J.D. BARKER

SZÍVE HELYÉN

SÖTÉTSÉG

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

1984. AUGUSZTUS 8. Nyolcéves

1985. AUGUSZTUS 8. Kilencéves

1986. AUGUSZTUS 8. Tízéves

1987. AUGUSZTUS 8. Tizenegy éves

1988. AUGUSZTUS 8. Tizenkét éves

1989. AUGUSZTUS 8. Tizenhárom éves

MÁSODIK RÉSZ

1992. AUGUSZTUS 8. Tizenhat éves

1993. ÁPRILIS 23. Tizenhét éves

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

1994. MÁRCIUS 12. Tizennyolc éves

1998. AUGUSZTUS 6. Huszonkét éves

ÖTÖDIK RÉSZ

HATODIK RÉSZ

2010. AUGUSZTUS 8. Harmincnégy éves

2020. AUGUSZTUS 8. Negyvennégy éves

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A SZERZŐRŐL

Jegyzetek

A kislányomnak,

aki olyan okos, mint a nap.

A lányt Stellának hívták, és első látásra beleszerettem. Azután is szerettem, miután végignéztem, hogy megölt egy férfit, aki nagyon hasonlított rám. Nem tehettem másként.

Nem tudtam, hogy megölte azt a férfit, akkor még nem. Nem tudhattam. Csak azt láttam, hogy megcsókolják egymást, de a férfi számára az jelentette a vég kezdetét. Onnan már nem volt visszaút.

Együtt rejtettük el a holttestet, és közben Stella folyamatosan bocsánatot kért azért, amit tett.

Azután eltűnt. Elnyelte az éjszaka.

Én pedig követtem, mert nem tehettem másként. A szívem tele volt fájdalommal, és mágnesként vonzott az illata.

Jack Thatch, 22 éves

ELSŐ RÉSZ

„Állj meg itt, aki ezeket a sorokat olvasod, és egy percig gondolj napjaid hosszú láncára. Akár vasból van, akár aranyból, akár tüskéből, akár virágból, meg nem köt tégedet, ha egyszer, egy emlékezetes napon legelső szeme el nem készül.”

Charles Dickens, Szép remények[1]

1984. AUGUSZTUS 8.

Nyolcéves

Bejegyzés 1984. 08. 08.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

- Lejárt az idő!

- Csitt, te kis tökmag! Éppen a húgommal beszélgetek.

Jo néni elővette a következő szál hosszú piros Marlborót a kockás vászontáskáján heverő dobozból, a szájába tette, meggyújtotta egy ezüstszínű Zippóval, és füstfelhőt eresztett a mennyország felé.

- Azt mondtad, egy óra - tiltakoztam. - Ez ötkor volt. Most hat óra van. Lejárt az idő.

Jo néninek nem volt időérzéke. Azt sem tartottam kizártnak, hogy képes lenne az egész napot a temetőben tölteni, és a sírkövekkel beszélgetni. Pontosabban anya sírkövével. Apával nem állt szóba. Őt nem kedvelte túlságosan.

- Két óra múlva kezdődik a Knight Rider.

- Nem fogsz lemaradni róla.

- A múltkor is lemaradtam - emlékeztettem Jo nénit. - Hat óra harminc perckor indultunk el innen, hétre értünk haza, megvacsoráztunk, rákényszerítettél, hogy megfürödjek, és mire leültem a tévé elé, már a felénél járt a film. A Knight Ridert nem lehet a felétől megnézni. Az elejétől kell végignézni.

Jo néni beleszívott a cigarettájába.

- Félelmetes emlékezőtehetséged van ahhoz képest, hogy még csak nyolcéves vagy.

- Elindulunk végre?

- Még nem.

Felsóhajtottam, és a rádióért nyúltam.

Jo néni egy pokrócot terített a szüleim sírjára, hogy ne kelljen a vizes fűre ülnünk. Majdnem egész délelőtt esett az eső, és a pittsburghi napsütésnek nem sikerült felszárítania, függetlenül attól, hogy augusztus volt. A talaj is tocsogott a nedvességtől.

- Négy év, Katy - mondta anya sírkövének Jo néni. - Négy év telt el azóta, mióta az a semmirekellő férjed elvett téged tőlünk… Tőlem és a kisfiádtól, Jacktől.

- Nem apa ölte meg anyát.

- Ő vezetett, nem?

- Baleset volt.

- Az apád részeg volt.

- Anya két pohár bort ivott, apa pedig kólát. Ezt mondta a pincér. Benne van a rendőrségi jelentésben.

Jo néni megigazította a virágokat anya vázájában. Sárgák voltak a körmei. A margarétát én választottam a Giant Eagle-ben idefelé jövet. Apa vázájában nem virágok voltak, hanem állott esővíz és gyom. Jo néni nem engedte meg, hogy kimossam.

- Részeg volt, mielőtt elindultak.

Megráztam a fejem.

- Jeges teát ivott otthon, mielőtt átvittek hozzád. Anya is.

- Ezt nem tudhatod.

- Te mondtad az előbb, hogy félelmetes emlékezőtehetségem van.

- Akkor még csak négyéves voltál.

- Én csokis tejet ittam. Anya beleöntötte a csőrös poharamba, hogy elvihessem magammal. Megnéztük a Magnumot nálad, a kanapén, és rögtön utána lefektettél. Aznap este nem kellett megfürödnöm.

- Hűha!

- Elromlott a rádió.

Végigtekertem a gombot az egyik végétől a másikig, de csak recsegett.

- Nem romlott el, csak itt nehéz befogni a jelet.

- Akkor miért hoztad el?

- Mert néha sikerül befogni a jelet, és az anyád szerette a zenét.

A Bob FM a 96.9-en sugárzott. Beállítottam a mutatót a kilencvenhéttől kicsit balra. Huey Lewis mondott valamit egy új drogról, azután megint recsegés hallatszott.

Visszatettem a rádiót a pokrócra, Jo néni táskája mellé.

- Esetleg kihagyhatnám a fürdést.

- Nem fogod kihagyni a fürdést.

- Ha ma este nem fürdők, itt lehetünk hétig, és nem maradok le a Knight Riderről - magyaráztam.

Jo néni elnyomta a csikket apa sírkövén, azután egy apró bádogdobozba tette, amely kifakult, rózsaszínű pincérköténye zsebében lapult. Máskor a fűbe pöckölte volna, de itt, a temetőben nem csinált ilyet, főleg nem anya sírjánál. Elővette a következő szál cigit, meggyújtotta, és megint füstfelhőt fújt.

- Oké, ma este nincs fürdés, de holnap kötelező. Rendben?

- Rendben.

- Akkor még egy óra - közölte Jo néni. - Mi van ideírva, Jack? El tudod olvasni?

- Tudod, hogy igen.

- Akkor olvasd!

- Minden évben felolvastatod velem.

- Mi van ideírva, Jack? - Jo néni megkocogtatta az öngyújtójával anya sírkövét. - Olvasd!

Vágtam egy grimaszt.

- Kaitlyn Gargery Thatch. 1958. február 16. - 1980. augusztus 8. Szerető feleség, anya és testvér.

- Az én drága kishúgom! Azt is oda kellett volna írni, hogy „egy gonosz férfi ölte meg, aki a szomszédos sírba itta magát, és hiába tiltakozott, őt is magával cipelte, hogy ne kelljen egyedül lennie”.

- Apa nem ivott.

- Elég sokat ivott.

Jo néni szerette az italt, főleg a bort, és mindenkiről feltételezte, hogy iszik. Lehet, hogy apa ivott, én viszont sohasem láttam. Anya ivott, de nem sokat. Kevesebbet, mint Jo néni.

Apa sírkövére csak a neve, a születési és a halálozási dátuma volt rávésve, utóbbi megegyezet anyáéval. Ha Jo nénin múlt volna, apának még sírköve sem lett volna, de szerencsére nem rajta múlt. Apa egy szerszámkereskedésben dolgozott, és a munkatársai összedobták a pénzt a két síremlékre, mivel a szüleim nem tettek félre pénzt a temetésükre. Mindkét sírkő fekete gránitból készült. Anyáé csillogott, mert Jo néni gondosan áttörölgette, miután megérkeztünk. Apáét vékony por-és sárréteg borította, ami alatt a kőnek tompa fénye volt. Később majd visszajövök, és letakarítom, hogy ugyanúgy csillogjon, mint anyáé.

Négyéves voltam, amikor meghaltak, és akkor a sírkövek lekerekített teteje még fölém tornyosult. De azóta harminc centivel magasabb lettem. Most felálltam, és lesimítottam a farmeromat a csontos térdemen.

- Hová készülsz?

- Sétálni akarok.

Jo néni összeráncolta a szemöldökét.

- Itt kellene maradnod és beszélgetned az anyáddal. Biztosan érdekli, hogy mi történt veled az elmúlt egy évben.

Megint grimaszoltam, és anya sírkövére fektettem a tenyerem.

- Nyolcéves vagyok, anya. Nincsenek barátaim, mert a gyerekek többsége ostoba. Jo néni még mindig nem engedi meg, hogy csokis kekszet egyek reggelire, az iskola pedig unalmas. Egy év múlva megint jelentkezem, vagy talán hamarabb, ha közben történik valami változás a kekszet illetően.

Jo néni elhessegetett a cigarettás kezével.

- Menj! De ne csavarogj el túl messzire!

Vetettem egy pillantást apa sírkövére. Majd később visszajövök, és beszélek vele. Nem akartam, hogy a nagynéném is hallja.

Felkaptam a plédről a rádiót, és amennyire csak lehetett, kihúztam az antennát. Felcsavartam a hangerőt, és az apró dobozt magam előtt tartva elindultam felfelé a dombon a temető másik része felé.

A szüleim sírja a temető déli végében volt, egy vörös juharfa alatt. Augusztusban úgy rikítottak a levelei, mint a tűzoltókocsi.

Egy pillanatra megszűnt a recsegés, és mintha Elton Johnt hallottam volna, de aztán megint eltűnt a hang. Felértem a dombtetőre, és balra fordultam. Gondosan a kikövezett járdán haladtam, nehogy rálépjek a két oldalán sorakozó sírokra.

Amikor a kriptákhoz értem, megtorpantam.

Pittsburghben sok temető volt, köztük ez, az Ali Saints Hollow az egyik legnagyobb.

A kripták.

Nem kedveltem túlságosan a kriptákat.

Valahányszor temető mellett hajtottunk el autóval, Jo néni mindig azt mondta, nem szabad levegőt vennünk, nehogy megtaláljon bennünket a holtak lelke. Nem tudom, hogy ez a szabály a temetőn belül miért nem volt érvényes, a kriptákra mindenesetre érvényesnek kellett lennie. Itt nem mozgott a levegő. Elképzeltem, hogy a halottak kikukucskálnak a kövek repedésein, és készenlétben tartják csontos kezüket, hogy elkapják a gyanútlan kisfiúkat, és miután behúznak bennünket azokba a zömök építményekbe, nyomtalanul és örökre eltűnünk.

Mély levegőt vettem, a mellkasomhoz szorítottam a rádiót, végigrohantam a kripták között a járdán, és amikor Steve Perry üvölteni kezdett a hangszóróból, majdnem megbotlottam.

Miután elértem a kriptasor végére, kifújtam a levegőt. A hangszóró megint recsegésre váltott. Nem értettem, hogy a rádió miért működik a kripták között, de nem is érdekelt. Majd keresek másik helyet. Oda nem akartam visszamenni.

Szemügyre vettem a százhetven hektáron elterülő hegyeket. Jo nénit és a vörös juhart már nem láttam.

A temető egy sűrű fasorban végződött. A fák alatt fekete fémpad állt, egy fűzfa hajlott rá. Keskeny levelek és az ágakra telepedett nehéz moha alkotta árnyékba borult lombsátrát. A padon egy lány ült. Körülbelül harminc méterre tőle egy nő állt zsebre tett kézzel, hosszú fehér kabátban a temető egyik belső útján parkoló, fehér városi terepjáró mellett.

Az időjárás nem indokolta a kabátot - nem tombolt a hőség, de nem is volt túlságosan hideg -, ám a nőt ez láthatóan nem zavarta. Nyakig begombolta a fehér ruhadarabot. Amikor felértem a dombtetőre, a nő felém fordult. A szeme fekete volt, és sólyomszerű. A haja, amely ugyanolyan fehér volt, mint a kabátja, kissé lobogott az enyhe szélben. Ahogy meglátott, megfeszült a teste, és kihúzta magát. Kivette a zsebéből a kezét, ökölbe szorította, és amikor leengedte a combja mellé, eltűnt a kabát redői között. Gyanakvóan és furcsán végigmért, azután ismét a padon ülő lány felé fordította a fejét.

A lány fodros fehér blúzt viselt, szintén nyakig begombolva, derekán gondosan a térdig érő fekete szoknya alá igazítva. Hosszú, göndör barna haja a vállára és a hátára omlott. Az egyik oldalon az arcába lógott, a másikon a füle mögé volt tűrve. Sötét szemét egy puha kötésű könyv lapjaira szegezte, amelyet kesztyűs kezével az ölében tartott.

Nem tudom, meddig álltam ott.

Nem tudom, miért álltam ott.

Mégis ott álltam, és a lányt néztem, aki óvatos elszántsággal lapozta a könyvet, és némán mozgott a szája, mintha felolvasást tartana az egyszemélyes közönségének.

A rádiómból üvölteni kezdett a Jessie’s Girl című szám. A lány felkapta a fejét, rám szegezte a pillantását, és az egyik kezével gondosan megjelölte a könyvben, hol tart.

Esetlenül babráltam a rádió gombjaival, és lehalkítottam.

Nem emlékeztem rá, hogy odamentem volna a padhoz, de egyszer csak ott álltam mellette.

A lány összeráncolta a szemöldökét, és kíváncsian félrebillentette a fejét.

- Hűha! Te aztán elég csúnya kisfiú vagy.

Nem tudtam, mit feleljek erre, ezért hallgattam. Tudtam, hogy nem vagyok csúnya. Jo néni mindig azt mondogatta, szerencsés vagyok, hogy az anyámra ütöttem, és nem az apám külsejével vert meg a sors. Volt egy fényképem apámról, amelyet sikerült elrejtenem a nagynéném elől. A rozsdás Fordja mellett állt, és úgy nézett ki, mint egy filmsztár. Akkor is abban ültek anyával, amikor…

- A ruhád is ócska.

A lány furcsa, kissé James Bondra emlékeztető akcentussal beszélt.

A rádió felsikított, elnyomta Rick Springfieldet és minden más hangot. Kikapcsoltam, visszadugtam az antennát, és azon kaptam magam, hogy leülök a pad másik végére. Megint nem tudtam, miért csinálom. Végtére is ő egy lány, és nekem nem volt a lányokkal semmi dolgom, főleg nem olyannal, amelyik kényeskedő, illedelmes és virágillatú. Mégsem szaladtam el. Leültem arra a padra, és nem vettem tudomást a gyomromban érzett, furcsa bizsergésről.

A terepjáró mellett álló nő felé biccentettem.

- Ő az anyukád?

- Nem, ő nem az anyám.

- Akkor miért tart szemmel téged?

- Mindig ezt csinálja.

- Elég ijesztő.

A lány elmosolyodott, de csak egy pillanatra, mintha a mosolya különleges ajándék lenne, amelyet nem osztogat csak úgy bárkinek.

- És te miért mászkálsz egyedül a temetőben? Hol vannak a szüleid?

- Meghaltak.

- Tényleg? Ki ölte meg őket?

Nem azt kérdezte, hogy haltak meg, hanem hogy ki ölte meg őket. Mintha az lett volna a legtermészetesebb, hogy gyilkosság áldozatai lettek.

- Mit olvasol? - kérdeztem, hogy témát váltsak.

Nem akartam a szüléimről beszélni. Elég volt aznapra.

A lány felemelte a könyvet, és megmutatta a borítóját - Charles Dickens: Szép remények. A papírfedelű könyv gerince annyira megtört a sok használattól, hogy fehérre koptak rajta a színek. A borítója is hasonló állapotban volt. Legalább ezerévesnek látszott, mintha egy pincében heverő dobozból menekítették volna ki.

- Ebben van a fiú és a tutaj?

- Hmmm. Ezek szerint nemcsak csúnya vagy, hanem műveletlen is.

- Ezt hogy érted?

- A Huckleberry Finn kalandjaira gondolsz. Azt a könyvet nem Dickens írta, hanem Twain. Ő csak egy firkász. A Twain nem is a valódi neve. Hajóskapitány volt, akinek sikerült papírra vetnie néhány gondolatot, amikor éppen nem a szerencsejátékkal és az ivással volt elfoglalva.

Semmit sem olvastam Twaintől, sem Dickenstől. A könyvtáram a Hardy Boys kalandregény-sorozat feléből és néhány tucat képregényből állt. Az ismerőseim közül senki sem olvasott Twaint vagy Dickenst, még a szüleim és Jo néni sem.

- És miről szól a Szép remények?

A terepjáró mellett álló nőnek sikerült közelebb húzódnia hozzánk. Nem vettem észre, hogy megmozdult, most azonban alig három méterre állt tőlünk, a szeme sarkából figyelt bennünket, és nyilvánvalóan minden szavunkat kihallgatta.

A lány lepillantott a kesztyűs kezében tartott könyvre.

- Minden benne van, ami igazán fontos.

- Ezt nem értem.

- Nem csodálom.

- Megnézhetem?

A könyvért nyúltam, mire a lány riadtan kihúzódott a pad szélére. A nő közelebb jött, de amikor a lány felpillantott rá, megtorpant.

A lány letette a könyvet a padra, és odacsúsztatta nekem az ujjai hegyével. Úgy tűnt, a nő ettől megnyugodott.

Felemeltem a könyvet, és elolvastam a hátsó borítón lévő szöveget.

- Stellának hívnak - mondta a lány. - A könyvben szereplő lányról kaptam a nevem, habár őt Estellának hívják.

Odanyújtottam neki a könyvet. Arra számítottam, hogy megkér, csúsztassam vissza a padon, de nem így történt. Kikapta a kezemből, és visszatette az ölébe.

- Ha egy lány elárulja neked a nevét, az udvariasság azt diktálja, hogy viszonozd a gesztust.

- Viszonozzam?

A lány felsóhajtott.

- Ugyanúgy kell felelned, ugyanazt kell tenned.

- Ó, engem Jacknek hívnak! Jack Thatch.

- Szokványos név egy szokványos fiúnak. Mi a valódi neved? A „Jack” nem valódi név. Az esetek többségében a John becézése, amit sohasem értettem. Nem olyan, mint például a Mike és a Michael. Inkább mint a Bili és a William, ami még furcsább.

- A teljes nevem John Edward Thatch - feleltem. - De mindenki Jacknek szólít.

- Természetesen. És milyen rokoni szál fűz Edwardhoz? Bizonyára a családod egyik tagjának a neve.

- Az apámat hívták Edwardnak. Mindenki Eddie-nek szólította. Te hány éves vagy? Furcsán beszélsz.

A lány először felpillantott a nőre, azután le, a könyv borítójára. Piszkálni kezdte a lapokat.

- Nyolc.

- Nem úgy beszélsz, mint egy nyolcéves. Én is annyi vagyok.

- Nos, te sem beszélsz úgy.

- Stella! - szólalt meg halkan és kissé fenyegetően a nő, mintha kiköpte volna a nevet. - Indulnunk kell.

Stella megint felsóhajtott, és lehunyta a szemét. Válaszolt valamit, de olyan halkan, hogy nem értettem, az idősebb nő azonban láthatóan igen, pedig távolabb volt Stellától, mint én.

A nő megrázta a fejét, Stella összeráncolta a szemöldökét, lecsusszant a padról, és lesimítgatta a szoknyáját az egyik kezével. Rálépett a gyepre, és elindult a nő felé.

- Szia! - szóltam utána, és felemeltem a kezem.

Erre megtorpant, és felém fordult.

- Igazán örülök, hogy megismerhettelek, John Edward Jack Thatch.

Elindult felfelé a dombon, a várakozó terepjáró felé. A nő néhány lépés távolságból követte. Amikor Stella megfordult, ő is megfordult, és a szél belekapott a kabátjába. Megpillantottam valamit alatta, és a mai napig tisztán emlékszem a látványra: egy puska csöve simult a combjához.

Stella beült a hátsó ülésre. A nő rácsukta az ajtót, és ő eltűnt a sötétített ablak mögött, amely egyre kisebbre zsugorodott, ahogy elhajtottak.

2

- Hagytam tíz dollárt a pulton a pizzafutárnak. Már leadtam a rendelést. A teljes összeget add oda neki! Nyolc dollár a pizza, kettő a borravaló, világos?

- Világos - feleltem, miközben a tévé képernyőjére tapadt a szemem.

Jo néni előző évben lecsapott egy Atari 2600-ra egy garázsvásáron, amelyhez egy doboznyi játékkazetta is tartozott. Most éppen a Pac-Man volt a kedvencem, és egész ügyesen csináltam. A Ms. Pac-Manben még jobb voltam, de azt csak a játékteremben lehetett játszani. A Pitfallt is élveztem.

- Hallod egyáltalán, amit mondok?

- Pizza, pénz, borravaló, felfogtam - dünnyögtem.

- Oké. És mit nem csinálsz, amíg nem vagyok itthon?

- Nem nyitom ki az ajtót.

- Csak a pizzafutárnak.

- Csak a pizzafutárnak.

Jo néni lehajolt, és puszit adott a fejem búbjára. Az egyenruhájának palacsinta-és égettpirítós-szaga volt.

- Ma este én zárok, de éjfélre elvileg hazaérek. Ha szerencsém lesz, talán egy kicsit hamarabb.

- És ha a pizzafutár egy baltás gyilkos, aki apró darabokra akar vágni?

- Hát akkor ne adj neki borravalót! Mennem kell.

A nagynéném egy pillanattal később kilépett az ajtón, és maga után húzta a friss cigarettafüstöt.

Blinky, a szellem elkapott az egyik sarokban, és mivel ez volt a harmadik életem, elvesztettem a játékot.

- Banyek!

Hétéves koromig, vagyis egy évvel ezelőttig Jo néni bébiszittereket fogadott mellém, amikor dolgoznia kellett, viszont már nem engedhette meg magának. Azt mondta, olcsóbb lenne, ha nem menne be munkába, mint ha bemegy, és felvesz mellém valakit. Egyébként sem volt szükségem bébiszitterre. A többségük leült valahová, a barátjával beszélgetett telefonon (némelyik személyesen), és tudomást sem vettek rólam.

Jo nénivel megállapodást kötöttünk. Nincs több bébiszitter, kapok egy dollárt cserébe azért, hogy nem keveredek bajba, és én döntöm el, mit eszem vacsorára. Mindig pizzát kértem. A pizza volt a legjobb a világon. A frissen szerzett vagyonomat képregényekre költöttem, a maradék pedig egy befőttesüvegben lapult az ágyam alatt. Eddig harminckét dollárt sikerült összegyűjtenem.

Felálltam, nyújtózkodtam, és az ablakhoz mentem.

Jo néni már a következő sarkon járt az út túloldalán. Megvártam, amíg belép a munkahelye, a Krendal’s Diner nevű étterem ajtaján, elszámoltam tízig, azután felvettem a cipőmet, és kiosontam a lakásból.

Átmentem a folyosó túloldalára, és bekopogtam a 304-es lakás ajtaján. Miután nem kaptam választ, újra kopogtattam, ezúttal hangosabban. Már éppen arra készültem, hogy harmadjára is bekopogok, amikor az ajtó úgy nyolc centire kinyílt, a fém biztonsági lánc pedig megfeszült.

A résen apró, mélyen ülő szempár kukucskált ki. Ms. Leech vastag szemüveget viselt, az arca öreg volt és ráncos, a haja ősz és borzas.

- Mit akarsz?

- Magának vannak könyvei, igaz?

- Vannak könyvei? Szerinted így illik üdvözölni az időseket?

Tudtam, hogy Ms. Leechnek sok könyve van, mert tavaly, amikor kezdtek elmaradozni a bébiszitterek, néha ő vigyázott rám. Az újságok is kupacokban álltak a lakásában. Jo néni azt mondta, hogy Ms. Leech gyűjtögető.

- Charles Dickens egyik könyvét keresem, a Szép reményeket.

- Charles Dickens?

- Igen. Megvan magának?

Ms. Leech átlesett lakásunk nyitott ajtajára.

- Hol van a nagynénéd?

- Dolgozik.

- Nem lenne szabad elhagynod a lakást, amikor dolgozik.

- Nem hagytam el. Itt van egy karnyújtásnyira. - A nyitott ajtó felé intettem. - Ha kölcsönadja azt a könyvet, megkínálom a pizzámból.

Ms. Leechnek felragyogott a szeme.

- Van pizzád?

- Még nincs, de hamarosan kihozzák.

Az öregasszonynak a pizza volt a gyengéje, főleg a pepperónis. Néha ananászt is tett rá. Jo néni azt mondta, hogy ez talán az időskori szenilitás jele, és azt hiszem, egyetértettem vele. Az ananásznak semmi keresnivalója a pizzán.

Ms. Leech becsukta az ajtót, kiakasztotta a láncot, és betessékelt.

- Igen, vannak könyveim. Sok könyvem van. Azt hiszem, az is megvan, amit te keresel.

