobából, és lassan elindult a folyosón. – Hová mész?

A nappaliban Morris felkattintotta a lámpát, és leült az öháddal szemben.

– Hallasz? – kérdezte.

– Természetesen! – felelte az öhád. – Folyamatosan működöm. Éjszaka bármikor előfordulhatnak váratlan események: megbetegszik a gyerek, baleset történik. Most még ugyan nincs gyermekük, de ami késik…

– Kuss! – torkolta le a robotot Morris. – Nem vagyok kíváncsi a süket dumádra!

– Ön kérdezte. Az önszabályozó droidok állandó kapcsolatban állnak a központi adatbázissal. Néha azonnal szükség van fontos információkra. Az öhád mindig készen áll, hogy megválaszoljon bármilyen elméleti vagy ténykérdést. Bármit, ami nem metafizikai.

Morris lapozgatni kezdte a használati utasítást. Az öhád számtalan dologra képes, sosem fárad el, sosem jön zavarba, sosem hibázik. Félredobta a könyvet.

– Nem veszlek meg – mondta aztán a robotnak. – Soha az életben! Még ha egymillió évig élek is!

– Ó, dehogynem – javította ki az öhád. – Ezt a lehetőséget nem szalaszthatja el! – Nyugodt, fémes magabiztosság sugárzott a hangjából. – Nem utasíthat vissza, Mr. Morris. Az öhád a modern háztartás elengedhetetlen tartozéka.

– Tűnj innen! – szólalt meg Morris anélkül, hogy felemelte volna a hangját. – Tűnj el a házamból, és ne gyere vissza!

– Egyelőre még nem vagyok az ön öhádja, hogy csak így utasítgasson. Amíg ki nem fizeti a megszabott katalógusárat, kizárólag az Önszabályozó Droid Rt.-nek felelek. Ők másként utasítottak. Addig maradok, amíg meg nem vásárol.

– És mi van, ha sosem veszlek meg? – erősködött Morris, de amint feltette a kérdést, a szíve mintha jéggé dermedt volna. Rettegés fogta el, mert előre tudta, mit felel majd a robot. Egyszerűen nem tudta elképzelni, hogy mást hall majd.

– Önnel maradok – mondta az öhád –, amíg meggondolja magát. – Kivett néhány hervadt rózsát a kandallópárkányon álló vázából, és eltüntette a testén lévő kidobónyíláson. – Egyre több és több olyan helyzettel találkozik majd, ahol az öhád nélkülözhetetlen segítséget nyújt. Míg egy szép napon eltűnődik majd: „Hogyan voltam meg eddig nélküle?”

– Van valami, amire nem vagy képes?

– Ó, igen. Egy csomó mindent nem tudok megcsinálni. De mindent meg tudok csinálni, amit ön, ráadásul sokkal ügyesebben.

Morris lassan kifújta a levegőt.

– Hülye lennék, ha megvennélek.

– Pedig muszáj lesz – vágta rá érzelemmentes hangon az öhád, aztán kinyújtott egy üreges csövet, és elkezdte a szőnyeget tisztítani. – Minden helyzetben hasznos vagyok. Tekintse meg, milyen puha és pormentes lett ez a szőnyeg. – A robot visszahúzta a csövet, és kinyújtott egy másikat. Morris köhögve arrébb támolygott. Gomolygó, fehér porfelhő töltötte be a szobát.

– Molyirtás – magyarázta az öhád.

A fehér felhő gusztustalan kékes-feketére váltott. A szobára vészjósló sötétség borult. Az öhád elmosódott alakja a szoba közepén mozgolódott. Végül a felhő szertefoszlott, és újra előbukkantak a bútorok.

– Elpusztítottam az ártalmas baktériumokat is – közölte.

Lefestette a falakat, és új, a fal színéhez illő bútorokat készített. Megerősítette a mennyezetet a fürdőszobában. Megnövelte a hőbefúvók számát a kazánban. Lecserélte a villamosvezetékeket. Modern konyhabútorokat szerelt fel. Megvizsgálta Morris pénzügyi helyzetét, és kiszámolta a következő évben esedékes jövedelemadót. Kihegyezte az összes ceruzát. Elkapta a férfi csuklóját, és pillanatok alatt megállapította, hogy a magas vérnyomás pszichoszomatikus okokra vezethető vissza.

– Jobban érzi majd magát, ha átruházza rám a felelősséget – magyarázta a robot, miközben kidobott a hűtőből egy adag romlott levest, amit még Sally felejtett ott. – Fennáll a botulizmus veszélye – mondta. – A felesége szexuális szempontból igen vonzó, de képtelen magasabb rendű, intellektuális tevékenységekre.

Morris a szekrényhez ment, és felvette a kabátját.

– Hová megy? – érdeklődött az öhád.

– Az irodába.

– Ilyenkor?

Morris bekukkantott a hálószobába. Sally mélyen aludt a nyugtató hatású sugárzólencsék alatt. Filigrán teste rózsaszínű és egészséges, arca kisimult volt. Becsukta a bejárati ajtót, és leszaladt a lépcsőn a sötétségbe. A parkoló felé tartott, hideg széllökések borzongatták. Kis űrhajója több száz másik járművel együtt parkolt. A kísérőrobot engedelmesen követte.

Tíz perc múlva már úton volt a Ganimédesz felé.

Amikor megállt a Marson tankolni, az öhád a fedélzetre lépett.

– Úgy látom, még mindig nem érti – szólalt meg az öhád. – Azt az utasítást kaptam, hogy addig folytassam a bemutatót, amíg elégedett nem lesz. Egyelőre nem sikerült meggyőznöm, következésképpen további bemutatókra van szükség. – Egy bonyolult hálót vont az űrhajó irányítórendszere fölé, és az összes számlapot és mutatót beállította. – Gyakrabban kellene szervizbe vinni a gépet.

Azzal hátrament, hogy ellenőrizze a sugárhajtóműveket is. Morris fásultan intett a kisegítőnek, és a hajó lekapcsolódott a tankolócsőről. Fokozatosan felgyorsult, és a kis, sivatagos bolygó hamarosan elmaradt mögöttük. Aztán előtűnt a Jupiter.

– A hajtóművek sincsenek valami jó állapotban – közölte az öhád, miután előbukkant az űrhajó hátuljából. – Ráadásul a fő fékvezérlő is kotyog. Amint földet érünk, elvégzem a nagygenerált.

– A vállalat nem bánja, hogy állandóan szívességeket teszel nekem? – kérdezte Morris gúnyosan.

– A vállalat úgy tekint rám, mintha az ön öhádja lennék. A hónap végén majd küldenek egy részletes számlát. – A robot előkapott egy tollat és egy űrlapokkal teli írómappát. – Elmagyarázom az egyszerűsített fizetési terv négy fajtáját. Ha készpénzben rendezi a tízezer aranyegységet, három százalék kedvezményt kap. Ráadásul egyes háztartási eszközöket becserélünk, többnyire azokat, amikre már amúgy sem lesz szüksége. Ha inkább négy részletben szeretne fizetni, az első összeget azonnal, az utolsó részletet kilencven napon belül kell rendeznie.

– Mindig készpénzben fizetek – motyogta Morris, miközben a vezérlőpulton óvatosan átállította az útvonalat.

– Nem számítunk fel külön szállítási díjat, ha a kilencvennapos változat mellett dönt. A hat hónapos részletfizetés esetén tárgyévenként hat százalék a terhelés, ami nagyjából összesen… – Egy pillanatra elakadt a hangja. – Megváltozott a menetirány.

– Elhagytuk a kijelölt forgalmi sávot.

Az öhád elrakta a tollat és a mappát, aztán az irányítópulthoz sietett.

– Mit művel?! Ezért két egység büntetést kaphat.

Morris nem törődött a robottal. Szemét a képernyőre szegezve, komor képpel megragadta a kormányt. A hajó nagy tempóban gyorsult. A figyelmeztető bóják dühödten visítottak, ahogy a kis űrhajó elhúzott mellettük. A sivár és sötét űr felé tartott. Pár másodperc múlva az utolsó jármű is eltűnt a szemük elől. Egyedül maradtak. Villámgyorsan távolodtak a Jupitertől. A mélyűr felé vették az irányt.

Az öhád kiszámította a röppályájukat, majd így szólt:

– Elhagyjuk a Naprendszert. A Centaurus felé tartunk.

– Bingó.

– Mi lenne, ha felhívná a feleségét?

Morris felmordult, és még jobban felhúzta az irányítókart. Az űrhajó nagyot ugrott, imbolyogni kezdett, végül azonban újra egyenesbe állt. A hajtóművek vészjóslóan vijjogtak. A műszerek mutatták, hogy a főturbinák túlhevültek. Morris a jelzéssel mit sem törődve az égéstérbe zúdította a tartalék üzemanyagot.

– Felhívom Mrs. Morrist – ajánlotta az öhád. – Nemsokára adótávolságon kívül kerülünk.

– Ne fáradj!

– Aggódni fog. –Az öhád hátrasietett, és újra megvizsgálta a hajtóműveket. Visszatért a pilótafülkébe, aggályoskodva sertepertélt. – Mr. Morris, ez a jármű nem alkalmas rendszerközi utazásra. Ez egy D osztályú, négysebességes, családi modell. Nem rendszerközi utazásra tervezték, ezt nem fogja kibírni.

– Ha el akarunk jutni a Proximára, fel kell gyorsulnunk – felelte Morris.

Az öhád rákapcsolta az energiakábeleit a vezérlőpultra.

– Le tudom venni a terhelés egy részét a hálózatról, de ha nem csökkenti a fordulatszámot normálisra, nem vállalom a felelősséget a hajtóművek károsodásáért.

– A pokolba a hajtóművekkel!

Az öhád elnémult. Feszülten hallgatta a talpuk alatt egyre hangosabban üvöltő motorokat. Az egész űrhajó vadul rázkódott. A falakról zománcdarabok záporoztak. A tengelyek forgásától felforrósodott a padló. Morris a gázon tartotta a lábát. Ahogy elhagyták a Naprendszert, még sebesebben száguldottak. Letértek a térképen feltüntetett területről. A Naprendszer fényei gyorsan halványultak mögöttük.

– Túl késő, hogy felhívjuk a feleségét videotelefonon – szólalt meg az öhád. – Három tartalék rakéta van a hajó farában. Ha óhajtja, kilőhetem őket, akkor van némi remény, hogy egy erre haladó katonai űrhajó észrevesz minket.

– Minek?

– Vontatókötélre kapcsolják a hajót, és visszaszállítják a Naprendszerbe. A bírság hatszáz aranyegység, de a körülményekre való tekintettel mégis ez tűnik a legokosabb döntésnek.

Morris hátat fordított az öhádnak, és gázt adott. A hajtóművek üvöltése fülsiketítő volt. Alkatrészek törtek össze recsegve-ropogva. A műszertáblán sorra robbantak fel a biztosítékok. A világítás hol elhalványult és kialudt, hol vonakodva visszatért.

– Mr. Morris – szólalt meg újra az öhád –, készüljön fel a halálra. A turbinarobbanás statisztikai valószínűsége hetven a harminchoz. Minden tőlem telhetőt megteszek, de már túlléptük a veszélyességi határt.

Morris a képernyő felé fordult. Egy darabig sóvárogva meredt a Centaurus ikercsillagát jelző, egyre növekvő pontra.

– Jól néz ki, mi? A Prox az igazi nagy dobás. Húsz bolygó! – Eszelős tekintettel vizsgálta a vibráló műszereket. – Mi a helyzet a hajtóművekkel? Ezekről a kijelzőkről nem tudom leolvasni, a legtöbb már kiégett.

Az öhád habozott. Mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta magát.

– Hátramegyek és megvizsgálom őket – szólalt meg végül. Lemászott az utastér végében lévő rövid lépcsőn, és eltűnt a dübörgő, rázkódó motortérben.

Morris előrehajolt, és eloltotta a cigarettáját. Várt egy pillanatig, majd előrenyúlt, és teljes sebességre kapcsolta a hajtóműveket. A műszertáblán ez volt az utolsó fokozat.

A robbanás ereje kettészakította a hajót. A törzs részei szétszóródtak körülötte. Morris súlytalanul felemelkedett, és a műszerfalnak csapódott. Fém-és műanyagdarabok záporoztak rá. Fehéren izzó fénypontok villantak fel, halványultak el, és hunytak ki némán. Csak a hideg hamu maradt utánuk.

A vészlégszivattyúk tompa zúgására tért magához. A vezérlőpult roncsa alá szorult. Az egyik keze eltört, és a teste alá gyűrődött. Megpróbálta megmozdítani a lábát, de deréktól lefelé nem érzett semmit.

A romhalmaz, amely korábban a hajója volt, tovább száguldott a Centaurus felé. A hajótest repedéseit javító berendezés eredménytelenül próbálta betapasztani a tátongó lyukakat. Az automata hőmérséklet-és gravitációszabályozók erőlködve zakatoltak saját akkumulátoraikról. A képernyőn az ikercsillagok lángoló, gigászi teste nyugodtan, megállíthatatlanul növekedett.

Morris boldog volt. A hajóroncs csöndjében, a fémhalom alá temetve, hálás szemmel figyelte a növekvő csillagpárt. Csodálatos látvány tárult elé. Sokáig szeretett volna gyönyörködni benne. Itt volt az orra előtt, és minden egyes pillanattal egyre közelebb került hozzá. Egy-két nap, és az űrhajót elnyeli, felfalja a hatalmas, izzó óriás. De addig is, szeretné jól érezni magát. Semmi sem zavarta a boldogságát.

A sugárzólencsék alatt békésen alvó Sallyre gondolt. Vajon tetszene neki a Proxima? Lehet, hogy nem. Lehet, hogy azonnal haza akarna menni. Ebben egyedül kell a kedvét lelnie. Ez kizárólag neki szól. Végtelen béke szállta meg. Minden nyugtalanságától megszabadulva hevert a roncsban, a ragyogó csillag pedig egyre közelebb és közelebb került…

Egy hang zavarta meg. Valami kiemelkedett a roncshalomból. Az elgörbült, behorpadt alak alig látszott a villódzó képernyő fényében. Morrisnak sikerült odafordítani a fejét.

Az öhád imbolyogva feltápászkodott. Törzsének nagyobb része hiányzott, összeroncsolódott és széttört. Tántorogva elindult, aztán arccal előre, hatalmas robajjal a földre zuhant. Lassan vonszolta magát Morris felé, ismét talpra vergődött, s úgy egy méterre tőle szomorúan megállt. A szerkezet zúgott és csikorgott. Relék ugrottak ki a testéből és csukódtak vissza. Az élet halvány nyoma céltalanul kóválygott a szétroncsolódott gépben.

– Jó estét! – recsegte az éles, fémes hang.

Morris felüvöltött. Megpróbálta megmozdítani a testét, de a leszakadt gerendák a földhöz szegezték. Torkaszakadtából üvöltve megpróbálta elvonszolni magát a robot közeléből. Köpködött és jajgatott, végül elsírta magát.

– Szeretném bemutatni önnek, mit tud egy öhád – folytatta a fémes hang. – Szólna a feleségének, kérem? Neki is szeretném bemutatni, mit tud egy öhád.

– Tűnés! – kiáltotta Morris. – Tűnés innen!

– Jó estét – folytatta az öhád, mint egy megakadt lemez. – Jó estét! Kérem, foglaljon helyet. Örvendek a szerencsének. Elárulná a nevét? Köszönöm. Önök az elsők a környéken, akik láthatják, mire képes egy öhád. A mostani lesz a legelső bemutató. Elárulná, hol dolgozik?

Halott szemlencséi kiüresedve, kifejezéstelenül meredtek a férfire.

– Kérem, foglaljon helyet – ismételte az öhád. – Csak egy pillanat az egész. Csak egy pillanat. A bemutató csak egy pillanatig tart…

Totth Benedek fordítása

Bevezető: Michael Dinner

Novella és forgatókönyv: Az álapa (The Father-Thing)

Michael Dinner amerikai rendező, producer és író. A The Wonder Years és A törvény embere executive producere és rendezője. Dinner az executive producere a Sneaky Pete című népszerű Amazon-sorozatnak is.

Mindenkinek van egy kis apakomplexusa.

Az álapa azt a zsánertémát boncolgatja, hogy mit is jelent embernek lenni.

Ez egy helyettesítéstörténet – egy történet arról, hogy az embert lecserélik egy másolatra. És noha ez a téma más műfajokban is megjelenik, azért szeretem ezt a novellát, mert épp annyira szól a család inváziójáról, mint egy közösség, egy ország vagy egy világ inváziójáról.

Egy gyerek szemszögéből van elmesélve, ő a saját történetének a hőse. És engem ez fogott meg.

Szerintem Dick novellájának erejét a központi kérdése adja: Mit tennél, ha kiderülne, hogy akit a világon legjobban szeretsz, egy szörnyeteg? Ez egy fiú története, aki a barátai segítségével szembeszáll a kimondhatatlan gonosszal. Sötét történet. Vicces. Ijesztő. Freudi. És rendkívül érzelmes.

„Az álapa a hordó legaljára dugta. A régi falevelek és összetépett kartondarabok közé, a rohadó magazinok és függönyök alá; a padlásról lehordott szemétbe, amit az anyja egy nap el akart égetni. Még hasonlított annyira az apjára, hogy felismerje. Megtalálta, és ahogy ránézett, megint hányingere támadt. Lehunyta a szemét, és addig kapaszkodott a hordó peremébe, amíg képes volt újra odanézni. A hordóban ott voltak az apja, az igazi apja maradványai. Azok a darabok, amik az álapának nem kellettek. Amiket eldobott.”

Viszonylag egyszerű megközelítéssel vittem színre. Meg akartam őrizni a történet érzelmi magját, miközben hozzáalakítottam a saját világomhoz is.

Van két fiam, 11 és 13 évesek. Nekik adaptáltam. És a saját apámnak.

AZ ÁLAPA

– Kész a vacsora – jelentette be Mrs. Walton. – Szólj apádnak, és mondd neki, hogy mosson kezet. Ez rád is vonatkozik, fiatalember. – A gőzölgő lábast a szépen megterített asztalhoz vitte. – A garázsban megtalálod.

Charles habozott. Csak nyolcéves volt, és olyan probléma aggasztotta, ami még a tudós Hillél mestert is zavarba hozta volna.

– Én… – kezdte bizonytalanul.

– Mi a baj? – June Walton kihallotta a nyugtalanságot fia hangjából, és asszonyos keblében hirtelen riadalom rebbent. – Ted nincs a garázsban? Az előbb még a nyesőollót élezte. Az ég szerelmére, ugye, nem ment át Andersonékhoz? Mondtam neki, hogy rögtön kész a vacsora.

– A garázsban van, csak… magához beszél.

– Magához beszél? – Mrs. Walton levette a színes műanyag kötényét, és felakasztotta a kilincsre. – Ted? Ő sosem beszél magában. Szólj csak neki, hogy jöjjön be. – Forró feketekávét töltött a kis kék-fehér porceláncsészékbe, majd nekilátott kimerni a tejszínes kukoricát. – Mi ütött beléd? Menj már.

– Nem tudom, melyiknek szóljak – bökte ki kétségbeesetten Charles. – Olyan egyformák.

June Walton ujjai lecsúsztak az alumíniumedényről, a kukorica egy pillanatig veszedelmesen locsogott.

– Fiatalember… – kezdte, de abban a pillanatban Ted Walton lépett a konyhába, nagyot szippantott, és összedörgölte a kezét.

– Á, báránypörkölt – mondta boldogan.

– Marha – dörmögte June. – Mit művelsz odakint, Ted?

A férfi lehuppant a helyére, és széthajtotta a szalvétát.

– Úgy kiélesítettem az ollót, mint a beretva. Megéleztem és megolajoztam. Hozzá se nyúlj, mert levágod a kezedet. – Harmincas évei elején járó, jóképű férfi volt; sűrű szőke haj, izmos kar, ügyes kéz, szögletes arc és csillogó, barna szem. – Hű, ez a pörkölt jól néz ki. Nehéz nap volt az irodában. Péntek, érted. Csak gyűlik a munka, és ötre minden számlát le kell zárnunk. Al McKinley szerint az osztály húsz százalékkal többet tudna végezni, ha beosztanánk az ebédidőt, hogy valaki mindig legyen bent. – Odaintette Charlest. – Gyere, ülj le.

Mrs. Walton felszolgálta a mirelit borsót.

– Valami jár a fejedben Ted? – kérdezte lassan, ahogy leült.

– A fejemben? – A férfi pislogott. – Nem, semmi különös. Csak a szokásos. Miért?

June Walton nyugtalanul pillantott a fiára. Charles mereven ült, az arca kifejezéstelen és fehér, akár a kréta. Nem mozdult, nem terítette le a szalvétáját, hozzá sem nyúlt a tejhez. Az asszony érezte a feszültséget a levegőben. Charles a székét is elhúzta az apjáétól, feszült kis csomóvá gömbölyödött, olyan messze tőle, amilyen messze csak tudott. Az ajka mozgott, de az anyja nem értette, mit mond.

– Mi az? – hajolt felé.

– A másik – motyogta Charles. – A másik jött be.

– Hogy érted, kicsim? – kérdezte hangosan June Walton. – Miféle másik?

Ted összerezzent. Különös kifejezés suhant át az arcán. Szinte azonnal el is tűnt, de arra a rövid pillanatra Ted Walton arca teljesen ismeretlenné változott, egy idegen és rideg grimasz, egy tekergő-kavargó massza. A szeme elhomályosult és beesett, mintha patina vonta volna be. A fáradt, középkorú férj hétköznapi képe eltűnt.

Aztán visszatért. Vagyis majdnem. Ted elmosolyodott, és nekiállt befalni a pörköltet, borsót és kukoricát. Nevetett, kevergette a kávéját, viccelődött és falatozott. De valami szörnyen nem stimmelt.

– A másik – motyogta Charles falfehér arccal és reszkető kézzel. Hirtelen felpattant, és elhátrált az asztaltól. – Menj el! Menj innen!

– Hé – dörögte Ted fenyegetően. – Mi ütött beléd? – Szigorúan a székre mutatott. – Ülj le, és edd meg a vacsorát, fiatalember. Anyád nem szórakozásból főzött.

Charles sarkon fordult, és kiszaladt a konyhából, fel a szobájába.

June Walton döbbenten hebegett-habogott.

– Mi az ördög…

Ted evett tovább. Az arca komor volt, a tekintete sötét és vad.

– Ennek a gyereknek meg kell tanulni pár dolgot – mondta rekedten. – Beszélnem kell a fejével.

Charles leguggolt és fülelt.

Az álapa felfelé jött a lépcsőn, egyre közeledett.

– Charles! – kiáltotta mérgesen. – Odafent vagy?

A fiú nem felelt. Némán visszaosont a szobájába, és betette az ajtót. A szíve erősen vert. Az álapa elérte a lépcsőfordulót. Egy pillanat és bejön a szobába.

A fiú az ablakhoz sietett. Elöntötte a rémület; az már a kilincset kereste a sötét folyosón. A fiú felhúzta az ablakot, és kimászott a tetőre. Leugrott a bejárati ajtó melletti virágoskertbe, nyögött egyet, megtántorodott és lihegett, aztán felpattant, és kiszaladt az ablakon át kiszűrődő fényből, az esti sötétben izzó, sárga foltból.

Megcélozta a garázst, ami fekete kockaként rajzolódott ki az esti sötétben. Levegő után kapkodva megkereste zsebében az elemlámpát, óvatosan elhúzta az ajtót, és belépett.

A garázs üres volt. Az autó kint állt. Balra volt az apja munkapadja. A fafalakon kalapácsok és fűrészek. Hátul a fűnyíró, gereblye, lapát, kapa. Egy hordó benzin. Mindenhol felszögelt rendszámtáblák. A betonpadló földes volt; középen nagy olajfolt, az elemlámpa fénypászmájában olajos, fekete fűcsomók.

Az ajtó mellett állt egy nagy szemeteshordó. A tetején nyirkos-penészes újságok és magazinok kötegei hevertek. A bomlás tömény szaga áradt belőlük, ahogy Charles elkezdte arrébb pakolni őket. Pókok pottyantak a betonra, és inaltak el; eltaposta őket, és keresett tovább.

A látványtól felsikoltott. Leejtette az elemlámpát, és rémülten hátraugrott. A garázs azonnal sötétbe borult. Erőt vett magán, leguggolt, és egy végtelennek tűnő pillanatig a sötétben tapogatózott a lámpa után a pókok és az olajos fű között. Végül csak megtalálta. A fénysugarat újra a hordóba irányította, abba a lyukba, ami a félretolt magazinok helyén keletkezett.

Az álapa a hordó legaljára dugta. A régi falevelek és összetépett kartondarabok közé, a rohadó magazinok és függönyök alá; a padlásról lehordott szemétbe, amit az anyja egy nap el akart égetni. Még hasonlított annyira az apjára, hogy felismerje. Megtalálta, és ahogy ránézett, megint hányingere támadt. Lehunyta a szemét, és addig kapaszkodott a hordó peremébe, amíg képes volt újra odanézni. A hordóban ott voltak az apja, az igazi apja maradványai. Azok a darabok, amik az álapának nem kellettek. Amiket eldobott.

Fogta a gereblyét, beledugta a hordóba, és azzal lökdöste a maradványokat. Szárazak voltak. A gereblye érintésétől megrepedtek és széttöredeztek. Akár a levedlett kígyóbőr, pikkelyes és porladó cafatok, zizegtek, amikor hozzájuk ért. Üres bőr. A belseje eltűnt. A fontos része. Csak ez maradt, ez a kis halom, törékeny, porladó bőr a szemeteshordó alján. Az álapa csak ennyit hagyott, a többit felfalta. A belső részeit – és az apja helyét – átvette.

Nesz.

Leejtette a gereblyét, és az ajtóhoz sietett. Az ösvényen az álapa a garázs felé közeledett. A cipője alatt csikorgott a kavics, bizonytalanul lépegetett. – Charles! – kiáltotta mérgesen. – Ott vagy? Na, várj csak, ha a kezeim közé kaparintalak, fiatalember!

Az anyja terjedelmes, ideges alakja jelent meg a ház kivilágított ajtajában. – Ted, kérlek, ne bántsd. Nagyon felzaklatta valami.

– Nem fogom bántani – mondta rekedten az álapa. Megállt, hogy gyufát gyújtson. – Csak kicsit elbeszélgetek vele. Meg kell tanulnia normálisan viselkedni. Így otthagyni az asztalt és kirohanni, lemászni a tetőről…

Charles kisurrant a garázsból. A gyufa lángjában feltűnt mozgó alakja, és az álapa bődülve utánalódult.

– Ide gyere!

Charles futott. Jobban ismerte a terepet az álapánál. Az sokat tudott, az apja bensőjével együtt sok tudást megszerzett, de senki nem ismerte annyira itt a járást, mint ő. Elérte a kerítést, átmászott, leugrott Andersonék udvarába, elrohant a ruhaszárító kötél mellett, az ösvényen megkerülte a házukat, aztán kiért a Maple Streetre.

Leguggolt, és a lélegzetét visszatartva fülelt. Az álapa nem követte. Visszament. Vagy körbejön, a járdán.

Reszketve nagy levegőt vett. Mozgásban kell maradni, különben az megtalálja. Szétnézett mindkét irányba, meggyőződött róla, hogy az nem figyeli, aztán szapora kocogással elindult.

– Mit akarsz? – kérdezte Tony Peretti ellenségesen. Tony tizennégy volt. Az asztalnál ült a házuk tölgylambériás étkezőjében, előtte könyvek és ceruzák hevertek, mellette egy fél sonkás-mogyoróvajas szendvics és egy kóla. – Te vagy Walton, ugye?

Tony Perettinek állása is volt már, tűzhelyeket és hűtőket bontott ki a csomagolásukból iskola után a Johnson Háztartási Eszközök üzletben. Nagydarab, buta arcú gyerek volt. Fekete haj, barna bőr, fehér fog. Párszor megverte már Charlest, megvert már minden gyereket a környéken.

– Szevasz, Peretti – toporgott Charles. – Segítenél nekem?

– Mit akarsz? – kérdezte Peretti ingerülten. – Kérsz egyet a szemed alá?

Charles boldogtalanul, lesütött szemmel, ökölbe szorított kézzel hebegte el tőszavakban, mi történt.

Amikor befejezte, Peretti halkan füttyentett.

– Ne már.

– Komolyan – bólintott gyorsan Charles. – Megmutatom. Gyere, és megmutatom.

Peretti lassan felállt.

– Jó, mutasd meg. Ezt látni akarom.

A szobájából elhozta a légpisztolyát, és csendben elindultak a sötét utcán Charlesék háza felé. Egyikük sem szólt. Peretti komoly, szinte ünnepélyes arccal a gondolataiba merült. Charles még mindig kába volt, az agya teljesen üres.

Befordultak Andersonék behajtójára, átvágtak a hátsó udvaron, átmásztak a kerítésen, és óvatosan leereszkedtek Charlesék udvarára. Nem láttak mozgást. Az udvaron csend honolt. A ház ajtaja be volt téve.

Belestek a nappali ablakán. A redőnyt lehúzták, de egy keskeny résen fény szűrődött ki. Mrs. Walton a kanapén ült, egy gyapjúpólót varrt. Széles arcán szomorú, aggódó kifejezés. Mechanikus mozdulatokkal, szórakozottan dolgozott. Vele szemben volt az álapa. Az apja foteljében terpeszkedett, cipőjét ledobta, az esti újságot olvasta. A sarokban magában ment a tévé. A fotel karfáján egy doboz sör állt. Az álapa szakasztott úgy ült, ahogy az apja szokott. Sokat eltanult.

– Pont úgy néz ki – súgta Peretti gyanakodva. – Tutira nem akarsz átverni?

Charles a garázshoz vezette, és megmutatta neki a szemeteshordót. Peretti hosszú, napbarnított karjával belenyúlt, és óvatosan kiemelte a száraz, töredező maradványokat. Addig-addig hajtogatta és terítgette, míg az apa egész alakja kirajzolódott. Peretti lefektette a padlóra, és a leszakadt darabokat a helyükre illesztette. A maradványok színtelenek voltak, szinte áttetszőek. Sárgásak és papírvékonyak. Szárazak és élettelenek.

– Ennyi – mondta Charles, és könny szökött a szemébe. – Ennyi maradt belőle. Az a micsoda megette a belsejét.

Peretti elsápadt. Reszketve visszatömte a maradványokat a szemeteshordóba.

– Ez már valami – dörmögte. – És te láttad őket együtt?

– Beszélgettek. Tök egyformák voltak. Berohantam a házba. – Charles letörölte a könnyeket, és szipogott. Már nem tudta visszatartani. – Megette, amíg én bent voltam. Aztán bejött a házba. Úgy tett, mintha apa lenne. De nem az. Megölte, és megette a bensőjét.

Peretti egy pillanatig hallgatott.

– Mondok én valamit – szólalt meg hirtelen. – Hallottam már ilyesmiről. Kemény dió. Használnod kell a fejed, és nem szabad megijedni. Nem félsz, ugye?

– Nem – nyögte ki nagy nehezen Charles.

– Először is ki kell találnunk, hogyan tudjuk megölni. – Peretti megrázta a légpisztolyát. – Nem tudom, ez elég lesz-e. Kemény tag lehet, ha elkapta apádat. Nagydarab volt. – Elgondolkodott. – Tűnjünk innen. Lehet, hogy visszajön. Azt mondják, a gyilkos mindig visszatér.

Kimentek a garázsból. Peretti leguggolt, és megint bekukkantott az ablakon. Mrs. Walton közben felállt, és most izgatottan beszélt. Tompa hangok szűrődtek ki. Az álapa ledobta az újságot. Vitatkoztak.

– Az isten szerelmére! – kiabált az álapa. – Ne csinálj hülyeséget!

– Valami baj történt – sopánkodott Mrs. Walton. – Valami szörnyűség. Hadd hívjam fel a kórházat!

– Ne hívj te senkit. Kutya baja. Biztos az utcán játszik.

– Sose marad ki ilyen későig. Sose engedetlenkedik. Nagyon zaklatott volt… félt tőled! És nem hibáztatom. – A nő hangja megtört. – Mi ütött beléd? Olyan furcsa vagy. – Kiment a folyosóra. – Felhívom a szomszédokat.

Az álapa addig bámult utána, amíg el nem tűnt. Ekkor rémisztő dolog történt. Charles lélegzete elakadt, de még Peretti is felnyögött.

– Nézd! – motyogta Charles. – Mi a…?

– Ejha – tágult nagyra Peretti szeme.

Amint Mrs. Walton kiment, az álapa megrogyott a fotelben. Elernyedt. A szája kinyílt. A szeme üresen bámult. A feje előrebiccent, akár egy eldobott rongybabáé.

Peretti ellépett az ablaktól.

– Ez az – suttogta. – Ez a lényeg.

– Micsoda? – kérdezte Charles. Döbbent volt, és össze volt zavarodva. – Mintha valaki kikapcsolta volna, nem?

– Pontosan. – Peretti komoran és megrendülten bólintott. – Kívülről irányítják.

Rémület fogta el Charlest.

– Úgy érted, a világon kívülről?

Peretti dühösen rázta a fejét.

– A házon kívülről! Az udvarról. Van ötleted, hol keressük?

– Nem igazán. – Charles törte a fejét. – De tudok valakit, aki mindent megtalál. – Az emlékezetében kereste a nevet. – Bobby Daniels.

– A kis fekete srác? Ő jó kereső?

– A legjobb.

– Jól van, menjünk el érte. Meg kell keresnünk a kinti micsodát, ami a bentit csinálta és működteti.

– A garázs közelében – mondta Peretti a sovány, néger fiúnak, aki mellettük kuporgott a sötétben. – Amikor az elkapta, a garázsban volt. Szóval ott keressük.

– A garázsban? – kérdezte Daniels.

– A garázs körül. Walton már átnézte a garázst. Te nézd meg körülötte. A közelben.

A garázs mellett volt egy kis virágágyás, a garázs és a ház háta között pedig egy jókora bambuszbozót és egy csomó törmelék. A hold feljött, hideg, ködös fény szitált.

– Ha nem találjuk meg hamarosan, haza kell mennem – mondta Daniels. – Nem maradhatok sokáig. – Nem volt idősebb Charlesnál, talán kilenc.

– Jól van – mondta Peretti –, akkor lássunk neki.

Szétszóródtak, és nekiláttak alaposan átfésülni a területet. Daniels hihetetlen sebességgel dolgozott, vékony kis teste szinte elmosódott, ahogy mászott a virágok között, köveket fordított fel, benézett a ház alá, szétválasztott növényeket, ügyesen végigsimított leveleken és szárakon, megnézte a komposztot és a füvet. Egyetlen centit sem hagyott ki.

Peretti hamarosan megállt.

– Én majd őrt állok. Veszélyes lehet. Az álapa talán kijön, és megpróbál megállítani minket. – A hátsó lépcsőhöz állt a légpisztolyával, Charles és Bobby Daniels tovább kerestek. Charlesnak lassan ment. Fáradt volt, fázott, és a hidegtől elgémberedtek a tagjai. Képtelenségnek tűnt az álapa és az, ami az apjával történt. De a rémület hajtotta tovább: és ha megtörténik az anyjával is? Vagy vele? Vagy mindenkivel? Talán az egész világgal.

– Megtaláltam! – szólalt meg Daniels izgatottan. – Gyertek ide, gyorsan!

Peretti felemelte a pisztolyt, és óvatosan felállt. Charles odasietett, és a lámpa hunyorgó, sárga sugarát oda irányította, ahol Daniels állt.

A néger fiú felemelt egy betondarabot. A nyirkos, rohadó talajban a fény megcsillant egy fémtesten. Vékony, ízelt micsoda volt, végtelen sok lába eszelősen ásott. Páncélozott volt, akár a hangya, egy vörösesbarna bogár, ami gyorsan el akart tűnni a szemük elől. A lábai sebesen kapartak. A talaj utat engedett neki. A farka dühödten csapkodott, ahogy belefúrta magát az alagútba.

Peretti beszaladt a garázsba, és kihozta a gereblyét. Leszorította vele a bogár farkát.

– Gyorsan lőjétek le!

Daniels felkapta a pisztolyt, és célzott. Az első lövés letépte a bogár farkát. A micsoda eszeveszetten izgett-mozgott, vonaglott, élettelen farka bénán hempergett, néhány lába leszakadt. Körülbelül harminccentis volt. Kétségbeesetten próbált lemenekülni a lyukba.

– Lőj még egyet! – biztatta Peretti.

Daniels a pisztollyal vacakolt. A bogár vonaglott és sziszegett. A feje előre-hátra rángott, tekergett, és harapdálta a gereblyét. Apró, gonosz szemében gyűlölet csillogott. Egy pillanatig hiába küzdött a gereblyével, de aztán úgy elkezdte cibálni, hogy mind rémülten hátrahőköltek.

Valami megcsikordult Charles agyában. Egy fémes, harsogó zúgás, mintha millió fémvezeték táncolna és rezegne egyszerre. Az erő hevesen verdeste; a fémes csörömpöléstől megsüketült. Talpra kecmergett, és hátrált, a többiek is ezt csinálták, fehér arccal és megrémülve.

– Ha pisztollyal nem tudjuk megölni – lihegett Peretti –, akkor talán vízbe fojthatjuk. Vagy elégethetjük. Vagy tűt szúrhatunk az agyába. – Próbálta tartani a gereblyét, leszorítani a bogarat.

– Van egy üveg formaldehidom – dörmögte Daniels. Az ujjai idegesen birizgálták a pisztolyt. – Hogy működik ez? Nekem nem…

Charles kikapta a kezéből.

– Majd én megölöm. – Leguggolt, az irányzékba nézett, és ujját a ravaszra szorította. A bogár csapdosott és küszködött. A térereje verdeste a fiú fülét, de nem engedte el a puskát. A mutatóujja rászorított a ravaszra…

– Jól van, Charles – szólalt meg az álapa. Erős ujjak ragadták meg bénító szorítással a csuklóját. A pisztoly a földre esett, miközben Charles tehetetlenül viaskodott. Az álapa meglökte Perettit. A fiú elugrott, a bogár kiszabadult a gereblye alól, és diadalmasan lecsusszant az alagútjába.

– Ezért verés jár, Charles – mondta az álapa. – Mi ütött beléd? Szegény anyád magánkívül van az aggodalomtól.

Ott volt, az árnyékban rejtőzött. A sötétben kuporogva figyelte őket. Nyugodt, érzelemmentes hangja – az apja hangjának szörnyű paródiája – Charles fülébe zengett, ahogy könyörtelenül húzta a garázs felé. Hideg lehelete a fiú arcát érte: jeges-édes illat, akár a bomló földé. Iszonyú erős volt, Charles semmit nem tehetett.

– Ne ellenkezz – mondta higgadtan. – Gyere be a garázsba. A saját érdekedben. Tudom, mi jó neked, Charles.

– Megtaláltad? – kérdezte az anyja izgatottan, kinyitva a hátsó ajtót.

– Igen, meg.

– Mit fogsz csinálni?

– Kap egy kis verést. – Az álapa felhúzta a garázsajtót. – A garázsban. – A félhomályban egy halovány, érzelemmentes mosolyra húzta a száját. – Menj vissza a nappaliba, June. Ezt majd én elintézem. Ez az én dolgom. Te sose szeretted megbüntetni.

A hátsó ajtó vonakodva becsukódott. Ahogy a fény eltűnt, Peretti lehajolt, és a légpisztolyt kereste. Az álapa azonnal megfeszült.

– Menjetek haza, fiúk – mondta rekedten.

Peretti a légpisztolyt szorongatva, tétovázva állt.

– Menjetek – ismételte az álapa. – Tedd le azt a játékszert, és menj innen. – Lassan Peretti felé indult, egyik kézzel Charlest fogta, a másikkal Peretti felé nyúlt. – A városban tilos légfegyvert használni, fiam. Az apád nem tudja? Városi rendelet. Jobb, ha ideadod, mielőtt…

Peretti szemen lőtte.

Az álapa felnyögött, és a tönkretett szeméhez kapott. Hirtelen a fiú felé csapott. Peretti közben arrébb ment a behajtón, próbálta felhúzni a pisztolyt. Az álapa rávetette magát. Erős ujjaival kikapta a fegyvert Peretti kezéből. Az álapa szó nélkül összetörte a pisztolyt a ház falán.

Charles kiszabadult a szorításból, és zsibbadtan futásnak eredt. Hová bújjon? Az álapa közte és a ház között volt. Máris feléje tartott, fekete árnyként osont óvatosan, a sötétet kémlelte, őt kereste. Charles hátrált. Bárcsak el tudna rejtőzni valahol…

A bambusz.

Óvatosan bebújt a bambuszbokorba. A hatalmas, régi nádszálak halk susogással zárultak össze mögötte. Az álapa a zsebében kutatott; meggyújtott egy szál gyufát, majd az egész csomag fellángolt.

– Charles. Tudom, hogy itt vagy valahol. Nincs értelme bujkálni. Csak megnehezíted a dolgot.

A fiú hevesen dobogó szívvel guggolt a bambuszban. Törmelék és rohadó szemét. Gaz, szemét, papír, dobozok, régi ruhák, deszkák, konzervdobozok, üvegek. Pókok és szalamandrák mocorogtak körülötte. A bambuszt ringatta az éjszakai szél. Rovarok és mocsok.

És még valami.

Egy alak, egy néma, mozdulatlan alak, ami úgy nőtt ki a mocsokhalomból, akár egy éjszakai gomba. Fehér oszlop, pépes massza, ami nyálkásan csillant a holdfényben. Pókháló borította, penészes burok. Elnagyolt karjai és lábai voltak. Félig kiformálódott feje. A vonásai még nem alakultak ki. De Charles tudta, mi az.

Egy álanya. Itt nő a mocsokban és nyirokban, a garázs és a ház között. A tornyosuló bambusz mögött.

Még pár nap, és eléri az érettséget. Egyelőre még lárva volt, fehér, puha és kocsonyás, de a nap majd kiszikkasztja és felmelegíti. Megkeményíti a burkát. Sötét és erős lesz tőle. Előbukkan a gubóból, és egy nap, amikor az anyja kijön a garázsba… Az álanya mögött voltak még fehér lárvák, amiket nemrég rakhatott a bogár. Kicsik. Most keletkeztek. Látta, hogy az álapa honnan tört le, hol nőtt fel. Itt érett meg. És az apja a garázsban találkozott vele.

Charles bénultan továbbindult, elosont a rohadó deszkák, mocsok és törmelék mellett, a gombalárvák mellett. Bágyadtan a kerítés felé nyúlt… és visszatántorodott.

Még egy. Még egy lárva. Ezt eddig észre sem vette. Nem fehér volt, ez már sötét. A hálója, a kocsonyás puhasága már eltűnt. Ez megérett. Kicsit mocorgott, bátortalanul mozgatta a karját.

Az ál-Charles.

A bambusz szétvált, és az álapa marka a fiú csuklójára fonódott.

– Maradj itt. Jó helyen vagy. Ne mozdulj. – A másik kezével elkezdte tépni az ál-Charles gubóját. – Segítek neki kibújni, kicsit még gyenge.

Lefejtette róla a nedves, szürke burok maradékát, és az ál-Charles kibújt. Bizonytalanul hadonászott, ahogy az álapa megtisztította az útját Charles felé.

– Erre – dünnyögte neki az álapa. – Majd én lefogom. Ha ettél, erősebb leszel.

Az ál-Charles szája kinyílt, és becsukódott. Mohón nyúlt Charles felé. A fiú vadul vergődött, de az álapa hatalmas keze lefogta.

– Elég volt, fiatalember – parancsolt rá. – Sokkal könnyebb lesz, ha…

Szava hirtelen üvöltésbe váltott, és rángatózni kezdett. Elengedte Charlest, és hátratántorodott. A testét heves görcsök dobálták. Nekizuhant a garázsnak, a végtagjai rángatóztak. Egy ideig az agónia táncában hempergett és hánykolódott. Nyöszörgött, próbált elmászni. Aztán apránként elhallgatott. Az ál-Charles néma halomba roskadt össze. Bambán hevert a bambusz és a rohadó törmelék között, a teste ernyedt, az arca üres volt.

Charles esetlenül felállt. A betonbehajtóra lépett. Peretti és Daniels tágra nyílt szemekkel, óvatosan közeledtek.

– Ne menjetek a közelébe – figyelmeztette őket Daniels. – Még nem halt meg. Beletelik egy kis időbe.

– Mit csináltál? – kérdezte Charles.

Daniels nyögve tette le a benzineshordót.

– A garázsban találtam. Virginiában mindig benzint használtunk a szúnyogok ellen.

– Benzint öntött a bogár alagútjába – magyarázta Peretti. – Az ő ötlete volt.

Daniels belerúgott az álapa testébe.

– Most már megdöglött. Akkor, amikor a bogár is.

– Akkor a többi is meg fog – vélte Peretti. A bambuszt félrehajtva nézte a törmelékben heverő lárvákat. Az ál-Charles már nem mozdult, mikor egy bottal megbökte a mellkasát. – Ez is megdöglött.

– Menjünk biztosra – mondta Daniels komoran. Felemelte a nehéz benzineshordót, és a bambuszbozót széléhez vonszolta. – A micsoda elejtett pár gyufát a behajtón. Hozd ide, Peretti.

Egymásra néztek.

– Jó – mondta Peretti halkan.

– Hozzuk ide a slagot is – mondta Charles. – Nehogy szétfusson a tűz.

– Csináljuk – mondta Peretti türelmetlenül. Már indult is. Charles gyorsan követte, és a holdfényben elkezdték keresni a gyufát.

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: Matthew Graham

Novella: A pántkészítő (The Hood Maker)

Forgatókönyv: The F Maker

Matthew Graham televíziós forgatókönyvíró és producer, ismertebb sorozatai az Élet a Marson és a Porrá leszünk. Graham írta és rendezte az Arthur C. Clarke regényén alapuló A gyermekkor vége című minisorozatot.

Tíz-és tizennyolc éves korom között – eszmélkedés szempontjából fontos időszakban – elolvastam minden science fictiont, ami a kezem ügyébe került. Mivel a helyi könyvtárban öt könyvet lehetett kihozni két hétre, ez jókora mennyiséget jelentett. Asimov, Herbert, Heinlein, Bradbury, Clarke, mind nagy hatást tettek rám. A legnagyobb kihívást és izgalmat azonban kétségtelenül Philip K. Dick jelentette.

Dick nagy magasságból pottyantja le az embert a világba, magyarázat és bocsánatkérés nélkül. Az ő elméjében az általános szabályok nem érvényesek, és egy milliszekundum alatt gyorsulunk nulláról százra, szóval észnél kell lenni. Képes ilyen mondattal nyitni: „Catoran Malovich a visszhangmopeddel menekült a városon át, de a Zöld Agy ott volt a nyomában.”

Jó, ezt én találtam ki, de értik, mire akarok kilyukadni. Bele a közepébe. A prózája energikus, egyszerre sűrű és gazdaságos, hajtott előre, és felpörgette a pulzusomat. Dick tudott képet alkotni az olvasó elmében, de azzal is tisztában volt, hogy a művei filmes jellege dacára ez irodalom, nem a filmstúdióknak szánt, álcázott szinopszis (ahogy ma sok író csinálja). Ezért is ironikus, hogy a filmesek sorban állnak, hogy adaptálhassák a műveit.

A novellásköteteit általában túl gyorsan olvastam. Kimaradtak dolgok, mert alig vártam, hogy az egyik kötet végére érjek, és elkezdhessem a következőt. Olyan érzés volt, mint Pokémont gyűjteni. Mind meg kell szereznem! Izgatottságomban elsiklottam dolgok felett. Fiatal voltam, bocsánatos bűn. Így aztán ebben a novellában elsiklottam az első oldalon afelett, hogy a „hood”, amit egy Franklyn nevű ember visel, és ami megvédi a gondolatolvasástól, nem csuklya, hanem egy fémpánt.

Amikor pár évvel később újraolvastam, rájöttem a tévedésemre, de már késő volt. Beleégett az agyamba az a kép, hogy egy csuklyás férfi jár a városi tömegben. Olyan légies és olyan felkavaró kép. Egyszerre bátor, dacos cselekedet és az egyéniség kifejezése, ugyanakkor az ellentéte is: rejtőzködés, bujkálás. Ez érvényes a novella mondanivalójára is: milyen titkokat van jogunk megőrizni? Akkor is szentek a gondolataink, ha sötétek és veszélyesek? Jogomban áll olvasni a maguk gondolataiban, ha azt hiszem, hogy nemzeti érdek? Szabad elrejtőznöm, vagy az helytelen?

Amikor az a megtiszteltetés ért, hogy adaptálásra választhattam egy PKD-novellát az Elektronikus álmok sorozatba, A pántkészítőt választottam, és kitartottam az eredeti, gyermeteg értelmezésem mellett. Megtartottam a csuklyát, mert zavart, és mert olyan képet akartam a filmhez, ami felkavaró és valamelyest ikonikus. És mert akár helyesen, akár nem, de személyes síkon így reagáltam az anyagra, és úgy éreztem, ezt meg kell őriznem. Hisz a példaképeink adaptálása mélységesen személyes dolog. Ahogy az olvasásuk is. Dicknél még inkább. A novella előadásként kezdődik, párbeszéddé alakul, majd kapcsolattá érik.

Szóval élvezzék ezt az előadást, beszélgetést és kapcsolatot. Rövid lesz, de az emléke remélhetőleg örökre megmarad. Ahogy nekem.

A PÁNTKÉSZÍTŐ

– Pántja van!

– Valaki pántot visel!

Munkások és vásárlók siettek a járdán, csatlakoztak a növekvő tömeghez. Egy betegesen sápadt arcú fiatalember ledobta a bringáját, és odarohant. A tömeg nőttön-nőtt, szürke felöltős üzletemberek, fáradt arcú titkárnők, boltosok és munkások.

– Kapjuk el! – Lódult meg a tömeg. – Kapjuk el az öreget!

A sápadt fiatalember felkapott egy követ a csatornából, és elhajította. A kő elvétette az öreget, és egy kirakaton koppant.

– Tényleg pántja van!

– Vegyük el tőle!

Újabb kövek repültek. Az öregember rémülten próbált elnyomakodni két katona között, akik elállták az útját. Egy kő háton találta.

– Mit rejteget? – rohant oda elé a sápadt fiatalember. – Miért fél a szondától?

– Rejtegetnivalója van! – Egy munkás megragadta az öreg kalapját. Mohó kezek keresték a vékony fémpántot a feje körül.

– Senkinek nincs joga bujkálni!

Az öregember elesett, négykézlábra zuhant, az esernyője elgurult. Egy eladó megfogta a fejpántot, és megrántotta. A tömeg közelebb nyomult, próbálta megfogni a fémkarikát.

A fiatalember hirtelen felkiáltott. A fejpántot magasra emelve hátrált.

– Megvan! Megvan! – A bringájához szaladt, és az elgörbült fejpántot szorongatva gyorsan tekerni kezdett.

Robot-rendőrautó kanyarodott a padkához vijjogó szirénával. Robotzsaruk ugrottak ki, és szétoszlatták a tömeget.

– Megsérült? – segítették fel az öreget.

Az öreg kábán rázta a fejét. A szemüvege ott lógott egyik fülén. Az arcán vér-és nyálcsík.

– Jól van. – A zsaru fémujjai elengedték. – Jobb, ha bemegy az utcáról. A saját érdekében.

Ross átvilágítási igazgató eltolta a memólemezt.

– Megint egy. Alig várom, hogy elfogadják az immunitástiltó törvényt.

Peters felnézett.

– Megint egy újabb?

– Megint egy ember, aki fejpántot viselt. Szonda elleni pajzsot. Ez a tizedik az elmúlt negyvennyolc órában. Egyfolytában küldik szét őket postán.

– Meg becsúsztatják ajtó alatt, zsebbe dugják, íróasztalon hagyják. Számtalan módon terjesztik.

– Ha többen értesítenének bennünket…

Peters fanyar képet vágott.

– Az is csoda, hogy egyáltalán valaki szól. Megvan az oka, miért küldenek fejpántot ezeknek az embereknek. Nem találomra választják őket.

– Hogyan választják őket?

– Van valami rejtegetnivalójuk. Mi másért küldenének nekik fejpántot?

– És aki mégis értesít bennünket?

– Azok félnek viselni – érvelt Peters. – Azok azért adják le nekünk a pántot, nehogy gyanúba keveredjenek.

Ross komoran elgondolkodott.

– Elképzelhető.

– Az ártatlan embernek nincs oka eltitkolni a gondolatait. A lakosság kilencvenkilenc százaléka örül, hogy belátnak a fejébe. A legtöbb ember igenis akarja bizonyítani a hűségét. Az az egy százalék viszont bűnös valamiben.

Ross kinyitott egy mappát, és kivett egy meggörbült fémszalagot. Figyelmesen vizsgálta.

– Nézze meg. Csak egy ötvözetcsík, de hatékonyan véd minden szonda ellen. A telepaták megőrülnek tőle. Úgy megcsapja őket, amikor olvasni akarnak a viselőjében, mint az áram.

– Küldött mintákat a labornak, gondolom.

– Nem. Nem akarom, hogy a laborban dolgozók elkezdjenek saját fejpántot készíteni. Így is éppen elég a bajunk.

– Ezt kitől vették el?

Ross megnyomott egy gombot az asztalon.

– Kiderítjük. Jelentést kérek a telepatától.

Az ajtó elolvadt, és egy nyurga, sápadt arcú fiatalember lépett a szobába. Meglátta a fémkarikát Ross kezében, és elmosolyodott, halvány, éber mosollyal.

– Hívatott?

Ross alaposan végigmérte. Szőke haj, kék szem. Átlagos kinézetű gyerek, lehetne másodéves főiskolás. De ő pontosan tudta, hogy Ernest Abbud mutáns, egy telepata. A sok száz egyike, akit az Átvilágítás alkalmaz a hűségszondák kezelésére.

A telepaták előtt a hűségszondákat minden szabályozás nélkül alkalmazták. Az eskü, vizsgálat, lehallgatás nem volt elég. Az elmélet, hogy mindenkinek bizonyítani kell a hűségét, megállta a helyét – elméletben. Gyakorlatban kevesen voltak képesek rá. Nagyon úgy festett, hogy fel kell hagyni a „bűnös, amíg ártatlannak bizonyul”-gyakorlattal, és vissza kell állítani a római jogot.

A megoldhatatlannak látszó problémára a 2004-es madagaszkári robbanás adott választ. Az elsődleges sugárzás hullámai átcsaptak több ezer katona felett, akik a térségben állomásoztak. Azok közül, akik életben maradtak, kevesen nemzettek utódot. Viszont a robbanás túlélőitől született több száz gyermek közül sok radikálisan új neurológiai jellegzetességet mutatott. Mutáns emberfaj jött létre, sok ezer éve az első.

A telepaták véletlenül jöttek létre, mégis megoldották a Szabad Unió legsürgetőbb problémáját: a hűtlenség felderítését és megbüntetését. A telepaták felbecsülhetetlen értéket jelentettek a Szabad Unió kormányának, amivel túlságosan is tisztában voltak.

– Ezt maga szerezte? – koppintott a fejpántra Ross.

– Igen – bólintott Abbud.

A fiatalember a gondolatait követte, nem a szavait. Ross elpirult mérgében.

– Milyen volt az ember? – kérdezte nyersen. – A memólemezen nincsenek részletek.

– Doktor Franklinnek hívják. A Szövetségi Források Bizottságának igazgatója. Hatvanhét éves. Egy rokonát látogatja itt meg.

– Walter Franklin! Halottam róla. – Ross felnézett Abbudra. – Akkor maga már…?

– Amint eltávolítottam róla a fejpántot, le tudtam szkennelni.

– Hová ment Franklin a támadás után?

– Egy épületbe. A rendőrség tanácsára.

– És a rendőrök kijöttek?

– Miután a pántot eltávolítottam, természetesen ki. Simán ment. Franklint egy másik telepata szúrta ki, nem én. Ő informált, hogy Franklin felém tart. Amikor odaért hozzám, felkiáltottam, hogy fejpántot visel. Tömeg csődült össze, és mások is a pántról kiabáltak. Közben a másik telepata is megérkezett, és úgy manipuláltuk a tömeget, hogy Franklin közelébe jussunk. A pántot én vettem le róla… a többit meg tudja.

Ross hallgatott egy sort.

– Tudja, honnan szerezte a pántot? A szkennelés azt is feltárta?

– Postán kapta.

– És…?

– Fogalma sincs, ki küldte, vagy honnan.

Ross a homlokát ráncolta.

– Akkor nem is tud róla adni információt. Mármint a küldőről.

– A pántkészítőről – pontosított Abbud jeges hangon.

Ross felkapta a fejét.

– Hogy?

– A pántkészítő. Valaki gyártja – mondta komoran Abbud. – Valaki szondapajzsot gyárt ellenünk.

– És maga biztos benne, hogy…?

– Franklin nem tud semmit! Éjjel érkezett a városba. Ma reggel hozta neki a pántot a postagép. Egy ideig tépelődött. Aztán vásárolt egy kalapot, azzal fedte el a pántot. Gyalog indult az unokahúga házához. Pár perccel később kiszúrtuk, amikor hatótávolságon belülre ért.

– Egyre több van belőlük. Egyre több pántot küldenek ki. De ezt maga is tudja. – Ross összeszorította az állát. – Meg kell találnunk, ki küldi.

– Időbe telik. Nyilván állandóan pántot visel ő maga is. – Abbud arca megrándult. – Rohadt közel kell kerülnünk! A szkennelési távolságunk rendkívül korlátozott. De előbb-utóbb megtaláljuk az egyiket. Előbb-utóbb lerántjuk a pántot valakiről, és megtaláljuk őt…

– Az elmúlt évben ötezer fejpántviselőt találtak – emlékeztette Ross. – Ötezret, és egyik sem tud semmit arról, honnan jött a pánt, ki készítette.

– Ha többen leszünk, sokkal nagyobb esélyünk lesz – felelte Abbud komoran. – Túl kevesen vagyunk még, de majd…

– Azért Franklint megszondáztatja, nem? – kérdezte Peters Rosstól.

– Miért ne. – Ross bólintott Abbudnak. – Csinálják meg. Az egyik csapata futtassa le rajta a teljes szabványkeresést, hátha van valami értékes eltemetve a nem tudatos neurális rétegben. Az eredményt a szokásos módon jelentse.

Abbud a kabátjába nyúlt. Egy szalagtekercset vett elő, és az asztalra dobta Ross elé.

– Tessék.

– Ez mi?

– Franklin teljes átvilágítása. Minden szint átkutatva és rögzítve.

Ross csodálkozva felnézett rá.

– Maga…

– Már megcsináltuk. – Abbud az ajtó felé indult. – Jó munka. Cummings végezte el. Jelentős hűtlenséget találtunk. Inkább ideológiai, mint nyílt. Azért jobb behozatni. Huszonnégy éves korában talált régi könyveket és lemezeket. Azok nagyon erősen befolyásolták. A szalag utolsó részén kiértékeljük a deviációját.

Az ajtó elolvadt, és Abbud kiment.

Ross és Peters csak bámultak utána. Végül Ross fogta a tekercset, és a meggörbült fémkarika mellé tette.

– A mindenit, maguktól leszondáztatták – szólalt meg Peters.

Ross gondolataiba merülve bólintott.

– És nem vagyok biztos benne, hogy örülök neki.

A két férfi egymásra nézett, és tudták, hogy az iroda előtt Ernest Abbud olvas a gondolataikban.

– Rohadt élet! – fakadt ki Ross.