Amikor be akarta csukni az ajtót, emlékeztettem, hogy meg kell hallanunk a futárt, ezért hagyott egy félcentis rést, de nem szívesen. Észrevettem, hogy kétszer is hátrafordult az ajtó felé. Jo néni azt mesélte, hogy Ms. Leecht körülbelül tíz évvel ezelőtt kirabolták. Betörték az ajtót, berontottak a lakásba, és csúnya dolgokat műveltek. Senki sem árulta el nekem, hogy mik voltak azok a csúnya dolgok, de a szomszédunk jóformán nem hagyta el a lakását. Azt mondta, hogy azok a betörők hazáig követték, és ha nem megy ki többet, akkor nem követhetik. Amikor Jo néni boltba ment, neki is bevásárolt. Azt hiszem, sohasem láttam Ms. Leecht az épületen kívül.

- Majd én szemmel tartom az ajtót - ajánlottam. - Maga keresse meg a könyvet!

Úgy tűnt, ettől megnyugodott.

Bólintott, és lassan átvágott a nappalin, gondosan kikerülve az újsághalmokat, nehogy felborítsa őket.

- Igazán örvendetes, hogy felkeltették az érdeklődésedet a klasszikusok, de nem gondolod, hogy inkább valami olyasmivel kellene kezdened, mint a Huckleberry Finn? Az az angol fickó a nyomába sem ér Mark Twainnek. Dickens dagályos, és dől belőle a szó. Annyira elveszik a saját szövegében, hogy szerintem bizonyos időközönként meg kellett néznie a borítót, hogy emlékeztesse magát, melyik könyvet írja éppen. Twain kellemes és lényegre törő, sokkal velősebb.

- Iskolai feladat - hazudtam.

- Már elkezdődött az iskola? - kérdezte valahonnan a távolból Ms. Leech.

Nem láttam őt, mert a nappali túlsó végében volt.

- Csak két hét múlva kezdődik, de Mrs. Thomas feladta a nyári szünetre kötelező olvasmánynak.

- Elég komoly könyv egy harmadikosnak.

- Negyedikes leszek.

- Ó, az egészen más…!

Sejtelmem sem volt, hogy normális esetben hányadik osztályban szokás elolvasni ezt a könyvet, ha szerepel egyáltalán a kötelező olvasmányok listáján.

- Megtaláltam! - mondta az idős nő.

Ezután csattanás hallatszott.

- Jól van, Ms. Leech?

- Igen. Igen. Csak a lexikonjaim. Azoknak is a polcon kellene lenniük, de rengeteg helyet elfoglalnak.

Amikor felbukkant, még borzasabb volt a haja, mint korábban, és egy puha kötésű könyvet tartott a kezében.

- Kellemes emlékeim vannak erről a regényről. Ha kiolvastad, talán én is elolvasom újra. Ugye vissza fogod adni?

Bólintottam, és a könyvért nyúltam.

- Ha jól sejtem, a nagynénéd „a két keze munkájával”[2] nevel fel. - Egy pillanatra elgondolkodott. - Azt hiszem, sok a hasonlóság közted és a fiatal Pip között.

- Mit jelent az, hogy „a két keze munkájával”?

Ms. Leech elmosolyodott.

- Nem akarom elárulni, miről szól a könyv. Hamarosan megtudod.

A borító egy fiatal lányt és egy fiatal fiút ábrázolt furcsa ruhában. A fiú mosolygott, a lány nem.

Együtt vártuk meg a pizzát Ms. Leechcsel. A futárnál nem volt balta.

3

Augusztus 17-én elromlott a légkondicionálónk. Egyszerű, ablak alá szerelhető szerkezet volt, nem a legdrágább fajta. Egy homokszínű doboz, amelyik működés közben hangosan hörgött, és vizet csöpögtetett a padlóra, mégis hűvösen tartotta a lakást azokon a napokon, amikor Pittsburghben tombolt a hőség.

Augusztus 17-e is ilyen nap volt. A hőmérő 33 fokot mutatott délben, és percről percre melegebb lett.

- Nem fogom kifizetni a lakbért, ha Triano nem vonszolja fel a valagát egy órán belül - közölte Jo néni.

Odahúzta az ócska, lábtartós bőrfotelt a másik ablakhoz, amelyik alatt nem volt működésképtelenné vált légkondi, vizes ruhát terített a homlokára, és ledőlt. Kis idő elteltével levette a blúzát, halvány színű melltartóban és kék rövidnadrágban hevert a fotelban, csupasz lábfeje pedig a lábtartó mellett himbálózott.

- Ez az ócskavas mindig akkor nyögi be az unalmast, amikor a legnagyobb szükség lenne rá - mondta.

Arra gondoltam, a tél közepén sokkal kisebb az esélye, hogy elromlik a klímaberendezés, de ezt végül nem közöltem vele.

- Kérsz egy pohár limonádét? - kérdeztem inkább.

- Az nagyszerű lenne!

Kimentem a konyhába, előtúrtam egy poharat a mosogatóban tornyosuló piszkos edények közül, elmostam, és megtöltöttem abból a kancsó limonádéból, amelyet korábban készítettem. Amikor odanyújtottam Jo néninek, óvatosan belekortyolt, azután egy hajtásra megitta az egészet.

- Legközelebb talán tehetnél bele még egy kis cukrot, de azt hiszem, kezdesz belejönni.

Egyelőre nem sikerült elkészítenem a tökéletes limonádét.

A nagynéném lehunyta a szemét, és végiggörgette az üres poharat az arcán.

- Miért nem odakint játszol? Egy korodbeli gyereknek nem kellene egész nyáron a lakásban gubbasztania. Kint kellene lenned a barátaiddal.

- Nincsenek barátaim. Nem laknak a házban korombeli gyerekek.

Erőtlenül legyintett egyet.

- Talán ki kellene költöznünk a kertvárosba, egy hatalmas, medencés kastélyba akkora kerttel, hogy a szomszéd gyerekek sorba álljanak, hogy kitölthessék a jelentkezési lapot, hogy a barátaid lehessenek. Akkor majd kiválogathatnád a legjavát, a többit meg hazaküldhetnéd. Ez sokkal egyszerűbbnek tűnik, mint kimenni az utcára, és adni egy esélyt annak, hogy belefutsz valami korodbeli srácba, és szerzel egy-két barátot hagyományos módon. - Jo néni elfordította a fejét, és hunyorogni kezdett a napsütés miatt, amely világos csíkot festett az arcára. - Szeretlek, kölyök, de nem kellene a nyári szünet utolsó két hetét velem töltened idefent. Néha elviselhetetlen tudok lenni, mint például most. Megparancsolom, hogy menj ki, és érezd jól magad.

- De…

- Most! - rivallt rám Jo néni. - És hatig nem akarom látni a képed.

Tudtam, hogy nem érdemes vele vitatkozni. Felmarkoltam a képregényemet a konyhaasztalról, és kiszaladtam az ajtón.

A temetőben találtam magam.

Nem állt szándékomban erre jönni, de mivel ez volt a legközelebbi nyílt terület, ahol általában nyugalom honolt, itt kötöttem ki. Megálltam a szüleim sírjánál, a vázáikba tettem a Greenlee Road mellett szedett pitypangot, aztán a pólómmal letöröltem a port és a koszt apa sírkövéről. Ha Jo néni megkérdezi, mitől lett ilyen piszkos a ruhám, majd azt mondom neki, hogy a játék mocskos dolog.

Miután elégedetten megszemléltem a végeredményt, felkaptattam a dombon, és visszatartott lélegzettel átszaladtam a kripták között.

Arra számítottam, hogy a lány megint a padon fog ülni, de tévedtem. Néhány vörös juharlevél akadt a fémrácsok közé, ezt leszámítva azonban a pad üres volt. Tisztára söpörtem egy részt, leültem, és kinyitottam a képregényt a közepénél. Oda rejtettem el a vastag, papírfedelű könyvet, amelynek egy mosolygó fiú és egy nem mosolygó lány volt a borítóján. Kinyitottam, és olvasni kezdtem.

Két nappal később visszamentem a temetőbe. A következő napon is. A pad mindig üres volt. Mindennap visszamentem, akkor is, amikor már elkezdődött az iskola, de legközelebb csak egy év múlva láttam viszont a lányt.

Egyszer sem vettem észre azt a férfit, aki néha a fák közül figyelt engem.

1985. AUGUSZTUS 8.

Kilencéves

Bejegyzés 1985. 08. 08.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Mindent rögzítenek?

- Nem mindent. De majdnem. Figyelj ide, mert csak egyszer fogom elmagyarázni!

- Elnézést.

- Az üres kazetták abban a dobozban vannak, az asztal alatt. Ha van valaki odabent, mindig el kell indítanod a felvételt. Amikor a fiú beszél, mindenképpen el kell indítanod a felvételt, akkor is, ha egyedül van. Az a cucc aranyat ér, és valójában arra van szükségük. Vigyázz, hogy mit mondasz idebent, a fülkében! A mikrofonok azt is érzékelik, és rákerül a felvételre. Ha elfajulnak a dolgok, fogd be a szádat! Nem számít, mi történik. Fogd be a szádat, és végezd el a munkád!

- Rakjak be új kazettákat.

- Úgy van.

- Kérdezhetek valamit?

- Ha értelmes a kérdés, akkor igen.

- Nekem azt mondták, hogy ne hallgassak a fiúra. Nem hagyhatom, hogy hozzám beszéljen.

- Néhány évvel ezelőtt megoldották ezt a problémát, ráadásul elég egyszerűen. Minden késleltetve van. Amit hallasz, és amit ezeken a monitorokon látsz, az valójában harminc másodperccel korábban történt. Így biztonságos.

- De ha biztonságos, miért visel a fiú maszkot?

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

Jo néni félrehúzott egy indát, amelynek valahogyan sikerült kibújnia a földből és rácsavarodnia anya sírkövére, pedig két napja jártam itt utoljára.

- Segíts leszedni! - mondta.

Megrántottam a növényt a tövénél, és egy maroknyi földet is kihúztam a gyökerével együtt.

Észrevettem, hogy Jo néni apa sírkövét méregeti. Tiszta volt, és nem lepte moha a vésett betűket.

- Nem értem, miért törődsz azzal az emberrel, aki megölte az anyádat.

Bölcsen hallgattam, mert nem akartam vitatkozásra pazarolni az időt. El akartam menni a padhoz.

Néhány rendkívül hideg, téli napot leszámítva majdnem mindennap kimentem a padhoz, és minden egyes alkalommal üres volt. Azt is kipróbáltam, hogy különböző időpontokban megyek, nehogy elkerüljük egymást, de a lány sohasem ült ott.

Az iskolában sem láttam. Azt mondta, egyidős velem, és a környékbeli gyerekek a Lincoln Általános Iskolába jártak. Ez azt jelentette, hogy ő máshol lakik, de ha így van, akkor miért volt kint aznap a temetőben? Kinek a sírjához ment? Képtelen voltam kiverni a fejemből a nőt, aki elkísérte. Miért volt nála fegyver? Talán elrabolta a lányt, és kivitte a temetőbe, hogy… hogy mi? Ennek sem volt semmi értelme. A találkozással kapcsolatban semminek sem volt értelme, és valószínűleg ezért nem tudtam kiverni a fejemből Stellát.

Jo néni leterítette a pokrócot a sírokra, és sonkás-sajtos szendvicset nyújtott nekem. Körülbelül egy héttel azelőtt észrevettem, hogy már nem a Wonder Bread nevű kenyeret veszi, hanem az üzlet saját márkáját. És már nem Jiffy márkájú mogyoróvajat ettünk. Az új üveg egyszerű címkéjén pusztán annyi állt, hogy mogyoróvaj. Amikor rákérdeztem, azt mondta, hogy az étterem nem megy olyan jól, mint eddig, és kevesebbet kell dolgoznia. Felajánlottam neki a spórolt pénzemet, amely immár százhuszonhárom dollárt tett ki, de nem fogadta el.

- Olvasd! - szólított fel, és anya sírköve felé biccentett.

- Ne már! Megint?

- Olvasd!

- Kaitlyn Gargery Thatch. 1958. február 16. - 1980. augusztus 8. Szerető feleség, anya és testvér.

Rá sem kellett néznem a sírkőre. Kívülről tudtam mind a két feliratot.

- Öt év - mondta halkan Jo néni.

A füst az ég felé szállt az ujjai közé csippentett cigarettából. Mindig is dohányzott, de úgy tűnt, mostanában többet szív. Néha az előző szál csonkjával gyújtotta meg a következőt. Beleszívott, és kifújta a füstöt. Sárgák voltak a fogai.

Tíz perccel később, miután megettem a szendvicset, azon kaptam magam, hogy a tranzisztoros rádióval és a képregénnyel a kezemben felfelé kaptatok a dombon a kripták felé.

Idén hamarabb lehűlt a levegő, mint tavaly, és a kripták között kavargott a szél.

A pad üres volt.

A lány nem volt ott.

Felsóhajtottam, leültem, letettem magam mellé a képregényt, becsúsztattam a combom alá a sarkát, hogy ne kapjon bele a szél, és bekapcsoltam a rádiót.

Recsegés. Egy kevés Phil Collins. Még több recsegés.

Ütközésig kihúztam az antennát, és lassan forgatni kezdtem.

Feltámadt a szél.

Recsegés.

Azután megint Phil Collins, hangosan és tisztán. Suss, suss, sudio.

- Az én padomon ülsz.

Nem hallottam a lány közeledő lépteit, mégis ott állt három méterre tőlem hosszú, fekete gyapjúkabátban.

- Menj innen!

Elkezdtem összeszedni a holmimat. Olyan hevesen vert a szívem, hogy képtelen voltam gondolkodni. Elvörösödtem. Végül kihúztam magam, és elszántan összepréseltem az ajkam.

- Nem megyek.

Vállat vont, leült a pad másik végére, és megigazította a szoknyáját a vastag kabát alatt.

A terepjáró az út túlsó végén parkolt, távolabb, mint legutóbb. A fehér hajú, fehér kabátos nő az autó mellett állt, és állt mellette egy másik nő is, aki szintén hosszú, fehér kabátot viselt. Bennünket figyeltek, pontosabban engem.

- Hogy érzed magad, John Edward Jack Thatch?

- Azt hiszem, jól.

- Nem tudod, hogy jól vagy-e? Számomra úgy tűnik, a pillanatnyi állapotodat ugyanolyan könnyű felmérni, mint az időjárást.

- Jól vagyok.

- És a szüleid? Ha jól sejtem, még mindig halottak.

- Elolvastam.

- Mit olvastál el?

Kihúztam a képregényt a combom alól, és odacsúsztattam a padon a lánynak.

Ő megsimogatta a borítót a kesztyűs kezével.

- Elolvastál egy Tini Nindzsa Teknőcök című kacatot, és ettől el kellene ájulnom? Viszont úgy látom, ez az első füzet. Bele sem akarok gondolni, hogy több is van belőle.

Amikor odanyúltam, hogy kinyissam a képregényt, a lány olyan gyorsan rántotta el a kezét, hogy csak egy homályos foltot láttam belőle. Egy pillanatra szégyenkezés ült ki az arcára, de rögtön el is tűnt. Kinyitottam középen a füzetet, és előbukkant a Szép remények, amelyet még nem adtam vissza Ms. Leechnek.

A lány szeme azonnal felragyogott.

A két fehér kabátos nő lassan elindult felénk. Amint felnéztem rájuk, megtorpantak. Szemügyre vettem a kabátjuk szélét, hátha megint megpillantok egy puskacsövet, mint a múltkor, de semmit sem láttam. Akkor sem láttam semmit, amikor a szél belekapott a kabátjukba. Talán legutóbb csak a képzeletem játszott velem.

- Megértetted? - kérdezte Stella a könyvemet nézve.

- Kétszer is elolvastam - ismertem be. - Az első alkalommal sok szónak utána kellett néznem, és a párbeszédek is nehezek voltak. Másodjára könnyebben ment.

A lány hátradőlt, és lepillantott a kezében tartott, saját példányára.

- Én már tizenkétszer olvastam. Most olvasom tizenharmadjára, és holnap a végére érek.

- Miért nem olvasol valami mást?

- Miért olvasnék? Ez a legjobb könyv.

- Hát, ebben nem vagyok annyira biztos. Elég sok könyvet olvastam, és több is volt, amelyik jobban tetszett ennél.

- Nos, az a helyzet, hogy ostoba fiú vagy.

- Azért vagy velem ilyen gonosz, mert Estella is gonosz volt Pippel a könyvben?

Kuncogott.

-Te, Mr. John Edward Jack Thatch, nem vagy Pip. Azért vagyok veled gonosz, mert ostoba fiú vagy, aki pontosan ezt érdemli.

- Miért nem láttalak az iskolában?

- Nem járok iskolába. A tanáraim jönnek el hozzám. Hatan vannak, és megtanítják nekem az összes létező tantárgyat. Állítólag nagyon okos vagyok, talán zseni, és egy állami iskola csak kárt tenne bennem.

- Gazdag vagy?

- Egy hatalmas házban lakom. Szinte kastély. Személyzetet is tartunk, a nap huszonnégy órájában a rendelkezésemre állnak, és semmiben sem szenvedek hiányt. A szabadidőmben a világot járom, egyik egzotikus helyről a másikra utazom, embereket, helyeket és kultúrákat tanulmányozok. Ezt akarod hallani?

- Ha ez az igazság.

- Igen.

- Oké.

Piszkálni kezdte az egyik kesztyűje szárát. Húzgálta.

- Az miért van rajtad?

- Hideg van.

- Annyira nincs hideg. A múltkor sem volt hideg, és akkor is rajtad volt.

- Talán szeretem hordani.

Bal keze egyik ujját a jobb kesztyűje alá dugta, és levette. Az ujjai hosszúak és vékonyak voltak.

- Stella!

A fehér hajú nő közelebb jött, és meredten bámult minket.

A lány gyorsan felvette a kesztyűt.

- Szeretem hordani, ennyi az egész.

A feneke alá csúsztatta a kezét.

- Miért éppen ma? Miért pont ez a pad?

- Rengeteg kérdésed van…

-Sokszor kijöttem ide, és egyszer sem voltál itt. De ma itt vagy, napra pontosan egy évvel később, augusztus 8-án. Miért?

Halványan elmosolyodott.

- Kerestél engem?

- Nem. Én csak… itt lakom a közelben. Gyakran kijárok a szüleim sírjához. Ennyi az egész.

- Mintha remegne a hangod. Zavarban vagy?

- Nem - feleltem, és őszintén reméltem, hogy nem vörösödtem el.

A lány felpillantott, és barna szemével egyenesen a szemembe nézett.

- Augusztus 8-án haltak meg a szüleid? Bólintottam.

Hátradőlt, és az égboltra szegezte a tekintetét.

- Igazán furcsa véletlenek vannak ezen a világon.

- Jo néni szerint nincsenek véletlenek. Ő a nagynéném.

- Jo néni is itt van veled? Megint bólintottam.

- A szüleim sírjánál van. Minden évben kijövünk ide.

- Akkor talán megint találkozunk.

- Már elmégy? Hiszen csak most…

- Stella! - szólította újra a fehér hajú nő.

Ő résnyire húzta a szemét, és belepréselte magát a padba.

- Még nem. Egy órát maradok.

Az volt a benyomásom, hogy ezt nem nekem szánta, hanem a két nőnek, mert sokkal hangosabban mondta a kelleténél. Ekkor mozgást láttam a terepjáró hátsó ülésén. Egy férfi volt. Nem, inkább egy fiú.

- Ki van ott?

Stella követte a pillantásomat, azután összeráncolta a szemöldökét.

- Dávid Pickford - felelte.

- És ő kicsoda?

- Senki.

- Hány éves?

- Ez miért fontos?

- Csak kíváncsi vagyok. A lány vállat vont.

- Azt hiszem, kilenc vagy tíz. Annyi idős, mint mi.

- Maszkot visel?

Stella a kesztyűs kezével a képregényért nyúlt és belelapozott.

- Ne törődj vele! Mesélj inkább a teknőseidről!

Elmosolyodtam és engedelmeskedtem, miközben a két fehér kabátos nő és a terepjáróban ülő fiú minket nézett.

Azt a fiút tizenhárom évvel később láttam újra, de bárcsak soha többé ne láttam volna!

2

- Ez nem All-American Slam[3] - közöltem a tányért bámulva, amelyet Mr. Krendal tett le elém.

Még tíz nap volt hálaadásig, és Jo néni annyi műszakot vállalt, amennyit csak lehetett, hogy össze tudja kaparni a pénzt egy komplett pulykavacsorára. Ez azt jelentette, hogy egy időre le kellett mondanom a pizzáról és a zsebpénzről, de nem bántam. Száznegyvenegy dollárt gyűjtöttem össze, és mivel Jo néni nem fogadta el a pénzem, odaadtam Mr. Trianónak, a házmesternek, hogy vegyen egy pulykát, amivel majd meglepem a nagynénémet.

Elden Krendal, a Krendal’s Diner tulajdonosa és egyetlen szakácsa hozott egy szabályt. Az alkalmazottai ingyen ehettek azzal a feltétellel, hogy nem az étlapról rendelnek, hanem a felesleget fogyasztják el, mielőtt lejár a szavatossága.

Néhány héttel azelőtt Jo néni megkérdezte tőle, hogy megoszthatja-e velem az ingyenételt. Krendal vaskos kezét valaha fehér kötényébe törölte, és letérdelt elém.

- Ez a fiú túl kicsi ahhoz képest, hogy nyolcéves.

Mr. Krendal alig két centivel lehetett magasabb Jo néninél, mégis hatalmas termetű férfi volt. Úgy képzeltem, egész nap falatozik hátul, a konyhában, hogy megőrizze ezt a méretet. Legalább százötven kilót nyomott, és úgy nézett ki, mint a reklámbeli Mr. Clean petyhüdt változata húsz évvel a csúcsformája után. A fején egyetlen hajszál sem meredezett. Egyszer hallottam, hogy valakinek azt mesélte, megunta a hajhálókat, és leborotválta a fejét. Jo néni szerint a haja unta meg őt, és önszántából távozott. Mr. Krendalnak ragadós volt a mosolya, és mindig mosolygott. Akkor is vigyorgott, amikor kiüvöltött valamit a konyhából.

- Kilenc - helyesbítettem.

Megcsóválta a fejét.

- Csont és bőr vagy. Nem lesz belőled nagy és erős férfi, ha megosztod a tányért a nagynénéddel. Saját tányérra van szükséged.

- Azt nem engedhetem meg magamnak - tiltakozott Jo néni.

Mr. Krendal legyintett.

- Addig fogjuk etetni ezt a fiút, amíg a fülén jön ki az étel. Talán egy napon ő is nálam dolgozik majd.

- Egyetemre fogok járni, és űrhajós leszek, vagy esetleg a Daily Planet[4] tudósítója - közöltem.

- Vagy esetleg űrhajós újságíró. Gondolom, arra is szükségünk van - felelte Krendal. - Válassz magadnak egy helyet, és összedobok neked valamit!

Jo néni a pult előtt sorakozó székek felé biccentett, én azonban egy apró, kétszemélyes bokszot választottam az étterem távolabbik sarkában, a mosdók mellett. Az elkövetkező hetekben az lett a törzshelyem. Mr. Krendal készített papírból egy táblát, amelyen az állt, hogy JACK THATCH ŰRHAJÓS ÚJSÁGÍRÓ SZÁMÁRA FENNTARTVA, és mindennap kitette az asztalra Jo néni műszakja előtt, mert sejtette, hogy én is előkerülök.

Ma, amikor megkérdezte, mit kérek, azt feleltem: egy All-American Slamet, olyat, amilyet a Denny’sben árulnak, és egy csokis shake-et. Ehhez képest csirkés szendvicset, egy adag sült krumplit és egy pohár vizet kaptam.

- Ez az All-American Slam Krendal-féle változata, ami némileg eltér a konkurencia azonos nevű ételétől - magyarázta a tulaj. - Amikor a Denny’s emberei ellopták a nevet az étlapomról, nem vették a fáradságot arra, hogy rendesen elolvassák a leírást. A McDonald’s embereivel is hasonlóan jártam. Majdnem egy éven keresztül magyaráztam nekik, hogy a Big Mac valójában egy tál sajtos tészta, szalonnával a tetején, de rám se hederítettek. Az én időmben még komolyan vették az üzleti titok megsértését, csakhogy manapság semmi sem szent.

Krendal összeborzolta a hajam, visszament a konyhába, és magamra hagyott a vacsorámmal. Mindig csokis shake-et kértem, és sohasem adott. Makacsul azt hajtogatta, hogy nem szabad annyi cukrot bevinni az emberi szervezetbe, és a víz sokkal egészségesebb, különösen a fogak szempontjából. Neki ötvennyolc éves létére nem volt egyetlen tömött foga sem, és azt is mindig megjegyezte, hogy sohasem ivott csokis shake-et.

Gyorsan befaltam a csirkés szendvicset és a krumplit. Nagyon finom volt.

Jo néni fel-alá szaladgált az étteremben, miközben én ettem, és mosolygott is. Megfigyeltem, hogy amikor a vendégekkel beszélt, magára öltötte a legszebb mosolyát, ám amint hátat fordított nekik, elkomorult az arca. Nem élvezte ezt a munkát.

Már éppen össze akartam szedni a holmimat, hogy elinduljak haza, amikor ledobott négy dollárt az asztalom sarkára.

- Ma olyan kevés a borravaló, hogy három asztalból tudtam összeszedni a cigire valót. Remélem, az este valamivel jobb lesz! Megtennéd, hogy átszaladsz a szomszédba, és hozol nekem két doboz piros százas Marlborót? Megtarthatod a visszajárót.

Nemet akartam mondani. Jo néni túl sokat cigizett. Ma reggel öt percen keresztül köhögött, mielőtt felkelt az ágyból.