Walter Franklin gyorsan kapkodta a levegőt, ahogy körülnézett. Reszkető kézzel törölte le a verejtéket ráncos arcáról.

A folyosón egyre hangosabb visszhangot vert az átvilágító ügynökök lármája.

A csőcselék elől elmenekült. Egy időre. Ez négy órája volt. A nap közben lement, leszállt az est New Yorkra. Sikerült átjutnia a fél városon, majdnem a külvárosig, de most nyílt elfogatási parancsot adtak ki ellene.

Miért? Egész életében a Szabad Unió kormányának dolgozott. Nem tett semmit, amit hűtlenségnek lehet értelmezni. Semmit, kivéve, hogy reggel kinyitotta a postát, megtalálta a fejpántot, átgondolta, és végül feltette. Emlékezett a kis cédulára:

ÜDV!

Ezt a szondapajzsot a készítő küldi önnek abban a reményben, hogy hasznosnak találja.

Köszönjük.

Semmi más. Semmi információ. Sokáig töprengett. Felvegye? Nem tett soha semmit. Nincs semmi rejtegetnivalója, semmi, ami az unió elleni hűtlenség lenne. Csakhogy a gondolat rabul ejtette. Ha felveszi a pántot, az elméje csakis az övé lesz. Senki nem nézhet bele. Visszakapja az elméjét, privát lesz, titkos, azt gondol, amit akar. Végtelen gondolatokat, csakis saját használatra.

Végül döntött, felvette, majd rátette a régi Homburg kalapját. Kilépett az épületből… és tíz percen belül csőcselék üvöltözött körülötte. Most pedig általános letartóztatási parancsot adtak ki ellene.

Franklin kétségbeesetten törte a fejét. Mit tehet? Az Átvilágító Tanács elé állíthatják. Nem vádolják majd semmivel, neki kell saját magát tisztáznia, bizonyítania, hogy hűséges. Vagy mégis csinált valamikor valami rosszat? Csinált valamit, amit elfelejtett? Feltette a pántot. Talán erről van szó. A kongresszusba beterjesztettek ugyan egy törvényjavaslatot az immunitásellenességről, miszerint a szondaernyő viselése bűncselekmény, de azt még nem fogadták el…

Az átvilágítási ügynökök a nyomában voltak, már közel jártak. Hátrált a hotelfolyosón, kétségbeesetten nézett körül. Vörös tábla izzott: KIJÁRAT. Odasietett, lerohant egy lépcsősoron, ki egy sötét utcára. Nem jó a szabadban lenni, ahol ott a csőcselék. Ezért próbált meg épületekben maradni, de most nem volt választása.

Éles hang visított mögötte. Valami elsuhant mellette, a járda egy része füstölögve elpárolgott. Slem-sugár. Franklin futásnak eredt, erősen zihált, befordult a sarkon, végigszaladt egy mellékutcán. Az emberek csodálkozva néztek rá, ahogy elrohant mellettük.

Átvágott egy forgalmas utcán, be egy csapat színházba tartó közé. Meglátták az ügynökök? Idegesen nézett hátra. Sehol senki.

A saroknál átment a zebrán. Elérte a biztonsági zónát a centrumban, egy átvilágító járőrkocsit figyelt, ami feléje tartott. Meglátta? Elhagyta a zónát, a túlsó járda felé indult. Az átvilágító autó hirtelen meglódult, gyorsított. Egy másik is megjelent az ellenkező irányból.

Franklin felért a padkára.

Az első kocsi megtorpant. Átvilágító ügynökök tódultak ki, fel a járdára.

Csapdába esett. Nem volt hová bújni. Fáradt vásárlók és irodisták lesték a jelenetet, arcukon még az együttérzés nyoma sem látszott. Páran bugyuta derűvel vigyorogtak rá. Franklin erre-arra kapkodta a fejét. Nincs egy hely, egy ajtó, egy ember…

Egy autó fékezett előtte, az ajtó félresiklott.

– Szálljon be. – Egy fiatal nő hajolt felé, csinos arcán sürgető kifejezés. – Szálljon már be!

Franklin beszállt. A lány becsapta az ajtót, és az autó gyorsított. Egy átvilágító járőrautó kanyarodott eléjük, áramvonalas teste elzárta az utat. Egy másik mögéjük állt.

A lány előrehajolt, megragadta a kormányt. Az autó hirtelen felemelkedett. Elhagyta az úttestet, átrepült az autók felett, gyorsan emelkedett. Mögöttük ibolyaszín villanás látszott az égen.

– Bukjon le! – kiáltott a lány. Franklin összehúzta magát az ülésben. Az autó széles ívben repült a magas háztömbök takarásában. A földön az átvilágító autók feladták, és visszafordultak.

Franklin felült, reszketve törölgette a homlokát.

– Kösz – motyogta.

– Nincs mit. – A lány rágyorsított. Elhagyták a város üzleti negyedét, és a külvárosi lakóövezet fölé értek. Némán vezetett, feszülten figyelte az eget.

– Ki maga? – kérdezte Franklin.

A lány válaszul odadobott neki valamit.

– Vegye fel.

Egy fejpánt. Franklin szétnyitotta, és esetlenül a fejére csúsztatta.

– Megvan.

– Különben egy telepata megtalál minket. Állandóan elővigyázatosnak kell lennünk.

– Hová megyünk?

A lány feléje fordult, nyugodt, szürke szemével nézte, egyik keze a kormányon pihent.

– A pántkészítőhöz. A maga ellen kiadott körözés prioritást élvez. Ha kiteszem, egy óráig sem bírja.

– Nem értem – ingatta a fejét kábán Franklin. – Miért köröznek? Mit tettem?

– Csapdába csalták. – A lány széles ívet írt le az autóval, fütyült a szél a lökhárítók között. – A telepaták csalták csapdába. Minden gyorsan történik, nincs vesztegetni való időnk.

A kis kopasz ember levette a szemüvegét, és vaksin hunyorogva kezet nyújtott Franklinnek.

– Örülök, hogy megismerhetem, doktor. Nagy érdeklődéssel figyeltem a tanácsban végzett munkáját.

– Ki maga? – kérdezte Franklin.

A kisember szerényen mosolygott.

– James Cutter. A telepaták pántkészítőnek neveznek. Ez a mi gyárunk – mutatott körbe. – Nézzen körül.

Franklin körülnézett. Egy raktárban volt, egy múlt században épült, ódon faépületben. Hatalmas, szúheges gerendák, száraz, recsegő fa. A padlót betonból öntötték. A tetőn régimódi neoncsövek hunyorogtak. A falakon vízfoltok és csövek éktelenkedtek.

Franklin körbejárt, Cutter vele tartott. Megdöbbent. Minden olyan gyorsan történt. New York mellett lehet, valami lerobbant ipartelepen. Körös-körül férfiak dolgoztak, öntőformák és sajtológépek fölött görnyedtek. A levegő forró volt. Ezeréves ventilátor kerregett. A raktár visszhangzott és vibrált az állandó lármától.

– Ez… – hebegte Franklin. – Ez…

– Ez az a hely, ahol a fejpántokat készítjük. Nem valami modern, mi? Később szeretnék új helyre költözni. Jöjjön, megmutatom a többit is.

Cutter elhúzott egy tolóajtót, és beléptek egy kis laboratóriumba. Kémcsövek és lombikok zsúfolt káosza.

– Itt végezzük a kutatást. Tiszta és gyakorlati. Megtudtunk pár dolgot. Van, amit használhatunk, van, amire remélhetőleg nem lesz szükség. És legalább lefoglalja a menekülteket.

– Menekülteket?

Cutter arrébb tolt valami felszerelést, és felült az egyik laborasztalra.

– A legtöbben ugyanazért vannak itt, mint ön. Csapdába csalták őket a telepaták. Deviációval vádolták. De mi előbb találtuk meg őket.

– De miért…?

– Hogy miért csalták magát csapdába? A pozíciója miatt. Egy kormányzati osztály igazgatója. Ezek az emberek mind prominens pozícióban voltak, és mindegyiküket lépre csalták a telepaták. – Cutter cigarettára gyújtott, hanyatt dőlt a vízfoltos falnak. – A létezésünket egy felfedezésnek köszönhetjük, amit tíz éve tettek egy kormányzati laborban. – Megkopogtatta a pántját. – Ez az ötvözet átlátszatlan a szondáknak. Véletlenül fedezte fel az egyik itt dolgozó ember. Készített pár pántot, és szétosztotta a területén dolgozók között. Így indult.

– Hányan vannak itt?

Cutter nevetett.

– Ezt nem mondhatom meg. Elegen ahhoz, hogy gyártsuk és terjesszük a pántokat. Prominens embereknek a kormányban. Tekintélyes pozíciót betöltő személyeknek. Tudósoknak, hivatalnokoknak, oktatóknak…

– Miért?

– Mert mi akarjuk őket először elérni, még a telepaták előtt. Magához későn értünk. Magáról már azelőtt teljes átvilágítást készítettek, mielőtt a pánt postára került.

– A telepaták fokozatosan markukba kerítik a kormányt – magyarázta tovább Cutter. – Kiválasztják a legjobb embereket, megtagadják és letartóztattatják őket. Ha egy telepata azt mondja valakire, hogy nem lojális, az Átvilágításnak be kell vinni. Mi próbáltunk időben pántot juttatni önnek. Ha pántot visel, nem lehet jelentést küldeni az Átvilágításnak. De túljártak az eszünkön. Rászabadították magára a csőcseléket, és megszerezték a pántot. Amint az lekerült, jelentettek az Átvilágításnak.

– Szóval ezért akarták levenni.

– A telepaták nem tehetnek kamu jelentést egy emberről, akinek az elméjét nem látják a szondák. Az Átvilágítás ennyire nem hülye. A telepatáknak le kellett venniük a pántot. Minden pántos ember elérhetetlen a számukra. Eddig úgy csinálták, hogy összecsődítettek egy tömeget. De az nem hatékony. Most ezen a törvényjavaslaton dolgoznak a kongresszusban. Waldo szenátor immunitásellenes javaslata törvénytelenné tenné a pántokat. – Cutter ironikusan vigyorgott. – Ha valaki ártatlan, miért ne engedné szondáztatni az elméjét? A törvény bűncselekménnyé tenné a szondapajzsot. Aki pántot kap, annak be kell azt szolgáltatnia. Tízezerből egy sem tartaná meg a pántot, ha az börtönt és vagyonelkobzást von maga után.

– Egyszer találkoztam Waldóval. Nem tudom elhinni róla, hogy felfogja, mit jelent a törvényjavaslata. Ha meg tudnánk értetni vele…

– Pontosan! Ha megértené. Ezt a törvényt meg kell akadályozni. Ha elfogadják, nekünk annyi. És a telepatáké lesz a hatalom. Valakinek beszélni kell Waldóval, és megértetni vele a helyzetet. – Cutter szeme ragyogott. – Maga ismeri. Magára emlékszik.

– Hogy érti?

– Franklin, visszaküldjük magát, hogy megkeresse Waldót. Ez az egyetlen esélyünk megakadályozni a törvény elfogadását. Márpedig mindenáron meg kell akadályozni.

A sikló a Sziklás-hegység felett dübörgött, odalent bozótos erdő suhant el.

– Valahol jobbra lesz egy sík legelő – mondta Cutter. – Ha megtalálom, ott leteszem.

Kikapcsolta a hajtóművet. A harsogás elhalt. Csöndben siklottak a dombok felett.

– Ott, jobbra – mondta Franklin.

Cutter nagy ívben levitte a siklót.

– Innen már gyalog elérjük Waldo birtokát.

Nagyot döccentek, ahogy a futómű földet ért. Aztán megálltak.

Körülöttük magas fák hajladoztak a gyönge szélben. Délelőtt volt. A levegő hűs és ritka. Magasan voltak a hegyekben, a Colorado felőli oldalon.

– Mennyi az esélye, hogy bejutunk hozzá? – kérdezte Franklin.

– Nem túl sok.

Franklin meghökkent.

– Nem sok? Hogyhogy?

Cutter félrehúzta a sikló ajtaját, és kiugrott a földre.

– Jöjjön. – Kisegítette Franklint, majd becsapta utána az ajtót. – Waldót őrzik. Robotok őrfala veszi körül. Ezért nem is próbálkoztunk még. Ha nem lenne létfontosságú, most sem próbálkoznánk.

Kiértek a legelőről, egy keskeny, gazos ösvényen indultak le a hegyről.

– Minek csinálják ezt a telepaták? – kérdezte Franklin. – Mire kell nekik a hatalom?

– Gondolom, ilyen az emberi természet.

– Emberi természet?

– A telepaták ugyanolyanok, mint a jakobinusok, nácik, bolsevikok. Mindig akad egy csoport, akik vezetni akarják az emberiséget. Persze a saját érdekében.

– A telepaták ezt hiszik magukról?

– A legtöbb telepata azt hiszi, hogy az emberiség született vezetője. A nem telepata ember szerintük alsóbbrendű faj. A telepaták a következő lépcső, a homo superior. És mivel felsőbbrendűek, természetes, hogy nekik kell irányítani. Meghozni helyettünk minden döntést.

– És maga nem ért egyet? – kérdezte Franklin.

– A telepaták nem olyanok, mint mi – de ettől még nem felsőbbrendűek. A telepatikus képesség nem jelent általános felsőbbrendűséget. A telepaták nem felsőbbrendű faj. Emberi lények, különleges képességgel. Ettől még nincs joguk parancsolni nekünk. Ez nem új keletű probléma.

– Akkor kinek kellene vezetnie az emberiséget? Ki legyen a vezető?

– Senkinek nem kellene vezetni az emberiséget. Annak magát kéne vezetnie.

Cutter hirtelen előrehajolt, a teste megfeszült.

– Mindjárt ott vagyunk. Waldo birtoka ott van előttünk. Készüljön fel. Minden a következő pár percen múlik.

– Pár robotőr. – Cutter leeresztette a távcsövet. – De nem ez aggaszt. Ha Waldónak van a közelben telepatája, megérzi a pántunkat.

– És nem vehetjük le?

– Nem. Akkor minden kiderülne, a telepaták egymásnak adnák a hírt. – Cutter óvatosan megindult. – A robotok majd megállítanak és igazoltatnak. Bíznunk kell a maga igazgatói kitűzőjében.

Kiléptek a bokrok közül, a nyílt mezőn a Waldo szenátor birtokához tartozó épületegyüttes felé tartottak. Egy földúthoz értek, azon haladtak tovább. Egyikük sem szólt, a tájat fürkészték maguk előtt.

– Állj! – Egy robotőr jelent meg, feléjük robogott a mezőn. – Igazolják magukat!

Franklin megmutatta a kitűzőjét.

– Igazgatói szint. A szenátorhoz jöttünk. Régi barátja vagyok.

Automata relék kattogtak, ahogy a robot a személyi kitűzőt tanulmányozta.

– Igazgatói szint?

– Pontosan – felelte Franklin kissé nyugtalanul.

– Félre az utunkból – szólt a robotra Cutter türelmetlenül. – Nincs vesztegetni való időnk.

A robot bizonytalanul hátrált.

– Elnézést, hogy megállítottam önöket, uraim. A szenátor a főépületben tartózkodik. Menjenek egyenesen.

– Rendben. – Cutter és Franklin elmentek a robot mellett. Cutter kerek arcán verejték ütött ki. – Sikerült – mormolta. – Most csak abban bízzunk, hogy nincs odabent telepata.

Franklin odaért a tornáchoz. Lassan elindult a lépcsőn, Cutter mögötte. Az ajtónál megtorpant, a kisebb férfire pillantott.

– Akkor most…?

– Csinálja – mondta Cutter feszülten. – Jussunk be. Ott biztonságosabb.

Franklin felemelte a kezét. Az ajtó élesen kattogott, ahogy a lencséi lefényképezték, és ellenőrizték az arcát. Franklin némán fohászkodott magában. Ha az Átvilágítás körözése ide is eljutott…

Az ajtó elolvadt.

– Befelé – szólt rá Cutter.

Franklin belépett, és körülnézett a félhomályban. Hunyorogva igyekezett megszokni az előszoba félhomályát. Valaki felé tartott. Egy kis alak fürgén, ruganyosan közeledett. Waldo lenne?

Egy sovány, sárgás arcú fiatalember lépett a hallba, az arcán merev mosoly.

– Jó napot, doktor Franklin. – Felemelte a Slem-pisztolyát, és lőtt.

Cutter és Ernest Abbud a csorgó masszára bámultak, ami valaha doktor Franklin volt. Egyikük sem szólt. Végül Cutter felemelte a kezét. Az arcából kifutott a szín.

– Muszáj volt?

Abbud hirtelen a tudatára ébredt a másik jelenlétének, megmozdult.

– Miért ne? – Vállat vont, a Slem-pisztolyt Cutter gyomrára szegezte. – Öregember volt. Nem bírta volna sokáig a védőőrizetet a táborban.

Cutter elővette a cigarettáját, lassan rágyújtott, de tekintetét nem vette le a fiatalember arcáról. Még sosem látta Ernest Abbudot, de tudta, kicsoda. Figyelte, ahogy a sárgás arcú férfi szórakozottan rugdossa a maradványokat a padlón.

– Szóval Waldo telepata – mondta Cutter.

– Igen.

– Franklin tévedett. Nagyon is érti a törvényjavaslata következményeit.

– Még szép. Az immunitásellenes törvény a tervünk szerves része. – Abbud meglengette a Slem-pisztoly csövét. – Vegye le a pántot. Nem tudom leszkennelni magát, és ez idegesít.

Cutter habozott. A cigarettát óvatosan a padlóra ejtette, és eltaposta.

– Mit keres itt? Általában New Yorkban van. Ez jó messze van innen.

Abbud elmosolyodott.

– Megéreztük doktor Franklin gondolatait, amikor beszállt a lány kocsijába, még mielőtt az pántot adott neki. Túl sokáig várt a lány. Tisztán láttuk az arcát – igaz, hogy csak a hátsó ülésről, ahogy megfordult, hogy a doktornak adja a pántot. Az Átvilágítás két órája kapta el. Sokat tudott. Ő az első igazi forrásunk. Megtaláltuk a gyárat, és elfogtuk a legtöbb munkást.

– Igen? – motyogta Cutter.

– Védőőrizetben vannak. A pántjaikat lefoglaltuk. A készletet is, ami kiszállításra várt. A sajtológépeket szétszerelték. Tudomásom szerint mindenki a kezünkben van. Maga az utolsó.

– Akkor mit számít, hogy rajtam van-e a pánt?

Abbud szeme megvillant.

– Vegye le. Le akarom szkennelni… Pántkészítő úr.

– Hogy érti? – kérdezte Cutter rekedten.

– Több embere is adott magáról képet és az itteni útjának részleteit. Személyesen jöttem ide, előre értesítve Waldót a relérendszerünkön. Magam is itt akartam lenni.

– Miért?

– Mert ez egy jeles alkalom.

– Maga milyen pozícióban van? – kérdezte Cutter.

Abbud arca hirtelen eltorzult.

– Gyerünk, le a pántot! Most azonnal lelőhetném, de előbb le akarom szkennelni.

– Jól van, leveszem. Szkenneljen le, ha akar. Hatoljon egész mélyre. – Cutter elhallgatott, tűnődött. – Maga fogja bánni.

– Hogy érti?

Cutter levette a pántot, és az ajtó melletti asztalra dobta.

– Tessék. Mit lát? Mit tudok, amit senki más nem tudott?

Abbud egy pillanatig hallgatott.

Az arca hirtelen megrándult, az ajkai mozogtak. A Slem-pisztoly imbolygott. Abbud megtántorodott, sovány teste hevesen megborzongott. Növekvő iszonyattal meredt Cutterre.

– Csak nemrég tudtam meg a laborunkban – szólalt meg Cutter. – Nem akartam használni, de maga erővel levetette velem a pántot. Az ötvözetet tartottam a legfontosabb felfedezésemnek… egész mostanáig. Ez bizonyos tekintetben még fontosabb. Nincs igazam?

Abbud nem szólt. Az arca betegesen elszürkült. A szája elnyílt, de nem jött ki hang.

– Volt egy megérzésem, és mindent arra tettem fel – folytatta Cutter. – Tudtam, hogy maguk, telepaták, egyetlen csoportból születtek egy baleset eredményeként, a madagaszkári hidrogénrobbanás után. Ez elgondolkodtatott. A legtöbb mutáns, akiről tudunk, földrajzilag egyenletes eloszlásban születik. Nem csak egy csoport egy bizonyos térségben. Mindenhol születnek, ahol jelen van a faj. A maguk létezése – folytatta – egy embercsoport baktériumplazmáját ért károsodás következménye. Nem voltak mutánsok, abban az értelemben nem, hogy az evolúciós folyamat természetes lépcsőjét képviselték. Semmilyen értelemben nem lehet azt mondani, hogy az emberi faj elérte a mutációs fázist. Szóval talán nem is mutánsok. Tanulmányokba kezdtem, volt biológiai, volt pusztán statisztikai. Szociológiai kutatásba. Elkezdtük összevetni a magukról szerzett adatokat, a csoportja minden tagjáról, akit csak megtaláltunk. Hogy hány évesek. Miből élnek. Hányszor nősültek. Hány gyerekük van. És egy idő után ráakadtam azokra a tényekre, amiket most szkennel.

Cutter Abbud felé hajolt, feszülten fürkészte az arcát.

– Maga nem igazi mutáns, Abbud. A maga csoportja csupán a véletlenből sarjadt. Maga azért más, mint mi, mert a szülei szaporító szervrendszere károsodott. Magából hiányzik egy fontos tulajdonság, ami az igazi mutánsokat jellemzi. – Halvány mosoly derengett fel Cutter arcán. – Maguk közül sokan megházasodtak, de egyetlen gyereket sem nemzettek. Egyetlenegyet sem! Nincs egyetlen telepata gyerek! Nem tudnak szaporodni, Abbud. Sterilek, maguk mind sterilek. Ha meghalnak, nem lesz utánpótlás. Maguk nem mutánsok, maguk torzszülöttek!

Abbud meggyötörten felnyögött, a teste remegett.

– Látom ezt az elméjében. – Nagy nehezen összeszedte magát. – És ezt titokban tartotta, igaz? Csak maga tudja?

– Valaki még tudja – felelte Cutter.

– Kicsoda?

– Maga. Leszkennelt engem. És mivel maga tudja, az összes telepata…

Abbud tüzelt, a Slem-pisztolyt a saját gyomrába nyomva. Ízekre szakadt, a cafatai esőként potyogtak. Cutter arcát eltakarva hátralépett. Lehunyta a szemét, visszatartotta a lélegzetét.

Amikor odanézett, nem volt ott semmi.

A fejét ingatta.

– Késő, Abbud. Nem elég gyors. A szkennelés azonnali, és Waldo hatótávolságon belül van. A relérendszer… És még ha a maga agyhullámait nem is fogták, engem úgyis elkapnak.

Hangok. Cutter megfordult. Átvilágító ügynökök nyomultak be az előtérbe, lenéztek a padlón heverő maradványokra, majd Cutterre.

Ross igazgató feldúltan, zavartan fogta Cutterre a fegyverét.

– Mi történt itt? Hol…?

– Szkenneljék le! – utasított Peters. – Azonnal hozzanak egy telepatát. Hozzák ide Waldót. Derítsék ki, mi történt!

Cutter gúnyosan mosolygott.

– Persze, szkenneljenek le – bólintott reszketegen, majd a megkönnyebbüléstől megrogyott a válla. – Nincs mit rejtegetnem. Hozzanak egy telepatát… már ha találnak.

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: Kalen Egan és Travis Sentell

Novella: Hulla vagy, Foster! (Foster, You’re Dead)

Forgatókönyv: Safe and Sound

Travis Sentell a szerzője az In the Shadow of Freedom életrajznak és a Fluid című regénynek. Kisprózáit számos magazinban és irodalmi folyóiratban publikálták.

Kalen Egan 2007 óta dolgozik az Electric Shepherd Productionsnek. Az ember a fellegvárban sorozat co-executive producere és az Elektronikus álmok executive producere.

Philip K. Dick mutatott be bennünket egymásnak a halála után majdnem huszonöt évvel.

Mint Dick sok nyitómondata, ez az állítás is ránézésre képtelenség, mégis abszolút igaz, és egy hosszú, különös utazás kezdete volt. Én (helló, Travis vagyok) éppen otthagytam az állásomat Los Angelesben, ahol a Philip K. Dick hagyatékát gondozó irodalmi ügynökségnek dolgoztam, és engem (üdv, Kalen) kellett betanítania helyettesnek. Azonnal összehozott bennünket a könyvek, filmek és leginkább Philip K. Dick szeretete. Nemsokára együtt kezdtünk forgatókönyveket írni.

Miután majdnem tíz évig dolgoztunk a műveivel, azt a tanulságot vontuk le, hogy a közhiedelemmel ellentétben Philip K. Dick nem volt valami kivételes próféta, akinek közvetlen vonala van a jövőhöz. Talán ma így tűnik, de csak mert az őt érdeklő kérdések az élet központi magjáig hatoltak: Mi az ember? Mi a valóság? A science fiction volt az ő személyes laboratóriuma, ahol az ember és a valóság határait tesztelte újra meg újra, hogy meddig marad egyben, hogy hol a töréspont. És mivel ezek a kérdések örök érvényűek és megválaszolhatatlanok, Philip K. Dick művei ugyanolyan igazak és bölcsek ma, mint hatvan éve voltak és hatvan év múlva lesznek.

A Hulla vagy, Foster! sem kivétel. Eredetileg 1955-ben jelent meg, és első látásra a hidegháborús szorongásról szól; egy okos, cinikus történet arról, hogy a nagyvállalatok miként használják ki a fiatalos nyugtalanságot haszonszerzésre. A társadalmi kommentár felszíne alatt azonban emberi lények és emberi kapcsolatok mélyen őszinte leírása rejlik. Volt egy nagyon is valóságos apa és egy nagyon is valóságos fiú, mindketten hihetően és fájdalmas őszinteséggel reagáltak az igazságtalan világra, és a kapcsolatuk megtört, mert a szubjektív nézőpontjuk összeegyeztethetetlen volt: az apa nem akart engedni a társadalmi nyomásnak, a fiú ellenben nagyon is. Ismerjük ezt a helyzetet. Ismerünk ilyen embereket. Talán mi is ilyenek vagyunk, voltunk vagy leszünk. Dick sok művéhez hasonlóan ez a novella is azt mondja, hogy a biztonság nem puszta túlélés. Azt mondja, hogy a törzsi ösztön veri a vérségi köteléket, hogy a fogyasztói kütyük legalább annyira kulturális azonosítók, mint kényelmi-védelmi segédeszközök, és hogy a burokból kilépő kamaszoknak több kell egyszerű megnyugtatásnál. A novella azért olyan ütős, mert a megjelenített érzelmek és ösztönök mindenkinek ismerősek.

Miközben megírtuk az Elektronikus álmok adaptációját, egy ember az amerikai populizmus új hullámát meglovagolva felemelkedett, és elnökké választották – és azt láttuk, hogy óhatatlanul egy rakás visszhang támad a forgatókönyvben. Kulturális félelmek sarjadnak az idegen betolakodók, a személyes biztonság és kulturális státusz elvesztése miatt, a nemzedékek közt ideológiai szakadék tátong… Minden hírciklus újabb váratlan összecsengést hozott az adaptációnkkal, ami pedig egyáltalán nem volt célunk, mégis szerves része lett a történetnek. De hát éppen ez a lényeg: Philip K. Dick művei mindig is érvényesek lesznek, mert olyan világosan látta a világot és az embereket maga körül. Elképesztő precizitással írt az emberiségről, és noha a külső körülmények folyamatosan változnak, ezek az alapvető emberi tulajdonságok rémisztően, gyönyörűen stagnálnak. A cinizmus megmarad, de az empátia is, és Philip K. Dick világában ez a két jellemző kéz a kézben jár, egyenlő mértékben erősíti egymást, és verseng.

Persze mindezt a science fiction ponyvairodalom álcája mögé rejtette, elhitetve velünk, hogy ez csak fantázia. Aztán amikor a történetnek vége, megint körülnézünk a világban, és megértjük: az utolsó szóig igaz.

HULLA VAGY, FOSTER!

Az iskolában mindig ólomlábakon járt az idő, ám aznap a nagymutató valahogy a szokásosnál is lassabban vonszolta magát. Mike Foster befejezte második vízhatlan kosara szövését, letette maga elé a padra, és hátradőlt. Körülötte a többi gyerek még javában dolgozott. A vasbeton falakon túl sápadtan mosolygott a késő délutáni nap. A dombok őszi fakóbarna és vörös lombruhájukban pompáztak, hűvös és tiszta volt a levegő. A magasban néhány légó cirkált lustán a város fölött.

Mrs. Cummings termetes, baljós árnya észrevétlenül terítette be az asztalt.

– Elkészültél, Foster?

– Igen, tanárnő – vágta rá buzgón, és felmutatta a művét. – Most már elmehetek?

Mrs. Cummings alaposan szemügyre vette a kosárkákat.

– És mi lesz a hurokkal? – vonta fel bozontos szemöldökét.

A fiú beletúrt a fiókjába, és egy bonyolult kisállatcsapdát varázsolt elő.

– Befejeztem, Mrs. Cummings. Még a kést is megcsináltam. – Megcsillantotta a borotvaélesre csiszolt fémdarabot, amit egy kiselejtezett benzintartályból fűrészelt ki. A tanítónő a kezébe vette, és óvatosan végigfuttatta az ujját a pengén.

– Gyenge – állapította meg ajkát biggyesztve. – Túlélesítetted. Az első használat után kicsorbul. Menj a fegyverlaborba, és nézd meg a mintákat. Azután csiszold tompábbra a sajátodat, vagy szerezz egy vastagabb lemezdarabot.

– Nem lehetne – próbálkozott Mike –, hogy csak holnap fejezzem be? Szeretnék hazamenni. Kérem, Mrs. Cummings…

Az osztály növekvő érdeklődéssel figyelte a jelenetet. Mike Foster a füle tövéig elpirult. Gyűlölt feltűnést kelteni, de a szükség törvényt bont; feltétlenül ki kellett jutnia. Egyetlen perccel sem maradhat tovább ezek között a falak között.

Ám Mrs. Cummings hajthatatlannak bizonyult.

– Holnap sáncolási terepgyakorlat van. Nem lesz időd a késsel foglalkozni.

– Utána megcsinálom – fogadkozott a fiú. – Ha megástuk a sáncokat.

– Nem, Foster. Neked amúgy sem erősséged a fizikai munka. – Az öreg hölgy tetőtől talpig végigmérte. Mint az árnyékban nőtt bodza, gondolta rosszallóan. – Legjobb lesz, ha még ma megcsinálod, és holnap az egész napot a gyakorlópályán töltöd.

– De a sáncolásnak semmi értelme! – fakadt ki Mike Foster elkeseredetten.

– Fiatalember, itt mindenki megtanul bánni az ásóval – szögezte le Mrs. Cummings ellentmondást nem tűrő hangon. A gyerekek hangosan kuncogtak, de az idős tanítónő marcona pillantása hamar leolvasztotta képükről a mosolyt. – Mindannyian tudjuk, milyen fontos dolog a sáncolás. Ha kitör a háború, nem lesz más, csak romok és törmelék, amerre a szem ellát. Ha élni akarunk, a föld alá kell húzódnunk, nem igaz? Figyeljétek meg az ürgét, ahogy a növények gyökerei között kutat! Az okos kis állat tudja, hogy a föld tele van kincsekkel; csupa hasznos és jó dologgal, ami az élethez szükséges. Mi is kicsi, barna ürgék leszünk. Leásunk a romok között, és megtaláljuk a kincseket, amiket másutt hiába keresnénk.

Mrs. Cummings ellépett az asztaltól, és végigsétált a padsorok között. Mike kedvetlenül babrált a késével. Néhány osztálytársa szamárfület mutatott neki, de ő semmit se látott a bú fátyolától. Rajta ugyan nem segít a sáncolás… Amikor hullani kezdenek a bombák, úgyis szörnyethal. Fabatkát se ér majd a több tucat védőoltás, amivel végigszurkálták a karját, a vállát, a combját, az ülepét. Csak elprédálta rájuk a zsebpénzét. Mike Foster nem lesz életben, hogy elkaphassa a bakteriális fertőzéseket. Hacsak…

Felugrott a helyéről, és Mrs. Cummings nyomába szegődött.

– Kérem, tanárnő – motyogta –, nekem igazán el kell mennem. Halaszthatatlan dolgom van.

Mrs. Cummings szeme ingerülten villant, ám a fiú rémült arckifejezését látva megenyhült.

– Mi a baj? – faggatta. – Talán nem érzed jól magad?

A fiú csak tátogott, mint a partra vetett hal.

Az osztály elégedetten duruzsolt és vihorászott. Mrs. Cummings dühödten verte kalligráfjával a tanári asztalt.

– Csönd legyen! – csattant fel. Aztán Mike Fosterre pillantott. – Michael, ha rosszul érzed magad, fordulj az iskolapszichológushoz. Aki ekkora belső feszültséggel birkózik, nem tud a tanulásra koncentrálni. Miss Groves majd segít helyrebillenteni a lelki egyensúlyodat.

Mike makacsul rázta a fejét.

– Akkor mi bánt?

A fiú nyelvét béklyóba fogta az elkeseredés és a szégyen. Az osztály megbolydult, mint a méhkas. Egyszerre többen is feleltek Foster helyett; egész gyerekkórus.

– Az apja anti-H – kiabálta be valaki. – Nincs saját óvóhelye, és nem tagja a Polgári Védelemnek. Még a légót sem fizetik.

Mrs. Cummings hitetlenkedve meredt a fiúra.

– Nincs óvóhelyetek?

Mike megrázta a fejét.

Különös érzés vert gyökeret a nőben.

– De hát… – Majdnem kicsúszott a száján, hogy ez azonos a halálos ítélettel, de még idejében észbe kapott. – Hová fogsz menni, ha légiriadó lesz? – helyesbített sietve.

– Sehová – válaszolták a csicseri hangok. – Mindenki más lenn lesz az óvóhelyen, ő meg egyedül idefenn. Még az iskolai menházhoz sincs kódszalagja.

Mrs. Cummingsot mélyen megrázta, amit hallott. A maga egyszerű, pedáns módján természetesnek vette, hogy az iskola valamennyi diákja beléphet az épület alatt húzódó üregrendszerbe. Pedig nem így van; csak azoknak a gyerekei kapnak engedélyt, akik tagjai a Polgári Védelemnek, vagyis anyagilag is hozzájárulnak a közösség fegyverkezéséhez. És ha a Foster gyerek apja valóban anti-H…

– Fél – csipogták a vékonyka hangok zavartalanul. – Fél, hogy azalatt jönnek a bombázók, amíg itt van, és mindenki más biztonságban ül az óvóhelyen.

Zsebre vágott kézzel sétált, és kavicsokat rugdosott a járdán. Alkonyodott. Palackorrú légibuszok ontották a megfáradt embereket, akik a százötven kilométerre nyugatra fekvő ipari zóna gyáraiból érkeztek haza. A távoli dombokon megvillant valami; egy radartorony őrölte hangtalanul az időt. A magasban tucatjával köröztek a légók. Az alkonyi órák a legveszélyesebbek; a földről ilyenkor legnehezebb észrevenni az alacsony pályán repülő, nagy sebességű rakétákat.

Már ha jönnek egyáltalán.

Egy mechanikus rikkancs rákiáltott, ahogy elhaladt mellette. Háború. Halál. Fantasztikus Fegyvernóvumok itthon és külföldön. Fázósan összehúzta magát, és továbbsietett a monolit lakótömbök között, az egyenszürke, többszörösen megerősített betonbunkerek fantáziátlan sakktábláján. Fényes neonreklámok hunyorogtak az erősödő szürkületben: egy sarokra kezdődött a kereskedelmi negyed, ahol mindig zsong a forgalom és rohannak az emberek.

Néhány háznyira a rikító neonőserdőtől megtorpant.

Jobb kéz felől egy közösségi óvóhely nyílt: sötéten tátogó alagútszáj, torkában tompán csillogó forgóajtó. A zsilip ötvencentessel működött. Ha az utcán éri a támadás, és akad nála apró, akkor minden a legnagyobb rendben. Riadógyakorlatokon már többször lenyomakodott a közösségi óvóhelyekre. Visszatérő rémálmaiban azonban hiába forgatta ki a zsebeit, nem volt nála pénz. Rettegve állt a légószirénák hangorkánjában, míg az arctalan tömeg a lejáratok felé zúdult.

A legfényesebb épület felé vette az útját, az ElektroMost hatalmas, csillogó bemutatóterme felé, mely egymaga két háztömböt foglalt el. A fényárban úszó kirakat maga volt a csoda. Akárhányszor erre járt, mindig megállt előtte; hipnotizálta a színek és formák szemkápráztató kavalkádja.

A tágas terem közepét egyetlen tárgy, egy élettől lüktető gépkonglomerátum foglalta el. Tartóoszlopok, fémgerendák, falak és légzsilipek bonyolult együttese. Az összes reflektor ráirányult, hatalmas reklámfeliratok hirdették ezer és egy előnyét – már ha bárkinek kétségei támadtak volna.

MEGÉRKEZETT A MENHON–1972, A LEGKORSZERŰBB SUGÁRZÁSÁLLÓ, FELSZÍN ALATTI ÓVÓHELY! BIZONYOSODJON MEG TERMÉKÜNK KIVÁLÓ TULAJDONSÁGAIRÓL!

* önműködő liftegység: elakadásmentes, súlyvezérelt, egyszerű kezelésű, rugóreteszes kivitel * háromrétegű acéllemez-borítás, vetemedés nélkül, garantáltan ellenáll 5 g nyomásnak * önmeghajtó légszűrőrendszerrel kombinált atommotoros fűtő-és hűtőfunkció

* beépített étel-és italfertőtlenítő egység

* négyfázisú sugárártalom-kezelő medikabin

* teljes körű antibiotikus nyersanyagkezelés

* rendkívül kedvező jelzáloghitel-konstrukciók

A fiú hosszú ideig bámulta a monstrumot.

Leginkább egy óriási olajtartályhoz hasonlított, egyik oldalán a liftejtő csővel, a másikon egy vészkijáratnyílással. Az óvóhely egy zárt, kompakt rendszert alkotott, egy miniatűr világot, amely biztosította a szükséges fényt, hőt, levegőt, vizet, gyógyszereket és a szinte kimeríthetetlen élelmiszer-tartalékot. Teljes felszereltség esetén vizuális és audioszalagok, szórakoztatóegységek, bútorok, vidképernyő és sok más extra járt hozzá, ami egy föld feletti otthont otthonná tesz. Az óvóhely a családi ház föld alatti változata; semmi alapvető vagy élvezetes nem hiányzott belőle. Egy egész család biztonságban és kényelemben érezheti itt magát, még a legagresszívabb hidrogénbombázások és baktériumszórások idején is.

Húszezer dollár az ára.

A fiú még akkor is szájtátva nézte, amikor az egyik marketingügynök lendületesen kilökte az üzlet ajtaját, és a szemközti kávézó felé indult.

– Szervusz, öcskös – intett oda megszokásból, ahogy elment Mike Foster mellett. – Nem rossz, igaz-e?

– Bemehetek? – kapott az alkalmon Foster. – Megnézhetem belül?

Az ügynök megtorpant. Ismerős volt neki a fiú.

– Te vagy az a kölyök… – emelte fel az ujját. – Az átkozott kis csibész, aki sosem hagy békét nekünk.

– Hadd menjek le! Csak egy percre. Nem rontok el semmit, ígérem. Hozzá se nyúlok, csak nézem, rendben?

Az ügynök maga is gyerek volt még; jókötésű, hirtelenszőke huszonéves fiú. Ellentétes érzelmek viaskodtak benne. Ez a kölyök, gondolta magában, felér egy elemi csapással. Viszont fizetőképes kereslet áll mögötte: egy család. Az utóbbi időben rosszul ment a bolt, szeptember vége felé a szezonális hullámvölgy egyre mélyült. Abból semmi haszna, ha elküldi a kissrácot, hogy lábatlankodjon máshol. Másrészt az sem tesz jót az üzletnek, ha gyerek formájú kisördögök garázdálkodnak a bemutatóteremben. Csak az idejét vesztegeti az efféle taknyosokkal, akik mindent eltörnek, és amikor senki sem figyel rájuk, még el is csennek ezt-azt.

– Ez a malom nem őröl – ingatta a fejét elnézően mosolyogva. – Hanem tudod mit, küldd el hozzánk a faterodat. Látta már a kínálatot?

– Igen – mondta Mike Foster bánatosan.

– És mi tartja vissza? – Az ügynök a csillogó kirakatra mutatott. – Jutányos áron beszámítjuk a régi modelljét, csak a használattal járó értékcsökkenést vonjuk le. Milyen típusú óvóhelyetek van?

– Nekünk nincs óvóhelyünk – felelte Mike Foster halkan.

A férfi zavartan pislogott.

– Hogy mondod?

– Apa szerint az egész tiszta pénzpocsékolás. Kényszerítik az embereket, hogy olyan dolgokat is megvegyenek, amire semmi szükségük. Apa azt mondja…

– A faterod anti-H?

Mike Foster lesütötte a szemét.

– Igen.

Az ügynök felsóhajtott.

– Hát, kölyök… Sajnálom, de nem tudok segíteni. Ne szívd mellre, igazán nem a te hibád. – Elindult. Aztán megtorpant, és visszanézett. – Mi baja apádnak a rendszerrel? A légót azért támogatja, igaz?

– Nem.

Az ügynök halkan szitkozódott. Egy újabb ügyeskedő, egy átkozott parazita, aki elégedetten lubickol a többiek véréből-verejtékéből teremtett biztonságban. A többség bevétele harmadából állandó riadókészültségben álló védelmi apparátust tart fenn, ezek meg… Ingyenélő népség. Minden városban akad belőlük egy-kettő.

– És mit szól az édesanyád? – faggatta a fiút. – Egyetért apáddal?

– Ő azt mondja… – Mike Foster elhallgatott. – Nem mehetnék le mégis? Nem török el semmit. Csak egy percre…

– Szerinted hogy adnánk túl rajta, ha fű-fa-virág szabadon kipróbálná? Ebből itt nem lesz diszkontárú bemutatódarab, de nem ám! Ebbe a csőbe már sokszor behúztak. – Közelebb lépett a fiúhoz, és kíváncsian méregette. – Mondd csak, hogy lesz valakiből anti-H? A faterodnak mindig szorultak az agyában a kerekek, vagy a fejére esett egy fél tégla?

– Azt mondja, azelőtt annyi autót, mosógépet és tévét adtak el, amennyire szükség volt. A föld alatti óvóhelyek viszont semmire sem jók, ezért sosem fogunk tudni eleget venni belőlük. Szerinte a gyárak az örökkévalóságig fogják ontani magukból a fegyvereket és gázmaszkokat, mert sikerült elhitetniük az emberekkel, hogy ezek nélkül meghalnának. Azt mondja, egy idő után mindenki beleun abba, hogy évente lecserélje az autóját, de az óvóhelyvásárlást sosem fogják abbahagyni, mert a gyerekeik életét védik.

– És te ezt elhiszed? – hüledezett az ügynök.

– Én… nagyon szeretném, ha lenne egy óvóhelyünk – válaszolta Mike Foster őszintén. – Minden éjjel abban aludnék. Ott lenne, amikor szükségünk van rá.

– Talán mégsem lesz háború. – A férfi figyelmét nem kerülte el a fiú hangjából kicsengő reményvesztettség és szorongás. Bátorítóan rámosolygott. – Túl sokat aggódsz, hékás! Éjjel-nappal csak azok a fránya vidszalagok, igaz-e? Játssz többet a barátaiddal! Tölts több időt a szabad levegőn!

– Idefenn senki sincs biztonságban – motyogta Mike Foster. – Le kell ásnunk a föld alá. De nekem nincs hová bújnom.

– Vedd rá az öregedet, hogy nézzen be hozzánk. – Az ügynök lesütötte a szemét. – Talán rá tudnánk beszélni, mit gondolsz? Van pár akciós, extrahosszú lejáratú hitelkonstrukciónk. Mondd neki, hogy keresse Bill O’Neillt. Rendben?

Mike Foster hazafelé botorkált a sötét, esti utcán. Rég otthon kellett volna lennie. Alig bírta a lába, minden tagja ólomnehéz volt, és zsibbadt. Eszébe jutott, amit a tornatanáruk mondott a legutóbbi edzésen. Éppen azt gyakorolták, hogyan lehet visszatartott levegővel minél nagyobb távot megtenni. Rettenetesen rosszul teljesített; a többiek még nagyban ügettek vöröslő arccal, amikor ő szúró oldalát tapogatva megállt, és fuldokolva kapkodott levegő után.

– Hulla vagy, Foster! – dörrent rá a tanár. – Érted, amit mondok? Ha ez valódi gáztámadás lett volna… – Rosszallóan csóválta a fejét. – Menj vissza a rajtvonalhoz, és gyakorolj! Jobban kell teljesítened, ha túl akarsz élni.

De ő nem hitt a túlélésében.

Ahogy fellépett a tornácra, észrevette, hogy ég a lámpa a nappaliban. Az apja hangját hallotta odabentről, az anyja a konyhából válaszolt. Csöndesen behúzta maga mögött az ajtót, és kigombolta a kabátját.

– Te vagy az, fiam? – szólt ki Bob Foster. A fotelben ült, az ölében egy halom mágnesszalag és leltármappa. A családi bútorkereskedés nyűge és nyilai.

– Hol voltál? Rég kihűlt a vacsora.

Apja ingujjban ült, kilátszott sápadt, inas karja. Kimerült volt, szeme nagy és sötét, haja erősen ritkult. Nyugtalanul pakolgatta szalagjait egyik kupacból a másikba.

– Bocsánat a késésért – mormogta Mike Foster.

Az apja a zsebórájára pillantott. Valószínűleg ő volt az utolsó ember a városban, aki órát hordott.

– Menj, moss kezet. Mit csináltál? – Szemügyre vette a fiút. – Rossz bőrben vagy. Valami baj van?

– A városban voltam – felelte Mike Foster szűkszavúan.

– És mi szépet láttál?

– Az új óvóhelyeket.

Az apja felkapott egy maroknyi kimutatást, és egy iratrendezőbe gyömöszölte. Vékony ajkait vonallá préselte, mély ráncok ültek a homlokára. Mérgesen fölmordult, mikor a szalagtorony ledőlt, és minden a földre potyogott. Merev derékkal hajolt le, hogy fölszedegesse a kazettákat. Mike nem segített neki. A gardróbszekrényhez lépett, a mechanikus vállfa felakasztotta a kabátját. Az anyja éppen az étellel megrakott asztalt terelte az étkezőbe.

Némán ettek, mindenki a tányérján tartotta a szemét.

Végül Bob Foster törte meg a csöndet.

– Na és, mi a legújabb szenzáció? Kiárusítják a régi csotrogányokat?

– Megjöttek az 1972-es modellek – felelte Mike Foster.

– Amik hajszálra ugyanolyanok, mint az 1971-esek. Eltaláltam? – Az apja durván az asztalra lökte a villáját. Az asztal elkapta és elnyelte. – Néhány új ketyere és még több króm. Ennyi az egész. – Kihívóan nézett a fiára. – Talán nem így gondolod?

Mike a tejszínes csirkéjét piszkálta, és egyre nyomorultabbul érezte magát.

– Ezekben elakadásmentes lift van. Nem szorulsz be félúton. Csak beszállsz, a többi megy magától.

Bob Foster felhorkant.

– Jövőre kihoznak egy olyat, ami felkap és lecipel. Ez az 1972-es csodamasinéria abban a pillanatban elavul, ahogy az első palimadár megveszi. Éppen ezt akarják. Fogyassz, fogyassz, fogyassz! Olyan hamar kijönnek az új modellel, ahogy csak lehet. Különben is, még nincs 1972! 1971 van. Hogy kerül az a micsoda az üzletekbe? Nem tudnak várni?!

Mike Foster nem felelt. Ezt a lemezt már milliószor hallotta. Az apja szerint nincsenek kardinális újítások, csak még több csicsa és apró mütyür, az „elavult” modelleket mégis ajánlatos azonnal lecserélni. Harsányan, szenvedélyesen, szinte őrjöngve érvelt… de valahogy az egésznek nem volt se füle, se farka.

– Akkor vegyünk egy régit! – bukott ki belőle. – Nem számít, milyet. Egy használt is jó lesz.

– Nem, fiam, te az újat akarod. A fényeset és csillogó-villogót, hogy a szomszédok a csodájára járjanak, igaz? Minél több számlap, gomb és pöcök, annál jobb. Mégis, mennyit kérnek azért a kaszniért?

– Húszezer dollárt.

Az apja lassan kifújta a levegőt.

– Van bőr a pofájukon?

– Részletre is odaadják.

– Na, ne mondd! Egész hátralevő életedben fizetheted a kamatos kamatot meg a kezelési költségeket. Ehhez képest mennyi ideig garanciális?

– Három hónapig.

– És ha lerobban? Ha abbahagyja a fertőtlenítést és a levegőszűrést? Apró darabokra hullik, alighogy lejár a három hónap.

Mike Foster konokul rázta a fejét.

– Nem esik szét. Nagyon erősre csinálták.

A férfi elvörösödött. Alacsony, madárcsontozatú volt. Az élete során elszenvedett töméntelen vereségre gondolt. Fokról fokra küzdötte feljebb magát, óvatosan gyűjtögetve, mindig valami biztos pontot keresve az életben; egy állás, a pénz, az üzlete… Könyvelőből üzletvezető lett, végül tulajdonos.

– Ijesztgetnek minket, hogy pörögjön a gazdaság, hát nem látjátok? – üvöltötte magából kikelve. – Nem akarnak egy újabb válságot.

– Bob, kérlek! – csitította a felesége. – Hagyd abba! Már hallgatni sem bírom.

Bob Foster nagyokat pislogott.

– Mit nem bírsz? – mondta fojtott hangon. – Mondd csak, ne kímélj! Kimerültem. Ezek az átkozott adók. Egy magamfajta kereskedőnek esélye sincs az áruházláncokkal szemben. Kellene hozni valami törvényt… – A hangja elhalt. – Elment az étvágyam. – Eltolta magát az asztaltól, és felállt. – Ledőlök a kanapéra, és szundítok egyet.

A felesége fakó arca valósággal lángolt.

– Nekünk is kell egy óvóhely, Bob, értsd meg! Nem bírom tovább hallgatni, ahogy összesúgnak a hátam mögött. Az egész utca, a kereskedők, mindenki erről beszél. Nem tudok sehová menni anélkül, hogy elő ne kerülne. Amióta felállították azt az átkozott zászlót, minden megváltozott. Anti-H… Mi vagyunk az utolsók ebben a városban. Azok a micsodák odafenn őrködnek fölöttünk, és mindenki fizet értük, csak mi nem.

– Nem – mondta ki a végső szót Bob Foster. – Nekünk nem lesz óvóhelyünk.

– Miért nem?

– Mert – felelte egyszerűen – nem engedhetjük meg magunknak.

Csönd lett.

– Mindent a boltba invesztáltál – mondta végül Ruth. – És most mégis befuccsol. Olyan vagy, mint egy hörcsög; mindent abba a lyukas rostába, abba a pénznyelőbe hordasz. Ma már a kutyának se kell a fabútor. Egy relikvia vagy, egy csudabogár! – Az asztalra csapott, mire az megugrott, mint egy megrettent állat. Elsüllyesztette az üres tálakat, és rémülten kikarikázott a konyhába. A tálak megcsörrentek a mosogatórekeszben, ahogy bevette a kanyart.

Bob Foster kimerülten sóhajtott.

– Ne veszekedjünk. Hadd aludjak egy-két órát. Később majd beszélünk róla.

– Később – morogta Ruth keserűen. – Mindig csak később…

A férfi eltűnt a nappali ajtajában. Apró, hajlott alak, ritkuló, ősz bozont, lapockái akár törött szárnyak.

Mike talpra szökkent.

– Megyek, megírom a házi feladatomat – jelentette ki, és mindenre elszánt arckifejezéssel az apja után indult.

A nappaliban csönd volt. A vidvízió kikapcsolva, a lámpa minimálon. Ruth a konyhában matatott, a következő hónapi menüt állította be a sütő kontrollpaneljén. Bob Foster elnyúlt a kanapén, cipője a földön, párna a feje alatt.

Mike egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán mégis megtörte a csöndet.

– Kérdezhetek valamit?

Az apja felnyögött, és kinyitotta a szemét.

– Mit akarsz?

Mike lekuporodott vele szemben a fotelba.

– Meséld el, hogyan adtál tanácsot az elnöknek.

Az apja felemelte a fejét.

– Nem adtam tanácsot az elnöknek. Csak beszéltem vele.

– Meséld el!

– Már ezerszer elmeséltem. Kisbabakorod óta havonta legalább egyszer. Te is velem voltál. – Ahogy feléledtek az emlékek, a hangja ellágyult. – Karon ülő csöppség voltál, épphogy megtanultál totyogni.

– Hogy nézett ki az elnök?

– Hát – kezdte az apja a jól bejáratott séma szerint, amit évek hosszú sora formált és vésett kőbe –, nagyjából úgy festett, mint a vidvízión, csak alacsonyabb.

– Miért jött? – kérdezte Mike kíváncsian, mintha nem tudott volna minden részletet kívülről. Az elnök volt a példaképe; az ember, akiért rajongott, akit a világon a legjobban tisztelt. – Mit akart a városunkban?

– Kampánykörúton volt. – Az apja hangjába némi keserűség lopózott. – Épp csak benézett, már ment is tovább.

– Kampánykörúton?

– Járta a vidéket. – A hangja reszelőssé vált. – Látni akarta, hogy haladunk. Ellenőrizte, fizetjük-e a légót, vettünk-e óvóhelyeket, oltóanyagot, gázmaszkot és radarrendszereket. Az ElektroMost Rt. akkoriban kezdte teleszórni az országot a bemutatótermeivel meg a flancos, méregdrága kacatjaival. Az első teljes körű védelmi rendszer otthoni használatra. – Megrándult a szája széle. – Rendkívül kedvező részletfizetési lehetőségek. Hirdetések, óriásplakátok, fényreklámok. Ingyen petúniák, csecsebecsék az asszonyoknak, cirkusz a népnek.

Mike Foster lélegzete elakadt.

– Az volt az a nap, amikor megkaptuk a Kompetencia Zászlót – mondta meghatottan. – Az elnök eljött hozzánk, és magával hozta a lobogónkat. A város központjában vonták fel. Mindenki ott volt. Az emberek a sapkáikat dobálták, és éljeneztek.

– Emlékszel rá?

– Igen… azt hiszem. Nagy tömegre emlékszem, és hangokra. És arra, hogy nagyon meleg volt. Júniusban történt, igaz?

– Június tizedikén, 1965-ben. A miénk volt az első város a környéken, ahol felhúzhatták a nagy, zöld lobogót. Az emberek akkoriban még autókra meg háztartási gépekre költötték a pénzüket. Nem tudták, hogy azoknak az időknek vége. Az autók és a robotgépek amortizációja több év, a piac pedig előbb-utóbb telítődik.

– Az elnök neked adta a zászlót, ugye?

– Nos, nem nekem személy szerint, hanem nekünk, kereskedőknek. Mindannyiunknak. A Kereskedelmi Kamara szervezte a városok közötti versenyt: ki tudja adott idő alatt a legjobb eladási statisztikákat produkálni. Lendítsünk a helyzetünkön, ugyanakkor növeljük a bevételeinket. Persze ezt úgy tálalták, hogy ha a saját zsebünkből kell majd állnunk a gázmaszkokat és az óvóhelyeket, akkor jobban fogunk vigyázni rájuk. Mintha az emberek valaha is megrongálták volna a telefonfülkéket vagy a villanyoszlopokat errefelé. Vagy akár az országutakat, csak mert azok állami pénzből épültek… Vagy itt van a hadsereg problémája. Hát nincs minden országnak saját hadserege? Nem a mindenkori hatalom feladata a katonaság fenntartása? Persze a honvédelem sokba kerül. Ezzel a huszárvágással rengeteget spóroltak. Ha igaz, még a nemzeti adósságot is redukálni tudták.

– Meséld el, mint mondott az elnök! – suttogta Mike Foster.

Az apja a pipája után nyúlt, és reszkető kézzel rágyújtott.

– Azt mondta: „Itt a zászlótok, fiúk. Remek munkát végeztetek.” – Felköhögött a sűrű pipafüsttől. – Napszítta arca volt, harsányan beszélt, és sose jött zavarba. Megállás nélkül izzadt és vigyorgott. Otthonosan mozgott. Egy csomó embernek tudta a keresztnevét. Pompás anekdotákat mesélt.

A fiú szeme elkerekedett.

– Itt járt, és te beszéltél vele.

– Igen – bólogatott. – Megmondtam neki a véleményem. Mindenki éljenzett és kiabált. Épp húzták fölfelé a Kompetencia Zászlót.

– És akkor te azt mondtad…

– Megkérdeztem tőle: „Ezzel akarja kiszúrni a szemünket? Egy zöld rongydarabbal?” – Bob Foster idegesen megszívta a pipát. – Hát akkor lettem én anti-H. Csak még nem tudtam róla. Egyedül azt tudtam, hogy magunkra hagytak minket. Egységgé kellett volna kovácsolódnunk a bajban, nemzetként kellett volna szembenéznünk a jövővel. Országként, ahol százhetvenmillió ember egyetlen célért dolgozik: hogy megvédje magát a támadóktól. Ehelyett egy maroknyi mindentől elvágott városállamot kreáltunk, falakat húztunk magunk köré. Visszatértünk a sötét középkorba. Mindenki a saját magánhadseregével bohóckodik, ahelyett, hogy…

– Szerinted visszajön? – kérdezte Mike ábrándozva.

– Az elnök? Kétlem. Egy ilyen porfészekbe, mint…

– Ha visszajön – szakította félbe Mike reménykedve –, elmegyünk megnézni? Szerinted láthatjuk őt?

Bob Foster ülő helyzetbe húzta magát. Hamuszín arca és sápadt, inas keze minden mozdulata végtelen fáradtságról tett tanúbizonyságot. Megadásról, kiábrándultságról.

– Mit mondtál, mennyi az a vacak? – kérdezte rekedten. – Az óvóhely.

Mike szíve kihagyott egy dobbanást.

– Húszezer dollár.

– Milyen nap van ma? Csütörtök? Jövő szombaton benézek veled meg anyáddal abba a kócerájba. – Bob Foster a hamutartóhoz kocogtatta még mindig füstölgő pipáját. – Részletre talán meg tudom venni. Nemsokára kezdődik az őszi szezon. Ilyenkor mindig felpezsdül az üzlet. Az itteniek még mindig szívesen vesznek fabútort karácsonyra. – Felállt. – Jó lesz?

Mike egy szót sem tudott kinyögni. Bólintott.

– Nagyszerű – csapta össze a kezét a férfi erőltetett vidámsággal. – Legalább ezután nem kell elmenned odáig, bámulni a kirakatból.

Az óvóhelyet – további kétszáz dollár fejében – egy csapat villámkezű szakmunkás szállította le és helyezte üzembe; a barna overallok hátán az „ElektroMost” felirat díszelgett. Helyreállították az udvar eredeti állapotát, visszaültették a bokrokat, a földet elgereblyézték, a számlát pedig szolidan a bejárati ajtó alá csúsztatták. A súlyos tréler, immár üresen, újra végigcsörömpölt az utcán. A környékre ismét csönd telepedett.