De ha nem segítek neki, akkor munkaidőben fog kimenni, és engem fog hibáztatni az elszalasztott borravaló miatt. Felmarkoltam a pénzt, és elindultam az ajtó felé. - Mindjárt jövök.

3

Az égen fehér habos, szürke felhők úsztak, és nyirkos volt a levegő. Ma még nem esett az eső, de fogadni mertem volna, hogy esni fog. Mivel Pittsburghben laktunk, és november volt, valószínűleg megnyertem volna a fogadást, bár egyetlen helybéli sem fogadott volna velem az ellenkezőjére. Mivel már majdnem délre járt, a napnak magasan kellett volna ragyognia az égen, de szerintem elment Floridába, és csak egy halvány izzót hagyott hátra maga helyett.

A Corner Mart vegyeskereskedés kétháznyira esett Krendal éttermétől, ugyanazon az oldalon, ezért nem kellett átkelnem az úttesten. A bolt az ék alakú épület teljes alsó szintjét elfoglalta. A hátrafelé szélesedő házat valószínűleg az utca furcsa szöge miatt építették így, az utca pedig azért lett ilyen, mert annak a hegynek is furcsa volt a szöge, amelyen az egész háztömbünk magasodott. Pittsburgh nem a tágas síkságokról, hanem a furcsa szögekről vált ismertté. A házunkban lévő lakások padlója például elegendő mértékben lejtett ahhoz, hogy a matchboxaim maguktól elguruljanak a konyha egyik végéből a másikba.

A bolt ajtaja megszólaltatott egy elektromos csengőt, azután becsukódott mögöttem. Az ajtó mellett két nagy kirakat volt, azonban az üveg minden egyes négyzetcentiméterét plakátok, feliratok és reklámok borították. Az üzlet a saját áruját hirdette, a tejtől elkezdve a sörön keresztül egészen a cigarettáig, és az összes szöveg felkiáltójellel végződött, mert az a felirat, hogy CIGARETTA $1,25!, sokkal jobb, mint a CIGARETTA $1,25. Ebben a városban az ember lépten-nyomon vegyeskereskedésekbe botlott, és csak azok maradtak fenn, amelyek a legtöbb fajta felkiáltójelet használták.

Nem ismertem a pult mögött álló férfit. A haja fekete volt, ritkás, és a kelleténél két számmal kisebb, kockás inget viselt. Biccentett nekem, és leengedte a Pittsburgh Post-Gazette friss számát. Az Oilers tegnap harminc-hetvenre kikapott a Steelerstől, amelynek ez volt sorozatban a harmadik győzelme.

- Mit adhatok, kölyök?

Nem értem fel rendesen a pultot, de valamivel alacsonyabbnak éreztem, mint amikor legutóbb itt jártam. Felnyúltam a magasba, és a négy dollárt a pulton olyan közel toltam a férfihoz, amennyire csak tudtam.

- Két doboz piros százas Marlborót kérek.

A férfi összeráncolta a szemöldökét, felemelte az újságot, és megrázta a fejét.

- Tudod, hogy nem adhatok neked.

- Miért?

Vágott egy grimaszt, és a felirat felé biccentett: 18 ÉVEN ALULIAK NEM VÁSÁROLHATNAK DOHÁNYÁRUT. Ezen nem volt felkiáltójel.

- Nem magamnak veszem, hanem a nagynénémnek.

- Ki a nagynénéd?

- Josephine Gargery. Dolgozik, ezért most nem tud átjönni.

- Az a Jo, aki Krendal éttermében dolgozik?

Bólintottam.

- Szóval nem neked kell? Nem fogod elszívni az egészet a következő utcasarkon a barátaiddal?

- A cigizés gusztustalan. Sohasem gyújtanék rá. Mr. Cougin ismer engem. Sokat járok ide.

- Mr. Cougin ma nem dolgozik.

- De ő a tulajdonos, és ha tőle vehetek cigarettát, akkor magától is, nem igaz? Ha nem, akkor Jo néninek munkaidőben kell átjönnie ide. Biztosan dühös lesz, és Mr. Krendal is. Valószínűleg panaszkodni fognak Mr. Couginnek, aki magát fogja elővenni. Viszont az egész nem fog megtörténni, ha ad nekem cigarettát. Én nem szeretem a felelősségre vonást, és gondolom, maga sem. Ezenkívül nem vagyok narkós. A jó fiúk közé tartozom.

A férfi beharapta az alsó ajkát, és lepillantott az újság sarkára, mintha ott lenne a válasz a Steelers győzelme alatt, azután felsóhajtott, és levett két doboz cigit a feje fölül, az állványról.

- Senki sem szereti a felelősségre vonást.

- Úgy van - helyeseltem. - Senki.

A férfi idenyújtotta nekem a visszajáró egy dollár harmincnyolc centet és a dobozokat.

- Köszönöm.

Elvettem a pénzt és a cigarettát, aztán elindultam a bolt hátsó részében lévő képregényállvány felé. A jók többségét már megvettem, de kinéztem magamnak egyet: a Superman tizenegyedik különszámát. Kedden találtam, amikor legutóbb itt jártam, viszont csak hetvenhárom cent csörgött a zsebemben, és ez a szám szemérmetlenül drága volt: egy dollár huszonöt, ezért eldugtam a felső polcra, az Eperke és Barátai negyedik száma mögé, ahová egy magára valamit adó képregényrajongó sohasem nyúlna, és abban reménykedtem, hogy ott lesz, amikor visszajövök. Ott volt, és gyorsan magamhoz vettem. Éppen belelapoztam, amikor megszólalt az ajtó fölötti csengő. Tompán hallottam a forgalom és a csoszogó léptek zaját, azután az ajtó becsukódott.

-Ürítse ki a kasszát, gyerünk! - üvöltötte gorombán egy férfi a bolt elejében, a hátam mögött.

- Oké, máris, csak nyugodjon meg! - felelte az eladó a pult mögött. - Az egész a magáé, nem akarok…

Lövés dörrent, és a plakátokkal és feliratokkal borított kirakatok megremegtek.

Elejtettem a cigisdobozokat.

Ezután felgyorsultak az események.

Egyszerre fordultunk meg a fegyveres férfival. Mintha egy lassított felvételt néztem volna. Hosszú, zsíros vörös haja mögötte lobogott, és beleakadt a koszos, tengerészkék pulóvere kapucnijába; felemelte a karját, és rám szegezte a fegyvert, amelynek még füstölt a csöve.

Meghúzta a ravaszt. Nem egyszer, hanem kétszer.

A mellkasomba hasított a fájdalom. Még sohasem éreztem ilyen erős lökést.

Meleg nedvesség csorgott végig a combomon, egyre nagyobb mennyiségben.

A fegyver kattant egyet.

Két üres kattanás.

Nem sült el. Nem lőtte ki a töltényt. Meghibásodott.

A férfi összeráncolta a szemöldökét, és a pisztolyra bámult, majdnem hozzám vágta, azután ismét a kassza felé fordult, felmarkolta a készpénzt, és a zsebeibe gyömöszölte a bankjegyeket. Miután végzett, lépett egyet felém, és ádáz tekintettel rám meredt.

- Tudom, hogy nézel ki, kölyök. Megjegyzem az arcokat. Ha eljár a pofád, levadászlak. Felhasítalak, és fellógatlak egy kibaszott utcalámpára.

Egy pillanattal később eltűnt, és egyedül maradtam.

Lenéztem a lábamra. Összepisiltem magam. Nem érdekelt.

Nem tudom, meddig álltam ott. Képtelen voltam megmozdulni.

Végül összeszedtem az erőmet, visszavánszorogtam az étterembe, és segítséget kértem.

1986. AUGUSZTUS 8.

Tízéves

Bejegyzés 1986. 08. 08.

Beszélgetés dr. Helen Durginnal. „D” alany izgatottnak tűnik.

Hang- / videofelvétel.

- A szüléidről szeretnék beszélgetni.

- Én nem akarok.

- Muszáj. Az lenne a legjobb, ha mindannyian megértenénk, mi történt.

- Nem emlékszem. Kicsi voltam.

- De emlékszel. Szerintem mindenre emlékszel, ami azon a napon történt.

Csönd.

- Nem a te hibád volt, Dávid. Még csak kétéves voltál. Nem sejthetted, hogy mi fog történni.

- Nem akarom.

Dr. Durgin felsóhajtott.

- Miről szeretnél beszélgetni?

- Miért nem látogat meg senki más, csak maga?

- Tudod, miért.

- De maga nem fél. Maga idejön.

- Én siket vagyok, Dávid. Nem hallom, amit mondasz. Szájról olvasok.

- És ezért nem fél?

- Ezért látogathatlak meg.

- Tehát ha hallana, akkor nem látogatna meg többé?

- Megpróbálnám, de valószínűleg nem engednék.

- De a hangszórókon keresztül beszélgetne velem, igaz? Ahogy a többiek.

- Ha megengednék.

- Régebben dr. Peavy járt be hozzám, és ő nem volt siket.

- Csakhogy már nem szokott meglátogatni, igaz? Emlékszel, mi történt dr. Peavyvel?

- Igen. Bántott, és leállítottam.

- Ez két héttel a szüleid után volt. Ha emlékszel, mi történt dr. Peavyvel, akkor arra is biztosan emlékszel, ami a szüleiddel.

Csönd.

- Dávid?

- Fáradt vagyok. Abbahagyhatjuk?

- A szüleid is bántottak téged? Úgy, mint dr. Peavy?

- Apa igen.

- Őt is leállítottad? Csönd.

- Dávid, hangosan kell beszélned a jegyzőkönyv miatt. Leállítottad az apádat?

- Igen.

- Hogyan állítottad le őt?

- Nem emlékszem.

- Szerintem emlékszel.

- Nem lett volna szabad bántania anyát.

- Az nem a te hibád volt. Dávid hallgatott.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

- Olvasd!

- Ó, ne már!

Jo néni egyenesen rám meredt, a cigarettája csonkja összepréselt szája sarkában lógott.

- Olvasd!

Grimaszoltam.

- Kaitlyn Gargery Thatch. 1958. február 16. - 1980. augusztus 8. Szerető feleség, anya és testvér. Most már elmehetek?

A nagynéném résnyire húzta a szemét, és rágyújtott a következő cigire.

- Hová szoktál elszökni?

Felmarkoltam a képregényemet a plédről.

- Van egy pad a domb túloldalán. Ott szoktam olvasni.

- Itt is olvashatsz. Felolvasást tarthatnál nekem és az anyádnak. Biztosan tetszene neki.

- Szerintem duplán leszarja a TiniNindzsa Teknőcöket.

Jo néni fejbe kólintott.

-Vigyázz a szádra! Még nem vagy olyan nagy, hogy ne tudnálak alaposan elfenekelni.

- Igenis, asszonyom! Bocsánat.

Felmordult, és beleszívott az új cigarettájába. Az előző csikkjét az apa sírján lévő vázába dobta. Elhatároztam, hogy később kihalászom.

A duplán leszarom volt az új kedvenc szavam. Pontosabban a két új kedvenc szavam. A nyári szünet előtt egy hónappal jött az iskolánkba egy új srác, Duncan Bellino. Az apja telepvezető volt az egyik gyárban, és Chicagóból költöztek ide. Mi Dunknak[5] hívtuk. Dohányzott, és olyan kifejezéseket használt, mint a duplán leszarom. Dunknak óriási képregénygyűjteménye volt, dobozokban tárolta őket. Még sohasem láttam ennyi képregényt a bolton kívül, és a nyár nagy részét azzal töltöttem, hogy Dunk dobozaiban turkáltam.

Amikor az iskolában híre ment annak, ami a sarki üzletben történt, a népszerűségem jelentősen megugrott, de két hét elteltével a többiek rájöttek, hogy még mindig ugyanaz a srác vagyok, akit addig levegőnek néztek, és nagyjából minden visszatért a megszokott kerékvágásba. Dunk azonban mellettem maradt. Amikor a fülébe jutott, mi történt, egy vállrándítással elintézte a dolgot. Azt mondta, Chicagóban a boltokat naponta kétszer, sőt néha háromszor kirabolják. Ha az embernek szerencséje van, sikerül úgy bevásárolnia, hogy nem esik hasra egy rablóban. Nem nagy ügy.

Dunk apjának volt otthon fegyvere, mert korábban a hadseregnél szolgált. A szekrénye felső polcán tartotta, egy cipősdobozban. Oda kellett vinnünk egy széket a konyhából, hogy elérjük. A töltények is ott voltak. Dunk megengedte, hogy megtartsam az egyiket. Azt mondta, ha az a rabló visszatér, hogy elkapjon, kölcsönadja nekem a pisztolyt, hogy arcon lőhessem. Mivel a pisztoly az apja szekrényének a felső polcán hevert, szinte biztosra vettem, hogy nem jutnék hozzá időben. A logisztikai rész még kidolgozásra várt.

A logisztika volt a második kedvenc szavam.

- Nem láttad valahol a walkmanemet, Jo néni?

Elővette a táskájából, és ideadta. A walkmanre ráment a spórolt pénzem nagy része, de megérte. Beépített rádiója volt, és kazettákat is lejátszott. Ráadásul antenna nélkül működött. Sokkal jobb volt, mint a régi, tranzisztoros rádiónk.

Elindultam felfelé a dombon.

- Egy órád van! - kiáltotta a hátam mögött Jo néni. - Ma négykor kezdek, és Krendal azt mondta, hogy szedheted a piszkos edényt nyolcig, amíg Carter beér. Szükségünk van a pénzre.

Hátraintegettem neki a vállam fölött.

Jo néni elkezdett köhögni, és még akkor is hallottam, amikor a kriptákhoz értem. Akkoriban sokat köhögött.

A pad üres volt. Sejtettem, hogy így lesz. Még korán volt. Leültem, felvettem a fejhallgatót, és bekapcsoltam a walkmant.

Recsegés.

Erre is számítottam. Lejjebb vettem a hangerőt.

Tavaly odaadtam Stellának a Tini Nindzsa Teknőcök különszámát. Az idén elhoztam neki a következő különszámot, és három Wonder Woman képregényt, amelyeket Dunk gyűjteményéből vettem kölcsön. Elsőre furcsának tartottam, hogy az összes Wonder Woman megvan neki, de gyorsan rámutatott, hogy tele vannak félmeztelen nőkkel. Azóta én is rajongó lettem.

Ha Dunk tudta volna, hogy egy lánnyal akarom megosztani a becses gyűjteménye darabjait, megölt volna.

Eltelt húsz perc.

Harminc.

Már azon kezdtem aggódni, hogy Stella nem fog eljönni, aztán hirtelen mégis megpillantottam a fehér terepjárót felfelé kapaszkodni a dombon. Vele azonos színű és márkájú autó haladt szorosan mögötte. Mind a két jármű megállt körülbelül húsz méterre a padtól.

Beletöröltem az izzadt tenyeremet a farmeromba. A vezetőülés felőli ajtó kinyílt, kiszállt belőle a középkorú nő, és megigazította hosszú, fehér kabátját. Sütött a nap, és huszonöt fokot mutattak a hőmérők. Az időjárás nem tette indokolttá a kabátot. Önkéntelenül eszembe jutott az alatta rejtőző fegyver. Nem olyan, mint Dunk apjáé, hanem hosszabb, mint egy puska.

Kinyílt a terepjáró hátsó ajtaja, és arra számítottam, hogy Stella fog kiszállni, de nem ő volt az, hanem egy rövid barna hajú, napszemüveges férfi, aki szintén fehér kabátot viselt. Utána kiszállt még egy nő és még egy férfi. A második autóból is négy felnőtt szállt ki. Stellát nem láttam. És mindannyian hosszú, fehér kabátot viseltek. Az első terepjáró sofőrje, az a nő, akivel korábban már találkoztam, elindult felém, és leült Stella helyére a padra.

A walkman belerecsegett a fülembe. Kikapcsoltam, és levettem a fejhallgatót.

- Hol van Stella?

A nő fagyosan és elégedetten rám mosolygott, mint macska az egérre, mielőtt szőröstől-bőröstől felfalja, az elégedettsége azonban csak álarc volt, és nem akartam bepillantani mögé.

- Stella ma nem csatlakozik hozzánk.

- Hol van?

Keresztbe tette a lábát. Nem rám nézett, hanem az autókat és a körülöttük álló társait bámulta.

- Ms. Nettleton valahol máshol tartózkodik, de hogy pontosan hol, az nem tartozik rád.

- Jól van?

Önkéntelenül arra gondoltam, hogy Stellának baja esett, talán súlyos baleset érte. Különben itt lenne.

A nő hosszú, fehér haja lófarokba kötve a kabátja gallérjára lógott. Hosszú, manikűrözött körmei is olyan fehérre voltak festve, mint a kabátja. Az ölébe ejtette a kezét, és összekulcsolta az ujjait.

- Engem Latrese Olivernek hívnak. Szólíthatsz Ms. Olivernek, vagy akár Mrs. Olivernek is. Latrese-nek viszont nem szólíthatsz, és nem is fogsz soha. Társadalmi szempontból fölötted állok, és ez mindig így lesz. Lehet, hogy egy napon elérsz valami apró sikert, az is lehet, hogy komoly sikerbe botiasz a jelentéktelen életed során, esetleg gazdag és elismert ember leszel, de mindig alattam fogsz állni. Kevesebb leszel nálam. Érted, amit mondok? Világosan beszélek? Bólints, ha megértetted!

Önkéntelenül bólintottam, de amikor rájöttem, mit teszek, szándékosan megállítottam a mozdulatot.

- Helyes - dünnyögte a nő. - Nem mintha nagy dolgokra számítanék tőled. Azt hiszem, a piszkos edények összeszedésével eljutottál a karriered csúcsára. Mások szemetét fogod szedegetni, a mosdó mocskos padlójáról fogod feltörölni a vizeletfoltokat, és a közös használatú vécékagylókból fogod kivakarni az idegenek odaszáradt ürülékét. Neked ott van a helyed.

-Hol… hol van Stella?

Határozottan, sőt fenyegetően akartam feltenni a kérdést, de nem sikerült. Nyüszítve jöttek ki a számon a szavak, mintha feleannyi idős lettem volna. Mintha az a fiú lettem volna, aki kilenc hónappal azelőtt összepisálta magát a sarki boltban.

- Csinosnak találod a mi kis Stellánkat?

Nem válaszoltam, és a padon heverő képregényekre szegeztem a pillantásom.

A nő folytatta:

- Sohasem fogod őt megkapni, ugye tudod? Hiába vágysz rá hevesen majd egy napon, sohasem lesz a tiéd. Ez zavar téged?

- Én… én nem kedvelem a lányokat. Úgy nem.

- Igazán? Akkor is úgy lesz. Azt hiszem, egy napon úgy lesz. Egy napon annyira kétségbeesetten kívánod majd őt, hogy képes leszel akár kilépni egy autó elé, hogy megérinthesd, érezhesd a teste melegét, és megismerhesd a csókját. A mi Stellánkét.

- Csak beszélgetni akarok vele, semmi több.

Ms. Olivér felhorkantott, és folytatta a monológját:

- Le merem fogadni, hogy a találkozásaitok után hazamégy, előveszed a kis cerkádat, és a legocsmányabb módokon magadhoz nyúlsz, miközben rá gondolsz. A haja illatára és a selymes bőrére. Láttál már lányt meztelenül? Gondolom, még nem. Túl fiatal vagy. De valószínűleg tele van a fejed mocskos gondolatokkal. Te sem vagy jobb a többi fiúnál. Mindannyian egyformák vagytok. Egyikőtök sem elég jó a mi Stellánknak, és felfordul a gyomrom, ha arra gondolok, hogy szóba áll veled, a többiről nem is beszélve…

Elhallgatott, és megcsóválta a fejét. Megfordult, és egyenesen a szemembe nézett. Sötétszürke szeméből olyan heves és izzó gyűlölet áradt, hogy éreztem a levegőben.

- Stella lesz a mindened. Minden egyes lélegzeted az övé lesz, minden cselekedetedet ő fogja irányítani, és cserébe semmit sem jelentesz majd a számára. Át fog gyalogolni rajtad, utána lekapar a cipője talpáról, otthagy téged az út szélén a keselyűk martalékául, amelyek széttépnek, megesznek, és utána kiszarnak. Értéktelen kacat vagy, és örökké az leszel. Egy megkésett gondolat. A világegyetemnek valami jobbat kellett volna készítenie az építőköveidből.

Felállt, lesimította hosszú fehér kabátját, azután szó nélkül elindult a terepjáró felé. Beült, a társai pedig követték a példáját. Megvártam, amíg eltűnnek a szemem elől. Fojtogató volt a temető csöndje és némasága.

2

A Prédikátor belépett a lakásba, a tenyerét az ajtóra fektette, és halk kattanással becsukta. Tudta, hogy senki sincs otthon, biztos volt benne, de nem akarta felhívni magára a szomszédok figyelmét, és nem akarta felriasztani a lakás lakóit, ha esetleg mégis az ágyban heverésznek, vagy tévét néznek, és nem a két régen elvesztett rokonuk rothadó hulláját látogatják meg az épület mögött elnyúló temetőben.

Az efféle házakban a szomszédok hajlamosak voltak odafigyelni egymásra. A Prédikátor úgy gondolta, túl gyakran ütik az orrukat a körülöttük lakók dolgába. Képtelen lett volna ilyen helyen élni, és nem értette, hogy miért választja bárki szándékosan ezt.

A lakás olyan volt, mint egy doboz, mellette, alatta és fölötte pedig további dobozok helyezkedtek el, egymásra rakodva. Ez nem otthon, hanem egy börtöncella, ahová a társadalom zárta be az embereket.

Josephine Gargery keveset keresett. A Prédikátor három évre visszamenőleg átnézte az adóbevallásait, mielőtt idejött. Josephine pincérnőként dolgozott, két dollár egy centet keresett óránként plusz a borravaló, ami átlagosan 10 és 15 százalék között mozgott. A Prédikátor természetesen mindig 20 százalék jattot adott, függetlenül a kiszolgálás minőségétől, és minden alkalommal rendkívül tisztelettudóan bánt a felszolgálókkal. Nem azért, mert úgy érezte, hogy nehéz munkát végeznek, és nem is azért, mert néha különleges kívánságai voltak, hanem mert ők kezelték az ételét, sokszor a látóterén kívül. Ha udvariatlanul bánik valakivel, azután beküldi a rendeléséért, az illető esetleg beleköp, vagy még annál is rosszabbat tesz. Hallott egyszer egy szakácsról, aki a mosogatólében mosta meg a csirkehúst, mielőtt megsütötte és a szendvicsbe tette, mert megtudta, hogy az egyik volt gimnáziumi tanára rendelte, aki majdnem megbuktatta történelemből. Vajon mit tenne az ilyen ember, ha hirtelen megutálná az egyik törzsvendéget, amiért legutóbb udvariatlan volt, vagy kevés borravalót adott?

A Prédikátor mindig 20 százalék jattot adott. Aznap is, miután megreggelizett Krendal éttermében. Josephine Gargery adóbevallása alapján a törzsvendégek nem ennyit szoktak adni. A nő előző évben 7840 dollárt keresett, ami heti 150 dollár 77 centet jelentett, és alig haladta meg a nemzeti szegénységi szintet, vagyis az évi 7240 dollárt. Mivel egy fiút is el kellett tartania, nehezen boldogult. Ez teljesen világossá vált, amikor a Prédikátor átkutatta a helyet.

Az apró lakás bűzlött a cigarettafüsttől, pedig a nappali két ablaka nyitva volt, és befújt a könnyű szél. A falakat is befogta a füst, és a mocska valószínűleg beleette magát a bútorokba, az ágyneműkbe és a ruhákba is. A Prédikátor vastag bőrkesztyűt viselt. Semmit sem érinthetett meg puszta kézzel, és nem is tette volna.

A Prédikátor nem cigizett, és a környezetében sem tűrte el a dohányzást. Mocskos és pazarló szokásnak tartotta.

A bejárati ajtó a háta mögött volt, az apró konyha pedig jobbra. A konyhai eszközök legalább tízévesnek látszottak, sarkaik és a réseik mentén belepte őket a rozsda. A hűtőben csak ételízesítőket, szeletelt sajtot és egy liter tejet talált, amelynek már elég gyanús volt a szaga.

A keskeny folyosó a nappaliba vezetett, amelynek jobb oldali falán két ajtó nyílt, valószínűleg a hálószobákba. A Prédikátor nem talált semmi érdekeset a konyhában, még egy cetlit sem a hűtő ajtajára ragasztva. Úgy tűnt, hogy ritkán használják a helyiséget, ezért átment a nappaliba. A bal sarokban álló étkezőasztalt elborították a felbontott és a felbontatlan levelek. A Prédikátor felmarkolta a hozzá legközelebb eső halmot, és szemügyre vette a feladókat: közművek számlái és a Publisher’s Clearing House direktmarketing-levele. A számlák nem voltak felbontva, a marketinglevél viszont igen, sőt a kitöltött jelentkezési lap már ott lapult a válaszborítékban, elküldésre készen. Ugyan Josephine Gargery nevére töltötték ki, a gyerekes kézírás egyértelműen a fiútól származott.