Mike Foster és az anyja a tornácon állt egy csapat szomszéd társaságában.

– Nohát – lelkendezett Mrs. Carlyle –, most már nektek is van óvóhelyetek. Méghozzá a legkorszerűbb, ami csak létezik.

– Így van – helyeselt Ruth Foster. Idejét sem tudta, mikor látott utoljára ennyi vendéget a háznál. Keserű elégedettség töltötte el. – Megfordult velünk a világ – mondta élesen.

– Így igaz – bólogatott bölcsen Mr. Douglas az utca végéből. – Végre maguknak is van hova menniük. – Belelapozott a többkötetes kezelési útmutatóba. – Itt az áll, hogy akár egy egész évre való élelmet el tudnak tárolni benne. Odalenn élhetnek tizenkét teljes hónapig anélkül, hogy akár egyszer is fel kellene jönniük. – Elismerően bólogatott. – A miénk 69-es modell. A tárolókapacitása hat hónapra elég. Egy kicsit talán…

– Nekünk pompásan megfelel – vágott közbe a felesége élesen, és sóváran pislogott a kert felé. – Lemehetünk egy pillanatra, Ruth? Minden kész van, igaz?

Mike fuldokló hangot hallatott, és előrelódult. Az anyja elmosolyodott.

– A fiamé az elsőség, ugye megértitek? Végül is az ő kedvéért vettük.

A fiú pár lépéssel az óvóhely bejárata előtt megtorpant. A felnőttek felzárkóztak mögé. Keresztbe fonták a karjukat; vártak és figyeltek.

Mike úgy lépett be az óvóhelybe, mintha tojásokon járna. Hozzáérni sem mert. Az ejtőcsövet meglepően tágasnak érezte; úgy tervezték, hogy egy jól megtermett ember is elférjen benne. Ahogy a testsúlya a légzsilip padlójára nehezedett, a lift automatikusan leereszkedett. Borzongató szisszenéssel zuhant a mélybe az éjfekete csőben, amíg neki nem verődött a rezgéscsillapítónak. Az ütéstől Mike kigurult belőle, a lift pedig visszaemelkedett a felszínre. Az óvóhely légmentesen lezárta magát; áthatolhatatlan acél-és parafa dugó tömte el a vékony közlekedőcsövet.

A belső világítás önműködően bekapcsolt. Az óvóhely csupasz volt, és üres; még nem volt idejük berendezni. A falak hígító-és gépzsírszagot árasztottak. A talpa alatt tompán zakatoltak a generátorok. A jelenléte működésbe hozta az automata légtisztító és fertőtlenítő rendszereket. A pőre falon apró számlapok keltek életre, mutatók oszcilláltak.

A fiú lekuporodott a földre, és szorosan átölelte a térdét. Arcán ünnepélyesség, a szeme tágra nyílt. Semmi zaj, csak a generátorok mormogása. Tökéletesen el volt zárva a külvilágtól. Egy kompakt kis kozmosz vette körül, ahol minden egy karnyújtásnyira van – vagy legalábbis lesz nemsokára: étel, víz, szórakozás. Mi kellene még? Akár az idők végezetéig itt maradhatna, fel sem kellene állnia. Egyszerűen – tökéletes. Nincs nélkülözés, nincs rettegés, csak a generátorok duruzsolása, és az aszketikusan csupasz falak körülötte, fölötte, alatta. Kellemes melegség, barátságos, akár az anyaméh.

Felrikoltott; a harsány, diadalittas kiáltást visszaverték a közeli fém-és betonfelületek, csak úgy csengett a füle. Szorosan behunyta a szemét, ökölbe szorította a kezét. Az öröme túlcsordult. Újra kiáltott, és hangját visszaverték a vastag, kemény, mesésen erős falak.

A gyerekek az iskolában már mind tudták a hírt. Körülvették, vigyorogtak, és egymást bökdösték.

– Igaz, hogy a szüleid szereztek egy vadiúj ElektroMost S–72-őt? – buggyant ki a kérdés Earl Petersből.

– Igaz – bólintott Mike. A szíve békés magabiztosságtól duzzadt; ilyesmit még sosem érzett. – Ugorjatok be valamikor – tette hozzá tőle telhetőleg közönyös hangon –, és szívesen megmutatom.

Továbbment, maga mögött hagyva az irigykedő arcokat.

– Nos, Mike – állította meg a fiút Mrs. Cummings tanítás után, mielőtt kilépett volna az osztályteremből. – Milyen érzés?

A fiú megállt a tanári asztal előtt, félénken, de tele büszkeséggel.

– Nagyon jó – ismerte be.

– Az apád vállalta a ráeső részt a légó fenntartásából, igaz?

– Igen.

– És kaptál engedélyt az iskolai menházba?

Mike boldogan mutatta a csuklójára csatolt kék pecsétszalagot.

– Apa még tegnap küldött egy csekket a városházára. Mindent befizetett. Azt mondja, nem állunk meg félúton.

– Most már mindened megvan, ami a többieknek. – Az idős asszony rámosolygott. – Igazán örülök. Te is pro-H lennél, már ha létezne ilyen kifejezés. Épp olyan vagy… mint mindenki más.

Másnap a mechanikus rikkancsok minden sarkon az új szenzációt vijjogták. Bevetésre Készen az Új Szovjet Vakondsörétek!

Bob Foster egy hírkazettával a kezében állt a nappaliban, vérszegény arca kipirult a keserű dühtől.

– Ez egy istenverte összeesküvés! – üvöltötte hisztérikusan. – Épp most vettük meg a legújabb óvóhelyet, és tessék, nézd meg ezt! – A szalagot a felesége kezébe nyomta. – Én megmondtam…

– Láttam már – felelt Ruth harapósan. – Szerinted az egész világ ölbe tett kézzel várta a pálfordulásodat? Ugyan már, Bob, a fegyvereket állandóan fejlesztik. Múlt héten a toxikus gabonapermet volt a sláger. Ezen a héten a vakondsörétek. Ugye nem gondolod komolyan, hogy megáll a fejlődés, csak mert megemberelted magad, és vettél egy óvóhelyet?

Farkasszemet néztek.

– Mi a fenét csinálunk? – kérdezte Bob Foster.

Ruth visszasétált a konyhába.

– Úgy hallottam, valami adaptert fejlesztenek ki hozzá.

– Micsodát?

– Adaptert. Hogy ne kelljen mindenkinek új óvóhelyet vásárolnia. Láttam egy reklámot a vidvízión. Valamiféle fémrács, rostély… vagy mi. Mihelyt a szakértők letesztelték, nagy tételben kezdik majd gyártani. Ha jól értettem, a földre kell teríteni. Felfogja a söréteket, és a felszínen felrobbantja őket, hogy ne tudjanak leásni az óvóhelyig.

– Mennyibe kerül?

– Arról nem volt szó.

Mike Foster maga alá húzta a lábát a kanapén. Már az iskolában hallotta a hírt. Éppen bogyófelismerésből vizsgáztak – vadon termő gyümölcsök befóliázott példányait vizsgálták, hogy meg tudják-e különböztetni az ehetőt a mérgezőtől –, amikor megszólalt a riadócsengő. Az igazgató felolvasta nekik a vakondsörétekről szóló tudósítást, aztán gyorstalpalót tartott az új tífuszvariáns tüneti kezeléséről.

– Be kell szereznünk egy védőrácsot – jelentette ki Ruth Foster nyugodt hangon. – Máskülönben semmit sem ér az óvóhelyünk. A vakondsöréteket arra fejlesztették ki, hogy áthatoljanak a felszínen, és bemérjék a testmeleget. Ahogy az oroszok elkezdik a sorozatgyártást…

– Veszünk. Persze hogy veszünk – tette fel a kezét megadóan Bob Foster. – Veszek antivakondrácsot meg minden mást, amit a piacra dobnak. Sosem hagyom abba a vásárlást.

– Ne ess túlzásba, Bob. Nem ilyen vészes a helyzet.

– Tudod, ennek a játéknak van egy hatalmas előnye azzal szemben, amikor tévéket és autókat akarnak – ezt meg kell vennünk. Ez nem holmi luxuscikk, ami csak arra jó, hogy a szomszédok megpukkadjanak az irigységtől. Ha nem vesszük meg, fűbe harapunk. A vérbeli kereskedő képes félelmet gerjeszteni az emberekben. Teremtsd meg a bizonytalanság légkörét; mondd nekik, hogy rossz a szájszaguk vagy zsíros csimbókokban lóg a hajuk. De a közrettegésbiznisz mellett a rágógumi és a hajbalzsam bakfitty. Ez elől nem lehet elfutni. Ha nem veszed meg a legújabb terméküket, meghalsz. Ez ám a tökéletes marketing. Vedd meg, vagy gebedj bele! Fúrass egy új ElektroMost óvóhelyet a kertedbe, különben húspogácsává bombáznak!

– Ne beszélj így! – csattant fel Ruth.

Bob Foster lerogyott a konyhaasztal mellé.

– Rendben. Feladom. Úszom az árral.

– Akkor veszel egyet? Karácsonyra már a boltokban lesz – furcsa kifejezés volt az arcán.

– Naná – kaffant Foster. – Arra mérget vehetsz. – Keservesen elfintorodott. – Lesz egy vakondrács a fánk alatt. Mint mindenki másnak.

Az EM-ernyőadapter volt a hónap szenzációja.

Mike Foster ráérősen bóklászott a zsúfolt, decemberi utcán a késő délutáni szürkületben. Adapterek csillogtak minden kirakatban. Adapterek minden méretben, formában és minőségben, mindenféle óvóhelytípusra és a legkülönfélébb vastagságú bukszákra szabva. A vidám, izgatott vásárlók karácsonyi tömege, súrlódtak a csomagok és a nehéz irhakabátok. A levegő fehérlett a szitáló hóeséstől. Autók araszoltak a tömött utcákon. Fényfüzérek és neonreklámok kacsingattak a kirakatokban mindenfelől.

Az ő házuk sötét volt, és néma. A szülei még nem értek haza. Mindketten a bútorboltban túlóráztak; rosszul ment az üzlet, és az anyja átvette az egyik eladó helyét. Mike a kódkulcshoz érintette a kezét, és az ajtó kitárult előtte. Az automata kazán kellemesen melegen tartotta a házat. Levette a kabátját és lerakta a tankönyveit.

Nem maradt sokáig odabenn. A szíve dübörgött az izgalomtól, ahogy a sötétben eltapogatózott a hátsó ajtóig, és kilépett a tornácra.

Kényszerítenie kellett magát, hogy visszaforduljon, és bemenjen a házba. Jobb, ha nem sieti el a dolgokat. Attól kezdve, ahogy megpillantja a liftcső határozott kontúrját az esti égbolt előtt, a legapróbb mozzanatnak is súlya van. A procedúra minden nappal tovább csiszolódott, tökéletesedett. Valóságos művészetté érlelte; nem volt egyetlen fölösleges mozdulat sem. Az első pillanattól, amikor a légzsilip elnyeli, a vérfagyasztó suhanáson át, ahogy a lift az óvóhely padlójáig ereszkedik, egészen a megérkezés pillanatáig.

Ez maga a gyönyörűség.

Minden este, amint hazaért, első dolga az volt, hogy lemenjen a föld alá, hogy feloldódjon az acélos némaságban, ahogyan azt az első nap is tette. A helyiség már nem volt üres, teli volt. Zsúfolásig megtelt: konzervek, párnák, könyvek, vidkazetták, audioszalagok, képek a falon, élénk anyagok, textúrák és színek, még váza is, virágokkal. Az óvóhely volt az ő kuckója, ahol összegömbölyödve kuporoghatott, körülvéve mindennel, ami kellett.

Hogy odázza a dolgokat, amíg csak lehet, visszasietett a házba, és hosszasan kotorászott az audiopolcon. Úgy tervezte, az óvóhelyen heverészik vacsoráig, és az Alice Csodaországbant hallgatja. Ha a szülei hazajönnek, tudják majd, hol keressék. Két óra megszakítatlan boldogság, egyedül az óvóhelyen. Amikor a vacsorának vége lesz, visszasiet, és addig marad, amíg el nem jön a lefekvés ideje. Néha késő éjszaka, amikor a szülei már az igazak álmát aludták, felkelt, kiosont a házból, ellopakodott az ejtőcsőhöz, aztán le a hallgatag mélybe, hogy ott kuporogjon napkeltéig.

Az audioszalaggal felszerelkezve kilépett a hátsó teraszra.

A piszkosszürke eget undok fekete felhőszemölcsök csúfították. Itt-ott már felkapcsolódtak az utcai lámpák. Az udvar hideg volt, és ellenséges. Lebotorkált a lépcsőn, és… mozdulatlanná dermedt.

Hatalmas üreg tátongott a lába előtt. Egy fogatlan, éhes száj, amely mintha a fogyó holdat akarta volna elnyelni. Más semmi.

Az óvóhely eltűnt.

Végtelennek tűnő ideig állt ott, a szalaggal a kezében, a lépcső fakorlátjába kapaszkodva. Leszállt az éjszaka, a tátongó lyuk beleolvadt a sötétbe. Az egész világ belefoszlott a csöndbe. Halovány csillagok hunyorogtak az égen, a környező házak fényei erőtlenül, bágyadtan hullámoztak. Semmit sem látott. Mozdulatlanságba fagyva állt, mereven, mint egy kőszobor. Egyre a hatalmas gödröt nézte, ahol azelőtt az óvóhely volt.

Az apja mellé lépett.

– Mennyi ideje vagy itt? – kérdezte. – Mióta, Mike? Válaszolj!

A fiúnak görcsös erőfeszítéssel sikerült visszarángatnia magát a valóságba.

– Hamar jöttél – motyogta.

– Itt akartam lenni, amikor hazaérsz.

– Elvitték.

– Igen – mondta a férfi karcos hangon. – Sajnálom, Mike. Felhívtam őket, hogy vegyék vissza.

– Miért?

– Nem tudom fizetni a részleteket. Most különösen nem, amikor mindenki azokra a fránya rácsokra költi el az utolsó centjét. Ezzel nem tudok versenyezni. – Elhallgatott, aztán szomorúan folytatta. – Átkozottul udvariasak voltak. A beugró felét is visszaadták. – Gúnyosan ingatta a fejét. – Tudtam én, hogy karácsony előtt kell megegyeznem velük. Így jártunk a legjobban, és még nekik is maradt idejük, hogy valaki másra sózzák azt a kacatot.

Mike hallgatott.

– Próbáld megérteni – győzködte az apja. – Minden pénzt az üzletbe kell fektetnem, ha nem akarok belebukni. Vagy az óvóhelyet adom fel, vagy a boltot. És ha a boltot adom fel…

– Akkor semmink sem marad.

Az apja elkapta a karját.

– És akkor az óvóhelyet is vissza kellett volna adnunk. – Vékony ujjai görcsösen belevájtak a fiú karjába. – Elég idős vagy, hogy megértsd. Majd veszünk egy másikat, talán nem a legnagyobbat és nem a legdrágábbat, de… lesz óvóhelyünk. Hibát követtem el, Mike. Nem engedhettük meg magunknak, különösen ezzel az adapterdologgal együtt. Persze továbbra is szponzorálom a légót. És az iskolai karkötődet is fizetem. Ez nem elvi kérdés, ugye érted? – fakadt ki elkeseredetten. – Nem tehetek róla. Ugye megértesz, Mike? Meg kellett tennem. Nem volt más választásom.

Mike kirántotta a karját.

– Hová mész? Gyere vissza! – Kétségbeesetten a fiú után kapott, de a sötétben megbotlott, a feje a ház falának csapódott. Percekig csillagokat látott. Nagy keservesen felült, és támaszték után tapogatózott.

Körülnézett.

A kert üres volt.

– Mike! – kiabálta. – Hol vagy?

Nem érkezett válasz. Az éjjeli szél hóhalmokat fújt körülötte, mardosó széllökések. Szél és sötét, más semmi.

Bill O’Neill elgyötörten pislogott a faliórára. Fél tíz. Végre valahára bezárhatja a bemutatótermet, és lehúzhatja a rolót. Kiterelheti a tülekedő, mormoló tömeget, menjenek isten hírével.

– Hála a jó égnek – sóhajtott, ahogy kitárta az ajtót az utolsó, csomagokkal megpakolt idős hölgynek. A helyére csattintotta a kódreteszt, és leeresztette a rolót. – Micsoda csődület. Még sose láttam ennyi embert egy helyen.

– Minden kész – jelentette Al Conners a pénztárgép mellől. – Megszámolom a bevételt, te addig nézz körbe, győződj meg róla, hogy mindenki távozott.

O’Neill beletúrt szőke hajába, és meglazította a nyakkendőjét. Megkönnyebbülten cigarettára gyújtott, és körbejárta a szalont. Lekattintotta a fényeket, kikapcsolta a masszív gépeket és díszleteket. Végül a középen tornyosuló óvóhelyhez lépett.

Megmászta az ejtőcsőhöz támasztott létrát, és belépett a légzsilipbe. A lift egy hussanással leszánkázott vele. Belépett az óvóhely barlangszerű belső terébe.

Az egyik sarokban egy kisfiú ült összegömbölyödve, térdét az álláig húzta, vékony karját a bokája köré fonta. A fejét leszegte, csak kócos barna haja látszott. Az ügynökben egy pillanatra megállt az ütő.

– Te jóisten! – kiáltotta. – Ez a kölyök…

Mike Foster meg se mukkant, csak még szorosabban ölelte a lábát, és a fejét befúrta a két térde közé.

– Mi a fenét csinálsz itt? – kérdezte O’Neill mérgesen és meglepetten. – Ilyenetek van otthon is, nem? – Aztán észbe kapott. – Ja persze, emlékszem. Ma szállítottuk vissza.

Al Conners kilépett a liftből.

– Mit tudsz ennyit szöszmöt… – Meglátta Mike-ot, és elharapta a szót. – Mit keres ez itt? Tegyük ki a szűrét, és menjünk haza.

– Na gyere, öcsi – bökte meg O’Neill gyengéden. – Ideje hazamenned.

Mike nem mozdult.

A két férfi egymásra nézett.

– Kénytelenek leszünk kicibálni – állapította meg Conners. Sóhajtva kibújt a zakójából, és a medikabinra dobta. – Gyerünk, essünk túl rajta!

Minden erejükre és ügyességükre szükségük volt. A fiú elkeseredetten küzdött, teljes erejéből, egyetlen árva hang nélkül. Karmolt, rúgott, tépte-ütötte őket, összevissza csapkodott. Amikor fogást találtak rajta, megharapta a kezüket. Nagy nehezen elvonszolták a liftig. O’Neill fogta le, amíg a mechanizmus működésbe lépett. Conners közvetlenül utánuk jött. Dühösen, módszeresen a bejárathoz cipelték, kihajították az utcára, és gyorsan bekattintották a reteszt.

– Azannya – lihegte Conners, és lecsúszott a pult mellé. Az ingujja cafatokban lógott, az arca vérzett. A szemüvege az egyik füléről csüngött. Haja kócos volt, kifáradt.

– Nem kellene hívnunk a zsarukat? Ennek a kölöknek nincs ki a négy kereke.

O’Neill az ajtónak vetette a hátát, levegő után kapkodva lesett ki az éjszakába. A fiú még mindig ott kuporgott a járdán.

– Még mindig itt van – dünnyögte.

A fiú a járdán ült. Emberek csörtettek el mellette. Végül valaki megállt, és felállította. A gyerek kitépte magát a kezéből, és eltűnt a sötétben. A nagydarab alak felvette a csomagjait, egy pillanatig még tanácstalanul ácsorgott, aztán továbbindult. O’Neill visszafordult.

– Micsoda ördögfióka. – Zsebkendőjével megtörölte az arcát. – Úgy küzdött, mint egy fuldokló.

– De hát mi baja volt? Egy árva nyikkot se hallatott egész idő alatt.

– Nem volna szabad karácsonykor konfiskálni – ingatta a fejét O’Neill. Reszkető kézzel nyúlt a kabátjáért. – Szegény srác. Bárcsak megtarthatták volna.

Conners a vállát vonogatta.

– Aki a hideg vízre valót se keresi meg, adja lejjebb az igényeit.

– Miért nem köthetünk alkut velük? Talán ha… – O’Neill küszködött magával, de végül mégiscsak kibökte. – Ha nagykeráron adnánk a hozzájuk hasonlóknak…

Conners elhúzta a száját.

– Nagykeráron? Onnantól mindenkinek nagykeráron kéne adnunk. Nem volna tisztességes. Különben is, meddig maradnánk így versenyben? Hová jutna az ElektroMost?

– Csődbe – ismerte el O’Neill rosszkedvűen.

– Használd a tökfejed – nevetett Conners. – Megmondom én, mi kell neked, pajtás: egy nagy adag szesz. Na, gyere, van itt valahol a fiókban egy kis dugi Haig&Haig, a nehéz pillanatokra. Fölmelegít, mielőtt hazabotorkálnál a hóban. Erre van szükséged.

Mike Foster céltalanul kóválygott a sötét utcákon, a bevásárlók ritkuló tömegében. Nem látott, nem hallott; az emberek nekiütköztek, de ő nem is érezte. Fények, nevető arcok, rikoltó dudák, csattogó zajok… Tökéletesen üres volt belül; üres és halott csigaház. Gépiesen tette egyik lábát a másik után, mindenféle cél nélkül.

Jobb kéz felől egy neonfelirat vibrált a mélyülő árnyékok között. Széles reklámtábla volt; színes, szemet-lelket gyönyörködtető.

DICSŐSÉG A MAGASSÁGBAN ISTENNEK,

ÉS A FÖLDÖN BÉKESSÉG A JÓAKARATÚ EMBEREKNEK!

KÖZÓVÓHELY, BELÉPTI DÍJ 50 ¢

Gálla Nóra fordítása

Bevezető: Jessica Mecklenburg Novella és forgatókönyv: Mi az ember? (Human Is) Jessica Mecklenburg író és producer, legismertebb munkája a Stranger Things sikeres Netflix-sorozat. Supervising producerként és íróként dolgozott a Resurrection és a Being Mary Jane sorozatokon. Most zárta le a Gypsy című sorozat első évadát a Universal Televisionnek és a Netflixnek, amelynél co-executive producer volt.

Philip K. Dick jóslatai és mély, néha felkavaró pszichológiai utazásai mindig nagy hatást tettek rám. Az egyszerű nyelvezet visszatérő témákat és metaforákat rejt, de Jill Herrick helyzete a Mi az ember?-ben különösen is megérintett. A tapintható sóvárgása, hogy szót értsen a férjével, Lesterrel, egy mély, érzelmi síkon hatott rám, ahogy gondolom sok más olvasóra is. Ebben áll Philip K. Dick zsenije: egy egzisztenciális igazságot állít szembe a kegyetlen, provokatív és szélsőséges körülményekkel.

A novellában a Föld neve Terra. Sokkal militánsabb világ, mint amit mi ismerünk, mert a túléléshez szükséges elemeknek nagy ára van: a mi fajunk vagy az övék. Noha a szereplők az intergalatikus háború erkölcsi következményeivel küzdenek, az igazi tét érzelmi és egyetemes.

Amikor a novellát adaptáltam az Elektronikus álmok sorozatnak, az volt a kihívás, hogy Jill és Lester világát úgy modernizáljam, hogy közben ne változzon a főszereplők közötti sóvárgás, szakadék és végül az erősödő kötelék szépsége, miután Lester visszatér a Rexor IV-ről. A novella számos eleme fontos, sőt akár létszükségű ahhoz, hogy megértsük a ma világát. Elképesztő, mennyire aktuális Philip K. Dick írása. Az eredeti történetnek nincs meghatározott ideje, egyenesen időtlennek érződik. Mi a 2520-as évet választottuk. Jillt és Lestert átkereszteltem Verára és Silasre, de a lehető legtöbbet megtartottam Philip K. Dick eredeti novellájának nüanszaiból és érzelmeiből.

A Mi az ember? azt az elemi kérdést járja körül, hogy mit jelent embernek lenni? Anélkül, hogy túl sokat elárulnék, a készítés közben a Rexor IV-ről visszatért Silast úgy emlegettük: „Silas Rex.” Ebben ugyebár az az irónia, hogy a rex latinul királyt jelent. A Mi az ember? igazi Philip K. Dick-novella: paradox módon egyszerre intő mese és reményteljes történet. Silas Rex az emberiség lehetséges jövőjét jelképezi, mert noha az evolúció, innováció és technológia elkerülhetetlenül ütközik, egy alapvető igazság nem változik: embernek lenni annyi, mint szeretni.

MI AZ EMBER?

Jill Herrick kék szeme megtelt könnyel. Elszörnyedve meredt a férjére.

– Te egy… förtelmes ember vagy!

Lester Herrick csak dolgozott tovább, jegyzeteket és grafikonokat rendezett takaros kupacokba.

– A „förtelmes” egy értékítélet – jelentette ki. – Nem tartalmaz tényszerű információt. – Átküldött az asztali szkenneren egy jelentésszalagot a centauri parazitákról. – Puszta vélemény. Érzelemkifejezés, semmi több.

Jill visszabotorkált a konyhába. Fásultan suhintott egyet a kezével, hogy elindítsa a tűzhelyet. A fali szállítószalagok életre keltek, a föld alatti spájzból hús indult el az esti vacsorához.

Még egyszer a férje felé fordult.

– Még rövid időre sem? Még csak…

– Még csak egy hónapra sem. Amikor ideér, megmondhatod neki. Vagy ha nincs hozzá merszed, megteszem én. Nem rohangálhat itt egy gyerek, túl sok a dolgom. Ezt a jelentést a Betelgeuse XI-ről tíz napon belül le kell adnom. – Lester egy tekercset lökött a szkennerbe a fomalhauti leletekről. – Mi van a bátyáddal? Miért nem tud gondoskodni a saját gyerekéről?

Jill megtörölte duzzadt szemét.

– Hát nem érted? Én akarom, hogy Gus itt legyen! Könyörögtem Franknek, hogy engedje el. Erre most te…

– Alig várom a napot, amikor eléri a megfelelő kort, és a kormány átveszi. – Lester keskeny arca bosszúsan rángott. – A fenébe, Jill, nincs még kész a vacsora? Már tíz perc eltelt! Mi van a tűzhellyel?

– Mindjárt kész. – A készüléken piros lámpa világított. A robornyik közben kilépett a falból, és várta az ételt.

Jill leült, trombitálva kifújta az orrát. A nappaliban Lester zavartalanul dolgozott. A munkája. A kutatása. Nap mint nap. Lester szépen haladt felfelé a ranglétrán, ez tagadhatatlan. Sudár teste összenyomott rugóként hajolt a szalagszkenner fölé, hideg, szürke szeme lázasan falta, elemezte, mérlegelte az információt, konceptuális képessége olajozott gépezetként működött.

Jill ajka remegett az elkeseredéstől. Gus, a kicsi Gus. Hogy mondhatná meg neki? Újra könnyek gyűltek a szemébe. Sosem látja többé azt a dundi kis arcát. Soha többet nem jöhet már ide… mert a gyermeki kacaja és játéka zavarja Lestert. Hátráltatja a kutatását.

A tűzhely kijelzője zöldre váltott. Kigördült az étel, egyenesen a robornyik karjába. Halk csengőszó jelezte a vacsorát.

– Hallom! – dünnyögte Lester. Kikapcsolta a szkennert, és felállt. – Gondolom, pont evés közben érkezik meg.

– Szólhatok Franknek, hogy…

– Ne! Essünk túl rajta. – A férfi türelmetlenül biccentett a robornyiknak. – Jól van. Tedd le! – Vékony ajka dühös vonallá feszült. – A fenébe, ne húzd az időt! Vissza kell mennem dolgozni!

Jill csak nyelte a könnyeit.

A vacsora vége felé tartottak, amikor a kis Gus betrappolt a házba.

Jill felkiáltott örömében:

– Gussie! – Odaszaladt, és felkapta a gyereket. – Annyira örülök, hogy látlak!

– Vigyázz a tigrisemre! – motyogta Gus. Letette a kis, szürke cicát a szőnyegre, az pedig beszaladt a kanapé alá. – Tessék, elbújt.

Lester idegesen mustrálta a kisfiút meg a kanapé alól kimeredő, szürke farok végét.

– Miért nevezed tigrisnek? Ez csak egy közönséges macska.

Gus megbántódott.

– Tigris – húzta össze a szemét. – Csíkos.

– A tigris sárga és sokkal nagyobb. Ideje lenne rendesen megtanulnod az állatok rendszerezését.

– Lester, kérlek… – fordult hozzá esdeklően Jill.

– Hallgass! – torkolta le a férje. – Gus elég nagy már, hogy elhagyja a gyerekes képzelgéseket, és a realitás talajára álljon. Mi a francot csinálnak a pszichés tesztelők? Miért nem szűrik ki az ilyesmit?

Gus odaszaladt, és felkapta a tigrisét.

– Hagyd békén!

Lester a cicát méregette. Furcsa, hideg mosoly játszott az ajkán.

– Egyszer gyere be a laborba, Gus! Majd mutatunk neked sok macskát. A kutatáshoz használjuk őket. Macskákat, tengeri malacokat, nyulakat…

– Lester! – sápítozott Jill. – Mit művelsz?!

A férfi szárazon felnevetett. Aztán hirtelen elhallgatott, és visszasétált az íróasztalához.

– Most menjetek innen! Be kell fejeznem ezeket a jelentéseket. És ne felejtsd el megmondani Gusnak!

A fiúcska azonnal izgatott lett.

– Micsodát? – Az arca kipirult, a szeme csillogott. – Mi az? Ajándék? Egy titok?

Jill szíve ólomsúlyú lett. Keze ránehezedett a gyermek vállára.

– Gyere, Gus! Kiülünk a kertbe, és elmondom. Hozd… hozd a tigrisedet is!

Katt. A sürgősségi vidküldő kijelzője életre kelt. Lester azonnal talpra ugrott.

– Csendet! – Odaszaladt, szaporán szedte a levegőt. – Senki egy szót se!

Jill és Gus megtorpantak az ajtónál. Szigorúan titkos üzenet csusszant ki a gép nyílásából a gyűjtőtálcába. Lester felkapta, és feltörte a pecsétet. Nagy odafigyeléssel olvasta.

– Mi az? – kérdezte Jill. – Rossz hír?

– Még hogy rossz… – Lester arcán mélyről jövő izzás fénylett. – Éppen ellenkezőleg. – Az órájára pillantott. – Időben is vagyok. Lássuk, kell egy…

– Mi az?

– Elutazom. Két-három hétre. A Rexor IV-et bevették a feltérképezendő térségbe.

– A Rexor IV-et? Oda mégy? – Jill sóvárogva összecsapta a kezét. – Jaj, mindig is szerettem volna látni egy régi rendszert, a romokat és a városokat! Veled mehetek, Lester? Elkísérhetlek? Sose voltunk nyaralni, és mindig azt ígérted, hogy…

Lester Herrick döbbenten nézett a feleségére.

– Te? Hogy te velem jönnél? – Undokul nevetett. – Siess, csomagolj össze nekem! Régóta várok erre. – Elégedetten összedörzsölte a tenyerét. – A fiú itt maradhat, amíg vissza nem jövök. De tovább egy perccel sem. A Rexor IV! Alig várom!

– El kell nézned neki – vigasztalta Frank. – Végül is tudós.

– Nem érdekel – mondta Jill. – Elhagyom. Amint visszaér a Rexor IV-ről. Eldöntöttem.

A bátyja gondolataiba merülve hallgatott. Kinyújtotta lábát a kis kert füvén.

– Hát, ha elhagyod, újra férjhez mehetsz. Szexuálisan még aktívnak számítasz?

– Naná – bólintott határozottan Jill. – Nem lesz probléma. Talán találok valakit, aki szereti a gyerekeket.

– Sokat gondolsz a gyerekekre – jegyezte meg Frank. – Gus szeret hozzád jönni. De Lestert nem kedveli. Les állandóan abajgatja.

– Tudom. Ez a hét nélküle maga volt a mennyország. – Jill végigsimított puha, szőke haján, közben elpirult. – Jól éreztem magam. Újra elevennek.

– Mikor jön vissza?

– Most már bármikor jöhet. – A nő összeszorította apró öklét. – Öt éve vagyunk házasok, és minden évben egyre rosszabb a helyzet. Olyan… mintha nem is ember lenne. Hideg és érzéketlen. Csak a munkája, éjjel-nappal.

– Les ambiciózus. Előre akar jutni. – Frank lustán rágyújtott. – Törtető. Talán sikerül is neki. Mi a területe?

– A toxikológia. Új mérgeket fejleszt ki a hadseregnek. Az ő műve az a rézszulfát bőrmész, amit a Callisto ellen használtak.

– Az szűk terület. De vegyünk engem például. – Frank elégedetten dőlt a ház falának. – Sok ezer idegenrendészeti jogász van. Évekig dolgozhatok anélkül, hogy kitűnnék. Engem ez kielégít. Végzem a munkám. Élvezem.

– Bárcsak Lester is ilyen lenne!

– Talán megváltozik.

– Ő aztán sosem – mondta keserűen Jill. – Most már tudom. Ezért döntöttem el, hogy elhagyom. Ő örök életében ilyen marad.

Lester Herrick új emberként tért vissza a Rexor IV-ről. Sugárzott róla a boldogság, ahogy letette az antigrav bőröndöt a várakozó robornyik karjaiba.

– Köszönöm.

Jill csak tátogott.

– Les! Mi…?

A férfi levette a kalapját, és enyhén meghajolt.

– Szervusz, drágám! Jól nézel ki. A szemed olyan tiszta és kék… Úgy szikrázik, akár egy háborítatlan tó, amit hegyi patakok táplálnak. – Beleszimatolt a levegőbe. – Valami ínycsiklandó étel melegszik a tűzhelyen?

– Ó, Lester… – Jill hitetlenkedve pislogott, keble reménytől duzzadt. – Mi történt veled, Lester? Olyan… olyan más vagy.

– Más lennék, drágám? – A férfi körbejárt, sóhajtozva meg-megérintett tárgyakat. – Milyen takaros ez a ház! Olyan édes és barátságos! Nem is tudod, milyen csodálatos érzés itt lenni. Hidd el!

– Félek elhinni.

– Micsodát?

– Hogy komolyan mondod. Hogy nem olyan vagy, mint amilyen voltál. Amilyen mindig.

– Miért, milyen voltam?

– Gonosz. Gonosz, rideg.

– Én? – Lester a homlokát ráncolva megdörgölte az ajkát. – Mm. Érdekes. – Aztán felderült. – Az már a múlt. Mi van vacsorára? Menten elájulok, olyan éhes vagyok!

Jill hitetlenkedve méregette, miközben a konyhában tett-vett.

– Amit csak akarsz, Lester. Tudod, hogy a tűzhelyünkön egy komplett listából választhatunk.

– Persze, persze. – A férfi gyorsan köhintett. – Lehetne vesepecsenye, közepesen átsütve, jó sok hagymával? Gombaszósszal. És zsemlével. Forró kávéval. Esetleg desszertnek fagyival és almás pitével.

– Eddig sosem érdekelt az étel – jegyezte meg elgondolkodva Jill.

– Nem?

– Azt mondogattad, reméled, hogy kifejlesztik az intravénás táplálkozást. – Fürkészőn nézett a férjére. – Mi történt, Lester?

– Semmi. Semmi az ég egy adta világon. – Lezseren elővette a pipáját, és sietve, kissé esetlenül rágyújtott. Dohányszemcsék szálltak a szőnyegre. Idegesen lehajolt, felcsipegette őket. – Kérlek, csináld csak a dolgod, és ne is törődj velem! Esetleg segítsek… vagyis segíthetek?

– Nem, megcsinálom. Dolgozz csak, ha akarsz!

– Dolgozzak?

– A kutatásod. A toxinok.

– Toxinok! – Lester képére értetlenség ült ki. – Az ég szerelmére! Toxinok… Az ördög vigye!

– Tessék, drágám?

– Úgy értem, túlságosan fáradt vagyok. Majd később dolgozom. – A férfi tétován járt fel-alá. – Inkább leülök, és élvezem, hogy itthon vagyok, nem azon a förtelmes Rexor IV-en.

– Olyan rossz volt?

– Iszonyatos. – Lester elfintorodott az undortól. – Száraz és halott. Ősöreg. Összeaszalta a szél meg a nap. Rettenetes hely, drágám.

– Sajnálattal hallom. Mindig is el akartam oda látogatni.

– Isten őrizz! – kiáltotta szenvedélyesen Lester. – Maradj csak itt, drágám! Velem. Kettesben. – A tekintete körbejárt. – Kettecskén, igen. A Terra csodálatos bolygó. Nedves, tele élettel. – Boldogan mosolygott. – Pont jó.

– Nem értem, mi ütött belé – ingatta a fejét Jill.

– Mondj el mindent, ami csak eszedbe jut! – kérte Frank. A robotceruza éberen várt. – Hogy milyen változásokat észleltél rajta. Kíváncsivá tettél.

– Miért?

– Csak úgy. Folytasd! Azonnal megérezted, hogy más?

– Az első pillanatban. Láttam az arcán. Nem az a kemény, gyakorlatias kifejezés. Inkább nyájas. Nyugodt. Toleráns. Olyan higgadt.

– Értem. És még?

Jill idegesen nézett be a ház hátsó ajtaján.

– Biztos nem hall bennünket, ugye?

– Biztos. Odabent játszik Gusszal. A nappaliban. Ma vénuszi hódembert játszanak. A férjed hódcsúszdát épített a laborban. Láttam, ahogy kicsomagolja.

– A beszédje.

– Mi?

– Ahogy beszél. A szavai. Sosem használt ilyen szavakat. Új kifejezések. Metaforák. Öt év alatt egyszer sem hallottam tőle egyetlen metaforát sem. Azt mondta, a metafora pontatlan. Félrevezető. És…

– És? – A ceruza nagyban dolgozott.

– És furcsa szavakat használ. Régi szavakat. Nem hallani már ilyeneket.

– Elavult kifejezéseket? – kérdezte Frank feszülten.

– Igen. – Jill fel-alá járkált a kis gyepen, kezét plasztiksortja zsebébe dugva. – Mesterkélt szavakat. Mintha…

– Mintha könyvből olvasná?

– Pontosan! Te is észrevetted?

– Észre. – Frank arca komor volt. – Folytasd!

Jill abbahagyta a járkálást.

– Mi az? Van valami elméleted?

– Több tényt kell ismernem.

A nő eltűnődött.

– Gusszal játszik. Játszik és tréfálkozik. És… eszik.

– Előtte nem evett?

– Nem úgy, mint most. Most imád enni. Bemegy a konyhába, és rengeteg kombinációt kipróbál. A tűzhellyel közösen mindenféle fura dolgokat kotyvasztanak.

– Észre is vettem, hogy hízott.

– Felszedett öt kilót. Eszik, mosolyog, nevet. Állandóan udvarias. – Jill szemérmesen lesütötte a szemét. – Még romantikus is! Amire mindig azt mondta, hogy irracionális. És nem érdekli a munkája. A kutatása.

– Értem. – Frank az ajkát harapdálta. – Van még valami?

– Egy dolgot nagyon nem értek, ami rendszeresen ismétlődik.

– Mi az?

– Furcsa kihagyások…

Nevetés harsant. Lester Herrick rohant ki a házból derűs arccal, a kis Gus szorosan mögötte.

– Van egy bejelentésünk! – kiáltotta Lester.

– Bejelentesésünk – visszhangozta Gus.

Frank összehajtotta a jegyzeteit, és zsebre dugta. A ceruza utánasietett. Lassan felállt.

– Mi az?

– Te mondd! – Lester megfogta a kis Gus kezét, és előretessékelte.

A fiúcska dundi arcáról lerítt az összpontosítás.

– Veletek fogok lakni – közölte. Izgatottan figyelte Jill arcát. – Lester azt mondja, lehet. Lehet, Jill néni?

A nő szívét mérhetetlen öröm öntötte el. Gusról a férjére nézett.

– Te… tényleg komolyan gondolod? – kérdezte alig hallhatóan.

Lester átkarolta, magához szorította.

– Persze hogy komolyan gondoljuk! – mondta gyengéden. A pillantása meleg volt, megértő. – Ilyesmivel nem ugratnánk, drágám.

– Nem ugratnánk! – kiáltotta izgatottan Gus. – Nem ugratunk. – Átölelte Lestert meg Jillt. – Soha többet!

Frank kicsit távolabb állt, komor képpel nézte őket. Testvére észrevette, és hirtelen kibontakozott az ölelésből.

– Mi az? – kérdezte elhaló hangon. – Van valami…

– Ha befejezted, gyere velem! – kérte Frank Lester Herricket.

Jeges kéz markolta meg Jill szívét.

– Miről van szó? Én is mehetek?

Frank a fejét rázta. Baljósan indult Lester felé.

– Gyere, Herrick! Menjünk! Kettesben kirándulunk egyet.

A három szövetségi idegenrendészeti ügynök a hullámfegyverét markolva megállt Lester Herricktől pár lépésnyire.

Douglas igazgató, az Idegenrendészet vezetője sokáig fürkészte Herricket.

– Biztos? – kérdezte végül.

– Száz százalék – felelte Frank.

– Mikor jött vissza a Rexor IV-ről?

– Egy hete.

– És a változás azonnal észlelhető volt?

– A feleségének feltűnt, amint meglátta. Kétségtelenül a Rexoron történt. – Frank hangsúlyos szünetet tartott. – És tudja, hogy ez mit jelent?

– Tudom. – Douglas lassan körüljárta az ülő férfit, minden szögből megszemlélte.

Lester Herrick csendben ücsörgött, kabátja takarosan összehajtva a térdén. Kezét elefántcsontnyelű sétabotján nyugtatta, arca nyugodt és kifejezéstelen. Puha, szürke öltönyt viselt, visszafogott nyakkendőt, kettős kézelőt és fényes, fekete cipőt. Nem szólt semmit.

– A módszereik egyszerűek, de precízek – mondta Douglas. – Az eredeti pszichés tartalmat eltávolítják, és… amolyan tetszhalott állapotban tárolják. Azonnal beinjekciózzák a helyettesítő tartalmat. Lester Herrick biztos a Rexor romjai között kutatott, nem törődött a biztonsági előírásokkal, nem viselt pajzsot vagy manuális ernyőt, és elkapták.

Az ülő férfi megmoccant.

– Nagyon szeretnék beszélni Jill-lel – mormolta. – Biztosan aggódik.

Frank undorodó arccal elfordult.

– Jézusom, még mindig színlel…

Douglas igazgató is csak nagy nehezen uralkodott magán.

– Elképesztő, ez kétségtelen. Nincs fizikai változás. Ránézésre sosem jönne rá az ember. – Kemény arccal a férfi felé lépett. – Figyeljen, akárki is maga, érti, amit mondok?

– Természetesen – felelte Lester Herrick.

– Komolyan azt hitte, hogy megússza? A többieket is elkaptuk, akik maga előtt próbálkoztak. Mind a tízet. Még mielőtt ideértek volna. – Douglas fagyosan mosolygott. – Egymás után megsemmisítettük őket hullámfegyverekkel.

Lester Herrick arcából kiszaladt minden szín. Verejték csorgott a homlokán. Letörölte a mellzsebéből elővett selyem zsebkendővel.

– Igen? – mormolta.

– Nem ver át bennünket. Az egész Terrát figyelmeztették a rexoriakra. Meglep, hogy egyáltalán sikerült elindulnia a bolygóról. Herrick szörnyen óvatlan lehetett. A többieket már a hajón elkaptuk. A mélyűrben.

– Herricknek magánhajója volt – mormolta a férfi. – Idefele kikerülte az ellenőrző állomásokat. Nem került rögzítésre az érkezése. Nem ellenőrizték.

– Semmisítsék meg! – parancsolta Douglas. A három ügynök felemelte a hullámfegyverét, és előrelépett.

– Ne! – rázta a fejét Frank. – Nem lehet. Ez más helyzet.

– Hogy érti, hogy nem lehet? A többieket is megsemmisítettük…

– Az a mélyűrben volt. Ez a Terra. Itt a terrai törvények érvényesek, nem a katonaiak. – Frank az ülő férfi felé intett. – És emberi testben van. A polgári törvények vonatkoznak rá. Be kell bizonyítanunk, hogy ő nem Lester Herrick, hanem rexori behatoló. Nem lesz könnyű, de meg lehet csinálni.

– Hogyan?

– Ott a felesége. Mármint Herrick felesége. Ő tanúskodhat. Jill Herrick majd elmondja, mennyire más Lester Herrick és ez a férfi. Ő tudja, és a vallomása megáll a bíróság előtt.

Késő délután volt. Frank lassan hajtott a felszíni járőrkocsival. Se ő, se Jill nem szólt.

– Szóval vége – mondta végül Jill. Sápadt volt az arca. A szeme száraz és fényes volt, nem látszott benne érzelem. – Tudtam én, túl szép, hogy igaz legyen. – Mosolyogni próbált. – Olyan csodálatos volt…

– Tudom. Rettenetes. Bárcsak…

– Miért? – fakadt ki Jill. – Miért… miért csinálta? Miért foglalta el Lester testét?

– A Rexor IV öreg. Haldokló bolygó. Az élet eltűnőben van.

– Igen, most már emlékszem. Ő… az is mondott valami hasonlót. Valamit a Rexorról. Hogy örül, hogy otthagyta.

– A rexori öreg faj. Az a kevés megmaradt egyede pedig gyenge. Évszázadok óta próbálnak kivándorolni, ám a testük túl erőtlen. Megpróbáltak áttelepülni a Vénuszra, de azonnal elpusztultak. Úgy száz éve jöttek rá erre a módszerre.

– De olyan sokat tud! Rólunk. Beszéli a nyelvünket.

– Ez nem egészen igaz, mármint hogy sokat tud. Ott vannak a változások. A furcsa dikció. Tudod, a rexoriak nem sok ismerettel rendelkeznek az emberi lényekről. Közvetett a tudásuk, amit a Rexorra került tárgyak alapján szereztek. Főleg könyvekből meg efféle másodlagos adatokból. A rexoriak több évszázados írások alapján képzelik el a Terrát. Régi romantikus regények alapján. Ezekből vették a nyelvet, a szokásokat, a viselkedést. Ezért olyan archaikus. Tanulmányozták a Terrát, de csak absztrakt módon. – Frank kényszeredetten mosolygott. – A rexoriak kétszáz évvel le vannak maradva… és ez a szerencsénk, ezért tudjuk kiszúrni őket.

– Ez gyakori? Sokszor megtörténik? Olyan hihetetlen. – Jill fáradtan dörgölte a homlokát. – Mint egy álom. Nehéz elhinni, hogy tényleg igaz. Csak most kezdem felfogni, mit is jelent.

– A galaxis tele van idegen létformákkal. Parazita és pusztító fajokkal. A terrai erkölcs rájuk nem terjed ki. Állandóan készen kell állnunk erre. Lester gyanútlanul ment oda, és ez a dolog kitúrta a testéből.

Frank a húgára pillantott. Jill arca kifejezéstelen maradt. Szigorú, összeszedett kis arc, tágra nyílt szem. Egyenesen ült, mereven nézett előre, apró kezét összefonta az ölében.

– Elintézhetjük, hogy ne kelljen megjelenned a bíróság előtt – folytatta Frank. – Felveheted videóra a vallomást, és azt nyújtjuk be bizonyítékként. Biztos vagyok benne, hogy az elég. A szövetségi bíróság segít, de kell neki bizonyíték.

A nő hallgatott.

– Mit szólsz? – kérdezte Frank.

– Mi történik azután, hogy a bíróság döntött?

– Ráküldjük a hullámsugarat. Elpusztítjuk a rexori elmét. Egy terrai járőrhajó a Rexor IV-en kiküld egy csapatot az… ööö… eredeti tartalom megkeresésére.

Jillnek leesett az álla. Döbbenten nézett a bátyjára.

– Úgy érted…?

– Igen. Lester él. Tetszhalott állapotban, valahol a Rexoron. Az egyik régi város romjai között. Kényszerítenünk kell őket, hogy kiadják. Nem akarják majd, de kénytelenek lesznek. Megesett már korábban is. És akkor Lester visszajön hozzád. Épségben. Olyan lesz, mint előtte. És ezt a rémálmot elfelejtheted.

– Értem.

– Megjöttünk. – A járőrkocsi megállt az impozáns szövetségi épület előtt. Frank gyorsan kiszállt, és tartotta az ajtót a húgának. Jill lassan lépett ki. – Jól vagy? – kérdezte.

– Jól.

Amikor beléptek az épületbe, ügynökök kísérték őket át ellenőrző pontokon, végig a hosszú folyosókon. Jill magas sarkúja visszhangzott a baljós csöndben.

– Nem semmi hely – jegyezte meg Frank.

– Barátságtalan.

– Lényegében egy rendőrőrs, csak elegánsabb kivitelben. – Frank megállt. Őrzött ajtóhoz értek. – Ez az.

– Várj! – Jill hátrahőkölt, arcán pánik. – Én…

– Várunk, amíg készen nem állsz. – Frank intett az ügynököknek, hogy hagyják őket magukra. – Megértem. Pocsék ügy.

Jill egy pillanatig leszegett fejjel állt. Nagy levegőt vett, apró kezét ökölbe szorította. Aztán felszegte a fejét.

– Jól van.

– Készen állsz?

– Igen.

Frank kitárta az ajtót.

– Akkor vágjunk bele!

Douglas igazgató és a három idegenrendészeti ügynök várakozva nézte a belépőket.

– Remek – mormolta megkönnyebbülten Douglas. – Már kezdtem aggódni.

A férfi lassan felállt ültéből, fogta a kabátját. Szorosan markolta elefántcsontfejű sétapálcáját. Nem szólt semmit, némán nézte a belépő nőt, mögötte Franket.

– Ő Mrs. Herrick – mutatta be Frank. – Jill, ő Douglas igazgató úr.

– Hallottam már önről – mondta Jill halkan.

– Akkor tudja, mivel foglalkozunk.

– Igen, tudom, mivel foglalkoznak.

– Sajnálatos ügy. Megesett már. Nem tudom, Frank mit mondott…

– Elmagyarázta a helyzetet.

– Helyes. – Douglas megkönnyebbült. – Ennek örülök. Nem egyszerű elmagyarázni. Akkor érti, mit akarunk. Az előzőeket elkaptuk az űrben. Megsemmisítettük őket, és visszaszereztük az eredeti tartalmat. Most jogi úton kell eljárnunk. – Douglas átnyújtotta a vidfelvevőt. – A tanúvallomására van szükségünk, Mrs. Herrick. Mivel nem történt testi változás, nincs közvetlen bizonyítékunk. Csak a maga vallomása a jellembeli változásokról.

Nyújtotta a vidfelvevőt. Jill lassan elvette.

– A tanúvallomását a bíróság el fogja fogadni. Megadja nekünk az engedélyt, és akkor eljárhatunk. Ha minden rendben megy, visszaállíthatjuk a dolgokat a korábbi állapotra.

Jill némán nézte a sarokban álló kabátos, sétapálcás férfit.

– Korábbi állapotra? Hogy érti?

– A változás előttire.

Jill Douglas igazgató felé fordult. Nyugodtan letette a felvevőt az asztalra.

– Milyen változásról beszél?

Douglas elsápadt. Megnyalta az ajkát. Minden szempár Jillre tapadt.

– A benne történt változásról – mutatott a férfira Douglas igazgató.

– Jill! – szólt rá Frank. – Mi ütött beléd? – Gyorsan a húga felé indult. – Mi a fenét csinálsz? Nagyon jól tudod, milyen változásra gondolunk!

– Fura, mert én nem észleltem változást – mondta Jill elgondolkodva.

Frank és Douglas igazgató összenéztek.

– Nem értem – dadogta Frank.

– Mrs. Herrick… – kezdte Douglas.

Jill odament a sarokban szótlanul ácsorgó férfihoz.

– Mehetünk, drágám? – Belekarolt. – Vagy van valami oka, hogy továbbra is itt tartsák a férjemet?

A férfi és a nő némán sétáltak a sötét utcán.

– Gyere, menjünk haza! – mondta Jill.

A férfi ránézett.

– Szép ez az este. – Mély levegőt vett. – Azt hiszem, jön a tavasz. Ugye?

Jill bólintott.

– Nem voltam benne biztos. Kellemes ez az illat. Növények, talaj és sarjadó dolgok.

– Igen.

– Gyalog megyünk? Messze van?

– Nincs túl messze.

A férfi átható tekintettel nézte, komoly volt az arca.

– Leköteleztél, drágám.

Jill bólintott.

– Szeretném megköszönni. Be kell vallanom, nem számítottam ilyen…

A nő hirtelen feléje fordult.

– Hogy hívnak? Mi az igazi neved?

A férfi szürke szeme megrezzent. Elmosolyodott, kedves, gyengéd mosollyal.

– Attól félek, nem tudnád kiejteni. Azokat a hangokat nem lehet megformálni…

Jill némán, gondolataiba merülve ballagott tovább. Körülöttük sorban felkapcsoltak a lámpák. Izzó, sárga foltok a szürkületben.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte a férfi.

– Hogy továbbra is Lesternek hívlak, ha nem bánod.

– Nem bánom – felelte a férfi. Átkarolta, és magához húzta a nőt. Gyengéden nézett le rá, ahogy sétáltak a sűrűsödő sötétben a sárga fényfoltok között, melyek az utat mutatták. – Amit csak akarsz. Ami boldoggá tesz.

Pék Zoltán fordítása

Bevezető: Travis Beacham Novella és forgatókönyv: Közterm (Autofac) Travis Beacham író és producer, legismertebb munkái a Tűzgyűrű és A titánok harca. Jelenleg A Killing on Carnival Row című forgatókönyvét adaptálja televízióra.

Eredetileg nem is a Köztermet akartam feldolgozni, de valahogy gyökeret vert az agyamban, és kikövetelte. Mámorítóan egyszerű, de meghökkentően friss alapötlet: e világban egy apokaliptikus háború túlélői megpróbálnak bezáratni egy önműködő gyárat, ami a civilizáció bukása után is vakon rombolja tovább a környezetet. Rengeteg olyan történetet látni, amiben a mesterséges intelligencia fellázad a programja ellen, és megpróbálja elpusztítani a teremtőit. Ez is hasonló nyomon jár, de a vége teljesen más. Az a lenyűgöző benne, hogy az automata gyár nem ámokfutást rendez; ez egy gépezet, ami pontosan azt csinálja, amire zseniális, ám felelőtlen teremtői szánták. Ez a gép nem egy öntudatra ébredt, idegen intellektus, ami el akarja pusztítani az emberiséget, hanem egy eszköz, amely arra kényszerít bennünket, hogy közösségként nézzünk szembe vágyaink következményével. Ez számomra sokkal valóságosabb, mint a hagyományos robotlázadós mese, és jóval időszerűbb technológiai tanmese. Tulajdonképpen nem is a technikáról szól. Ebben a történetben a technika valójában annak a szelleme, akik voltunk, akik újra meg újra elkövetik ugyanazokat a hibáinkat. Nem ellene harcolunk, hanem önmagunkkal. A saját természetünkkel. Vagyis az emberiségről szól, ami minden nagyszerű Philip K. Dick-történet jellemzője.

KÖZTERM

I.

A feszültség szinte vibrált a levegőben. A három férfi egyik cigarettáról a másikra gyújtott, fel s alá járkáltak, cipőorrukkal céltalanul rugdosták az út mellett sarjadó gyomokat. A forró déli nap kíméletlenül tűzött a megbarnult mezőkre, a rendezett plasztikházakra, a hegyek kopár gerincére nyugaton.

– Mindjárt itt lesz – jelentette be Earl Perine, és megropogtatta csontos ujjait. – A rakománytól függ. Minden pluszkilóval fél másodperccel nő a menetidő.

Morrison cinikusan válaszolt.

– Milyen pontosan tudod! Ember, te rosszabb vagy, mint ők. Legalább tegyünk úgy, mintha véletlenül késne, jó?

A harmadik férfi hallgatott. O’Neill egy távoli telepről érkezett látogatóba, nem ismerte a másik kettőt eléggé ahhoz, hogy beleszóljon a vitába. Leguggolt, és rendezgetni kezdte a könnyű alumínium írótömbre tűzött papírokat. Az irgalmatlan hőségben napbarnított, szőrös karján kiütközött az izzadság. O’Neill szikár alak volt; deresedő, kócos hajával és szarukeretes szemüvegével jóval öregebbnek látszott társainál. Régimódi nadrágot viselt, bő inget és gumitalpú cipőt. A kezében fémesen és gyakorlottan villant meg a töltőtoll.

– Mit írsz? – érdeklődött Perine.

– Felvázolom az alkalmazandó eljárást – felelte O’Neill csöndesen. – Jobb most átgondolni, mint később improvizálni. Nem árt tudnunk, mivel próbálkoztunk, és mi volt az, ami nem működött. Különben csak rónánk itt a fölösleges köröket. A probléma, amivel szembekerültünk, alapvetően kommunikációs természetű. Ebben egészen biztos vagyok.

– Kommunikációs természetű, az ám – dörmögte Morrison egyetértően. – Egyszerűen képtelenek vagyunk kapcsolatba lépni azzal az átkozott izével. Idepöfög, lepakolja a cuccot, aztán továbbáll. Kommunikáció, hát az nem sok zajlik közöttünk.

– Te is tudod, hogy ez csak egy gép – hadonászott Perine feldúltan. – Vak és süket. Mintha a falnak beszélne az ember.

– Viszont közvetlen kapcsolatban áll a külvilággal – mutatott rá O’Neill. – Biztosan van rá mód, hogy megértessük magunkat vele. Képes értelmezni bizonyos szemantikai kódokat. Mindössze annyit kell tennünk, hogy rájövünk, miket. Meg kell találnunk azt a fél tucatot a több millió lehetséges kód közül.

Távoli motorzúgás szakította félbe a beszélgetést. Feszülten összenéztek. Elérkezett a pillanat.

– Na, itt van – dünnyögte Morrison. – Meglátjuk, mire mész a nyelvi kódjaiddal.

Masszív tehergépkocsi volt, hangosan dübörgött a megpakolt rakománnyal. Sok szempontból hasonlított a hagyományos, ember irányította szállítójárművekre, de volt egy alapvető különbség: hiányzott a vezetőfülke. Egyetlen vízszintes platóból állt. A reflektorok és a hűtőrács helyén szivacsos, sűrű receptorszövedék kapott helyet; a mobilegység kis kapacitású érzékelői.

Észlelve a három férfit, váltott, lefékezett, majd megállt. Egy pillanatra rá a relék működésbe léptek. A rakodófelület egy szakasza megemelkedett, és a rámpán súlyos kartondobozok szánkáztak le az útra. A tárgyakkal együtt részletes leltár is érkezett.

– Tudjátok, mi a dolgunk – intett O’Neill. – Siessetek! Mindjárt elmegy.

Zord eltökéltséggel megragadták a göngyölegeket, és szaggatni kezdték róluk a védőfóliát. Különféle tárgyak bukkantak elő: binokuláris mikroszkópok, táskarádió, műanyag konyhai edények, orvosi eszközök, borotvapengék, ruházati cikkek, élelmiszer. Mint mindig, a szállítmány zömét a különféle élelmiszercsomagok tették ki. A három férfi nekiállt a szállítmány szisztematikus szétzúzásának. Néhány percen belül egyetlen ép doboz sem maradt; térdig érő szeméttenger közepén álltak.

– Na, ezzel megvolnánk – lihegett O’Neill, és elővette a jegyzeteit. – Lássuk, mit lép erre.