A Prédikátor visszatette a leveleket az asztalra, pontosan úgy, ahogy eredetileg elhelyezkedtek, és megtekintette a nappalit. A tizenkét colos tévé felé fordított lábtartós fotel és kanapé alkotta háromszög közepén dohányzóasztal állt. A Prédikátor arra számított, hogy poros lesz, de tiszta volt, ahogyan a tévé teteje is. Úgy tűnt, hogy a lakást kizárólag a cigarettafüst piszkolta be. Valaki rászánta az időt, a fáradságot, és rendszeresen kitakarított, amit a Prédikátor meglepőnek talált. Valószínűleg ez is a fiú műve volt. Tudta, hogy a nagynénje sokat dolgozik; vélhetően csak addig tartózkodik otthon, amíg alszik, lezuhanyzik, és már megy is vissza az étterembe. A fiú gondoskodott magáról. A Prédikátor nem értette, a nő hogyan képes elegendő cigarettát szívni ahhoz, hogy bepiszkolja a lakást. Valószínűleg láncdohányos volt. A férfi tudta, hogy a fiú nem dohányzik, legalábbis egyelőre. Szigorú megfigyelés alatt tartották, és valaki biztosan feljegyezte volna, ha ilyen visszataszító viselkedést tapasztalt volna nála. A Prédikátor megszagolta a kanapét és a fotelt, mire azonnal megállapította, hogy a nő a fotelban szokott cigizni. Érdekes módon egyetlen hamutálat sem talált. A fotelhoz közelebb eső ablakon nem volt szúnyogháló. Ott esetleg ki tudott hamuzni, a férfi azonban ezt nem tartotta valószínűnek.

Az egyik apró hálószoba ajtaja résnyire nyitva állt, egyértelműen a fiú szobájáé. A falakat szuperhősös poszterek és képregényekből kitépett lapok borították. A komódon könyvek sorakoztak. Volt köztük néhány klasszikus, például A kincses sziget és A Legyek Ura, és majdnem egy tucatnyi a Hardy Boys kalandregény-sorozatból. A könyvek mellett képregények magasodtak rendezett oszlopokban. A Prédikátor a fiókokban csak ruhákat talált gondosan összehajtogatva és fajták szerint csoportosítva. Az összepárosított zoknik össze is voltak göngyölve. A férfi arra számított, hogy talál valamit elrejtve a ruhák között, valamiféle csempészárut, de tévedett. Az ágy alatt sem talált semmit, még egy porcicát sem.

A szekrénybe színek szerint voltak beakasztva a ruhák a világosaktól a sötétekig. A szekrény alján egyetlen kartondoboz állt, benne pedig tizenkét darab hamutál újságpapírba csomagolva. Valószínűleg a lakás hiányzó hamutáljai. Ezek szerint a fiú úgy gondolta, ha elrejti őket, akkor le tudja szoktatni a nagynénjét a dohányzásról. Okos. Gyerekes, de okos.

A Prédikátor mindent visszatett a helyére, és becsukta a szekrényajtót.

Körbehordozta a tekintetét a rendezett szobán, ahol minden a helyén állt.

Ő is volt valamikor kisfiú.

A fiúk elrejtenek dolgokat.

Visszament az ágyhoz, felemelte a matracot, és felcsillant a szeme.

A matrac és a rugók közé egy füzet volt bepréselve. Kihúzta, és belelapozott. Nem jegyzetfüzet volt, hanem vázlatfüzet. Több tucatnyi rajzot tartalmazott, és mindegyik Stelláról készült.

A férfi visszaengedte a matracot a helyére.

Kezdetleges rajzok voltak, de az átlagnál jobbak. A Prédikátor sohasem tudott így rajzolni, és a gyerekek többsége sem. Az utolsó, amelyiken a lány mosolygott, és megcsillant a szemében a napfény, kifejezetten jól sikerült. Nagyon jól. A fiú fekete golyóstollal rajzolta, amivel rendkívül pontosan kellett dolgozni.

Ennek véget kellett vetni. Kezdtek elfajulni a dolgok.

A Prédikátor leült az ágy szélére, és ledobta maga mellé a füzetet.

Mit lát a lány ebben a fiúban?

Miért éppen ő?

Ez a fiú egy senki, egy labirintusban szaladgáló, jövőbeli patkány. Egy szempillantás alatt el fog telni az élete. Valószínűleg nem jár majd egyetemre, és még közepes sikereket sem fog elérni. Munkával töltött életre és korai halálra van ítélve. Tehát miért éppen ő?

A férfi a bal válla alatt lógó tokból kihúzta a Walther PPK/S.380-as pisztolyt, elgondolkodva lecsavarta róla a hangtompítót, azután visszacsavarta. A fegyver súlya és tapintása, az olaj szaga segített neki az összpontosításban.

Megölhetné a fiút. Biztosra vette, hogy valamikor meg kell majd tennie. Akkor miért ne most?

Itt megvárhatná, és küldhetne a fejébe egy golyót, amikor visszajön a temetőből, aztán a nagynénje fejébe is. A Prédikátornak nem voltak fenntartásai azzal kapcsolatban, hogy gyereket kell ölnie. Elég sok gyilkosságot elkövetett már. A felnőttek és a gyerekek között az idő volt az egyetlen különbség. Akkor végre el lenne intézve. Maguk mögött tudhatnák az egész szarságot, és továbbléphetnének.

Kellemetlen következményei lennének.

A Prédikátor megvakarta az állát a pisztoly csövével.

3

Elkéstünk a munkából.

Az én hibám volt.

Miután a nő elment, döbbenten ültem a padon, és képtelen voltam megmozdulni. Egymást kergették a gondolataim, és remegtem. Úgy éreztem, hogy minden egyes levegővétel belekapaszkodik a torkomba, és nem tudom kifújni.

Időközben Jo néni mögött loholtam, de még most is olyan hevesen vert a szívem, hogy attól féltem, mindjárt kiszakad a bordáim mögül, és egy tompa puffanással lezuhan elénk a repedezett járdára.

- Bujkál benned valami? Elég rosszul festesz.

Majdnem azt válaszoltam a nagynénémnek, hogy ő pedig elég rosszul hangzik, ami igaz is volt. Gyaloglás közben furcsa, sípoló hangot adott ki, mint a pauszpapír, amikor megzörgeti a szél. Erre néhány lépésenként ráerősített egy hurutos köhögéssel. De ettől függetlenül cigizett.

- Talán fel kellene vinnem ezeket a holmikat a lakásba, és bevehetnék egy C-vitamint.

- Az éttermi szekrényemben is van néhány - mondta Jo néni. - Most nem engedhetjük meg magunknak, hogy betegek legyünk.

Nem beszélt róla, de tudtam, hogy még nem fizette ki az augusztusi lakbért. Nyolc napot késett. Ötödike után késedelmi díjat is felszámoltak. Nem tudtam pontosan, az mekkora összeget tesz ki. Csak azt tudtam, hogy nincs annyi pénzünk. Esetleg visszavihetném a walkmant, vagy megpróbálhatnám odaadni neki a spórolt pénzemet, de úgysem fogadná el, sosem tette.

Húsz perc késéssel léptünk be az étterembe, ami tele volt. Mr. Krendal a serpenyő mellett állt a konyhában, és követett minket a tekintetével a pult hátsó részén lévő ételkiadó ablakon keresztül.

- Josie! Vedd fel a kötényedet, mert kezdünk elúszni!

Attól függetlenül, hogy még nem volt öt óra, mindegyik bokszban, asztalnál és széken ült valaki. A bejárati ajtó körül vagy hatan toporogtak üres helyre várva. Lurline Waldrip a pult mögött állt, és éppen a kiömlött kávét törölte fel. Felpillantott ránk, megcsóválta a fejét, azután folytatta a munkát.

Én vettem észre először a kabátot.

Ha az embernek az a munkája, hogy leszedje az asztalokat, azonnal kiszúrja a piszkos tányérokat és poharakat, amikor belép valahová. Rájuk közelít, mint egy radar. A szemem azonnal munkához látott, amint beléptünk. Először az evőeszközöket, tányérokat, tálakat és az üres vagy félig üres vizeskancsókat szúrta ki, utána érzékelte az embereket. A nő kabátját viszont azonnal észrevettem.

A fehér kabát az egyik bárszéken hevert, és miközben megszűntek körülöttem a hangok és a képek, a tekintetemmel követtem a ruhadarabot felfelé a széken, egészen a nőig, aki ott ült. Háttal volt nekem, és hosszú, fehér haja a vállára omlott. A bal keze mellett gondosan összehajtott újság feküdt a pulton, a jobb kezével pedig éppen a szájához emelt egy kávéscsészét.

Valószínűleg megérezte, hogy figyelem, mert lassan megfordult a szék peremén. Azt hiszem, tíz másodpercen keresztül bámultam, mire rájöttem, hogy nem az a nő, akivel a temetőben találkoztam, és aki Latrese Olivernek nevezte magát. Ez valaki más volt, akit még sohasem láttam.

Megelőztem Jo nénit, és beszaladtam a mosdóba. Valahogyan sikerült becsuknom és bezárnom az ajtót, és eljutnom a vécéig, mielőtt visszajött a sovány reggelim és ebédem.

Nemcsak a saját műszakomat csináltam végig, hanem Jo néniét is. Mr. Krendal számtalanszor elmondta, hogy már hazamehetek, de képtelen voltam rá. Nem akartam egyedül lenni. A vendégek csak este kilenc körül kezdtek megfogyatkozni. Lurline szerint azért, mert péntek volt, és az emberek többsége pénteken kap fizetést, a fél város ezért úgy döntött, hogy nem akar főzni. Azt mondta, a pénzzel tömött zseb főtt ételt, kocsmát és sztriptízbárt jelent a város magányos férfiai számára, akikből elég sok volt. Ismertem a kocsmákat. Minden háztömbben három is működött. A sztriptízbárokkal kapcsolatban szintén voltak sejtéseim, jóllehet keveset tudtam róluk, és azt is csak Dunktól, aki alig valamivel tudott többet nálam. Jo néni igyekezett tartani a vendégek tempóját, de hiába, és Lurline egy órával tovább maradt, hogy kisegítse.

Nyitva hagytuk otthon az ablakokat, így néhány levelet lefújt az asztalról a szél. Lehajoltam, és felszedegettem őket, miközben a nagynéném felkapcsolta a villanyokat, becsukta az ablakokat, és levetette magát a fotelba.

- Kezdek kiöregedni ebből a munkából.

Levette a cipőjét, és megdörzsölte feldagadt lábfejét. Azután megszámolta a borravalót, és halkan káromkodott egyet.

- Mi a baj?

- Még mindig hiányzik harmincnyolc dollár a lakbérhez. Biztosra vettem, hogy…

Elhallgatott, lehunyta a szemét, és a halántékára szorította bőrkeményedéses tenyerét.

Én hat dollár borravalót kaptam. A kezébe tettem a pénzt. Tiltakozni akart, végül mégis erőtlenül elmosolyodott.

- Jó fiú vagy. Visszaadom, az utolsó centig.

- Várj egy kicsit!

Beszaladtam a szobámba a spórolt pénzemért. Jo néni ezúttal nem utasított vissza, ezért az egészet oda akartam adni neki. Én is ott laktam. Segíteni akartam.

Amikor felkapcsoltam a villanyt, megpillantottam az ágyamon lévő borítékot.

Pontosabban a vázlatfüzetemen volt, ami az ágyamon feküdt, pedig nem ott hagytam.

Megfordultam, és a nyitott ajtón keresztül visszanéztem a nappaliba. Jo néni még mindig a fotelban feküdt. Óvatosan beléptem a szobámba, és alaposan szemügyre vettem minden árnyékot és sarkot.

A fehér boríték levélméretű volt, és körülbelül fél centi vastag. Egyetlen szó állt rajta gondos kézírással…

Pip.

A borítékban ötszáz dollár készpénz lapult.

4

Aznap éjjel rosszat álmodtam. Nagyon rosszat. Négyéves voltam.

Apa bekötött a gyerekülésembe.

- Minden oké, Jack kapitány?

- Aha.

- Az anyukád készített neked üdítőt az útra.

Elvettem tőle a csőrös poharat, és óvatosan a számhoz emeltem, nehogy kilöttyintsem a tartalmát. Csokis tej volt benne, a kedvencem.

Anya beült az autóba.

Emlékeztem erre az útra.

Minden másodpercére emlékeztem attól a pillanattól kezdve, amikor kiléptünk a házunkból, egészen addig, amikor megálltunk Jo néni háza előtt, ahol most is lakunk.

Leparkoltunk a vörös téglából épült lakóház előtt, és a nagynéném kijött. A bal kezében szokás szerint cigaretta füstölt.

Tudtam, mi következett ezután.

Anya kiszállt az autóból, és a két nő megölelte egymást. Jo néni bekukucskált a nyitott ajtón, és rám mosolygott.

- Josephine - morogta apa.

Jo néni nem szólt hozzá.

Ekkor változtak meg a dolgok.

Itt lett más a történet.

Emlékeztem, hogy apa kiszállt, kiemelt engem az autóból, és letett a földre. Emlékeztem, hogy a szüleim visszaültek az autóba, és elhajtottak. Megvártam, amíg eltűnnek a domb túloldalán, azután megfogtam Jo néni kezét, és bementem vele a házba.

Olyan pontosan emlékeztem erre, mintha tegnap történt volna.

Ezúttal azonban nem ez következett.

Apa kinyitotta az ajtómat, kivett valamit mellőlem az ülésről, és becsukta az ajtót. Láttam, hogy odaviszi azt a valamit Jo néninek.

A szüleim visszaültek az autóba, és elindultunk.

Apa minden piros féklámpára káromkodott egyet. Lassítás nélkül jobbra kanyarodott. A tehetetlenségi erő belepréselt az ülésem oldalába.

Egyikük sem fordult hátra felém, ami furcsa volt. Ilyenkor az egyikük mindig rám nézett.

Áthajtottunk egy hídon, utána egy alagút következett, és az autó felgyorsult.

Éreztem, hogy egyre gyorsabban megyünk, és egyre hangosabban bőgött a motor.

Apa ekkor felpillantott. Láttam a szemét a tükörben, de nem rám nézett, hanem a hátam mögé, valamire, ami mögöttünk volt. Anya vetett rá egy pillantást, és ő is belenézett az oldalsó tükörbe.

Apa megelőzött egy nálunk lassabban haladó autót.

A mi autónk egyre gyorsabb és hangosabb lett.

- Mindjárt kiérünk a 79-es útra - mondta anya.

Apa megint a tükörbe nézett.

- Túl messze van.

Ekkor egy másodpercre rám tekintett a tükörből. Láttam, hogy egy fehér terepjáró kihajt az egyik mellékútról, pontosan elénk. Ő nem látta.

Anya sem látta. Nem maradt ideje felkiáltani.

Amikor harmadjára is felébredtem az álomból, nem mertem visszaaludni. A plafont bámultam, amíg a hajnal fénye be nem szűrődött az ablakomon, és meg nem próbált elkapni a takarók alatt.

5

Két héttel karácsony előtt felmelegedett az idő. Az egy héttel korábban esett hó eltűnt, a helyét pedig barna, pépes talaj és megfakult fű váltotta fel, amely addig kényelmesen szendergett alatta. Az égen alig látszott a nappali világosság, mert vastag, sötét felhők úsztak rajta, amelyek alig várták, hogy visszahozhassák a telet. Jo néni ragaszkodott hozzá, hogy a télikabátomat vegyem fel, pedig a gyapjúszörnyeteg arra készült, hogy a mínusz húsz fokot is kibírja. Amint kiléptem a lakásból, azonnal kigomboltam, és az is megfordult a fejemben, hogy leveszem, mert nevetséges. Amikor beléptem a temető hatalmas vaskapuján, legalább öt fok volt, és egyre melegebb lett.

Az első boríték után még négy érkezett, mindig nyolcadikán, mindig az állt rajta, hogy P/p, és mindig az ágyamon feküdt. Valahogy odakerült, amikor üres volt a lakás. A legutóbbi hétfőn jött, két nappal korábban. Arra gondoltam, hogy ellógok az iskolából, és elrejtőzöm a lakásban, de a tanárom, Ms. Thomas rendszeresen bejárt az étterembe, és biztosan megkérdezte volna a nagynénémtől, hogy miért hiányoztam. Az is megfordult a fejemben, hogy betegnek tettetem magam, és majdnem megcsináltam, de végül rájöttem, hogy talán mégsem akarok kettesben maradni a lakásban azzal a valakivel, aki otthagyja a borítékokat. Tudtam, hogy nem Stella jár hozzánk. Ms. Olivérré gyanakodtam, és ez elegendő indokot szolgáltatott arra, hogy elvessem a tervet.

Mindegyik borítékban pontosan ötszáz dollár lapult.

Tudtam, hogy nem nyomhatom csak úgy Jo néni kezébe. Megkérdezte volna, honnan szereztem, és nem árulhattam el neki, hogy az ágyon találtam. Azt sem mondhattam neki, hogy összegyűjtöttem. Tudta, mennyi pénzem van. A Pip feliratú borítékot sem mutathattam meg neki, mert az még több kérdéshez vezetett volna. Végül kivettem a pénzt az első borítékból, újságpapírba csomagoltam, és beraktam a nagynéném éttermi szekrényébe. Másnap találta meg, a műszakja után, és hazáig nem beszélt róla. Otthon kivette a táskájából, és megmutatta nekem. Azt hitte, hogy Mr. Krendaltól kapta. Én annak a magyarázatnak is nagyon örültem volna, hogy a földönkívüliek sugározták a szekrényébe a Föld körül keringő anyahajójukról. Csak az érdekelt, ne jöjjön rá, hogy én segítettem hozzá a váratlan szerencséhez. Azt mondta, bevallotta Mr. Krendalnak, hogy elmaradása van a lakbérrel, ezért előlegre van szüksége. Mr. Krendal közölte vele, hogy nem szokott kölcsönt és előleget adni. Ha segítene Jo néninek, akkor mindenkinek segítenie kellene, és mostanság nehéz idők járnak. Jo néni úgy gondolta, azért adta neki névtelenül a pénzt, hogy elkerülje a többi alkalmazottal esetleg felmerülő problémákat. Amikor megköszönte a főnökének, az megkérdezte tőle, hogy miféle pénzről beszél, és folytatta a grillezést. A kimondatlan szavak néha többet fejeznek ki egy egész beszélgetésnél.

Amikor a második boríték megérkezett, megint újságpapírba csomagoltam, és a nagynéném szekrényébe tettem a pénzt. Újra azt feltételezte, hogy Krendaltól kapta. Már nem volt elmaradva a lakbérrel, ezért fontolóra vette, hogy visszaadja. Én azt tanácsoltam neki, hogy el kellene tennünk rosszabb időkre. Ő alufóliába csomagolta, ráírta, hogy DARÁLTHÚS, és a fagyasztó hátuljába rakta.

A borítékok kitartóan jöttek, és a komódom fiókjába rejtettem az összeget, az alsóneműim közé. Nem akartam megkockáztatni, hogy Jo néni visszaadja Mr. Krendalnak, márpedig valószínűleg ezt tette volna. A nagynéném nem volt tökéletes, de büszke nő volt, és a nézete szerint az adományok elfogadását csak egy lépés választotta el a koldulástól. Ha megint szorult helyzetbe kerülünk, majd kitalálom, hogy juttassam el hozzá a pénzt.

Megálltam a magas gránit emlékmű mellett, és megpillantottam Dunkot, aki akkor kanyarodott be a sarkon a BMX biciklijével. Nem volt rajta kabát, csak egy Run DMC-s pulóver és egy farmer. Amikor begurult a temető kapuján, elkezdte hátrafelé tekerni a pedált, behúzta a hátsó féket, ami leblokkolta a hátsó kereket, oldalvást odacsúszott hozzám, és precízen megállt néhány centire a lábamtól.

- Miért is vagyunk itt? - Ledobta a biciklit a fűbe, nekitámaszkodott egy fekete sírkőnek, és amikor rájött, hogy mihez ér hozzá, hátrált néhány lépést, majd zsebre dugta a kezét. - Tudod, hogy nem szeretem ezt a helyet. Frászt kapok a temetőktől. Te nem láttad Az élőhalottak éjszakáját? Romero a közelben lakik. Még az is lehet, hogy ő is pont itt állt, amikor eszébe jutott a film ötlete, mert megpróbálta elkapni egy hulla.

- Hát, szerencsére túlélte a dolgot, és megcsinálhatta a filmet.

Dunk résnyire húzta a szemét.

- Vagy talán mégsem. Láttad már azt a fickót? Úgy néz ki, mint egy zombi.

- Zombik nem léteznek.

- De ha léteznek, akkor biztosan Pittsburghben laknak. Ez egy trágyadomb - közölte Dunk. - Chicago nagyon jó hely. Nézd csak meg a Chicagóban játszódó filmeket, a Nulladik órát, a Tizenhat szál gyertyát! Molly Ringwald egyutcányira lakott tőlünk Evanstonban. Ott nem történnek rossz dolgok.

- Anthony Michael Hall is úgy néz ki, mint egy zombi. És az ázsiai kölyök is.

Dunk fontolóra vette ezt.

- Ebben igazad van. Tényleg furán néznek ki. Viszont Molly nagyon szexi. Megcsinálnám.

- Azt sem tudod, hogy az mit jelent.

- Hogyne tudnám! De egy úriember nem kérkedik a hódításaival. Önállóan kell kitanulnod a szerelem művészetét, Mr. Thatch. Végtére is már van barátnőd.

Mindent elmondtam Dunknak.

Beszámoltam neki Stelláról, és a középkorú nővel kapcsolatos eseményről is. Nem tudtam, minek nevezzem, és az esemény szó helyesnek tűnt. A pénzről is tudott.

- Stella nem a barátnőm.

- Ahogy gondolod, Rómeó. Itt van?

Nem néztem meg a padot, de tudtam, hogy Stella nincs ott, és nem is lesz jövő augusztusig. Az összes dátumot feladtam az augusztus 8-án kívül, és az még messze volt.

- Nem, senkit sem láttam.

- Akkor mi miért vagyunk itt?

Több információra volt szükségem Stelláról. Ki kellett derítenem róla valamit. Mostanában állandóan ő járt a fejemben, és arra gondoltam, hogy talán azért, mert rengeteg kérdésem van. Ha megválaszolom őket, ha kiderítem, hogy kicsoda, talán túlteszem magam rajta. Talán nem fogok olyan hevesen vágyni arra, hogy lássam. Talán jövő augusztusban oda sem megyek a padhoz.

- Stella Nettletonnak hívják. Meg akarom nézni az összes sírkövet, hátha ki tudom deríteni, kihez jár ki minden évben.

Dunk eltátotta a száját, és összeráncolta sűrű szemöldökét.

- Ez a leghülyébb ötlet, amit valaha hallottam. Szerinted hány hulla fekszik itt? - Ekkor elvörösödött. - Úgy értem, a szüléidén kívül, mert ők nem hullák, illetve azok, de úgy értem…

- A dátumot is figyelnünk kell - vágtam a szavába. - Augusztus 8. Lehet, hogy nem egyezik a családneve azzal, akihez kijár.

Dunk a temető parkolója mellett magasodó fehér épület felé biccentett.

- Szerinted nincs valamiféle jegyzék az irodán? Az sokkal egyszerűbbnek tűnik, mint a Sátán előszobájában szaladgálni és neveket bogarászni. Természetesen nem úgy értettem, hogy a szüleid… Ó, a francba! Ez nagyon fura. Nem akarunk inkább focizni? Láttam néhány csávót a Carnegie Parkban. Justin is ott volt. Ő megengedi, hogy beálljunk.

- Egyedül is meg tudom csinálni, ha nincs kedved hozzá.

Dunk felsóhajtott.

- Ha ezzel akarod eltölteni a szabadnapod, segítek. Viszont akkor is az irodában kellene kezdenünk.

- Néhány héttel ezelőtt bementem. Nem szerepel a jegyzékben a Nettleton név, három embert találtam, akik augusztus 8-án haltak meg, és kettőt, akik aznap születtek. - Előhúztam a zsebemből egy lapot, és megmutattam Dunknak. - Mind az öten a temető távolabbik, új részében nyugszanak. Tegnap megkerestem őket. A pad a temető legrégebbi részén van, nagyon messze tőlük. Az irodában azt mondták, hogy az 1926 előtti feljegyzések megsemmisültek egy tűzvészben, ezért csak akkor lehetünk biztosak a dolgunkban, ha az összes sírkövet ellenőrizzük.

Dunk megvakarta a fejét.

- Hány van belőlük?

- Százhuszonnégyezer.

Elsápadt.

- Ugye tudod, hogy ez lehetetlen? Van fogalmad, meddig fog ez tartani? Legalább ezer évig. Talán tovább. Talán sokkal tovább.

- Szerintem nem kell ellenőriznünk az összeset. A pad közelében kell lennie annak, akihez kijár. Azokkal a sírokkal kezdjük, aztán addig szélesítjük a kört, amíg meg nem találjuk, amit keresünk.

Az elkövetkezendő három órában sírról sírra és sorról sorra haladtunk, de semmit sem találtunk.

1987. AUGUSZTUS 8.

Tizenegy éves

Bejegyzés 1987. 08. 08. „D” alany nyugtalan.

Hang- / videofelvétel.

- Van ott valaki?

- Mit tegyünk? Válaszoljunk neki?

- Nem kell. Néhány perc múlva lenyugszik. Ne vegyél róla tudomást!

- Rosszat álmodtam. Felkapcsolnák a villanyt?

- Felkapcsoljuk?

- Én nem fogom felkapcsolni. Napirend szerint él. Ne vegyél róla tudomást! És te jössz.

- Az a kölyök folyamatosan jártatja a száját. Így nem tudok koncentrálni. Hidegrázást kapok tőle.

- Két lépés múlva egyébként is sakkot fogsz kapni.

- Az nem lehet. Kiütöttem a… Ó, a francba! Micsoda idióta vagyok!

- Úgy van.

- Téged Carlnak hívnak, ugye? Hallgass ide, Carl! Ha nem kapcsolhatod fel a villanyt, akkor beszélnél hozzám, amíg újra elalszom?