A teherautó épp sebességbe kapcsolt, amikor a receptorai érzékelték, hogy a leszállított rakomány teljes egészében elpusztult. Hatalmas porfelhőt kavarva megfordult, teleszkópos antennája a magasba emelkedett. Kommunikált a gyárral. További utasításokra várt.

Kisvártatva egy újabb, az előzővel teljesen megegyező összetételű rakományt döntött az útra.

– A francba – nyögött fel Perine, ahogy a második lista is legurult a szállítmány mellé. – Tönkretettük ezt a sok mindent… teljesen fölöslegesen.

– Mi a következő lépés? – Morrison lapos oldalpillantást vetett O’Neillre. – Milyen újabb hadicselt húzol elő a tarsolyodból?

– Segítsetek! – O’Neill találomra megragadott egy kartont, és fellökte a platóra. Aztán rögtön egy másikért nyúlt. Két társa követte a példáját. Mindent feldobáltak a kocsira. Mire a teherkocsi elindult, az utolsó karton is visszakerült a helyére.

A teherautó elbizonytalanodott. Receptorai érzékelték a rakomány súlyát. A karosszéria mélyéből duruzsolás hallatszott.

– Jól összezavartuk – mondta O’Neill, és megtörölte a homlokát. – Átment a feladatcikluson, mégsem érte el a kívánt eredményt.

A teherautó meddő kísérletet tett a távozásra, aztán határozott kanyarral megfordult, és a terhet egyetlen lökéssel az útra borította.

– Gyorsan! – üvöltötte O’Neill. Felkapták a kartondobozokat, és lázas sietséggel visszadobálták őket a platóra. A teherautó emelői ismét irányba álltak, és a rakomány ismét lebucskázott a másik oldalon.

– Feladom – lihegte Morrison kimerülten. – Olyan ez, mint rostával vizet merni.

– Kifogott rajtunk – nyögte Perine boldogtalanul. – Mint mindig. Mi itt csak veszthetünk.

A teherautó mozdulatlanul várt, receptorai érzéketlenek voltak. Csak a munkáját végezte. Az automata gyárak világméretű ellátóhálózata nap nap után kifogástalanul teljesítették a feladatot, amelyet öt évvel ezelőtt róttak rájuk, a totális háború kezdetén.

– Már megy is – dörmögte Morrison. A teherautó visszahúzta az antennáját, és felengedte a féket.

– Nem – vágta rá O’Neill. Egyetlen rántással feltépte az egyik kartondobozt, előrángatott belőle egy harmincliteres tejtartályt, és lecsavarta a fedelét. – Őrültségnek tűnik, tudom. De egy próbát megér.

– Ez abszurdum! – tiltakozott Perine. Fejcsóválva előkotort egy csészét a szétszórt szemét közül, és belemerítette a tejbe. – Ráadásul gyerekes.

A teherautó megállt és figyelt.

– Csináld! – parancsolta O’Neill. – Ahogy megbeszéltük.

Mindhárman nagyot húztak a poharukból, a tej végigcsurgott az arcukon. Kétség sem férhetett hozzá, hogy mit csinálnak.

O’Neill kezdte, ahogy előre eltervezték. Fintorgott, nagy ívben elhajította a csészéjét, és a tejet az útra köpte.

– Undorító! – fuldokolta.

A többiek ugyanígy tettek. Köpködtek, az öklüket rázták, fennhangon átkozódtak. Fölrúgták a tejtartályt, és gyilkos pillantásokat vetettek a teherautóra.

– Ez romlott! – üvöltötte Morrison tajtékozva. – Ihatatlan!

A teherautó kíváncsian közelebb araszolt. Elektronikus szinapszisok kattogtak és zümmögtek; antennája úgy meredt a magasba, mint egy zászlórúd.

– Azt hiszem, sikerült – suttogta O’Neill. Előhúzott egy másik tejes dobozt, lecsavarta a fedelét, és belekóstolt. – Ugyanaz! – kiabálta az teherautónak. – Ez is rossz!

Apró fémhenger landolt Morrison lábánál az úton.

Morrison felkapta, és kinyitotta.

MINŐSÉGI KIFOGÁS – BEJELENTŐLAP

A formanyomtatványon a lehetséges termékhibák valamennyi elképzelhető verzióját felsorolták.

– Mit jelöljek be? – nézett fel Morrison, kezében az űrlaphoz mellékelt lyukasztópálcával. – A termék… savanyú? Mérgezett? Bakteriálisan fertőzött? Savas? Helytelenül címkézett? Törött? Sérült csomagolású? Repedt? Deformált? Szennyezett?

O’Neill elgondolkodva rázta a fejét.

– Egyiket sem. A gyár rendszeresen végez laborvizsgálatokat. Biztosan vannak termékmintáik. Analizálják, aztán egyszerűen figyelmen kívül hagynak minket. – Az arca hirtelen felragyogott. – Van olyan, hogy „egyéb”?

– Van. Mit írjak?

– Azt, hogy a tej gyüszlött – vágta rá O’Neill.

– Milyen? – kérdezett vissza Perine elképedve.

– Írd csak, írd! Ez a szó egy szemantikai torzszülött. Nem fogják megérteni. Talán így leállíthatjuk a termelést.

Morrison kölcsönvette O’Neill tollát, és gondosan felvéste, hogy a tej gyüszlött. A fejét ingatva visszazárta a hengert, és odavitte a teherautónak. Az begyűjtötte a tejtartályokat, és precízen a helyére kattintotta a platóajtót. Futóműve élesen megcsikordult. Sietősen távozott, nyomában újabb henger hullott az útra.

O’Neill kinyitotta, és feléjük fordította a papírt, hogy ők is lássák.

A GYÁRI KÜLDÖTT ÉRKEZÉSÉIG KÉSZÜLJENEK FEL, HOGY BŐVEBB INFORMÁCIÓVAL SZOLGÁLHASSANAK A TERMÉK ELŐBBIEKBEN JELZETT DEFEKTUSÁRÓL.

Pár pillanatra néma csöndben álltak. Aztán Perine halkan kuncogni kezdett.

– Sikerült! Kapcsolatba léptünk velük. Kommunikálunk.

– Úgy ám – bólogatott O’Neill. – Gondolom, sosem hallottak még gyüszlött tejről.

A hegyek lábánál, a sziklák alatt terült el a Kansasi Regionális Üzemegység hatalmas fémkockája. A korrodált, sugárhimlős felületét a háborús pusztítás miatt repedések és horpadások borították. A gyár legnagyobb része a föld alatt volt, csak a bejárata látszott. A teherautó hangyává zsugorodott, ahogy a fekete fémmonstrum felé robogott. Egy nyílás jelent meg a homogén felületen. A teherautó behajtott, és eltűnt szem elől. A kapu bezárult.

– Most jön a java – sóhajtott O’Neill. – Meg kell győznünk a gyárat, hogy álljon le a termeléssel, és zárja be magát.

II.

Judith O’Neill gőzölgő feketekávét szolgált fel a nappaliban üldögélő telepeseknek. A férje nagy hévvel magyarázott, minden tekintet felé fordult. O’Neill a Köztermrendszer szakértőjének számított. Már amennyire bárki is érthetett a Köztermhez.

Szűkebb hazájában, a Chicago Régióban sikerült kijátszania a helyi gyár védelmi rendszerét, és kicsempészett az irányító központból egy halom adathordozót. Persze a gyár azonnal új védelmi apparátust fejlesztett ki. De ezzel bebizonyította, hogy a Köztermnek is vannak gyenge pontjai.

– Az Alkalmazott Kibernetikai Intézet – magyarázta O’Neill – teljes kontroll alatt tartotta a hálózatot. Aztán a háború és a káosz egyik napról a másikra a kommunikációs csatornákat is elborította, és kitörölte a tudást, amire most égető szükségünk volna. Akárhogy is, az intézet nem adta át az információit, így nem tudunk kommunikálni a gyárakkal. Nem tudjuk megértetni velük, hogy a háború véget ért, és mi készek vagyunk átvenni az irányítást.

– Közben pedig – tette hozzá Morrison keserűen – a hálózat terjeszkedik, és napról napra egyre több természeti erőforrást emészt fel.

– Az embernek az az érzése – fűzte hozzá Judith –, hogy ha páros lábbal ugrálna, beszakadna a föld, és egy tárnában találná magát. Mostanra már biztosan keresztül-kasul fúrták a vidéket.

– Semmi sem szabhat nekik határt? – kérdezte Perine idegesen. – Mindent felzabálhatnak?

– Minden gyár csak a saját területén működhet – felelte O’Neill. – De maga a hálózat szabadon terjeszkedhet. Akár ítéletnapig szipolyozhatják a készleteinket. Az intézet határozta meg a prioritásokat. Mi, közönséges emberek valahol a lista végén szereplünk csak.

– Marad nekünk bármi egyáltalán? – kérdezte Morrison.

– Semmi, hacsak nem sikerül leállítanunk a teljes hálózatot. Eddig már vagy fél tucat elemi nyersanyagot kiszipolyozott. A felderítőegységei a nap huszonnégy órájában járják a vidéket. Minden szemétkupac alá benéznek, hogy az utolsó morzsákat is begyűjtsék.

– És mi történne, ha két gyár alagútja keresztezné egymást?

O’Neill vállat vont.

– Elméletben ez nem fordulhat elő. A bolygót felosztották a gyárak között. Mindegyik kapott egy csinos kis szeletet a tortából.

– És ha mégis előfordul?

– A rendszer nyersanyagcentrikus. Ezek addig kutatnak, amíg találnak valamit. – O’Neill homlokán elmélyültek a ráncok. Latolgatta az ötletet. – Talán ebből kiindulhatunk. Ahogy lassan kimerülnek a készletek…

Elhallgatott. Egy alak lépett a szobába, némán állt az ajtóban, és az egybegyűlteket figyelte.

A félhomályban majdnem emberinek hatott. O’Neill egy röpke pillanatig azt hitte, hogy egy későn érkező, helyi lakos. De ahogy megindult feléjük, egyértelművé vált, hogy csak emberszerű: vegytisztán funkcionalista elvek alapján szerkesztett gépváz. A receptorok a karosszéria tetején helyezkedtek el, a manipulátorok és mozgásérzékelők lefelé irányuló, hosszúkás formába rendeződtek, a test talajtapadókban végződött. Az emberi testhez való hasonlóság nem szentimentális imitáció volt, csupán a természet praktikuma.

A gyár küldöttje megérkezett.

Mindenféle felvezető nélkül a közepébe vágott.

– Ez egy adatgyűjtő gép. Orális kommunikátorral felszerelt. Adó-és vevőapparátusa képes feldolgozni a szakmailag releváns tényeket.

Kellemes, magabiztos hangja volt. Egyértelműen felvételről szólt, amit egy technikus rögzíthetett a Kibernetikai Intézetben, még valamikor a háború előtt. Groteszk volt a kvázi humán alaktól hallani a hangot. O’Neill szinte maga előtt látta a rég halott fiatalembert, aki életvidám hangját kölcsönözte a mobil fémszarkofágnak.

– Figyelmeztetés! – folytatta a hang. – Az adatgyűjtő nem tekintendő embernek. Nem folytatható vele olyan kommunikáció, amelyre nincs képesítve. Habár feladatorientált, nem képes fogalmi gondolkodásra. Csupán olyan információt képes rendszerezni, amelynek elemei eleve ismertek a számára.

A kellemes hang egy kattanással elhallgatott, és egy másik lépett a helyébe. Hasonlított az elsőre, de intonációnak vagy egyedi hangszínnek nyoma sem volt benne. A gép a halott ember fonetikus beszédmintázatát használta a kommunikációra.

– A visszautasított termék részletes kémiai analízise – darálta monotonan – nem mutatott ki semmiféle idegen anyagot, szennyezést vagy laboratóriumi körülmények között regisztrálható minőségromlást. A szóban forgó termék mindenben megfelel a hálózat minőség-ellenőrzési kritériumainak. Visszautasítása tehát az általunk vizsgált szempontokon kívüli okból történt, olyan standardok alapján, amelyek nem állnak a hálózat rendelkezésére.

– Így van – bólintott O’Neill. Minden szavát gondosan mérlegelte. – Úgy találtuk, hogy a tej minősége elfogadhatatlan. Nem vesszük át. Ragaszkodunk a fokozott minőség-ellenőrzéshez.

A gép habozás nélkül válaszolt.

– A gyüszlött kifejezés jelentéstartalma ismeretlen a hálózat számára. Nem szerepel a központi adatbankban. Olyan részletes elemzésre van szükségünk, amely pontosan leírja a hiányzó vagy szükségtelenül jelenlévő alkotórészeket.

– Ilyen elemzéssel nem szolgálhatunk – felelte O’Neill óvatosan. Esze ágában sem volt veszélyes vizekre evezni. – Ez egy általános kifejezés. Nem lehet kémiai képletekre leegyszerűsíteni.

– Mit reprezentál a gyüszlött terminus? Miként definiálható egyéb szemantikai formában?

O’Neill habozott. Sokkal általánosabb síkra akarta terelni az adatgyűjtővel folytatott kommunikációt. A Közterm megszüntetésének problémaköréhez. Ha fogást találna rajta, ha elméleti vitát tudna provokálni…

– A gyüszlött kifejezés – kezdte lassan – olyan termék állapotát írja le, amelyet annak ellenére gyártanak, hogy nincsen rá kimutatható igény. Azt jelzi, hogy visszautasítjuk a terméket, mert már semmi szükség rá.

– A hálózat regionális felmérései magas fokú igényt mutatnak a pasztörizált tejre. Alternatív források nem lokalizálhatóak. A Közterm irányítása alatt tartja a teljes szintetikus biogyártó sort. – Aztán hozzátette: – A rendszerinstrukciók a tejet az emberi étrend alapelemeként definiálják.

Túljárt O’Neill eszén. Visszaterelte a társalgást a specifikus problémára.

– Úgy döntöttünk – mondta a férfi elkeseredetten –, hogy nem akarunk több tejet. Készek vagyunk lemondani róla. Majd befogunk néhány tehenet.

– Ez ellentmond a központi adatbank információinak – jelentette ki a küldött. – Nincsenek tehenek. Az összes tej szintetikus úton készül.

– Akkor majd szintetikus úton előállítjuk magunknak – pattant fel Morrison türelmét vesztve. – Miért nem vehetjük át a gyárakat? Az istenit, nem vagyunk gyerekek! Rendelkezni akarunk a saját életünk fölött!

A küldött az ajtó felé indult.

– Addig, míg közösségük alternatív megoldást nem talál tejszükségletük kielégítésére, a hálózat ellátja a telepet. Analitikus és értékelő apparátusunk kiemelten foglalkozik továbbra is ezzel a területtel, és rendszeres, szúrópróbaszerű ellenőrzést végez a kifogástalan minőség érdekében.

Perine felcsattant.

– Hol a pokolban találnánk más forrásokat? Minden a ti kezetekben van. Úgy rángattok minket, ahogy nektek tetszik. – A küldött nyomába szegődött, kidagadó erekkel üvöltött. – Azt mondjátok, nem állunk készen arra, hogy a magunk kezébe vegyük az irányítást. Azt mondjátok, nem vagyunk képesek rá. Honnan tudjátok? Még esélyt se adtok!

O’Neill pánikolt. A gép kifelé tartott; mechanikus logikája tökéletes diadalt aratott.

– Még nem fejeztem be – mondta rekedten, és elállta az útját. – Azt akarjuk, hogy zárjon be a gyár. Át akarjuk venni a gyártósorokat, és magunk akarunk irányítani mindent. A háborúnak vége. A Köztermre nincs szükség többé.

A küldött megtorpant az ajtóban.

– Az inoperatív ciklus – kerepelte – nem kezdődhet el, amíg a hálózat termelőkapacitása ötven százalékkal meghaladja a külső termelést. Jelen pillanatban szondáink tanúsága szerint nincs külső termelés. Így a Közterm folytatja munkáját.

Morrison meglódította a fémcsövet a kezében, és lecsapott vele a gép vállára. A mellkast alkotó szenzorapparátus védőburkolata felhasadt. A receptordoboz összetört; üvegszilánkok, vezetékdarabok és miniatűr áramkörök repültek szerteszét a szobában.

– Ez a konzervdoboz játszik a szavakkal – üvöltötte Morrison. – Az arcunkba nevetnek, nem látjátok? Ezt jól kiagyalták azok az átkozott kiberkutatók. – A feje fölé emelte a csövet, és vadul püfölni kezdte a mozdulatlan gépet. – Megkötötték a kezünket. Tehetetlenek vagyunk.

A szobában teljes volt a zűrzavar.

– Ez az egyetlen megoldás – lihegte Perine, és félrelökte O’Neillt az útból. – El kell pusztítanunk őket. Vagy mi… vagy a Közterm. – Megragadott egy állólámpát, és a küldött pszeudoarcába vágta. A lámpabúra és a finom rajzolatú burkolat darabokra tört. Perine mindenkin átgázolva, vakon kapkodott a gép után. Most már mindenki körbeállta a felborult géptestet, forrt bennük a tehetetlen düh. A gép elsüllyedt a kapálózó karok és kivörösödött arcok tengerében.

O’Neill sötét tekintettel nézte őket, aztán elfordult. A felesége megfogta a kezét, és félrevonta.

– Idióták – morogta kedvetlenül. – Erőszakkal nem tudják megsemmisíteni a rendszert. Csak annyit érnek el vele, hogy hatékonyabb védelmet fog kidolgozni. Csak rontanak a helyzeten.

Egy gyári javítóberendezés gördült be nappaliba. A szerelőegységek leváltak a hernyótalpas anyáról, és a lincselő emberhalom felé indultak. Befurakodtak közéjük, és rutinosan serénykedtek. A küldött maradványait visszavonszolták az anyagéphez. Összegyűjtötték a szétszóródott alkatrészeket, fellapátolták a törmeléket. Amikor végeztek, visszacsatlakoztak a hordozóra, és a gárda távozott.

A nyomukban újabb küldött érkezett, az előző tökéletes másolata. A hallban további két gép állt. A települést ellepte egy kisebb hordára való küldött. Hangyák módjára fel-alá járkáltak, amíg az egyikük meg nem találta O’Neillt.

– A Közterm adatgyűjtő gépének megsemmisítése ellentmond a közösség elemi érdekeinek – tájékoztatta a küldött az egybegyűlteket. – A feldolgozható ásványok mennyisége drasztikusan csökken. A még meglévő nyersanyagokat célszerű a lehető legoptimálisabb módon az alapvető fogyasztási cikkek előállítására fordítani.

O’Neill és a gép farkasszemet néztek.

– Valóban? – kérdezte a férfi halkan. – Ez igazán érdekes. És miből van a legkevesebb? Mi az, amiért akár még harcolni is képesek lennétek?

A helikopter rotorja a feje fölött dübörgött, de O’Neill ügyet sem vetett rá. A pilótafülke ablakán át fürkészte a tájat.

Odalenn épülettörmelék és ipari hulladék borított mindent. Gyom ütötte fel a fejét, satnya indák között rovarok nyüzsögtek. Itt-ott patkánykolóniákat látott: csontból és kőrakásból épített vackok. A sugárzástól mutálódtak a patkányok, csakúgy, mint a rovarok és más állatok. Kicsivel arrébb észrevett egy csapat madarat, egy földimókust üldöztek. A mókus beugrott egy repedésbe, a madarak csalódottan szétrebbentek.

– Gondolod, hogy sikerül valaha újjáépítenünk? – kérdezte Morrison. – Rosszul leszek, ha csak ránézek.

– Idővel – válaszolta O’Neill. – Feltéve persze, ha visszaszerezzük a gyárak irányítását. És ha marad valami, amiből újrakezdhetjük. Kínkeservesen lassú munka lesz. Kis lépésekben kell majd haladnunk.

Jobb kéz felől volt egy telep, az egykori város romjai között rongyos, lesoványodott madárijesztők éltek. Néhány hektárnyi földet megtisztítottak; csüggedt zöldségek kókadoztak a napsütésben. Csirkék futkostak nyugtalanul ide-oda, egy göthös ló feküdt zihálva a legyektől dongó, durván ácsolt pajtában.

– Romlakók – mondta O’Neill rosszkedvűen. – Túl messze esnek a hálózattól. A helyi gyárnak nem éri meg bajlódni velük.

– Az ő bajuk – vágta rá Morrison. – Miért nem költöznek be az egyik telepre?

– Ez az ő városuk volt valaha. Azt akarják, amit mi: a maguk erejéből boldogulni. De ők szerszámok és gépek nélkül vágnak neki. A tíz körmükkel túrják a földet. A törmelékből tákolják össze a kunyhóikat. Ez nem megoldás. Kellenek a gépek. Nem tudjuk puszta kézzel újjáépíteni a városokat; szükségünk van a gyárakra.

Előttük a távolban formátlan sziklák sorakoztak, lezúzott maradványai egy valaha volt hegygerincnek. Azon túl egy hidrogénbomba-kráter gigantikus sebhelye tátongott, tele esővízzel és mocsokkal: egy beteg tengerszem.

A halott vízen túl megmozdult valami.

– Ott, látod? – intett O’Neill, és lejjebb kormányozta a helikoptert. – Meg tudod mondani, melyik gyártól vannak?

– Nekem mind egyformák – dünnyögte Morrison, és kihajolt, hogy jobban lássa. – Várjuk meg, hogy begyűjtsenek egy rakományra valót, aztán kövessük őket.

– Ha begyűjtenek egy rakományra valót – pontosított O’Neill.

A portyázó csapat fikarcnyit sem törődött a fölöttük zúgó helikopterrel. Figyelmüket a munkájukra összpontosították. A teherautó előtt két traktor haladt. Felkapaszkodtak az egyik romhalomra, szondájukat előreszegezve legurultak a lejtőn, és eltűntek egy hamufelhőben, ami a romok fölött lebegett. A két felderítő mélyen befúrta magát a törmelékbe, csak az antennájuk látszott ki. Aztán újra a felszínre bukkantak, és továbbaraszoltak, motorjuk zúgott és zümmögött.

– Mit keresnek? – kérdezte Morrison.

– Isten tudja. – O’Neill a jegyzettömbjére tűzött papírok között lapozgatott. – Végig kell néznünk az elutasított rendelések jegyzékét.

Alattuk lassan elmaradt a terepszemlét tartó csapat. A helikopter egy elhagyatott kohósalakdűne fölött repült át, a területen semmi mozgás. Jobb kéz felől foghíjas cserjés tűnt fel, aztán a távolban egy sor mozgó pont.

Automata csillék zötyögtek át a sivár tájon, fürgén mozgó acélkocsik, szorosan egymás nyomában. O’Neill feléjük fordította a helikoptert. Néhány pillanattal később már a bánya fölött lebegtek.

Ház nagyságú bányagépek dolgoztak odalenn, szakadatlanul mélyítették az aknákat. Az üres csillék türelmes sorokban várakoztak. A túloldalon púpozott kocsik gördültek a horizont enyészpontja felé, ércásványok potyogtak a nyomukban. Nyüzsgés és szűnni nem akaró munkazaj töltötte be a teret, egy meglepően életteli ipari centrum a kietlen romsivatag közepén.

– Itt jön a felderítőbrigád – mutatott Morrison abba az irányba, amerről jöttek. – Mit gondolsz, egymás torkának esnek? – Elhúzta a száját. – Nem, azt hiszem, nincs ilyen szerencsénk.

– Most talán nincs – felelte O’Neill. – Valószínűleg más nyersanyagokat keresnek. Egyébként is arra vannak beprogramozva, hogy figyelmen kívül hagyják egymást.

A bogárhátú felderítők egyike elérte a kulik sorát. Irányt változtatott, a menet pedig zavartalanul folytatta útját, mintha mi sem történt volna.

Morrison csalódottan elfordult az ablaktól, és halkan szitkozódott.

– Reménytelen. Ezek levegőnek nézik egymást.

A felderítők elhaladtak a megrakott csillék mellett, maguk mögött hagyták a felszíni fejtést, és átkeltek a hegyormon. Nem siettek. Láthatólag a legkevésbé sem ejtette őket kísértésbe a kőfejtő.

– Talán ugyanabból a gyárból jöttek – reménykedett Morrison.

O’Neill a bányagépek antennáira mutatott.

– A jelfogóik más-más irányba vannak tájolva. Két különböző gyárat képviselnek. – Sóhajtott. – Nem lesz könnyű dolgunk. Tökéletes kelepcét kell állítanunk nekik, különben nem jutunk egyről a kettőre. – Bekapcsolta a rádiót, és kapcsolatba lépett a telep operátorával. – Van valami hír az elutasított rendelésekről?

Az operátor a telepvezetőség irodájába kapcsolta.

– Most kezdenek jönni a jegyzékek – recsegett a fülébe Perine hangja. – Ahogy elég adatot gyűjtöttünk, kezdődhet az összesítés. Meghatározzuk, milyen nyersanyagokból van hiány az egyes gyárakban. Komplex árucikkek esetén sajnos csak találgatásokra hagyatkozhatunk. A legtöbb nyersanyag millióféle módon feldolgozható.

– És ha egyszer meghatároztuk a hiányzó anyagot? – fordult Morrison O’Neill felé. – Ha rájövünk, hogy valahol két szomszédos gyár ugyanarra az anyagra vadászik?

– Akkor – mondta O’Neill eltökélten – elkezdjük gyűjteni, legyen az bármi. Összekaparunk belőle egy szemrevaló adagot, még akkor is, ha darabokra kell szednünk minden egyes házat a telepen.

III.

Az éjjeli lepkéktől nyüzsgő sötétben nyugtalan, hűvös szél támadt. Fémesen zizegett a sűrű bozót. Itt-ott egy éjszakai rágcsáló portyázott, minden idegszálával az apró rezdülésekre összpontosítva.

Elvadult terület volt. A legközelebbi település kilométerekre. Amerre a szem ellátott, mindent legyalult a sorozatos hidrogénbombázás. A borongós félhomályban sűrű, kocsonyás erecske kerülgette a Közterm hulladékhalmait, és egy valaha volt városi csatornalabirintusig csordogált. A csövek törötten meredeztek az éjszaka sötétjébe; szinte teljesen belepte őket az aljnövényzet. A szél fekete hamufelhőket vert fel, pernye kavargott a gyomok között. Egy mutáns ökörszem rebbent meg a vackán, maga köré igazgatta durva rongykabátját, aztán újra álomba merült.

Egy ideig semmi sem mozdult. Maréknyi csillag pislogott az égen, ridegen, távolian. Earl Perine vacogott, fázósan közelebb kuporodott a hőelemhez, ami a porban pulzált a három férfi közt.

– Na, van kapás? – pillantott fel Morrison kocogó fogakkal.

O’Neill nem válaszolt. Elnyomta a cigarettáját egy bomlófélben lévő szemétkupacban, öngyújtót húzott elő, és ráérősen másikra gyújtott. A volfrámhalom – a csalétek – alig száz lépésre előttük derengett.

Az előző néhány nap során kikalkulálták, hogy mind a detroiti, mind a pittsburghi gyár kifogyott a volfrámból. Szerencsére minimum egy szakaszon a vadászterületük fedte egymást. A szemétdombszerű fémkupac háztartási kisgépek, villanykapcsolók, orvosi műszerek, permanens mágnesek és elektronikus mérőeszközök szétcincált alkatrészeiből származott – egyszóval minden lehetséges és lehetetlen forrásból. A fémet lázas igyekezettel gyűjtötték össze a környező telepek lakói.

Sűrű köd terjengett a halom fölött. Időről időre egy eltévedt éjszakai lepke ereszkedett fölé; odavonzotta a csillagok megcsillanó visszfénye. Percekig egy helyben lebegett, megnyúlt szárnyaival az egymásba gabalyodott vezetékek körül verdesett, aztán tovarepült a vastagon burjánzó kúszónövények felé, és elnyelte az árnyék a közműcsatornák csonkjai között.

– Nem egy szívderítő hely – jegyezte meg Perine.

– A látszat néha csal – vont vállat O’Neill. – Nincs ennél szívderítőbb hely a Földön. A Közterm ezen a szent helyen kapja meg a kegyelemdöfést. Az emberek tömegével zarándokolnak majd ide. Már szinte látom a toronymagas emléktáblákat.

– Kösz, hogy tartani akarod bennünk a lelket – dörzsölte a karját Morrison. – De te sem gondolod komolyan, hogy ezek halomra gyilkolják egymást egy rakat kiégett villanykörte és sebészeti eszköz miatt. Biztos van valami csodamasinájuk, amivel gombnyomásra kiszivattyúzzák a volfrámot a sziklákból.

– Lehet – hagyta rá O’Neill, és ellegyintett egy szúnyogot. A rovar ügyesen kitért előle, és odébbállt, hogy Perine-t bosszantsa. Az dühödten utánakapott, aztán behúzódott egy húsos szárú növény alá.

Pedig amire vártak, már megérkezett.

O’Neill összerezzent. Hosszú percek óta bámulta anélkül, hogy felismerte volna. A felderítő mozdulatlanul hevert egy alacsony törmelékhalom oldalában, elülső fele enyhén megemelkedett, receptorait hosszan előrenyújtotta. Akár egy leselejtezett gépváz is lehetett volna; az élet legcsekélyebb jelét sem mutatta. Tökéletesen beleolvadt a roncsokkal teleszórt, tűz marta tájba. Horpadt fémkaszni, rozsdás antennák, kopott futófelület. Csak feküdt és várt. És analizált.

A volfrámot vizsgálta. A csalétek odavonzotta az első ragadozót.

– Ráharapott – suttogta Perine. – Mindjárt be is szákolhatjuk.

– Mit motyogsz? – dörmögte Morrison. Aztán ő is észrevette a felderítőt. – Jesszus! – Talpra kecmergett, és kíváncsian előrehajolt. – Már csak az kell, hogy megjelenjen a konkurencia. Ezt vajon honnan ette ide a fene?

O’Neill bemérte az antenna szögét.

– Pittsburghből. Szóval szorítsatok Detroitnak.