- Bassza meg! Honnan tudja a nevem?

- Nyugi!

- Kapd be! Nem akarom, hogy kimondja a nevem. Sem most, sem máskor.

- A hangkésleltetés miatt nem tud ártani neked.

- Nem tudjuk kikapcsolni? Lenémítani?

- Akkor nem megy a felvétel. Kimarad valami fontos, és mind a ketten kereshetünk másik munkahelyet.

- Ha a te nevedet mondta volna ki, már régen megnyomtad volna a gombot.

- Nos, akkor reméljük, hogy rád fog összpontosítani!

- Még sohasem hagyta el azt a dobozt?

- Azóta nem, mióta itt vagyok. -Mikor kezdtél? 81-ben?

- 1980 őszén.

- Ez őrület! Az a szoba legfeljebb tíz négyzetméter lehet.

- Van ablaka.

- És hová néz? A parkolóra?

- Úgy hallottam, hogy amikor idehozták, egy darabig kijárhatott, de nem sokáig. És két évvel ezelőtt is kint volt egyszer. A kölyöknek rossz a természete.

- Neked vannak gyerekeid, Carl? - kérdezte Dávid.

- Jézusom! Hallgattasd el!

- Játsszunk még egyet?

- Nem akarok. Nem tudok figyelni.

- A saját gyerekeidet is levegőnek nézed, Carl? Nem lenne szabad.

- Bassza meg!

- Úgy hallottam, hogy az apja csúfította el az arcát.

- Én is úgy hallottam.

- A kölyöknek akkor valami elpattant az agyában. Nincs rendben.

Carl zavartan kuncogni kezdett.

- Nagyon messze van attól, hogy rendben legyen. Ezért tartják egy dobozban.

- De akkor is csak egy kölyök.

- Ezt hogy érted? Beszélgetni akarsz vele? Fel akarod vidítani?

- Szó sincs róla.

Carl megnyomta a mikrofon gombját.

- Felolvasson neked egy mesét Warren, a társam? Warren ellökte Carl kezét a gombról.

- Mi a lószart csinálsz? Miért árultad el neki a nevem?

- Az enyémet is tudja. Így igazságos.

- Seggfej vagy.

A szobában csönd lett, azután…

- Igen, azt hiszem, az jó lenne. De nem Warrent akarom hallani. Mi lenne, ha azt olvasnád fel nekem, amit a gyerekeidnek szoktál, Carl? Melyik a kedvenc meséjük?

- A kis szarházi! Fura ez a késleltetés. Olyan, mint amikor Houston beszélgetett az űrhajósokkal.

- Igen, mint a műholdas bejelentkezés a híradóban.

- Kibaszottul fura az egész.

- Játsszunk még egyet?

- Miért is ne? De előbb cseréld ki a kazettát! Mindjárt lejár.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

- Helló, apa! - Letöröltem a sírköve feliratáról a mohát, a mélyebb részekről a körmömmel kapartam ki. - Jo néninek dolgoznia kell, ezért úgy gondoltam, hogy veled kezdem. - Kihalásztam a nagynéném cigarettacsikkéit apa vázájából, és beletettem három szál őszirózsát. A nyár végén valaki teleültette vele a házunk mögötti aprócska udvar egyik sarkát.

- Később viszont ki fog jönni, úgyhogy ezt vedd figyelmeztetésnek.

Az elmúlt nyolc hónapban Dunkkal átfésültük a temetőt, és azon az öt néven kívül, amelyeket a gondnoktól kaptam, senkit sem találtunk, aki megfelelt volna a feltételeknek. Januárban elvittem a neveket a Brentwood Könyvtárba. Ha az ember még gyerek, és gyors segítségre van szüksége, azt kell mondania a könyvtárosnak, hogy iskolai feladaton dolgozik. Csak az egyik névvel kapcsolatban találtunk információt. Darnell Jacobs 1802. augusztus 8-án halt meg, a környék első telepesei közé tartozott, és ő építette az első házak egyikét a Bronswille Roadon. Egy kis, fakitermeléssel foglalkozó cége volt. Ezenkívül semmit sem találtunk, de nem érdekelt. Egyébként sem tudtam, mit keresek. Valószínűleg úgy gondoltam, hogy az ölembe pottyan valami.

- Nem biztos, hogy fel akarok menni oda - mondtam halkan.

- Egy részem oda akar menni. Nagyon is. Találkozni szeretnék Stellával. Tudom, hogy valószínűleg kigúnyolnál emiatt, mert egy lányról van szó, anya pedig valószínűleg azt mondaná, hogy menjek, pontosan azért, mert egy lányról van szó. De mi lesz, ha nem lesz ott? Mi lesz, ha csak az a nő, Ms. Olivér lesz ott? Soha többé nem akarom látni. Viszont ha Stella ma ott lesz, akkor muszáj odamennem. Bárcsak tanácsot kérhetnék tőled! Bárcsak itt lennél!

Éreztem, hogy sírni fogok, és visszafojtottam a könnyeimet. Apa valószínűleg azt tanácsolná, hogy masírozzak fel a hegyre, ne törődjek Ms. Oliverrel, és abban a pillanatban tudtam, hogy ezt fogom tenni, mert ezt kell tennem. Mintha apa hangosan kimondta volna a szavakat.

Még fél órát beszélgettem a szüleimmel, azután hatkor csipogni kezdett az órám. Felálltam, felmarkoltam a walkmanemet és a maradék virágot, azután elindultam felfelé a dombon.

Stella ott ült a padon.

2

- Kér még kávét?

A Prédikátor lepillantott a pulton lévő bögréjére, azután rámosolygott Josephine Gargeryre.

- Igen, köszönöm.

A nő szemügyre vette a kezét.

- Miért visel kesztyűt? Elég meleg van odakint, nem gondolja?

A Prédikátor lepillantott a kezére, és megmozgatta a fekete bőrbe bújtatott ujjait. Újra a nőre mosolygott.

- Rossz a vérkeringésem. Állandóan hideg a kezem.

- Az kellemetlen. Talán Floridába kellene költöznie. Úgy hallottam, az ottani napsütés csodákra képes.

Gargery lefogyott, mióta a férfi utoljára látta, holott már akkor is vékony volt. Most úgy lógott rajta az egyenruha, mint egy vállfán, amelynek lábai nőttek. Halvány bőre szinte áttetsző volt. A szempillafesték és a szemceruza még jobban kihangsúlyozta, hogy mennyire beesett a szeme. Az arcára tett, rózsaszínű pirosító rendkívül természetellenesnek hatott. A szemfehérje, amelynek fehérnek kellett volna lennie, halványsárga volt, pontosan olyan színű, mint a fogsora. A Prédikátor már a puszta látványától is betegnek érezte magát, ennek ellenére kitartóan mosolygott, miközben bekapott még egy falat sült csirkét.

- Maga biztosan itt lakik. Akármikor bejövök, mindig itt van.

A nő megtöltötte a bögréjét, visszatette a kancsót a pult hátsó részén lévő melegítőlapra, és hátraszólt a válla fölött, az átadóablakon át:

- Hé, Elden! Ez a vendég azt mondja, hogy halálra dolgoztatsz, és legalább két fizetett szabadnapot kellene kapnom hetente.

A konyhában álló, hatalmas termetű férfi meglóbálta felé a húslapátot az enyhe füstön keresztül.

- Nyilván nem tudja, hogy a raktárban szoktál szunyókálni, és tízpercenként kiosonsz bagózni, miközben dolgoznod kellene. És a munkaköri leírásod szerint nem vagy köteles a vendégekkel csevegni. Kész a rendelés…

Húsos kezével rácsapott az ablakban lévő csengőre, aztán letette a steaket és tükörtojást tartalmazó tányért a párkányra.

A Prédikátor kiderítette, hogy a férfit Elden Krendalnak hívják, és huszonhárom éve ő a tulajdonosa ennek a kiváló étteremnek. Hatvanéves, száznegyvenegy kilót nyom, a vérnyomása pedig általában 140/110 körül mozog, de az aktája szerint az orvosát a 310 körüli koleszterinje és az 503-as vérzsírszintje aggasztja a legjobban. Mr. Krendalnak valószínűleg az egészről fogalma sem volt, mert rosszul hallott, és nem akart hallókészüléket viselni. Bizonyára csak bólogatott, amikor az orvos a legutóbbi vizsgálat alkalmával felsorolta, mi minden fogja őt megölni, és azonnali kezelést, sőt talán kórházi ápolást javasolt. Az orvostudomány akkori állása szerint Krendalnak már meg kellett volna halnia.

Gargery elvette a tányért az ablakból, és letette egy idős férfi elé, aki a pult másik végén ült, vagy tíz székkel arrébb, azután visszatért.

- Nem tűnik ismerősnek, pedig az összes törzsvendégünket ismerem.

- Ó, azt nem mondanám, hogy törzsvendég vagyok! De ha tehetem, bejövök ide, amikor a városban járok. Remekül főznek.

Gargery kuncogott.

- Válogassa meg jobban, hol eszik!

A Prédikátor nem akart a nő kezére nézni, de az ujjai végén lévő nikotinfoltok mágnesként vonzották a tekintetét. Látta, hogy az elmúlt egy órában legalább háromszor kezet mosott. Vajon mennyire ivódott a bőrébe a mocsok, ha ilyen makacsul ellenáll a rendszeres mosásnak? Rámosolygott a nőre.

- Az a fiú, akit néha itt szoktam látni, a maga fia?

- Jackre gondol? Ő az unokaöcsém. A húgom fia.

- Jó érzés látni, hogy már ilyen fiatalon komolyan veszi a munkát. Jót tesz az értékrendjének.

- Addig sem az utcán lóg, és nem kerül bajba. Ezért hasznos. Errefelé elég könnyű bajba keveredni.

- Nagy igazság. Ma nem dolgozik?

A nő megrázta a fejét.

- Ma nem.

- Egy illinois-i farmon nőttem fel. Főleg kukoricaföldjeink voltak, néhány tehenünk és csirkénk. Amint megtanultam járni, a szüleim munkára fogtak. Akkoriban gyűlöltem őket ezért. Az összes barátom játszott, miközben nekem a feladataimat kellett elvégeznem. De amikor idősebb lettem, rájöttem, hogy a gyermekkorom miatt egy kicsivel keményebben, kitartóbban és okosabban tudok dolgozni, mint mások, és minden adandó alkalommal köszönetet mondok a szüleimnek ezért.

Ez természetesen nem volt igaz. A Prédikátor nem ismerte a szüleit, mert nem tartottak rá igényt. Néhány órával a születése után kirakták egy oklahomai tűzoltóállomás lépcsőjére. Szerető szülei egy kartondobozba tették, apró, meztelen testét betakarták újságpapírral, azután egyszerűen otthagyták a küszöbön, mint a szemetet. Nem tettek mellé levelet, se ételt, se semmit. Ez ősszel történt, amikor éjszakánként rendszeresen tíz fokra csökkent a hőmérséklet. Mire rátaláltak a csecsemőre, alaposan megfázott, és a megfázásból tüdőgyulladás lett. Egy hetet a kórházban töltött, azután a lawtoni Sisters of Mercy Árvaházba került, és nyolcéves koráig a többi nem kívánt gyerekkel kellett megküzdenie azokért a morzsákért, amelyeket a potenciális szülők osztottak szét közöttük látogatáskor, akik úgy viselkedtek, mint a szerencsevadászok a garázsvásáron. A csecsemők többsége könnyen otthonra talált, a Prédikátor azonban egyetlen ajándékot kapott a szüleitől: egy örökletes szívbetegséget, és emiatt a babavásárlók úgy sétáltak el előtte, hogy jóformán rá sem néztek. A Sisters of Mercy apácái rendszeresen emlékeztették arra, hogy ezt a betegséget általában az elhanyagolt cukorbaj, a túlzott mértékű alkoholvagy drogfogyasztás, illetve az ipari vegyszerszennyezés okozza, legalábbis terhesség alatt. Úgy tűnt, hogy a Prédikátort az anyja már a születése előtt sem kedvelte. Az apja bizonyára segített az anyjának, amiben csak tudott. Valószínűleg rendszeresen ellátta a szerrel, amelyet terhesen fogyasztott.

A férfi már eldöntötte, hogy ha valaha megtalálja a szüleit, akkor elviszi őket egy magányos helyre, ami legalább olyan magányos, mint a saját maga által kitalált gyermekkorában létező farm, megkötözi és kifaggatja őket a múltjukról. Miután kiderül, mit szedett az anyja, bead mind a kettőjüknek egy egészséges adagot, és eltávolítja őket ebből a világból. Ha ez nem válik be, akkor lyukat fúr a szívükbe, ahogy ők tették vele, és hagyja őket elrohadni megkötözve. Egy igazán boldog család.

Gargery félrebillentette a fejét.

- Ismerősnek tűnik, de nem tudom, honnan.

- Attól tartok, átlagos kinézetű fickó vagyok.

Ez igaz volt, és nem is bánta. Szeretett elvegyülni az emberek között.

- Mivel foglalkozik?

- Elég unalmas a munkám. Autókat szállítok. Amikor valaki átköltözik az ország másik végébe, és magával kell vinnie az autóit vagy a teherautóit, én vagyok a sofőr.

- Léteznek erre kamionok, vagy tévedek?

A férfi bólintott.

- Vonatok is, de drágábbak, mint én. Általában tíz százalékkal olcsóbban dolgozom, és ez éppen elég ahhoz, hogy ne maradjak munka nélkül.

- Ez érdekes. Biztosan sokfelé járt már az országban.

- Ó, igen! Minden egyes négyzetcentiméterét láttam, nem is egyszer. Bizonyos helyeket a kelleténél többször, másokat még nem elégszer. Pittsburgh éppen középen fekszik, több országút csomópontjában, ezért itt elég gyakran megfordulok.

- És bejön ide.

- És bejövök ide - helyeselt a Prédikátor.

Ez megint hazugság volt. Olyan jellegű munkát végzett, amiről nem lehetett elfecsegni a barátokkal, sem a pincérnőkkel. De ha váltania kellene, akkor valószínűleg a járműszállítást választaná. Élvezte a nomád életstílust. Képtelen lett volna olyan helyen dolgozni, ahol szigorú a munkaideje és a főnöke, egy ostoba szamár, aki előírja neki, hogy mit tehet, és mit nem.

Megszólalt az ajtó fölötti csengő.

- Pontosan erről beszéltem - mondta a kelleténél hangosabban Krendal. - A vendégekkel társalogsz, miközben a hármas asztal vizeskancsóját újra kellene tölteni. Gyerünk, Jo!

Lehet, hogy Krendal rosszul hallott, a látása viszont tökéletesen működött.

A Prédikátor az órájára nézett. Tizenkét perccel múlt hat.

- Szeretnék fizetni, ha lesz egy kis ideje. Attól tartok, megfeledkeztem az idő múlásáról.

Gargery kihalászta a számlát a köténye zsebéből, és odacsúsztatta elé.

- Hát, ezek szerint még találkozunk. Vigyázzon magára!

- Maga is - felelte a férfi.

A számlára pillantott: hat dollár és huszonhárom cent. Előhúzott egy húszdolláros bankjegyet a tárcájából, és a számlával együtt az üres kávésbögréje alá tette. Ezzel jócskán túllépte a szokásos húsz százalék borravalót, de úgy érezte, hogy Gargery megérdemli. Ad ennek a nőnek valamit cserébe azért, amit hamarosan el fog venni tőle.

3

Megálltam az utolsó kripta mellett, és azon kaptam magam, hogy egyszerűen csak nézem Stellát, a lányt, akit képtelen voltam kiverni a fejemből. Megint fodros blúzt és fekete szoknyát viselt, mint az előző két alkalommal, de nem lehettek ugyanazok a ruhadarabok, mert időközben magasabb lett. Én is nőttem, ő azonban valamivel nagyobbat nőtt nálam, és úgy sejtettem, hogy ha egymás mellett állnánk, egy-két centivel magasabb lenne. A szél belekapott a hajába, és az egyik kezével a füle mögé simította a göndör tincseket. A tekintetét folyamatosan a kecses kezében tartott, puha kötésű könyvre szegezte. Nem viselt kesztyűt, pedig most hidegebb volt, mint az előző két találkozásunk alkalmával. Nem láttam a könyv borítóját, mégis tudtam, hogy megint a Szép reményeket olvassa.

Valószínűleg megérezte, hogy figyelem, mert felpillantott a könyvből, és rám nézett. Egy pillanatra halványan elmosolyodott, de csak egy pillanatra, mintha nem akarta volna, hogy lássam.

Izzadt a tenyerem. Beletöröltem a farmeromba úgy, hogy közben ne ejtsem el a virágokat. Elhagytam a rejtekhelyemet.

Stella résnyire húzta a szemét, amikor meglátta a virágokat.

- Azokat nekem hoztad?

Leültem mellé, és lepillantottam a virágokra.

- A szüleimnek… ezek kimaradtak. Neked adom őket, ha akarod.

- Azt hiszem, még egyetlen fiútól sem kaptam maradék virágot. Úgy tudom, ezek őszirózsák.

- Igen, azok.

Odanyújtottam neki a virágokat, és arra számítottam, hogy elveszi őket. Ő azonban lehajolt, és lehunyt szemmel beszívta az illatukat.

- Ezek kamillák. Finom teát lehet készíteni belőlük.

Miután felegyenesedett, némi habozás után letettem a virágokat kettőnk közé a padra.

Ms. Olivér az úton állt, az első fehér terepjáró előtt, amiből összesen három volt. A kezét hosszú, fehér kabátja zsebében tartotta, és engem bámult. Őrületbe hajló tekintetéből olyan erős gyűlölet és harag áradt, hogy még ekkora távolságból is éreztem. Mintha kést döftek volna a gerincem tövébe.

Megborzongtam.

A terepjárók körül összesen kilencen álltak. Öt nő és négy férfi. Mindannyian ugyanolyan hosszú fehér kabátot viseltek, mint a nő, aki szemmel tartott bennünket. Fegyvereket nem láttam, de tudtam, hogy ott vannak.

- Tavaly is eljöttek, pedig te nem voltál itt.

Stella felsóhajtott.

- Beszéltem erről Ms. Oliverrel. Nagyon akaratos. Megtiltottam neki, hogy idejöjjön, mégis megtette, és volt bátorsága beszélni veled! Gondoskodtam róla, hogy ez többé ne forduljon elő.

Ms. Olivér toporogni kezdett, mintha hallotta volna, amit Stella mondott, de túl messze volt.

- Miért engedelmeskednének neked? Hiszen még gyerek vagy.

Ezen tényleg elmosolyodott.

- Az vagyok, nem igaz? Ezért kedvellek téged, John Edward Jack Thatch. Nyilvánvaló tényeket közölsz, viszont a te szádból magvas gondolatoknak hangzanak.

-Elég csúnya dolgokat vágott a fejemhez. Ezt is elmondta neked?

- Ms. Olivér néha csodálatos és gondoskodó nő, máskor viszont nem. Visszataszítónak találtam, ahogy veled viselkedett, és beszéltem vele erről. Nagyon félt engem, sokkal jobban, mint a többiek, és ez mindig is így volt.

- És tavaly hol voltál?

Ezúttal Stella pillantott fel Ms. Olivérré, és közben elgondolkodva babrálta az ujjaival a könyv lapjait.

- Valahol máshol.

- Az év többi napján miért nem szoktál idejönni?

- Mert csak ezen a napon találkozunk.

- Kihez szoktál kijönni a temetőbe?

- Hozzád.

- Nem erre gondoltam. - Felmordultam. - Nem válaszolsz a kérdéseimre.

- Talán nem kellene több kérdést feltenned.

- Talán el kellene mennem.

- El akarsz menni?

Megadóan felsóhajtottam.

- Nem.

Felém fordult. A térde kibújt a szoknyája alól.

Elvörösödtem és elfordultam, úgy tűnt, ezt szórakoztatónak találja.

- Miért akarsz találkozni velem? Miért jössz ki ide minden évben, és miért keresel engem a köztes időszakban is? Hiszen eddig csak kétszer láttál! Összesen legfeljebb egy órát töltöttünk együtt, de le merem fogadni, hogy rengeteget gondolsz rám. Megszállottan sokat. A térdem puszta látványától hevesen megdobban a szíved. Egy ártatlan térd. Mi történne, ha megpillantanád a lábfejemet vagy ne adj’ isten a combom egy részét? - Suttogóra fogta a hangját. - Mi lenne, ha megengedném, hogy megcsókolj, Jack? Akkor mi történne veled?

Lassan közelebb hajolt hozzám, olyan közel, hogy éreztem az arcomon a leheletét.

- Stella! - szólalt meg Ms. Olivér.

Nem kiabált, mégis parancsoló és fenyegető volt a hangja. A lány résnyire húzta a szemét, gyűlölködő pillantást vetett rá, azután azt lemosta egy mosollyal, hátradőlt, és a válla mögé seperte hosszú haját.

Nekem sikerült újra levegőt vennem, és témát váltottam: - Miért küldesz nekem pénzt?

Elnevette magát. Ez volt a legédesebb és legőrjítőbb hang, amit valaha hallottam, de nem érdekelt. Csak az érdekelt, hogy hallhatom. Azt is tudtam, azért nevet, mert ilyen esetlenül próbálom rávenni arra, hogy valami másról beszéljünk. Bármi másról.

- Nekem nincs pénzem, Jack, úgyhogy nem tudok küldeni neked. És mi okom lenne rá?

- Mindegyik borítékon az állt, hogy P/p, mint a könyvedben. Tudom, hogy te küldted őket.

- Ha ennyire biztos vagy a dolgodban, akkor miért teszed fel a kérdést?

- Mert tőled akarom hallani. Azt akarom, hogy megmagyarázd, miért.

- Úgy tűnik, sok mindent akarsz, Mr. Thatch. Mit kapok cserébe, ha teljesítem a követeléseidet?

- Ha nem válaszolsz, nem jövök ide többet.

- Mind a ketten tudjuk, hogy ez nem igaz.

- Jo nénivel egyedül is elboldogulunk. Nincs szükségünk a segítségedre. Nem kell.

- Ha nincs szükséged arra a pénzre, amit egy ismeretlen küld neked, akkor add oda valakinek! Olyan embernek, akinek kell. Szerintem hamar találsz valakit, aki elfogadja. És ha annyi a dolgod, hogy nincs időd ezzel foglalkozni, akkor égesd el! Egyetlen gyufaszál lángra lobbantásával dobd le magadról a jólét terhét! Nekem mindegy. Engem egy cseppet sem érdekel ez az egész.

- Ha nem te küldöd a pénzt, akkor kicsoda?

Stella vállat vont.

- Nem tudom, miféle emberekkel érintkezel.

A távolban felbőgött az egyik terepjáró motorja, azután még egy. A hosszú fehér kabátos emberek beültek az autókba, Ms. Olivér azonban mozdulatlanul állt a helyén.

- Attól tartok, el kell indulnom.

-Várj!

Nem állt szándékomban kiabálni, főleg nem ilyen kétségbeesetten. Kinyújtottam a kezem, hogy elkapjam Stella karját, de elhúzódott tőlem. Kicsúszott egészen a pad fémkorlátjáig, és falfehér lett az arca. Ide-oda cikázott a tekintete köztem és Ms. Olivér között, azután látszólag megbánta a durva mozdulatot. Hirtelen elmúlt a merevsége, visszatért a szín az arcába, és elmosolyodott. De volt valami a mosolya mögött, amit még sohasem láttam, és most is csak egy pillanatra villant fel - félelem.

Visszacsúszott oda, ahol korábban ült.

- Azt szeretnéd, hogy maradjak?

- Igen.

Rám villantott egy félmosolyt.

- Helyes.

Lecsúszott a padról, és elindult Ms. Olivér és a legközelebbi terepjáró felé. A nő a padra mutatott.

- Ne feledkezz meg a virágaidról, Ms. Nettleton!

- Nem kellenek.

- Ha virágot kapsz egy fiútól, nem hagyhatod ott. El kell fogadnod, és nagy becsben kell tartanod. Életet adni értékes dolog, amit nem szabad magától értetődőnek venni - magyarázta Ms. Olivér. - Menj vissza értük!

- Nem akarok.

- Menj vissza, Stella!

A lány nagyon sokáig állt mozdulatlanul, és a fehérkabátost bámulta. A nő állta a tekintetét. Néma beszélgetést folytattak egymással. Ms. Olivér végül felemelte a kezét, és újra a padra mutatott.

- Menj vissza értük!

Stella megfordult, visszajött a padhoz, és nagy, barna szemével egyenesen a szemembe nézett, miközben lehajolt, megmarkolta az őszirózsák szárát, és felemelte a csokrot, azután leengedte a lába mellé. Miközben megfordult, és elindult a terepjáró és a nő figyelő tekintete irányába, az őszirózsák fehér szirmai felkunkorodtak és megfonnyadtak. Sárga közepük barnává változott, a száruk megfeketedett. Mire félúton járt a pad és az autó között, a virágok elfonnyadtak és lekonyultak, azután porrá váltak. A maradványaikat elfújta a szél, mialatt Ms. Olivér kinyitotta a hátsó ajtót, a lány pedig beült. Egyszer sem nézett hátra.

Egy perccel később eltűntek a szemem elől.

Mozdulatlanul ültem, és megpróbáltam értelmezni, amit láttam.

Nem vettem észre a férfit, aki a hátam mögé lépett.

Erős kar szorította meg a nyakam.

- A nyomás, amit a gerinced tövében érzel, egy meglehetősen éles késtől származik. Azt javaslom, ne mozogj!