Valószínűleg kielégítőnek találta az eredményt, mert a kutatóegység életre kelt. Óvatosan becserkészte a fémrakást, aztán egy sor bonyolult manőverbe fogott: először egyik irányba araszolt, aztán vissza, többször egymás után. A három férfi értetlenül figyelte. Aztán a távolban megvillant egy másik gépbogár szondája.

– Kommunikálnak – mondta O’Neill halkan. – Mint a méhek.

Öt pittsburghi felderítő közeledett. Receptoraik izgatottan megremegtek, ahogy a felfedezés hevében száguldottak fölfelé a törmelékdomb oldalán. Az egyik gépbogár befúrta magát, és pillanatok alatt eltűnt szem elől. A domb megremegett. A felderítő felmérte a lelőhely kiterjedését.

Tíz perccel később megjelentek az első pittsburghi csillék, és módszeresen nekiláttak elhordani a zsákmányt.

– A jó életbe! – szitkozódott O’Neill kínjában. – Elviszik az utolsó szemig, mielőtt Detroit ideérne.

– Nem tudjuk őket valamivel lelassítani? – mondta Perine kétségbeesetten. Fölkapott egy követ, és a legközelebbi kocsihoz vágta. A kavics nagyot csattant, de a kocsi zavartalanul folytatta az útját.

O’Neill szinte fuldokolt a tehetetlen dühtől. Hol maradnak ilyen sokáig? A Közterm gyárai minden tekintetben egyenrangúak, és ez a hely légvonalban mérve mindkét központtól azonos távolságra esik. A két kutatóegységnek elméletileg egyszerre kellett volna megérkeznie. Akárhogy is, a pittsburghiek már a volfrám utolsó darabjait rakodták fel, ám Detroitnak még nyoma sem volt.

Hirtelen valami elsuhant mellettük.

Először nem tudták, mi lehet, túl gyorsan mozgott. Úgy húzott el a bozótón át, mint a kilőtt puskagolyó. Feldübörgött egy romhalom gerincén, megtorpant, belőtte a megfelelő irányt, aztán teljes sebességgel lerohant a túlsó oldalon. Egyenesen a vezérkocsiba csapódott. A két gép hangos csörömpölés közepette apró darabokra tört.

Morrison talpra ugrott.

– Ez meg mi a bánat volt?

– Csak így tovább! – ujjongott Perine. Körbetáncolta őket, közben vézna karjait lengette. – Megjött Detroit!

Egy újabb detroiti felderítő tűnt fel. A pillanat törtrésze alatt felmérte a helyzetet, aztán kamikaze módjára rávetette magát a visszavonulót fújt pittsburghi csillékre. Volfrámdarabok röpültek szerteszét, a két ellenfél alkatrészei, vezetékei, rugói és csavarjai ezerfelé szóródtak. A többi csille csikorogva nekilódult. Az egyik sietve ledobta a terhét, és maximális sebességre kapcsolt. Szorosan a nyomában robogott egy másik, volfrámmal megrakodva. Egy detroiti bogárhátú beérte, elállta az útját, és kis híján felborította. Beborultak egy keskeny árokba, és egy állott vizű tócsában kötöttek ki. Csöpögve-csikorogva erőlködtek, egyre mélyebbre süllyedve a vízben.

– Nos, elértük, amit akartunk – jelentette be O’Neill. – Most már nyugodtan hazamehetünk. Alig volt már erő a lábában. – Hol is van a furgon?

Ahogy beindította a motort, valami felvillant a távolban. Irdatlan fémtömeg gyűrte maga alá a halott törmeléket és hamut; nagy teljesítményű munkagépek tömör sorfala közeledett. Vajon melyik gyárból jöhettek?

Nem sokat számított, mert a sötét bozótdzsungel mögött feltűnt az ellentábor. Mindkét gyár összevonta mobil egységeit. A gépbogarak körbenyüzsögték a volfrámkupac maradékát. Egyik gyár sem volt hajlandó lemondani a hiányzó nyersanyagról. Egyik sem akarta feladni a talált kincset. Vakon, mechanikusan, eltéríthetetlen direktívától vezérelve az ellenfelek mindegyike túlerőre törekedett.

– Mi lesz, gyertek már! – kiabálta Morrison. – Tűnjünk el innen, mielőtt elszabadul a pokol.

O’Neill sietősen a telep felé kanyarodott a furgonnal. Nekivágtak a szurokfekete sötétségnek. Időről időre fémbe vont testek száguldottak el mellettük az ellenkező irányba.

– Láttátok a rakományt a legutolsó kocsin? – kérdezte Perine aggodalmasan. – Alaposan megpakolták.

Ahogyan az utána következőket is. Szállítóegységek egész sora haladt el mellettük, a csilléket egy folyamatoperátor terelgette.

– Fegyverek. – Morrison szeme tágra nyílt. – Fegyvereket visznek. De kinek?

– Hát nekik – felelte O’Neill, és hátra mutatott. – Nézzétek! Erre nem számítottunk.

Az első gyári küldött éppen akkor lendült támadásba.

Ahogy a furgon begördült Kansas Citybe, Judith rohant feléjük lélekszakadva. A kezében egy fémfólia papírt lobogtatott.

– Mi az? – kérdezte O’Neill, kikapva a kezéből.

– Épp most érkezett. – A nő levegő után kapkodott. – Egy teherautó hozta. Ledobta a telep határán, aztán elment. Valami történt. Az egész gyár fényárban úszik. Mérföldekre látni.

O’Neill átfutotta a papírt. Gyári formanyomtatvány volt a legutolsó rendelésről; a gyár által visszaigazolt szükségletek táblázatos kimutatása. A listára öt baljós szót nyomtattak vastag, fekete betűkkel:

ÚJABB ÉRTESÍTÉSIG MINDEN SZÁLLÍTMÁNY TÖRÖLVE

O’Neill fújt egyet, és Perine-nek adta a papírt.

– A fogyasztói társadalomnak lőttek – mondta gúnyos mosollyal, s egy ideges fintor villant át az arcán. – A Közterm átváltott háborús üzemmódra.

– Ezt akartuk – mondta Morrison bizonytalanul. – Vagy nem?

– De, persze – bólogatott lassan O’Neill. Most, hogy a kocka el volt vetve, egyszerre félelem öntötte el. – Pittsburgh és Detroit már nem szállhatnak ki, ebben biztos vagyok. Kénytelenek lesznek szövetségeseket keresni.

IV.

Hűvös, reggeli napsütésben úszott a megfeketedett, fémes hamuval borított, romos síkság. A hamu vörösen izzott: még mindig parázslott.

– Figyelj, hová lépsz! – figyelmeztette O’Neill a feleségét. Megfogta a karját, és az ütött-kopott furgontól egy ingatag betonhalom tetejére vezette, egy omladozó bunker tetejére. Earl Perine olyan óvatosan követte őket, mintha hímes tojásokon járna.

A hátuk mögött húzódott a jobb napokat látott telep, házak, sufnik és utcák rendezetlen sakktáblája. Amióta a Közterm szüneteltette termelési és karbantartási közfeladatait, az emberi települések kőkorszaki állapotba süllyedtek. A közművek elöregedtek, és jószerével alig lehetett használni őket. Egy éve gördült be az utolsó teherautó étellel, ruhával, szerszámokkal és alkatrészekkel megrakodva. A hegyek lábánál ülő lapos, sötét fém-és betontömb azóta sem adott életjelet magáról.

A kívánságuk teljesült – önállóak voltak, leszakadtak a hálózatról.

Magukra maradtak.

A telepet rongyos búzamezők és satnya, napszítta veteményesek keretezték. Házi készítésű, primitív szerszámokkal művelték a földet, melyeket verejtékes munkával eszkábáltak maguknak. A településeket a ló vontatta szekereken kívül csak a távíró lassú dadogása kötötte össze.

Ennek ellenére sikerült tartaniuk egymással a kapcsolatot. Árut és szolgáltatásokat cseréltek, lassan, de rendszeresen. Megtermeltek mindent, amire szükség volt, és kereskedtek a felesleggel. A ruházat, amit O’Neill, a felesége és a többiek hordtak, durva szövésű volt és festetlen, viszont tartós. Nemrégiben sikerült néhány furgont átalakítaniuk benzinüzeműről faszéntüzelésűre.

– Megérkeztünk – nézett körbe O’Neill. – Innen remekül látni.

– Remélem, nem hiába fárasztottál ide minket – pihegte Judith kimerülten. Lehajolt, és hiábavaló kísérletet tett rá, hogy kiszabadítsa a beszorult kavicsot a puha, bőrtalpú cipő redőiből. – Hosszú túra ez ahhoz, hogy valami olyasmit nézzünk meg, amit tizenhárom hónapja minden áldott nap látunk.

– Igazad van – ismerte el O’Neill, kezét felesége vállán nyugtatva. – De talán ez az utolsó. És akkor azt látnunk kell.

A szürke égbolton gyorsan mozgó, fekete pont suhant át. Keringett, és neki-nekilendült, bonyolult manőverek sorával lassan, óvatosan közelítette meg a hegyeket, és a bomba tépte monolit fémtömböt a sziklák árnyékában.

– A San Franciscó-i gyárból való – magyarázta O’Neill. – Nagy hatótávolságú légi felderítő, egyenesen a Nyugati Partról.

– És szerinted ez az utolsó? – kérdezte Perine.

– Az egyetlen, amit ebben a hónapban láttunk. – O’Neill kényelmesen elhelyezkedett, és szárított dohánydarabkákat szórt egy barna papírfecnibe. – Azelőtt százával jöttek.

– Talán csináltak valami jobbat – vont vállat Judith. Talált egy lapos sziklát, és nagyot sóhajtva leült rá.

A férje elmosolyodott.

– Nem. Nem csináltak jobbat.

Feszült csöndben várakoztak. A fejük fölött köröző fekete pötty egyre közelebb és közelebb jött. A fémkubus hallgatott, mint a sír; a Kansasi Regionális Üzemegységben semmi sem mozdult. A feltámadó szél forró pernyét kergetett, a gyár egyik felét már félig maga alá temette a törmelék. Több találatot is kapott. A síkság alatt húzódó tárnák hálózatai pőrén tátogtak az égnek, beborította őket a zúzalék, és a sötét, víz után tapogatózó indák dzsungele.

– Ez az átkozott folyondár – morogta Perine egy régi sebhelyet dörzsölgetve borostás állán. – Felfalja a világot.

A gyár körül mobilegységek tucatjai rozsdásodtak a reggeli párában. Csillék, teherautók, felderítők, gyári küldöttek, fegyverszállító kocsik, gépágyúk, tehervonatok, kétéltű nyomkövetők, a felismerhetetlenségig összeolvadt gépalkatrészek. Legtöbbjük visszatérés közben sérült meg, másokat akkor ért a csapás, amikor alaposan megrakodva nekivágtak a makadámútnak. A gyár maga – már ami megmaradt belőle – egyre jobban visszahúzódott a föld gyomrába. A teteje már alig látszott, maga alá temette a szállongó hamu.

Az előző négy nap során semmiféle aktivitást nem észleltek. A gyár nem mozdult.

– Ennek annyi – jelentette ki Perine. – Vége, ezt a vak is láthatja.

O’Neill nem felelt. Végignyúlt egy betontömbön, és felkészült a hosszú várakozásra. Lelke mélyén biztos volt benne, hogy valami épen maradt a rommá lőtt falak között. A karórájára pillantott. Nyolc harminc. A régi szép időkben ilyenkor kezdené napi rutinját a gyár, amikor is áruval megrakott teherautók és más mobilegységek özönlöttek a felszínre hosszú, tömött sorokban, hogy megkezdjék útjukat a környező telepekre.

Messze, jobb kéz felől valami megmozdult. O’Neill figyelni kezdte.

Egy viharvert csille araszolt esetlenül a gyár felé. Az utolsó megmaradt mobilegység megkísérelte végrehajtani a feladatát. Szinte teljesen üres volt, mindössze néhány fémdarab árválkodott a belsejében. Az út mentén szanaszét heverő gépalkatrészek között guberált, mint egy vak fémhangya. Elképesztően nehézkesen haladt. Időnként megremegett, nagyot zöttyenve megállt, aztán akadozva újraindult, és bizonytalanul le-letévedt az útról.

– Tönkrement a vezérlőközpont – állapította meg Judith. Szánakozás érződött a hangjában. – A gyár alig tudja irányítani.

O’Neill látott már ilyet, mikor a New York-i Régióban megsemmisült a helyi gyár nagy teljesítményű adóállomása. A mobilegységek őrült köröket róttak, céltalanul bóklásztak, minden sziklának és fának nekiütköztek. Belecsúsztak a vízmosásokba, felfordultak, végül néhány utolsó, dühödt rángással mozdulatlanná merevedtek.

A csille elérte a rommá lőtt síkság szélét, és megtorpant. Odafenn a fekete pont még mindig fáradhatatlanul körözött.

– A gyár mérlegel – bólintott Perine. – Szüksége van a nyersanyagra, de fél a keselyűtől.

Amíg a gyár a döntésen vajúdott, semmi sem mozdult. Aztán a csille folytatta bizonytalan csoszogását. Maga mögött hagyta a futónövények fojtogató szövedékét, és kidöcögött a nyílt terepre. Fájdalmas lassúsággal vánszorgott a hegyek lábánál sötétlő fém-és kőrengeteg felé.

A gépkeselyű abbahagyta a körözést.

– Vonuljatok fedezékbe! – utasította őket O’Neill. – Ezeket mindig a legújabb bombákkal szerelik fel.

Mindketten lekuporodtak mellé. A síkságot kémlelték, és a nehézkesen araszoló fémhangyát. A keselyű egyenes vonalban ereszkedni kezdett, amíg pontosan a csille fölé nem ért. Akkor egyetlen hang vagy figyelmeztetés nélkül lecsapott. Judith az arca elé kapta a kezét, úgy sopánkodott.

– Nem bírom nézni… Mint a vadállatok!

– Nem a csillére pályázik – mondta O’Neill.

A kocsi teljes sebességbe kapcsolt. Hangos kattogás és zakatolás közepette igyekezett a gyár felé; egy utolsó kétségbeesett kísérletet tett rá, hogy elérjen a célhoz. Nem törődve többé a fölötte suhanó veszéllyel, a gyár mohó türelmetlenségtől hajtva megnyílt, és beszippantotta a mobilegységet. A keselyűnek több se kellett.

Mielőtt a kapu bezárulhatott volna, siklórepülésbe fogott, alacsonyan a talaj fölött. Ahogy a csille eltűnt a nyílásban, a keselyű kilőtte magát. Csak egy gyors, fémes villanás látszott, ahogy elhúzott a csörömpölő kocsi fölött. A gyár hirtelen feleszmélt, és bevágta a kaput. A kocsit telibe kapták a csukódó szárnyak.

Groteszk erőfeszítéssel küzdött, bár már nem sokat számított, kiszabadul-e, vagy sem. Morajló hang tört fel a mélyből. A föld megremegett, a lökéshullám rengése áthaladt a három szemlélő alatt. A gyárból egyetlen fekete füstoszlop gomolygott elő. A betonfelület megnyílt, mint egy beszáradt kelés, önmaga darabkáit okádta mindenfelé. A gomolygó füstöt idővel szétoszlatta a reggeli szél. A gyár egy összeolvadt, kibelezett romhalmazzá vált. Áttörték a védelmét. Megsemmisítették.

O’Neill leporolta a nadrágját.

– Most már tényleg vége. Elértük, amit akartunk: szétvertük a hálózatot. – Perine-re pillantott. – Ugye ez volt a célunk?

A mögöttük elterülő telepet szemlélték. A házak és utcák takaros, geometrikus rendjének mára már nyoma sem maradt. A Közterm szállítmányai nélkül a település gyorsan pusztult. A gondosan adagolt bőség napjainak vége. Kansas City kopott volt, viharvert és kiábrándítóan elhanyagolt.

– Ahogy mondod – bólintott Perine elgondolkodva. – És ha egyszer bejutunk, és beindítjuk a gépsorokat…

– Vajon maradt belőlük valami? – pillantott fel Judith.

– Valami biztosan maradt. Kismillió szintet vájtak a földbe.

– Azok a bombák, amiket a háború vége felé fejlesztettek ki, óriásiak voltak – jegyezte meg Judith. – Sokkal jobbak, mint amivel mi dobálóztunk a háborúban.

– Emlékszel a táborra, amit láttunk? A romlakókra?

– Én nem voltam ott – mondta Perine.

– Olyanok, mint a vademberek. Gyökereken és lárvákon élnek. Pattintott kőszerszámokat használnak, állatbőrben járnak. Mintha millió éveket utazna az ember visszafelé az időben.

– Ha ők ezt akarják – tárta szét a karját Perine.

– Szerinted tényleg ezt akarják? És mi mit akarunk? – O’Neill a rozzant telepre mutatott. – Emellett tettük le a voksunkat aznap, amikor összegyűjtöttük a volfrámot? Vagy amikor közöltük a teherautóval, hogy a tej… – Már nem emlékezett a szóra.

– Gyüszlött – emlékeztette Judith.

– Gyertek – intett O’Neill. – Vágjunk bele. Nézzük meg, mi maradt a gyárból. Lássuk, mit hagytak nekünk.

Késő délutánra értek a romba dőlt gyárhoz. Négy teherautó fékezett csikorogva a néma kráter szélén, a motorok kimerülten füstöltek, a kipufogók megállás nélkül csöpögtek. Munkások kászálódtak le a platókról, és léptek óvatosan a forró hamura.

– Túl korán jöttünk – dünnyögte az egyikük.

De O’Neillnek esze ágában sem volt tovább várni.

– Induljunk – adta ki az utasítást. Felkapott egy elemlámpát, és belépett a kráterbe.

A Kansasi Regionális Üzemegység tátongó szájában még mindig ott lógott a csille, most már mozdulatlanul. Mögötte titokzatos homály terjengett. O’Neill előreirányította a fénysugarat; odabenn felderengett a roskadozó, foghíjas tartóváz.

– Mélyre kell mennünk – fordult Morrisonhoz, aki időközben felzárkózott mellé. – Ha bármi is épen maradt, annak odalenn kell lennie.

Morrison a fejét rázta.

– Azok az unalmas atlantai vakondok az alsó szintekre is bejutottak.

– Amíg mások be nem robbantották a vasércbányáikat. – O’Neill átlépett a düledező kapun, megmászott egy törmelékkupacot, ami közvetlenül az acélszárnyak túloldalán magasodott, és a gyár előterében találta magát – egy áttekinthetetlen romtengerben, a totális, halott káosz közepén.

– Entrópia – mondta Morrison lihegve. – Amit a hálózat mindig is gyűlölt. Arra építették, hogy harcoljon ellene. Most meg káosz mindenütt. Semmi célja nincs többé.

– Odalenn – ismételte O’Neill makacsul – biztosan találunk néhány lezárt járatot. Az a hír járta, hogy autonóm szekciókra osztották fel a gyárakat, saját javítóegységekkel, hogy szükség esetén újraalakíthassák belőlük a teljes Köztermet.

– A vakondok a legtöbb szintre bejutottak – vágott vissza Morris, de aztán mégis O’Neill nyomába szegődött.

A munkások követték őket. Az egyik acélgerenda baljós reccsenéssel megereszkedett, és forró betonpor zúdult a nyakukba.

– Várjatok a furgonoknál – fordult hátra O’Neill. – Semmi értelme még több emberéletet kockáztatni. Ha estig nem jövünk vissza Morrisonnal, felejtsetek el minket. Eszetekbe se jusson mentőcsapatot küldeni. – Körülpillantott, és egy lefelé induló rámpán állapodott meg a tekintete, ami egész épnek látszott. – Arra menjünk.

A két férfi egyik élettelen szintről a másikra ereszkedett alá. Néma, mozdulatlan romhalmaz borított mindent, ameddig a szem ellátott. Az elszenesedett gépek sziluettjei, az árnyékká dermedt gyártósorok tökéletesen beleolvadtak a sötétbe. A háborús lövegek félig elkészült borításait bizarr szobrokká hajlította a végső robbanás ereje.

– Egy részét talán felhasználhatjuk – mondta O’Neill. De maga sem hitte. A gépek a felismerhetetlenségig összeolvadtak. Megfolyt fémhulladék lett belőlük, bármiféle azonosítható forma és használható alkatrész nélkül. – Ha fel tudnánk vinni a felszínre…

– De nem tudjuk – vágott közbe Morrison keserűen. – Nincsenek daruink. Még kézi csörlőink sincsenek. – Belerúgott egy halom megfeketedett alkatrészbe, ami feltorlódott a szakadt futószalagon, majd mellépotyogott.

– Annak idején úgy tűnt, ez a legjobb megoldás – mélázott O’Neill, ahogy újabb néma gépekkel megrakott szinteken haladtak át. – De most már nem vagyok benne olyan biztos.

Mélyen behatoltak a föld alatti folyosórendszerbe. Nemsokára feltárult előttük az alsó zárószint. O’Neill ide-oda villantott a lámpájával, érintetlen járatokat keresett, a gyártósor épen maradt részeit.

Morrison érezte meg először. Négykézlábra ereszkedett, a fülét a földre tapasztotta. Feszült arccal, tágra nyílt szemmel hallgatózott.

– Mi a pokol…

– Találtál valamit? – kiáltott oda O’Neill. Aztán ő is megérezte. Halk dübörgés alattuk. Monoton zakatolástól rezonált a padló. Tévedtek; a keselyű nem járt sikerrel. Valahol a gyár még mindig élt. Zárt, korlátozott munka folyt.

– Magától megy tovább – mormolta, és elindult, hogy megkeresse a liftaknát. – Arra programozták, hogy a végsőkig folytassa. De hogy jutunk le?

A teherlift elakadt valahol, és az aknát vastag fémlemezzel hegesztették le. Az élettől lüktető zónát tökéletesen izolálták. Nem lehetett lejutni.

O’Neill lélekszakadva loholt vissza azon az úton, ahol lejöttek. Amikor elérte a felszínt, leintette az első teherautót.

– Hol a hegesztőpisztoly? Adjátok ide. Gyorsan!

A kincset érő szerszámmal a kezében, fújtatva visszasietett a romos gyárba, ahol Morrison várakozott. Közös erővel nekiestek a horpadt acélfödémnek, és sorra vágták át a merevítőháló rétegeit.

– Mindjárt – szuszogta Morrison, és nagyokat pislogott a fehéren izzó fényben. A fémlemez hatalmas kongással letört, és eltűnt alattuk. Fehér fény villant a szemükbe.

A hermetikusan lehegesztett teremben eszeveszett tempójú munka folyt. Pihenést nem ismerő futószalagok, zakatoló robotkarok, nagy sebességű manipulátorok. A sor egyik végén nyersanyagok gördültek a futószalagra egyenletes tempóban, a túlsó végén pedig a késztermék potyogott egy gyors minőségvizsgálat után a csőpostába.

Mindez csak a pillanat törtrészéig látszott, a rendszer érzékelte a behatolást. Relék kattogtak, fények villantak fel és hunytak ki újra. Az összeszerelő sor abbahagyta az eszelős munkát, mozdulatlanságba dermedt.

A gépek kikapcsoltak és elnémultak.

A terem átellenes végén egy mobilegység vált le a falról, és a lyuk felé mászott, amit O’Neill és Morrison vágott. Egy vészfedelet csapott a nyílásra, és pillanatok alatt körbehegesztette. A lenti jelenet eltűnt. Egy perccel később a padló finoman megremegett alattuk. A termelés újraindult.

Morrison a falnak vetette a hátát. Az arca sápadt volt.

– Mit gyártanak?

– Nem fegyvert, az biztos.

– Akármik is azok az izék, feljuttatják őket. – Morrison megborzongott. – A felszínre.

O’Neill lassan föltápászkodott.

– Szerinted megtaláljuk a helyet?

– Muszáj lesz. – O’Neill felkapta az ívlámpát, és nagy lendülettel nekivágott a rámpának. – Meg kell tudnunk, mik azok.

A csőposta nyílását egy futónövényekkel benőtt romhalmon találták meg a gyár mögött vagy fél kilométerre, a hegyek lábánál. A nyílás egy sziklahasadékból meredt az ég felé, akár egy apró fúvócső. Még néhány lépésnyi távolságból sem lehetett látni; a két férfi csak akkor vette észre, amikor majdnem elbotlottak benne.

Néhány másodpercenként apró fémgolyócska robbant ki a szelepből, és repült el nagy sebességgel. A kilövés után a fúvócső elfordult. Minden gömböcskét más-más röppályára állított.

– Vajon milyen messze mennek? – tűnődött Morrison.

– Valószínűleg mindegyiket máshova küldik. Ezt hívják véletlenszerű terítésnek. – O’Neill óvatosan közeledett a repedéshez, de a mechanizmus ügyet sem vetett rá. A meredeken föléjük tornyosuló sziklafal tövében, kicsivel feljebb egy sérült golyó feküdt; a fúvócső véletlenül egyenesen a hegyoldalba lőtte. O’Neill felmászott érte.

A töltény egy gép zúzott tokja volt, belül miniatűr fémszerkezetek; túl aprók ahhoz, hogy mikroszkóp nélkül lehessen őket vizsgálni.

– Nem fegyver – állapította meg O’Neill.

A tok felhasadt. Nem tudta megállapítani, hogy a becsapódás miatt, vagy a komplex belső műveletek hatására. A nyílásból metálrészecskék peregtek. O’Neill leguggolt, hogy alaposan szemügyre vegye őket.

A parányi darabok mozgásban voltak. Mikroszkopikus gépezeteket látott, kisebbeket, mint egy gombostű feje, kisebbeket, mint egy mákszem; energikusan, céltudatosan dolgoztak. Építettek valamit, ami úgy nézett ki, mint egy apró, szabályos téglatest.

– Építkeznek. – mondta meghökkenten O’Neill. Felállt és továbbindult. Néhány lépéssel odébb, egy vízmosás oldalában egy kényelmesen beékelődött golyócskára talált, ami jóval előrébb járt a munkában. Már jó ideje kilőhették.

Parányi mérete ellenére a struktúra felismerhető volt: a kiégett gyár miniatűr mása.

– Visszajutottunk oda, ahonnan elindultunk – mondta O’Neill. – De hogy jobb lesz-e vagy rosszabb… Fogalmam sincs.

– Mostanra már az egész Földet beboríthatták – dünnyögte Morrison. – Becsapódnak… aztán szorgosan munkához látnak.

Egy különös gondolat ütött szöget O’Neill fejébe.

– Talán némelyiket úgy katapultálták, hogy kilépjen a légkörből. Nem is rossz ötlet. Gondolj csak bele: Közterm-gyárak szerte az univerzumban.

A hátuk mögött a fúvócső fáradhatatlanul köpdöste a fémmagokat.

Gálla Nóra fordítása

A SZERZŐRŐL

Philip K. Dick 1928-ban született Chicagóban. A modern science fiction történetének egyik legmeghatározóbb alakja hatalmas életművet hagyott maga után, amikor 1982-ben elhunyt. A könyvei számos elismerésben részesültek. 1963-ban Az ember a fellegvárban megkapta a sci-fi műfajának legnagyobb elismeréseként számon tartott Hugo-díjat. Két alkalommal ítélték neki a neves Brit SF-díjat: 1967-ben a Palmer Eldritch három stigmája és 1979-ben a Kamera által homályosan című regényért. 1975-ben pedig a Csordulj könnyem, mondta a rendőr kapta meg a tekintélyes John W. Campbell emlékdíjat.

Dick számos nagy sikerű film alapjául szolgáló novella és regény szerzője. Az Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal? című művéből forgatta Ridley Scott a Szárnyas fejvadászt. A We Can Remember it for You Wholesale szolgált alapul Paul Verhoeven Az emlékmásának, Steven Spielberg pedig a Minority Reportból készítette a Különvéleményt. John Woo rendezte A felejtés bérét; 2006-ban a Kamera által homályosant Richard Linklater vitte vászonra, 2007-ben pedig Lee Tamahori a Nextet.

John Alan Simon kisebb költségvetésből dolgozott a Szabad Albemuth Rádión, amelyben többek közt Alanis Morissette is szerepel, miközben George Nolfi a Helyreigazító Csoport című novella alapján forgatta a Sorsügynökséget. 2012-ben bemutatták Az emlékmás új változatát, 2015-ben az Amazon elkészítette Az ember a fellegvárbanból a saját sorozatát, majd 2018-ban szintén az Amazon antológia-sorozatot indított Elektronikus álmok címmel.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Az ember a Fellegvárban

Palmer Eldritch három stigmája

Kizökkent idő

Ubik

VALIS

Figyel az ég

Kamera által homályosan

Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal?

Időugrás a Marson

Csordulj könnyem, mondta a rendőr

Az Alfa hold klánjai

Dr. Vérdíj

Várjuk a tavalyi évet

Galaktikus cserépgyógyász

Istenek inváziója

Szabad Albemuth Rádió

Visszafelé világ

Csúszkáló valóságok

A Titán játékosai

Az elektromos Lincoln

Timothy Archer lélekvándorlása

A Frolix–8 küldötte

Egy megcsúszott lélek vallomásai

Az utolsó szimulákrum

A halál útvesztője

A végső igazság

Novelláskötetek:

Lenn a sivár Földön

Már megint a felfedezők

Emlékmás

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

JEGYZETEK

1 E PLURIBUS UNUM (sokból egy): Az amerikai pénzérméken szereplő mottó, ami az államok összetartozását fejezi ki.

Table of Contents

IMPRESSZUM

TARTALOMJEGYZÉK

KIÁLLÍTÁSI DARAB

AZ INGÁZÓ

SEHOLSINCS BOLYGÓ

AZ AKASZTOTT IDEGEN

KÖZVETLEN ÉRTÉKESÍTÉS

AZ ÁLAPA

A PÁNTKÉSZÍTŐ

HULLA VAGY, FOSTER!

MI AZ EMBER?

KÖZTERM

I.

II.

III.

IV.

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

JEGYZETEK