A nyakamon a kar engedett a szorításból, de csak annyira, hogy a végén lévő kéz egy rongyot szoríthasson a szám és az orrom elé. Édes illatot éreztem.

Mielőtt elvesztettem az eszméletem, a pad túlsó végére néztem, ahol alig néhány perccel azelőtt Stella ült, és észrevettem valamit a fémbe vésve: Segíts

4

Az álom.

Apa bekötötte a gyerekülésem biztonsági övét. Csokis tej.

Megálltunk Jo néni háza előtt. Apa kinyitotta az ajtómat.

Apa kivett valamit mellőlem az ülésről, és odaadta Jo néninek. Valamit.

Egy ismeretlen tárgyat. Megint elindultunk. A fehér terepjáró kihajt elénk. A fehér terepjáró elállja az utat. Fülsiketítő kerékcsikorgás. Egy sikátorban tértem magamhoz. Amikor kinyitottam a szemem, nem tudtam, hol vagyok.

Fájt a fejem. Lüktető fájdalmat éreztem a szemem mögött, és mintha egy satu szorította volna össze a halántékomat. Hunyorogva belenéztem a fentről érkező, tompa narancssárga fénybe. A nap már lement, és a fény a mögöttem lévő téglaépület falára felerősített nagy nyomású nátriumgőzös utcai lámpából érkezett. Az izzó a hátsó sarkot világította be, ahol egy szemeteskonténert, néhány faládát és kartondobozt láttam. A lámpa úgy zúgott, mintha ezer méh szorult volna a búrája alá.

Megpróbáltam felállni, de remegett a lábam, és visszazuhantam.

Volt valami a kezemben.

A fény felé tartottam az öklömet, és lassan szétnyitottam az ujjaimat. A testem alig akart engedelmeskedni. Egy gondosan összehajtott papírfecni feküdt a tenyeremben.

Megráztam a fejem, hogy megszabaduljak az álmosságtól, de azonnal megbántam, mert hevesebb lett a fejfájásom.

A másik kezemmel kihajtogattam a lapot.

Öt szó állt rajta gondos kézírással:

Ez a kis barátnőd műve.

A temetőben voltam Stellával. Hét körül ment el.

Felpillantottam az épületek közötti égdarabra, és csak feketeséget láttam. Augusztusban fél kilenc körül megy le a nap. Legalább másfél órát töltöttem itt, vagy talán többet.

Ekkor eszembe jutott a férfi, aki a hátam mögött állt, és hallottam a hangját: A nyomás, amit a gerinced tövében érzel, egy meglehetősen éles késtől származik. Azt javaslom, ne mozogj!

Ezúttal sikerült felállnom. Egy szempillantás alatt talpra ugrottam, és körbenéztem minden irányba. Egyedül voltam.

Eszembe jutottak a részletek. Lassan kiélesedtek a homályos képek. A rongy a szám előtt. Elmosódik körülöttem a világ. A padba vésett szó…

Segíts

Vajon csak képzelődtem?

Lenéztem a kezemben lévő üzenetre.

Ez a kis barátnőd műve.

Ekkor pillantottam meg a lábfejet.

Az előbb nem vettem észre, mert a konténer túlsó oldalánál hevert, és csak a fekete papucscipő orra kandikált ki.

Rohanj, Jack!

Rám üvöltött a tudatom.

Tűnj el innen!

Én azonban lassú, csoszogó léptekkel elindultam a cipő, a sikátor vége és a konténer felé.

Valószínűleg egy hajléktalanra számítottam. Valami részeg fickóra, aki ki akarja aludni magát ezen a csöndes helyen, ahol édesded álomba ringatja a nátriumgőzös lámpa zúgása.

A test úgy nézett ki, mintha megégett volna.

A bőre száraz volt, és fekete.

A férfi haja fehér volt, drótszerű és törékeny. Néhány csomó lehullott a fejéről, és könnyű szél lengette a mocskos földön heverő hajszálakat.

A szeme, vagyis ami megmaradt belőle, nyitva volt. A szeme helyén száraz, sárgásfehér golyók süllyedtek a koponyájába. Üres tekintettel bámult fel rám, és kissé tátva volt a szája.

Öregnek nézett ki.

Öregebbnek, mint bárki, akit valaha láttam. Mint egy ezeréves múmia, amelyikről hiányzik a pólya.

A test úgy nézett ki, mintha megégett volna, de a ruhák nem. A férfi kék farmert, styxes pólót és Pittsburgh Pirates-es dzsekit viselt. A ruhái piszkosak voltak, viszont nem égettek, mint ő. Mintha a borzalmas eset után öltöztették volna fel. Lelocsolták benzinnel, meggyújtották, és miután a tűz utolsó falat tápláléka is elfogyott, felöltöztették.

Ez a kis barátnőd műve.

A férfinak rettenetes szaga volt.

Próbáltam nem erre gondolni.

Letérdeltem mellé.

A képregényekben mindig az történt, hogy amikor a szuperhős (vagy az egyik Nindzsa Teknőc) hullát talált, először is megpróbálták kideríteni, ki az.

A férfinak valószínűleg volt tárcája.

Nem akartam hozzáérni, és tudtam, hogy nem kellene, az ujjaim mégis becsúsztak a farmer hátsó zsebébe, és a tárca után tapogatóztak. Mindentől függetlenül megfordítottam a férfit annyira, hogy ki tudjam húzni a tárcát.

A jogosítványa szerint Andy Flacknek hívták, Bethel Parkban lakott, és harminchárom éves volt. Egyáltalán nem hasonlított a fotóra.

Andy Flack köhögni kezdett.

Futásnak eredtem.

Kirohantam a sikátorból, és a bejáratánál majdnem elcsúsztam néhány vizes kartondobozon. Csak akkor jöttem rá, hogy a Krendal’s Dinerrel szemközti oldalon vagyok, alig egysaroknyira otthonról, amikor kiértem a járdára.

Végigrohantam a járdán, átpréseltem magam a járókelők között, átugrottam a lyukakat és a repedéseket. Miután beléptem a házunk kapuján, gyorsan felszaladtam a lépcsőn, remegő kézzel kinyitottam a zárat, bezuhantam a lakásba, és becsaptam magam mögött az ajtót. Zihálva lerogytam a padlóra, és igyekeztem elegendő levegőhöz jutni. Amikor rájöttem, hogy elejtettem a tárcát és az üzenetet is, úrrá lett rajtam a pánik.

5

- Csúnya ügybe keveredtél, haver. Fel kell hívnod a rendőrséget - vélekedett Dunk.

Tompán hallottam a hangját a telefonkagylóban, mert az apja elaludt a tévé előtt, és nem akarta felébreszteni.

A mi telefonunk a konyha falán lógott, de legalább egy kilométer hosszú volt a zsinórja, ezért elhúztam az ablakig, hogy lássam, mi történik.

- Már ott vannak. Négy rendőrautó állja el az utat, és a sikátort is lezárták narancssárga bójákkal és sárga szalaggal. Legalább száz zsaru van odalent, és egy mentőautó is.

- Mindjárt átmegyek, haver - mondta Dunk, azután letette a kagylót.

Öt perc múlva ott állt mellettem az ablaknál.

- Fel kellene jutnunk a tetőre.

- Tilos felmennem oda - feleltem. - Ráadásul ott meglátnak.

- Itt is megláthatnak.

- Nem, mert le van kapcsolva az összes villany.

- Én láttalak.

- Jaj, ne! Tényleg?

Dunk elmosolyodott.

- Ne aggódj! Az összes szomszédod az ablakban áll. Ez sokkal jobb, mint az L. A. Law. Nem akarom elhinni, hogy elejtetted a cuccokat. Ennyi erővel felírhattad volna a neved a falra azzal a szöveggel, hogy Tartóztassanak le!. Neked kampec.

- Nem segítesz.

- A helyedben most rögtön elkezdenék fekvőtámaszokat nyomni és súlyokat emelni. Meg kell izmosodnod. Az ilyen nyeszlett kölyköket azonnal kicsinálják a sitten.

- Még mindig nem segítesz.

- Le kellett volna nyúlnom az apám távcsövét. Menő cucc, a háborúban használta. Elfelejtettem a márkáját, csak azt tudom, hogy S-sel kezdődik. Kilométerekre el lehet vele látni.

Felsóhajtottam.

- Az a férfi még élt. Nem tudom, hogyan, de még élt.

- Hát, szerintem már nem él, kivéve, ha a mentősök leültek vele pókerezni. Mikor értek ide? Tíz perccel ezelőtt?

- Huszonhárom.

- A fickó már kinyiffant, az tuti.

Amikor megcsörrent a telefon, ijedtemben majdnem kizuhantam az ablakon.

Dunknak elkerekedett a szeme.

- A zsaruk hívnak. Kapsz egy esélyt a békés megadásra, mielőtt megrohamozzák az épületet.

- Nem hiszem, hogy előtte felhívnának.

Nem akartam ellépni az ablaktól, mégis odébb mentem. A harmadik csörgésre felvettem a telefont. Jo néni hívott.

- Láttad, micsoda felfordulás van odakint?

- Igen. Dunk is itt van. Az ablakból nézzük.

- Tudod, mi történt?

- Nem - hazudtam.

- Tele az étterem. A rendőrök folyamatosan bejárnak kávéért. Riporterek is jöttek. Az egyik nyomozó azt mondta Krendalnak, hogy egyikünk sem mehet haza, amíg ki nem kérdeztek minket. Krendal szerint ha már maradnunk kell, akkor akár nyitva is tarthatunk, és kereshetünk egy kis pénzt. Egy órája nincs szabad asztal, és sor áll az ajtó előtt. Az egyik riporter most adott egy húszast, hogy az ablak mellé ülhessen. Úgy tűnik, meggyilkoltak valakit az út túloldalán, a True Value melletti sikátorban.

- Igazán? - kérdeztem halkan. - Gyilkosság történt?

Dunk felém fordult.

- Ki az? - kérdezte némán.

- Jo néni - feleltem.

- Igen? - értetlenkedett a nagynéném.

- Bocsánat, nem hozzád beszéltem. Dunk kérdezte, ki hívott.

Krendal kiabált valamit Jo néni háta mögött, aki letakarta a kezével a kagylót, válaszolt neki, azután újra hozzám beszélt.

- Valószínűleg helyesebb, ha most nem vagy egyedül, úgyhogy Dunk addig marad, ameddig akar. Ne hagyjátok el a lakást, és ne nyissatok ajtót senkinek! Ha valaki bekopog, hívj fel, és hazamegyek. Ha nem sikerül elérned, hívd a 911-et! Hallod, amit mondok?

- Igen, Jo néni.

- Mennem kell.

Mindketten letettük a kagylót.

Dunk megint az utcát nézte.

- Most jönnek ki!

Odaszaladtam hozzá, és leültem mellé.

Két mentős tolta a hordágyat, amelyen egy nagy műanyag zsák feküdt. Úgy nézett ki, mint egy túlméretezett szemeteszsák.

- Hűha! - mondta halkan Dunk. - Abban egy holttest van.

- Andy Flack van benne.

Átemelték a hordágyat a járdaszegélyen, odagurították a várakozó mentőautóhoz, azután összecsukták a fémvázat, és beemelték. Öt perccel később az egyik rendőrautó kitolatott az útból, a mentőautó kicsusszant, és elhajtott a Brownsville Roadon. A piros-kék fényhidat bekapcsolta, de a szirénát nem.

A rendőrök még három órán keresztül ott voltak.

Jo néni hajnal kettő körül ért haza.

Dunk a szobám padlóján aludt a hálózsákomban.

Én egész éjjel ébren voltam.

Reggel megnéztük az újságokat, egy szót sem írtak a sikátorban talált holttestről. Csak másnap jelentek meg a cikkek.

HOLTTEST A BRENTWOOD SIKÁTORBAN -

A RENDŐRSÉG ÉRTETLEN

PITTSBURGH, PENNSYLVANIA - 1987. augusztus 10.

Borzalmasan eltorzított holttestet találtak szombaton a késő esti órákban a Brownsville Road 1825. számnál nyíló sikátorban, a True Value szerszámkereskedés és a Carmine’s sör-és borszaküzlet között. A holttest azonosítása után kiderült, hogy az áldozat a harminchárom éves Andrew Olin Flack, aki Bethel Parkban lakott, és a Norwicki bányászati cégnél dolgozott. Péntek délután fél hatkor látták utoljára a munkahelyén, amikor felvette a fizetési csekkjét a cég West Mifflin-i irodájában, és távozott. „Jókedvűnek látszott, örült a hétvégének” - mondta Gwenn Easler, a Norwicki iroda vezetője. „Azt mondta, nincsenek nagy tervei, csak pihenni szeretne. Ezen a héten két dupla műszakot vállalt, és elfáradt. Képtelen vagyok elhinni, hogy meghalt. Nagyon kedves pasas volt.” Egyelőre nem derült ki, hogy Flack ezután hová ment. Nem váltotta be a csekkjét a First Bank of Mifflin bankban, pedig ott vezetik a számláját, és a Bethel Park-i lakásába sem ment vissza, a Monroe Road 83.-ba. „Első ránézésre úgy tűnik, hogy borzalmasan megégett” - közölte az igazságügyi orvosszakértői hivatal egyik munkatársa. „De ez még nem minden. A bőr és a külső szövetek elszenesedése nem olyan képet mutat, mint amikor a testet hirtelen erős hőhatás vagy lángok érik, és nem is olyat, mint amikor lassan ég el, például lakástűzben vagy kigyulladt járműben. Elképzelhető, hogy az áldozatot gyúlékony anyaggal locsolták le, bár erre utaló nyomokat egyelőre nem találtunk. Az biztos, hogy átöltöztették, mert a ruháján nincsenek égésnyomok.” A helyszínre kirendelt rendőrök egymás között spontán égésről beszéltek, ezt azonban hivatalosan egyikük sem erősítette meg. Az ügyet a veteránnak számító Faustino Brier gyilkossági nyomozó kapta meg, aki a kollégáival tegnap ellátogatott a bányába, ahol Flack dolgozott. Mivel a nyomozás folyamatban van, Brier nem nyilatkozott az ügyről, de elképzelhető, hogy a pittsburghi rendőrség munkahelyi balesetre gyanakszik. Ha Flack valóban bányászbalesetben sérült meg (vagy halt meg) West Mifflinben, akkor miért öltöztették át? Ki öltöztette át? Miért vitték a holttestét egy több mint hat kilométerrel távolabbi sikátorba? Ha abban a sikátorban égett meg, miért nem találtak gyújtogatásra utaló nyomokat? Ma valószínűleg ezek a kérdések foglalkoztatják Brier nyomozót.

A sikátorban nem jelentős a gyalogosforgalom, elsősorban a környékbeli üzletek hordják oda a hulladékot. Mivel viszonylag elszigetelt, a hajléktalanok gyakran járnak oda pihenni. Flack holttestét a negyvenhárom éves Orville Clemens találta meg, aki a csöndes helyen akarta meghúzni magát éjszakára, mert nem kapott ágyat a hajléktalanszállón. „Először azt hittem, csak alszik, de amikor közelebb mentem, rájöttem, hogy valami nem stimmel” - mondta. Clemens ezután átment az út túloldalán lévő nyilvános fülkéhez, felhívta a 911-et, a hivatalos szervek pedig hamarosan megérkeztek.

FRISS INFORMÁCIÓK - Időközben megtudtuk, hogy amikor a rendőrök átkutatták Flack lakását, gyermekpornográfiára utaló bizonyítékokat találtak - magazinokat, képeket, fotókat, valamint gyerekméretű fiú-és lánykaalsóneműt. Egyelőre nem tisztázott, ezeknek a tárgyaknak van-e közük Flack halálához. Brier nyomozó nem nyilatkozott.

- Az a tag gyerekeket molesztált? - kérdezte Dunk, aki éppen az újságot olvasta a szemközti széken.

A bokszomban ültünk Krendal éttermében. A reggeliző vendégek kezdtek megfogyatkozni. Jo néni még otthon aludt. Csak délben kezd. Úgy beszéltük meg, hogy később én is bejövök segíteni.

- Az üzenetről nem írnak.

- Az jó hír, nem? Lehet, hogy senki sem találta meg. Talán belekapott a szél, és már Philly[6] felé tart.

- A tárcáról ujjlenyomatot fognak venni, az biztos. - Felsóhajtottam. - Miért nem raktam vissza a zsebébe? Hogy lehettem ilyen ostoba?

- Azért nem raktad vissza a zsebébe, mert a szemed láttára változott zombivá, és menekülnöd kellett - felelte Dunk. - Ha a zsaruk kikérdeznek, majd azt mondod nekik, hogy megtaláltad az embert, azt hitted, meghalt, és megkerested a tárcáját, mert ki akartad deríteni a nevét, hogy elmondhasd a rendőröknek, amikor felhívod őket, ahogy egy jó sumeritánushoz illik.

- Jó szamaritánushoz. A sumérok Mezopotámiában éltek az ókorban.

- Ha te mondod, Einstein.

- És nem hívtam fel a rendőrséget. Elfutottam. És a fazon még élt, amikor elfutottam.

- Ezt a részt nem fogod elmondani nekik, te elmeroggyant, csak azt, amit mondtam. Ha elkezdenek faggatni a részletekről, kezdj el sírni! Én biztosan azt csinálnám. Gyerek vagy, és a síró gyerekeket senki se bírja, úgyhogy adj bele mindent! Már csak néhány évig játszhatjuk ki a gyerekkártyát. Használd ki!

Dunk hangos szürcsöléssel felszippantotta az epres shake maradékát a szívószállal.

Kinéztem az út túloldalán lévő sikátorra. Mintha egy sötét száj tátongott volna a két épület között.

- Levették a szalagot.

Dunk eltolta maga elől az üres poharat.

- Tegnap dél körül.

- Nem akarom elhinni, hogy egész nap ott ültél.

-Tíznél is többen voltunk. Elvegyültem, és felderítést végeztem. Te nem mehettél oda, mivel bűnrészes vagy. Meg kell húznod magad, el kell rejtőznöd az alvilágban. Ó, és majdnem elfelejtettem, hogy szereznünk kell neked egy hamis személyit arra az esetre, ha menekülnöd kell! Mennyi készpénzed van? Ebben a hónapban is jött boríték?

- Igen. Megint kaptam ötszáz dollárt, és ez is az ágyamon volt, mint a többi.

- Jézusom! Mennyi pénzed van összesen?

- Hatezer-ötszáz dollár. Tizenhárom boríték.

- Hatezer-ötszáz dollár?

- Halkabban! - figyelmeztettem suttogva Dunkot, miközben a reggeliző vendégeket pásztáztam.

Szerencsére senki sem hallott semmit.

- Bocs! De jézusom, Thatch! Mit csinálsz ennyi pénzzel? Megtehetnéd, hogy veszel egy autót, és elmenekülsz jó messzire. Vehetnél egy házat Floridában, közvetlenül a tengerparton, hogy átmehess Kubába, ha az a Brier nyomozó rád száll. Vagy Londonba.

Igazság szerint nem tudtam, hogy mihez kezdjek a pénzzel. Nem költhettem el. Ha elköltöttem volna akár csak egy részét, meg kellett volna magyaráznom, honnan szereztem. Azt sem volt egyszerű megszervezni, hogy eljusson Jo nénihez. Szerencsére az étterem elég munkát adott ahhoz, hogy a felszínen maradjunk, ezért ezt nem kellett újra megtennem. Egy új biciklire nagyon vágytam. Egy ezüstszínű BMX Skywayem volt, kék kiegészítőkkel. Remek bicikli volt… tíz évvel korábban, amikor gyártották. Időközben a vázat belepte a rozsda, szinte mindenütt lepattogzott róla az ezüst, és már annyi lyuk volt az ülésén, hogy egy régi Jackson Browne-os pólót tekertem köré, és az egészet körberagasztottam szigetelőszalaggal. Heti négy napot dolgoztam az étteremben, három órát esténként, minimálbérért. Ez harminckilenc dollárt hozott a konyhára hetente, ami elég kevés. Nem vehettem új biciklit.

- Az a pénz vésztartalék - feleltem végül. - Egyelőre az a lényeg, hogy biztonságban legyen. Majd kitalálok valamit.

- Hamarosan dutyiba kerülsz gyilkosságért. Szerintem ez felér egy vészhelyzettel. Remélem, biztonságos helyre raktad! A múlt héten betörtek Harwoodékhoz, a 107-es lakásba. Ellopták a hifit és a tévét, és felforgatták a lakást. Mindent kidobáltak a fiókokból és a szekrényekből, felhasogatták a matracokat, és még a macskaalmot is kiborították. Ki képes erre? Talán biztonságosabb helyre kellene rejtened a lóvét, vagy kicsit szét kellene szórnod, hogy ha valaki betör hozzátok, ne találja meg az összeset.

Dunknak igaza volt. Számtalan éjszakát töltöttem azzal, hogy a pénz miatt aggódtam. Néhány hónappal azelőtt a kezembe vettem egy kést és az Iliász vaskos, kemény borítású példányát, amelyet nem állt szándékomban újra elolvasni. Kivájtam a könyv közepét, beleraktam a pénzt, azután a szekrényem aljában lévő könyvesdobozba tettem, és rápakoltam még három doboz könyvet. Elfogadható rejtekhely volt, de semmi sem tűnt elég jónak. A zoknisfiókomon mindenképpen túltett. A pénz az előző év jelentős részét ott töltötte.

- Valaki visszatért - jegyezte meg halkan Dunk. Visszahúzta maga elé a poharat, és úgy tett, mintha inna, miközben a szeme sarkából a sikátort figyelte. - Nyomozónak látszik.

A férfi valóban nyomozónak látszott. Gyűrött, szürke öltönyt és piros nyakkendőt viselt. Nagyjából annyi idős lehetett, mint Jo néni. A harmincas évei végén vagy a negyvenes évei elején járhatott. Barna haja oldalt rövidre volt nyírva, felül pedig hosszabbra hagyva. A szél belekapott, és összeborzolta, de őt ez láthatóan nem érdekelte.

- Mit csinál?

- Csak áll és néz.

- Egyedül van?

- Azt hiszem. Tegnap is ott volt. Felismerem. Valószínűleg az a nyomozó, akiről az újságban írtak.

- Talán. - Lepillantottam az asztalon fekvő újságra, és megkerestem a nevet. - Faustino Brier.

- Miféle név az, hogy Faustino? - kérdezte Dunk. - Nem is lehet rendesen becézni. Esetleg Tino?

- Az túlságosan hasonlít a Dinóra a Flintstone családból. Esetleg Faust, habár szerintem azt nem kedvelné.

- Miért?

- Faust egy öreg, német fószer volt, aki megállapodást kötött az ördöggel. Eladta neki a lelkét végtelen tudásért és gazdagságért cserébe - magyaráztam.

Az angoltanáromtól, Mrs. Orglertől kaptam a könyvet, azt mondta, hogy olvassam el a nyáron. Egy hét alatt végeztem vele, és utána elolvastam újra. Mindenféle varázslós sztorit imádtam.

- Én is ezt fogom csinálni, amikor betöltöm a tizenhatot, és szükségem lesz egy autóra - közölte Dunk.

- Faust csúnyán pórul járt. Kiderült, hogy a lélek többet ér a gazdagságnál.

- Egy 66-os vagy 67-es cseresznyepiros Mustang vászontetővel és nyolchengeres motorral - folytatta Dunk. - Szerinted kaphatok egymillió dollárt és egy menő házat is? Kell egy garázs az autómnak, és pénz benzinre.

- Szerintem a te lelkedért legfeljebb egy lyukas alvázú Ford Pintót kapsz és talán egy csomag kajajegyet, amivel kihúzod a telet. Az ördög se teljesen hülye az üzlethez. Nem hagyna ki egy ilyen frankó ajánlatot.

- Nem kell, hogy olyan pöpec legyen az a Mustang. Rendbe tudom szedni. Értek néhány dologhoz.

Felegyenesedtem a széken, hogy jobban lássam az út túloldalát.

- Hová lett a csóka? Nem látom.

Egy nagy, fehér teherautó parkolt le a Brownsville Roadon, a Carmine’s előtt. Az oldalára ragasztott matricán hatalmas, kalligrafikus betűkkel az állt, hogy Budweiser. Semmit sem láttam tőle.

- Én is azt látom, amit te. A sörös arc útban van. Talán oda kellene mennünk.

- Szó sem lehet róla.

A teherautó öt perccel később távozott. A nyomozó eltűnt.

- Talán bement a sikátorba. Az autója még ott van.

- Minden zsaru Crown Vickel jár? - kérdeztem.

- Ha az ördög nemet mond a Mustangra, egy Crown Vic is megteszik. Nem vagyok válogatós. Az a lényeg, hogy a vezetőülés felőli oldalon világítson a műszerfala.

Mind a ketten kifelé bámultunk az ablakon. Egyikünk sem vette észre, hogy a nyomozó kinyitotta az ajtót, és belépett az étterembe.

Dunk szúrta ki először, és megrúgott az asztal alatt.

Faustino Brier nyomozó az étterem ajtajában állt, lassan körbenézett, és szemügyre vette a bent lévők arcát.

- A picsába! - suttogta Dunk. - Bújj az asztal alá, vagy valami!

- Nem bújok. Akkor biztos idejön. Nem tudja, ki vagyok. Nyugodjál le!

- Oké - ment bele Dunk.

Feltette a kezét az asztalra, összekulcsolta az ujjait, és nekidőlt a boksz falának.

- Ez nem tűnik nyugisnak.

- Igazad van.

Felegyenesedett, babrálni kezdte az üres poharat, és meredten bámulta a műanyag asztallapot, mintha azt kapta volna házi feladatnak, hogy meg kell számolnia a rajta lévő színes foltokat.

- Keressen magának egy helyet! - kiáltotta Krendal a konyhából. - Máris felvesszük a rendelését. Lurline, vendég!

A nyomozó beletúrt a hajába, hogy lesimítsa, de az makacsul felugrott. Leült a pulthoz az egyik bárszékre, kigombolta a zakóját, azután elővett a zsebéből egy jegyzetfüzetet, és belelapozott.

Én kicibáltam a zsebemből a tárcámat, kivettem belőle egy ötdollárost, és a poharam alá tettem.

- Gyerünk!

- Erre már én is gondoltam - mondta halkan Dunk úgy, hogy közben nem mozgott a szája. - Elterelem a figyelmét. Mondjuk, lelökök az asztalról egy poharat vagy villát. Amikor mindenki idefordul, te az ajtó felé rohansz. Ha a zsaru utánad veti magát, elgáncsolom, és megpróbálok időt nyerni neked. Elég nagydarab, de szerintem le tudom lassítani.

- Vagy felállunk és kisétálunk, mint két normális ember.

- Nem tehetjük kockára a szabadságodat.

- Miért így beszélsz?

-Hogy?

- Nem mozog a szád.

- Nem akarom, hogy mások is tudják, miről dumálunk.

- Senkit sem érdekel. Háromra felállunk, és egyszerűen távozunk.

Számoltam, azután felkeltem, és elindultam az ajtó felé. Dunk némi totojázás után követett. Azt hittem, sikerülni fog. Megcsapott a kinti levegő, miután megfogtam a fémkilincset, és elkezdtem kifelé tolni az ajtót…

- Hé, kölyök!

Dunkkal mind a ketten mozdulatlanná dermedtünk. A járókelők kikerülték a félig nyitott ajtót, és továbbmentek. Elfuthatnánk. Dunknak talán igaza volt. Egyszerre fordultunk hátra a nyomozó felé.

Ő az ajtó felé fordult, és a barátomat nézte.

- Ugye kint voltál tegnap a sikátornál, az út túloldalán?

- Igen, uram - ismerte el a barátom.

A hangjából eltűnt az a minimális férfiasság, amelyet tavaly szedett össze. Mintha hirtelen éveket fiatalodott volna.

- Ugye izgalmas volt? Mint egy tévéműsor.

- Igen, uram.

- Mi a neved?

- Duncan Napoleon Bellino - vágta rá Dunk. - A 207-es lakásban lakom a Brownsville Road 1822.-ben. Tizenegy éves vagyok, uram.

A nyomozó felvonta a szemöldökét, elvette a pultról a jegyzetfüzetét, és felírt valamit. Előredőlt, és egyenesen a srác szemébe nézett.

- És tegnapelőtt vagy az azelőtti napon láttál ott valami érdekeset? Feltűnt valami szokatlan?

- Nem, uram.

- Mikor jártál utoljára abban a sikátorban? Szoktatok ott játszani?

- Nem, uram.

- Nem szoktatok ott játszani, vagy sohasem jártál ott?

- Mindkettő. Egyik sem. Úgy értem… sohasem jártam a sikátorban. Nem szoktam ott játszani.

Lurline Waldrip kipréselte magát a konyhaajtón, és ledobott egy fehér törlőruhát a pultra.

- Elnézést, hátul voltam! Kéri az étlapot?

Amikor a nyomozó felé fordult, Dunkkal kirohantunk az ajtón, felkaptuk a biciklinket az étterem előtt álló lámpaoszlop mellől, és feltekertünk a dombon. Egyikünk sem nézett hátra. Szerintem még életemben nem tekertem olyan gyorsan a pedált.

Legurultunk a domb túloldalán, bekanyarodtunk a Maytide Streetre, két sarokkal később a Klausra, utána a Newburnre, miközben a biciklim lánca panaszosan nyikorgott. A következő húsz percben kétszer is körbebicikliztük a környéket, és biztosra vettük, hogy a nyomozó Crown Vicje fel fog bukkanni előttünk vagy a hátunk mögött. De nem bukkant fel. A Gorman’s Hill tetején behúztam a fékeket, és csúszva megálltam. Dunk mellém csúszott a kavicson, letette a lábát a földre, és olyan hangosan zihált, hogy alig hallottam a saját, kapkodó légzésemet. Izzadság csorgott a homlokomon, és nedves lett a póló a hátamon.

- El kellene tűnnünk az útról - nyögtem ki végül.

- Hová menjünk?

Tudtam a választ. Szombat óta kerültem azt a helyet.

- Gyere!

Körülbelül tíz perc alatt odaértünk a temetőbe. Begurultunk a nyitott kapun, és csak a kriptáknál fékeztem le. Lassan bekanyarodtam a két legnagyobb - Polanski és Nowy - közé. Leszálltam a bicikliről, nekidőltem a falnak, és igyekeztem normálisan lélegezni, miközben Dunk letette a biciklijét az enyém mellé.

- Ez a pofa olyan, mint egy kopó - zihálta. - Rám vetette magát az étteremben. Ugye te is láttad?

- Szerintem nem tud semmit.

- Talán nekem kell meglépnem. Lehet, hogy kölcsön kell kérnem tőled.

- Te nem csináltál semmit.

- Rengeteg ártatlan ember ül, Thatch. Nem én lennék az első. Még sohasem láttad a TBS-en azt a régi filmet, A szökevényt? Egy orvosról szól, dr. Richárd Kimble-nek hívják. Elítélik a felesége meggyilkolásáért, pedig nem ő volt. Börtönbe zárják, megszökik, és meg akarja találni az igazi gyilkost. - Dunk elhallgatott, és hátranézett a válla fölött. - Nem kerülhetek sittre, Thatch. Biztos, hogy nem tudok megszökni, és ha sikerülne, se lenne időm arra, hogy megkeressem az igazi gyilkost. Jobb dolgom is van.

Vágtam egy grimaszt.

- A nyomozó látott téged tegnap a tömegben, és feltett pár kérdést. Csak kóstolgat, ennyi az egész.

Felváltva lestünk ki az épület mögül, de a Crown Vic nem bukkant fel, és tíz perc elteltével rendesen vettük a levegőt.

- Ez az? - törte meg végül Dunk a csöndet.

Követtem a tekintetét. A fekete fémpad tíz méterre volt tőlünk. Üresen állt a dombtetőn.

- Aha.

- Nincs ott senki.

- Ma nem augusztus 8. van. Csak augusztus 8-án szokott kijönni.

A haverom hátba vágott.

- Tudom, te szerencsétlen. Úgy értettem, senki se ül ott, úgyhogy meghesszölhetnénk. Azt mondtad, az a csaj odaírt valamit.

Segíts

Nem voltam benne biztos, hogy akarom-e látni. Akkor valósággá válik. Ha még mindig ott van, akkor Stella két nappal ezelőtt a segítségemért könyörgött, és én nem tettem semmit azonkívül, hogy igyekeztem elfelejteni.

- Columbo nem jön - közölte Dunk, miután kikémlelt a sarkon. - Gyere!

Elindult a pad felé.

A domb tetejéről majdnem az egész temetőt be lehetett látni, és ha a nyomozó mégis ránk talál, akkor lesz időnk elmenekülni. Viszont továbbra is úgy gondoltam, hogy nem követ minket. Ha olyan fontosak lettünk volna neki, elkapott volna az étteremben.

Elindultam a barátom után.

A pad ülőlapja még csillogott a harmattól. Senki sem volt a temetőben rajtunk kívül. Csoszogó lépteink fültépő zajt csaptak a hihetetlen csöndben.

Dunk a pad fölé hajolt, és alaposan szemügyre vette a fémvázat.

-Itt volt?

- Igen, ott.

- Valaki lekaparta.

Az a valaki nemcsak a szót kaparta le, hanem a fekete festéket is, és a szó helyén csak egy ovális alakú, ezüstös folt maradt. Nyomtalanul eltüntették.

Dunk összeráncolta a szemöldökét.

- Azt mondtad, hogy testőrféleségek voltak, mintha vigyáztak volna a csajra. Mintha ő lett volna a főnök, nem a kabátosok.

- Lehet, hogy tévedtem.

Letérdeltem a fűbe Dunk mellé, és megvizsgáltam a foltot.

- Nemcsak a szót kaparták le, a festéket is. Kilátszik a fém, látod? Elég alapos munka. Ha csak lekaparták volna, látszana a szerszámok nyoma, és maradtak volna festékdarabok is. - Közelebb hajoltam a padhoz. - Még lehet érezni a hígító szagát.

- Ha valaki erre jön, azt fogja hinni, hogy imádkozunk a padhoz.

- Ez egy temető. Itt mindenki furcsán viselkedik, és mindenki békén hagyja azokat, akik furcsán viselkednek. Ha itt egy kőhöz beszélsz, azt gondolják, agyadra mentek az érzelmek, ha ugyanezt csinálod a parkban, letartóztatnak. Van valami íratlan szabály, vagy ilyesmi - magyaráztam.

- Nem értem, miért nem festették be újra - folytatta Dunk. - Sok időt feccöltek bele, hogy elrejtsék a csaj üzenetét. Miért nem tüntették el nyomtalanul, mintha sohasem létezett volna?

- Talán azért, hogy lássam, mit tettek. Az értésemre akarták adni, hogy tudják, hogy tudom. Ha nyomtalanul eltüntették volna, talán azt hinném, csak képzelődtem. Minden olyan gyorsan történt. - Felálltam, és kinéztem a pad mögött magasodó fákra, a temető végében kezdődő erdőre. - Az az ember mögém osont, és elkábított. Csak egy pillanatra láttam Stella üzenetét.

- Bocs, hogy az ördög ügyvédjét játszom, de honnan tudod, hogy ő írta? - kérdezte a barátom. - Talán valaki más véste oda. Lehet, hogy neki semmi köze az egészhez.

- Akkor miért tüntették volna el?

- Talán az egyik temetőcsősz takarította le. A graffitiket is le szokták meszelni.

- A temető alkalmazottai átfestették volna. Szerintem erőlködtek volna, hogy lekaparják, és biztosan nem hagyták volna így.

- Talán még nem végeztek. Talán elmentek fekete festékért.

Én azonban tudtam. Biztos voltam benne.

- Stella felírta oda, hogy segíts, és azok az emberek letörölték. - Megkerültem a padot, és közben a fákat néztem. - Az a tag onnan jött, hátulról. Onnan kellett jönnie… Gyere!

A padon túl lejtő vezetett az erdő sűrű pereme felé, a fasor után pedig már a vadon következett. Amikor a fákhoz értem, megfordultam, és felnéztem a padra.

- Rögtön azután kapott el, hogy a terepjárók elmentek, úgyhogy biztosan figyelt minket. Innen látszik a pad, de a dombtól nem látni a helyet, ahol az autók parkoltak.

- Lehet, hogy hallotta őket - vetette fel Dunk. - Elég nagy itt a csönd.

- Igen, az lehet.

- Mit is mondott neked?

- Azt mondta, hogy „A nyomás, amit a gerinced tövében érzel, egy meglehetősen éles késtől származik. Azt javaslom, ne mozogj!”. Utána rászorított valamit a számra. Édes szagot éreztem, azután elájultam.

- Valószínűleg kloroform lehetett. Mr. Lidden bioszóráján is azt használtuk az egerekhez.

- Pontosan olyan volt.

- Láttad a kést?

Megráztam a fejem.

- Ezek szerint lehet, hogy nem is volt nála.

- Lehet.

Átkutattuk a fákat, a talajt és a bokrokat egészen a Nobles Lane-ig, ahol az erdő véget ért, de semmit sem találtunk. A férfi nem hagyott nyomokat. Azt gondoltuk, az útnál egy autó várta, és elcipelt engem oda, de erre sem találtunk bizonyítékot. Két órával később, fülig koszosan visszamentünk a padhoz.

- Beszélnünk kell a virágokról is - okoskodott Dunk egy szúnyogcsípést vakarva a bal karján.

- Mi van a virágokkal?

- Azt mondtad, hogy Stella elvette őket a padról, és a szemed láttára elpusztultak a kezében seperc alatt - felelte Dunk. - Szerintem meg kellene barátkoznod a gondolattal, hogy valószínűleg elfonnyadt és félig halott gyomokat szedtél, és azt hitted, láttál valamit, csakhogy valójában nem láttál. A másik lehetőség valamiféle X-Men-szarság, és imádom azt a képregényt, de csak egy képregény. Nem valóságos.

Lenéztem a kezemre, és összekulcsoltam az ujjaimat.

- Stella felállt, és otthagyta őket a padon. Az a nő…

- Ms. Olivér?

- Ms. Olivér rászólt, hogy menjen vissza értük. Ő nem akart engedelmeskedni, de a nő kényszerítette. Végül elvette a padról a virágokat, és mire odaért a terepjáróhoz, a szemem láttára elfonnyadtak és meghaltak.

- Hol parkoltak?

Az út felé mutattam.

- Ott.

- Az alig húsz méterre van.

- Igen.

- Szóval a csaj harminc másodperc alatt megölte a virágokat?

- Gyorsabban.

- Aztán beült a terepjáróba, és elhajtott a naplementében?

Lehunytam a szemem, és megdörzsöltem a halántékomat.

- Nem kellett volna elmondanom neked.

Egy darabig mind a ketten hallgattunk, aztán Dunk szólalt meg.

- Elhiszem, hogy szerinted láttad, ahogy megölte a virágokat - jegyezte meg óvatosan. - Mi lenne, ha egyelőre ennyiben maradnánk?

- Nem viselt kesztyűt - jegyeztem meg halkan.

- Ezt hogy érted?

- Mindig kesztyű volt rajta, amikor találkoztunk, hidegben is, melegben is, de most nem. Szerintem Ms. Olivér azt akarta, hogy lássam. Azt hiszem, nem engedte meg Stellának, hogy kesztyűt vegyen fel, hogy láthassam.

- Ha ez igaz, akkor Ms. Olivér honnan tudta, hogy virágot fogsz hozni?

- Nem tudom.

Hirtelen eszembe jutott a sikátorban fekvő férfi. Igyekeztem elhessegetni, de egyre életszerűbbé vált a száraz, öreg, égettnek látszó bőr látványa, és az üreges szempár, amely visszanézett rám.

Ez a kis barátnőd műve.

- Azt mondtad, minden évben ugyanazon a napon jön ide, igaz?

Bólintottam.

- Igen, augusztus 8-án.

Dunk résnyire húzta a szemét, és láttam rajta, hogy lázasan zakatol az agya.

- Akkor van egy évünk, hogy kitaláljunk egy tervet.

- Miféle tervet?

- Követni fogjuk őket. Ki fogjuk deríteni, hová mennek azok a terepjárók.

1988. AUGUSZTUS 8.

Tizenkét éves

Bejegyzés 1988. 08. 08.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Ma engedték őt telefonálni.

- Komolyan? És hogy ment?

- Nagyon örülök, hogy nem én voltam a vonal másik végén.

- Azt elhiszem.

- Kit hívott fel?

- Ők tárcsázták a számot. Ezt egyszer már megcsinálták vele, nagyon régen, amikor még kicsi volt, de szerintem akkor még nem értette, mi történik.

- Most már érti?

- Most már igen.

- És mégis megcsinálta?

- Aha. De tudod, mi volt a legrosszabb az egészben?

- Halljam!

- Szerintem meg akarta tenni. Miután végzett, és lerakta a kagylót, mosolygott. Az a kis szarházi élvezte a dolgot.

- Ki kellene nyírni.

- Biztosan nem fogják. Túlságosan értékes.

- Igazán? Le merem fogadni, hogy van itt valahol egy vastag piros dosszié, amiben részletesen le van írva, hogyan lehet véget vetni a szánalmas kis életének. Hogy csinálták?

- Mit hogy csináltak?

- A hívást.

- Lou azt mondta, a doktornő bevitt magával egy mellékállomást. Valaki tárcsázta a számot innen a fülkéből, és átkapcsolta a hívást. A telefon villogni kezdett, a kölyök felvette a kagylót, és bemutatta a kis trükkjét.

- Hatékony.

- Igen, azt hiszem.

- Furcsa, hogy az a dolog személyesen és telefonon működik, élő, egyenes adásban, a felvételeken keresztül viszont nem.

- A világ egyik hatalmas rejtélye. Csönd.

- Te megtennéd? -Mit?

- Tudod, mit.

- Kivégezném? Kiütném? Eltenném láb alól? A föld alá temetném? Elevenen megnyúznám? Elküldeném úszni betoncipőben? Átsétálnék vele a szivárványhídon?

- Aha.

- Meg.

- Ugye tudod, hogy felvesznek bennünket?

- Senki sem hallgatja meg ezt a szart.

- Akkor sem kellene hangosan kimondanod az ilyesmit.

- Csak magamban gondoljam? - Aha.

- Szóval megfordul a fejedben, hogy megölöd, de nem akarsz beszélni róla?

- Kiforgatod a szavaimat. Nem mondtam ilyet.

- Nem szép dolog bezárni egy dobozba, hogy ott töltse el az egész életét. Senkinek sem lenne szabad így élnie, még neki sem.

- Mikor növesztettél lelkiismeretet?

- De az még rosszabb lenne, ha kijutna.

- Nem hagyják, hogy kijusson. Nem bírná elhagyni az épületet.

- Valóban? Még a képessége segítségével sem?

- Százféleképpen gondoskodtak arról, hogy ez ne történhessen meg, például beépített vészkapcsolókkal és szabályzatokkal.

- Téged tájékoztattak ilyesmiről valaha? Csönd.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

Az 1988-as volt a legcsapadékosabb nyár Pittsburgh történetében, és augusztus 8-án is esett az eső. Mire elérkezett a délután öt óra, a város alacsonyabban fekvő részein kihirdették az árvízriadót.

Jo néni azt mondta, anya megértené, hogy abban az évben csak a monszun után megy ki hozzá. Azt is hozzátette, hogy reményei szerint apa sírját végre elönti az ár, apát elnyeli majd az egyik folyó a három közül, és anya végre békében nyugodhat, mert nem fog ott feküdni mellette „az a semmirekellő, alkoholista szemétláda, aki nem érdemli meg, hogy embernek nevezzék”. Jo néni ekkor már elfogyasztott három pohár bort, és a második doboz cigijét bontotta fel aznap az ablaknál lévő fotelban ülve.

Az elmúlt egy évben nem hallottunk Faustino Brier nyomozóról, sem én, sem Dunk. Az első cikk után Andy Olin Flack sem szerepelt az újságokban, sem a tévében. Kiderült: senkit sem érdekel egy olyan férfi, aki gyerekeket molesztált. Az emberek többsége valószínűleg úgy vélte, hogy azt kapta, amit megérdemelt.

Pontban ötkor kiléptem a lakásból, magamban hálát mondtam Jo néninek, aki ragaszkodott hozzá, hogy vigyek magammal esernyőt és kabátot, és fél hatkor (miután elmentem a szüleim sírjához) felkaptattam a sáros dombon, elhaladtam a csillogó kripták előtt, és amikor leültem a padra, azonnal megbántam, hogy nem hoztam magammal egy rongyot vagy törülközőt, hogy letöröljem. A farmerom másodpercek alatt átázott, vizes lett a fenekem, és kezdtem elbizonytalanodni.

- Vörös Vezér Vörös Egyesnek, Vörös Egyes, jelentkezz, vége.

Dunk unszolására adóvevőket vásároltunk a pénzem egy részén. Eleinte tiltakoztam, de rájöttem, hogy szükségünk van rájuk a tervéhez. A Brownsville Road-i Radio Shackben elég nagy volt a választék, és miután alaposan összehasonlítottuk a különféle típusokat, végül négy Woxun KG-UV899 mellett döntöttünk, amelyek két frekvencián - 136-174 MHz-n és 400-520 MHz FM-en - működtek. Majdnem három kilométer volt a hatótávolságuk, és kisebbek voltak a többinél, könnyen elrejthetők.

Benyúltam a kabátom belső zsebébe, és megnyomtam a rádió gombját.

- Vörös Egyes a helyén, vége.

- Vettem. Vörös Kettes, jelentkezz!

Recsegés, azután:

- Vörös Kettes a helyén. Rohadt hideg van idekint, vége.

- Értem, vége.

A Vörös Kettes Willy Trudeau volt, akit „Tru Dat”-nek[7] kellett szólítani, amikor nem Vörös Kettesként működött. Azt állította magáról, hogy ő lesz a következő sikeres fehér rapper. Furcsa kijelentés volt, mivel nem léteztek előző sikeres rapperek. Vörös haja, sápadt bőre és a rengeteg szeplője nem tett jót az imidzsnek, amelyet a túlméretezett Adidas edzőcipőivel és tréningruháival próbált kialakítani, pedig mindig azokban járt. És az sem használt a karrierjének, hogy nem tudott rappelni. Nem volt ritmusérzéke, és úgy táncolt, mint egy epilepsziás marionettbáb. Kizárólag akkor tudott volna megélni a rappelésből, ha beállt volna Dunk mögé a sorba, amikor az leveszi az ördögöt egy autóra, és Willy is megállapodást kötött volna vele. De mivel erre kevés esély mutatkozott, valószínűleg melegítőben és vagány sportcipőben járó könyvelő lesz belőle.

Dunk adott Willynek húsz dollárt a pénzemből. Cserébe „Tru Dat” elvállalta, hogy segíteni fog aznap, és nem tesz fel kérdéseket.

- Vörös Egyes, itt Vörös Vezér. Leírnád újra a járműveket?

Ezt már megbeszéltük. Megnyomtam a gombot.

- Fehér terepjárók, legalább három. Talán több, talán kevesebb. Egyformák lesznek, és konvojban fognak haladni. Vége.

- Itt Vörös Kettes. Ismerjük a gyártmányt és a típust? Vége.

Willy tudta, hogy nem ismerjük. Azóta piszkált ezzel, mióta bevettük a buliba.

- Negatív - feleltem.

- Vörös Vezér, itt Vörös Kettes. Miután visszatérünk a bázisra, szavazást akarok arról, hogy Vörös Egyestől vegyük el a férfikártyát. Azokat a fiúkat, akik nem képesek felismeri egy járművet a gyártmányáról, a típusáról vagy a motorjáról, arra kellene ítélni, hogy a gyerekkoruk hátralévő részében Barbie Corvette-eket mossanak.

- Itt Vörös Vezér, egyetértek. Vége.

- Kapjátok be mind a ketten!

- Elfelejtetted mondani, hogy vége. Vége.

- Kapjátok be mind a ketten, vége.

- Nem, köszi, vége - felelte Willy. - Itt még mindig rohadt hideg van, vége.

Megborzongtam. Én is fáztam. Vastagabb kabátot kellett volna hoznom. Az eső hevesen verte az esernyő tetejét, leömlött a szélén, és körülöttem hullámzott és csapkodott. A farmerom és a cipőm teljesen átázott, és attól függetlenül, hogy még két óra volt hátra sötétedésig, a nap elveszett a sötét viharfelhők és a zápor mögött.

Összedörzsöltem a tenyerem, és észrevettem, hogy végre lefestették a pad másik sarkát, ahová Stella az üzenetét írta. A fekete fém csillogott az esővízben.

A zsebemben lapuló rádió felsikított. Hangos, fülsértő jelzés.

Ekkor megpillantottam a fényszórókat. Három, illetve négy autó közeledett. Megnyomtam a rádió gombját.

- Négy jármű közeledik felém a Tranquility Lane-en. Azt hiszem, ők azok.

- Szemmel tartottam az utat. Nem haladtak el mellettem. Te láttad őket, Vörös Kettes?

- Negatív.

Recsegés.

Megnyomtam a gombot.

- Az egyikőtök mellett elhaladtak. Nem lehet máshonnan behajtani. Vége.

Recsegés.

A négy terepjáró megállt egymás után az út közepén. Az eső miatt be voltak kapcsolva a fényszóróik, a fénysugár belehasított az időjárásba, megvilágította a körülöttük lévő aszfaltot és a sírköveket. Az első terepjáró ablaktörlőlapátja oda-vissza csapkodott, és ritmusos, tompa dübögéssel hajtotta el a vizet.

Benyúltam a belső zsebembe, de ezúttal lassabban, mert nem akartam gyanút kelteni, és megnyomtam a gombot.

- Ők azok. Négy terepjáró, mind fehér.

Az adóvevő megint felsikított, azután elnémult.

Sem Dunktól, sem Willytől nem érkezett válasz.

Nem láttam be az autókba. A belsejük feketének látszott, mint a vihar mögött elveszett árnyékok.

Megint megnyomtam a gombot.

- Van ott valaki? Hallotok?

Arra számítottam, hogy az ajtók kinyílnak, és kiszáll Ms. Olivér a többiekkel együtt, de hiába. A terepjárók nem mozdultak. A fényszórók engem néztek, az ablaktörlők folytatták a táncukat.

Bumm-bumm.

Eltelt öt perc.

Tíz.

Valami nem stimmelt.

A rádió megint felsikított, majd recsegés következett, aztán elhallgatott.

Felálltam.

Az első terepjáró motorja felbőgött, pörögni kezdtek a kerekek, azután megtapadtak a nedves aszfalton, és a fehér jármű elszáguldott mellettem, a többi pedig követte. Elugrottam előlük, visszazuhantam a padra, és elejtettem az ernyőt. A szél belekapott, lerepült a dombon, és ide-oda pattogott a sírkövek között, mint egy pingponglabda.

Meredten bámultam a járműveket, és mintha egy pillanatra láttam volna Stellát a harmadik autó ablakához préselődve. Azután eltűntek.

Felálltam, kivettem az adóvevőt a zsebemből, és a nedves füvön csúszkálva rohanni kezdtem az erdő felé.

- Elmennek! Elmennek! Hallotok engem?

Dunk hangja törte meg elsőként a halk recsegést.

- Egy pillanatra elvesztettünk. Ismételd meg!

- Valami nem stimmel. Megálltak, vártak, aztán elmentek. A Tranquilityn haladnak, a temető szélén. Elvileg mindjárt odaérnek a bejárathoz.

Recsegés.

- Vörös Kettes, itt Vörös Vezér. Menj közelebb a kapuhoz! Én is odamegyek. Ki kell derítenünk, merre…

Amikor beléptem a fák közé, elvesztettem őket.

A tölgyfák lombja felfogta az eső nagy részét, ezért gyorsabban tudtam futni. Cikázva kikerültem a bokrokat, és felkavartam a talajra tapadt, nedves leveleket. Majdnem elbotlottam egy ágban, ami olyan vastag volt, mint a combom. Valahogyan sikerült futás közben visszanyernem az egyensúlyomat, és hevesen hadonásztam a karommal, hogy el ne essek.

Az erdő túlsó végén kibukkantam a fák közül.

- … Egyelőre semmit sem látok. Kibaszott eső! Itt vagyok a… Recsegés. …tőlem balra van a temető - üvöltötte Willy zihálva a rádióba.

Megpillantottam a biciklimet ötven méterrel távolabb. Az erdő melletti árokban hevert. Odarohantam.

- Itt vagyok a biciklimnél. Elindulok a Nobleson a Brownsville felé.

-Látom őket! Látom őket! Négy Chevy Suburban. Most hajtottak ki a temető kapuján, és észak felé tartanak a Brownsville-en. Most mennek el a Birmingham mellett - mondta Dunk.

Kirángattam a biciklimet az árokból, közben majdnem elejtettem a rádiót, felültem az átázott ülésre, és teljes erőből hajtani kezdtem a pedált. Kelet felé tartottam a Nobleson, a kövér esőcseppek az szemembe vágtak, és jeges szél csapkodta az arcomat.

- Látlak…, Dunk! - zihálta Willy. - Már elhagytam a temetőt. Hol vannak az…?

Megint recsegés.

- …Balra a Nobleson. Ismétlem, balra fordultak a Nobleson. Feléd tartanak, Thatch! - kiabálta Dunk. - Majdnem utolértem őket. Dugóba kerültek. Rákanyarodtam a Noblesra, és körülbelül száz méterre vannak tőlem. Felgyorsítanak. Látod őket, Thatch?

A Nobles Lane üresnek látszott. Megnyomtam a gombot.

- Negatív. Még semmit sem látok. Talán egy másik mellékutat választottak.

- Az nem lehet - felelte Dunk. - Az összes többi zsákutca.

Még gyorsabban tekertem. Lüktetett a lábam.

- Talán bementek az egyik házba.

A rádióm hangosan felvisított, és a fényszórók felbukkantak az előttem lévő kanyarban.

- Látom őket! Látom őket!

Recsegés.

- Dunk!

Az első terepjárónak világított az országúti fényszórója, és a sűrű, fehér fény belehasított az esőbe. Az autók kerekei a pocsolyákba hajtottak, és a víz magasabbra csapott a tetejüknél. A Nobleson ötvennel lehetett haladni. A terepjárók legalább százzal repesztettek, és folyamatosan gyorsultak. Szorosan egymás mögött mentek, alig néhány méter választotta el őket.

- Dunk! - üvöltöttem újra a rádióba.

Semmi.

Letámasztottam a lábam az aszfaltra, egy hirtelen rántással átfordítottam a biciklimet az ellenkező irányba, és teljes erőből tekerni kezdtem a pedált arra, amerről jöttem.

Hangosabb lett a hátam mögött a motorzaj.

Jól megnéztem magamnak az utat, a fémkorlátot és a mögötte magasodó fákat. Ismertem ezt az útszakaszt. Nem lehetett letérni róla egészen a Denise Street és a Colerain sarkáig, ami több mint nyolcszáz méterre volt. Tudtam, hogy nem fogok odaérni.

A fényszórók fénye megközelített az aszfalton, azután mellém ért. Megvilágították előttem az utat, és az eső fehér függönnyé, egy fallá változott.

A terepjáró motorja megint felbőgött. Olyan hangja volt, mintha közvetlenül mögöttem lenne, és nem mertem hátrafordulni.

A sofőr rátenyerelt a dudára, ami fülsértően felvisított.

Utána elgázoltak.

Lassítás nélkül.

A terepjáró belecsapódott a biciklim hátsó kerekébe, és ellökte balra akkora erővel, hogy a levegőbe emelkedtem, és átrepültem a korlát fölött. Halálos csönd lett, és a következő másodperc egy órának tűnt.

A becsapódás ereje kicsavarta a kezemből a kormányt, és elejtettem a rádiót. Eltűnt alólam az ülés. Lezuhantam a földre, és a jobb vállam beteges reccsenést hallatott. A lábam először behajlott alám, azután kiegyenesedett, amikor gurulni kezdtem. A fejem koppant egyet a földön, és utána nem tudom, mi történt. Hatalmas lett a csönd.

2

Az álom.

Apa bekötött a gyerekülésbe. Csokis tej. Jo néni háza előtt. Apa kinyitotta az ajtómat.

Apa kivett valamit mellőlem az ülésről, és odaadta azt a valamit Jo néninek. Valamit.

Egy ismeretlen tárgyat.

Továbbmegyünk.

- Apa!

- Igen, Jack?

- Mi volt abban a dobozban?

- Miféle dobozban?

- Abban, amit odaadtál Jo néninek.

- Ó, abban! - felelte apa. - Semmi, Jack. Egyáltalán semmi. A fehér terepjáró begurul elénk.

A fehér terepjáró elzárja az utat.

- Miért adtál egy üres dobozt Jo néninek? Borzalmas kerékcsikorgás.

- Ne most, Jack! Apa nem ér rá.

3

- Thatch!

- Hallasz engem, Thatch?

Amikor kinyitottam a szemem, egy hatalmas denevér hajolt fölém. Kitárta a szárnyát, és csapkodott. A víz alatt voltunk, a denevér fentről meredt rám, és a nevemet kiáltotta a felszínen tomboló hullámok zajában.

- Thatch! Pislogtam. Nem denevér. Dunk.

Dunk állt fölöttem széttárt kabátban, amelyet a fejem fölé tartott az eső ellen.

- Ne mozogj, Jack!

- Elütöttek…

- Láttam.

- Segítséget kell hívnunk! - mondta valahol a hátam mögött Willy. - Mentőre van szüksége.

Dunk közelebb hajolt hozzám.

- Hallasz engem, Jack? Bólintottam.

- Ki tudod mondani a nevem? - Aha.

- Mondd ki!

- Miért?

Duncan nyitott tenyérrel pofon vágott.

- Mondd ki!

- Duncan Bellino.

- Milyen évet írunk?

- 1988-at.

- Ki az elnök?

- Ó, ne már!

- Hadd halljam!

- Ronald Reagan.

Megpróbáltam felülni, visszazuhantam, és a fejem belecsapódott a sáros földbe.

- Nem kellene mozognia. Ne engedd, hogy megmozduljon, amíg ide nem hívunk valakit! - rendelkezett Willy. - Visszatekerek a Brownsville-re, és keresek valakit.

- Ők hová lettek? - kérdeztem halkan.

- Elmentek. Leszorítottak téged az útról, és még csak le sem lassítottak. A következő kanyar után elvesztettem őket.

- Hol a cipőm?

- Ó, bassza meg! - kiáltott fel Willy. - Nézd meg a lábát! Nézd, hogy áll!

Dunk felé fordult.

-Ha segítséget akarsz hívni, akkor menj, és hívj! Ha nem, akkor fogd be!

- Mi van a lábammal?

Willy elhátrált. Az eső végigfolyt a vizes haján és ruháján, és tócsába gyűlt a lába körül. Felült a biciklijére, és eltekert.

- Igaza van. Nem kellene mozognod.

Ettől függetlenül felültem.

Dunk a mellkasomra fektette a tenyerét.

- Azt hiszem, csúnyán eltört a lábad. Szerintem nem akarod látni.

Nem akartam látni, ezért előredőltem. Amikor a vér kiment a fejemből, egy pillanatra homályos lett a világ, utána kitisztult a látásom. A jobb lábam rendkívül furcsa és természetellenes szögben állt. Távolról néztem a kifacsarodott testemet, mint egy tévéműsort.

- Az a furcsa, hogy egyáltalán nem fáj.

- Lehet, hogy sokkot kaptál.

- Nem hiszem…

- Ne csináld!

Kétoldalt megtámasztottam magam a kezemmel, a bal lábammal egyensúlyoztam, és felálltam. Dunk meg akart állítani, de azt hiszem, meglepte, hogy képes vagyok mozogni. Amikor a kicsavarodott jobb lábam kiegyenesedett, és visszaugrott a szokásos helyére, a barátom majdnem elájult.

- Kellene a cipőm.

Dunk becsukta a száját, azután belenézett az esőbe.

- Ott van, várj egy kicsit!

Körülbelül ötven métert visszaszaladt, kivette a cipőmet az út menti vízelvezető árokból, kirázta belőle a vizet, és visszajött.

- Tessék!

A Nike-m talpa leszakadt, és csattogott. Rátámaszkodtam Dunk vállára, lassan felemeltem a jobb lábamat, felvettem a cipőt, azután leengedtem a lábam, és óvatosan ránehezedtem.

- Szerintem nincs eltörve - vélekedtem. Erősebben ránehezedtem. - Úgy érzem, nincs baja.

Ránehezedtem a bal lábamra, megint felemeltem a jobbat, és behajlítottam a térdemet, először lassan, azután egyre gyorsabban.

- Szerintem rendben van.

Lassan elindultam az úton, felcsaptam magam körül a tócsákat, öt méter után visszafordultam, és visszamentem Dunkhoz. Tátott szájjal meredt rám.

- Láttam, amikor elütöttek. Azt hittem, meghaltál. Legalább háromszáz métert repültél.

A jobb oldalamon vastagon állt a csúszós sár, a farmerom felhasadt, de amikor benéztem a résen, nem találtam sérülést a bőrömön. A kabátom is rettenetes állapotban volt. Levettem, Dunk megvizsgálta a karomat és a hátamat, utána pedig a fejem jobb oldalát.

- Olyan mocskos vagy, mint egy disznó, de egyetlen karcolás sincs rajtad. Zúzódásaid valószínűleg vannak, de azok csak néhány óra múlva fognak látszódni.

Csak a felét hallottam annak, amit mondott.

Megláttam a biciklim maradványait. A váz a felismerhetetlenségig elhajlott, és a hátsó kerék valahogyan belecsavarodott az elsőbe. Sem a kormány, sem az ülés nem állt a gyárilag javasolt pozícióban. A lánc eltűnt. Biztosra vettem, hogy használhatatlanná vált.

- Te szent szar!

- Aha - kontrázott Dunk. - Te szent szar!

Nem vártuk meg, amíg Willy visszaér a segítséggel. Remegtem ugyan, de fizikailag rendben voltam. Ha Willy egy mentőautóval vagy a rendőrséggel térne vissza, ami még a mentőnél is rosszabb, magyarázkodnunk kellene. Megkérdeznék, mit csináltunk, és mit kerestünk itt egyáltalán, és erről egyikünk sem akart beszélni.

Behúztuk a biciklim maradványait a Nobles Lane és a temető közötti erdőbe, azután felültünk Dunk biciklijére, én a kormányra. A barátom őrült módjára tekert, mert hajtotta az adrenalin, és tíz perc alatt hazaértünk. Az ő lakásukba mentünk. Úgy gondoltam, hogy Jo néni minden bizonnyal dolgozik, mégsem akartam megkockáztatni, hogy ebben az állapotban lásson.

Dunk elkiáltotta magát, amikor beléptünk, és nem kapott választ. Üres volt a lakás, de nem tudta, hová lett az apja.

Én egyenesen a fürdőszobába mentem, levetkőztem, és beálltam a zuhany alá. Arra számítottam, hogy már látszanak a zúzódásaim, de egyetlen karcolást sem találtam magamon.

Miután végeztem, felvettem a Dunktól kapott ruhákat: egy számmal nagyobb farmert, és egy Bobby McFerrin-es pólót. Hatalmas, kacsintó smiley volt rajta azzal a szöveggel, hogy Dorítworry, be happy.

Dunk a konyhában ült, és sört ivott.

Willy mellette ült az asztalnál, és ő is sört tartott a kezében.

- Ez meg mi a fene volt, Thatch?

Kivettem egy kólát a hűtőből, felpattintottam a tetejét, és ledobtam magam az egyik üres székre. A zöld műbőr alól sziszegve kiszorult egy kis levegő a párna oldalán lévő lyukon.

- Talán neked is söröznöd kellene - jegyezte meg Dunk. - Szerintem megérdemelsz egy sört. Komoly fájdalmaid lesznek, miután elmúlik a sokk. A sör segíteni fog.

Vajon Dunk mióta sörözik?

- Jól vagyok. Tényleg. Szerintem a biciklim kapta a legnagyobb részét, nekem pedig szerencsém volt. A talaj elázott, és puha. Felfogta az esést.

Dunk előredőlt.

- Te nem estél, hanem repültél. Az a terepjáró fellőtt a magasba, mint egy béna Supermant, és összevissza csapkodtál a karoddal…

Hadonászni kezdett, és közben idétlen arcot vágott. Önkéntelenül elnevettem magam.

Dunk felállt, a hűtőhöz ment, kivett egy sört, felbontotta, azután letette elém, és visszaült a helyére. A konyhában penészszag terjengett. A mosogatóban halomban tornyosultak a piszkos edények. A pulton egy üres mogyoróvajas üveg állt, és légy lakmározott a peremén.

- Tényleg nem kérek sört.

- De kérni fogsz.

Megfogta az asztal közepére dobott Boy’s Life magazint, és arrébb húzta. Az apja pisztolya lapult alatta.

A tekintetem ide-oda cikázott a két srác között. Tudomásom szerint eddig csak nekem mutatta meg a fegyvert.

- Ez miért van itt?

- Új tervre van szükségünk - felelte Dunk.

- Fegyverre nincs szükségünk.

- Meg akartak ölni.

- Rám akartak ijeszteni.

- Ha rád akartak volna ijeszteni, elhajtottak volna közvetlenül melletted, vagy esetleg leszorítottak volna az útról - vitatkozott Dunk. - Ők viszont felgyorsítottak mögötted, tövig nyomták a gázt, és telibe kapták a biciklid hátsó kerekét. A becsapódás tönkretette a járgányodat, és megölt volna téged, ha nem lennél ilyen szerencsés csávó. Azt furcsállom, hogy nem tolattak át rajtad, hogy befejezzék, amit elkezdtek. Le merem fogadni, hogy megtették volna, ha nem szaltózol át a korláton.

- Csak rám akartak ijeszteni - makacskodtam.

Közelebb hajolt hozzám.

- Nem tudom, ki vezetett, de az biztos, hogy nem lépett a fékre. A gázt taposta. Miután elütöttek, felgyorsítottak, és elhajtottak, lassítás nélkül. Az emberek még akkor is lelassítanak, ha véletlenül ütnek el valakit, ha másért nem, azért, hogy kiderítsék, lett-e valami baja az autójuknak. Ezek egyszer sem léptek rá a fékre. Egyszer sem. Meg akartak ölni téged.

Willy belekortyolt a sörébe, és könnyes lett a szeme.

- Láttad a biciklidet, igaz?

Bólintottam.

- Láttad, mennyire eldeformálódott? Amikor odaértem hozzád, te is úgy néztél ki. Ki volt csavarodva a tested. Biztosra vettem, hogy halott vagy.

Dunk is beleivott a sörébe, de neki nem lett könnyes a szeme.

- Willy leintett egy kombit a Brownsville-en, és megdumálta az idős nőt, hogy a barátja megsérült egy cserbenhagyásos gázolásban, és segítségre van szüksége. Mire odaértek, mi elhúztuk a csíkot, szóval Willy tíz percen keresztül győzködte a nénit, hogy talán mégsem sérültél meg olyan komolyan, mint hitte.

Willy bólintott.

- Ki akarta hívni a rendőröket. Le kellett beszélnem róla. Először azt hitte, egy félholt kölyök hazatolta a biciklijét. Miután nem találtuk meg a félholt kölyköt, dühös lett, és azt gondolta, szándékosan át akartam verni. Akkor megint fel akarta hívni a rendőröket. Elkapta a pulóveremet, és be akart rángatni az autóba. Kiszabadultam, felültem a biciklimre, begurultam a fák közé, és átvágtam a temetőn, hogy lerázzam. Az a nyanya nagyon hangosan bírt kiabálni, még a sírok között is hallottam a hangját. Egyenesen ide jöttem, mert sejtettem, hogy itt lesztek.

Csak úgy zakatolt az agyam.

- Tudták, hogy nem stimmel valami. Valahogy rájöttek, hogy nem vagyok egyedül. Nem szálltak ki az autókból. Mintha csak azért jöttek volna oda, hogy az értésemre adják: tudják, hogy sántikálok valamiben, és utána elhúztak. Amikor rájöttek, hogy követni akarom őket, megállítottak. Mintha megszegtem volna a szabályokat, vagy valami ilyesmi.

- Mi nem ismerjük a szabályokat - jegyezte meg Willy.

- Ezért van szükségünk egy új tervre - közölte Dunk.

Willy felé biccentettem, azután Dunkhoz fordultam.

- Mennyit tud?

Ő vállat vont, és a sörébe kortyolt.

- Mindent elmondtam neki, amíg lezuhanyoztál. Szükségünk van rá, és nem tapogatózhat a sötétben.

Nem ismertem túl jól Willyt, és nem tudtam, megbízhatok-e benne.

- Nem mondhatod el akárkinek.

- Nem fogom. - Dunk keresztet rajzolt a szíve fölé. - Egyébként se hinne nekem senki.

Beleittam a kólámba. A mellette álló, érintetlen sörösdoboz gyöngyözni kezdett.

- Honnan tudták, hogy valami nem oké? - kérdezte Dunk. - Miért fogtak gyanút?

- Talán láttak bennünket biciklizni - találgatott Willy.

- A bicikliző gyerekek nem gyanúsak - vetette ellen Dunk.

- Szerintem a rádiók miatt - szólaltam meg csendesen.

Dunk összeráncolta a szemöldökét.

- Látták a rádiódat?

- Nem, de szerintem hallották. Mindegy, milyen rádió van nálam, a terepjárók közelében mindig történik vele valami. Amikor a walkmannel voltam, észrevettem, hogy felerősödött a jel, amikor közeledtek. Ma elvesztettük a kapcsolatot egymással, pedig bőven a hatótávolságon belül voltunk. Mintha bezavart volna egy másik jel.

- Úgy érted, jeladó van az egyik autóban?

Forgatni kezdtem a kólásdobozt a kezemben.

- Nem tudom. Jeladó, jelfogó vagy valamiféle rádió.

- Akkor jövőre nem használunk rádiót - vonta le a következtetést Willy.

A szemébe néztem.

- Azt hiszem, jövőre egyedül kell odamennem. Különben megint lebukunk.

- Én is így gondolom, és pontosan ezért van szükséged erre.

Dunk elém tolta a .38-ast.

- Senkit sem fogok lelőni.

- Önvédelemből lesz nálad - folytatta a barátom. - Arra az esetre, ha be akarják fejezni, amit ma elkezdtek. Berakod a zsebedbe, és megvárod őket a padon. - Megint ivott a sörből. - Ha úgy hozza a szükség, ráfogod a fegyvert Stellára. Ezúttal válaszokat fogsz kapni. Nem hagyod, hogy elmenjenek. Te fogod uralni a helyzetet.

- Nekik is vannak fegyvereik, és azok sokkal nagyobbak ennél.

- Nem számít. Ha ráfogod a pisztolyt a csajra, nem fognak rád lőni, mert az túl kockázatos. - Dunk megitta a sört, összegyűrte a dobozt, azután a konyha sarkában lévő, teli szemetesbe dobta. - Ezúttal biztosan válaszokat fogsz kapni.

Sokáig bámultam a fegyvert, azután a sörömért nyúltam. A buborékok marták az orromat. Nem ízlett az ital, legalábbis akkor még nem.

1989. AUGUSZTUS 8.

Tizenhárom éves

Bejegyzés 1989. 08. 08.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Mennyi az idő?

- Három óra tizenkettő.

- A kölyök alszik?

Warren leengedte a Rolling Stone magazint.

- Tudtad, hogy Madonna nem borotválja a hónalját?

- Én sem borotválom.

- Te egy kibaszott szőrös majom vagy. Madonna dögös. Furcsa, amikor egy nő nem borotválja magát.

- Európában nem szokás.

- Pontosan ezért lakom a jó öreg USA-ban.

- Nekem ez kettős mércének tűnik. Warren felemelte a magazinját.

- Vajon a lábát borotválja?

- Szerintem azt igen. Civilizált társadalomban élünk. Ha Madonna nem borotválja a lábát, akkor visszaköltözhetünk a barlangokba, és botokkal üthetjük a bölényeket, hogy legyen vacsoránk.

Warren megint leengedte a magazint.

- Ettől megéheztem.

- A kölyök alszik? - kérdezte megint Carl.

- Nem tudom. Túl sötét van odabent. Miért?

- Akarsz látni valami ijesztőt?

Carl a vezérlőpulthoz nyúlt, és kikapcsolt állapotba fordította a késleltetés gombot.

Warren eldobta a magazint, és majdnem kiesett a székéből, amikor felugrott, és visszafordította a gombot.

- Mi a lószart csinálsz, Carl?

- Nem számít. Akkor nem, ha alszik.

- Engem az sem érdekel, ha meg van kötözve, bilincselve, és rajta az a maszk. Akkor se baszakodj azzal a gombbal!

Carl odanyúlt, és megint kikapcsolta a gombot.

Warren visszakapcsolta.

- Ha még egyszer hozzányúlsz, megverlek. Carl védekezőn felemelte a kezét.

- Oké! Oké! Megadom magam. Csak próbáltam egy kis izgalmat vinni a dologba. Megöl az unalom.

- Esetleg keress magadnak olyan hobbit, amibe nem halunk bele mind a ketten.

- Szerinted észrevenné bárki, ha elromlana az a gomb?

- Biztosan le szokták tesztelni - felelte Warren.

-Úgy, mint azokat a biztonsági eljárásokat, amelyekről sohasem hallottunk? Igen, valaki biztosan leteszteli. Le merem fogadni, hogy van egy ember, akinek kizárólag ez a dolga.

Warren a vastag üvegablak felé fordult.

- Nem látom odabent a kölyköt. Te látod?

- Ezért kérdeztem tőled, hogy alszik-e. Szerintem nincs az ágyán.

- Rohadt sötét van odabent. Vissza kell kapcsolniuk azt a kis piros éjszakai fényt.

- A kölyök azt mondta az orvosnak, nem tud aludni, ha be van kapcsolva, úgyhogy az orvos eltávolíttatta.

- Hát, szerintem nincs az ágyában.

- Talán a budin ül.

- Lehet. Az infravörös monitoron sem látom.

- Nos, nem ment ki sétálni egyet, az biztos. Kapcsold fel a villanyt egy pillanatra!

- Ki van zárva. Nem akarom, hogy felírjanak. Carl a homlokát ráncolta.

- Nem fognak felírni bennünket azért, mert ellenőrizzük a fiút. Ha nem akarják, hogy felkapcsoljuk a villanyt ahhoz, hogy elvégezzük a munkánkat, akkor nem kellett volna beleegyezniük, hogy a doki eltávolítsa az éjszakai fényt. Egy másodpercre felkattintjuk, kiderítjük, mit csinál a fiú, azután megint lekapcsoljuk. Senkinek sem esik bántódása.

Warren felsóhajtott.

- Oké, de gyorsan! Nem akarjuk felébreszteni, ha esetleg alszik.

Carl megint a vezérlőpulthoz nyúlt, és felkapcsolta a villanyokat.

Warren a pult fölött az ablakhoz hajolt.

- Én nem látom. Te látod?

Carl felállt, ő is közelebb hajolt az ablakhoz, és körbenézett.

- Látod?

Carl a fejét csóválta, és lenyomta a mikrofon gombját.

- Hé, kölyök! Hol vagy?

Warren ellökte Carl kezét a gombról.

- Ezt ne csináld!

Dávid felugrott az ablak alól, és két tenyérrel az üvegre csapott. A hangot eltompította a vastag üveg, de a két férfi így is rémülten hátrahőkölt.

Carl lába a székbe akadt, és ő esetlenül a padlóra zuhant.

- Bassza meg! - kiáltotta Warren.

Dávid elvigyorodott az ablak túloldalán. Némán nevetett, miközben Warren megkereste a villanykapcsolót, és újra sötétségbe borította a helyiséget.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

Magammal vittem a fegyvert 1989. augusztus 8-án, abban az évben, amikor hivatalosan tinédzser lettem. Leültem a temetőben lévő padra, és vártam. Aznap kifejezetten meleg volt, és ostobának éreztem magam a kabát miatt, de csak az alá tudtam rendesen elrejteni a pisztolyt. Megpróbáltam bedugni a farmerom dereka alá, előre is, hátra is, ahogyan a filmekben szokás, de néhány lépés után kibillent, és a földre zuhant. A nadrágomon lévő dudor is magyarázatra szorult volna. Hiába húztam rá a pólómat a fegyverre, akkor is egyértelműen látszott. Egy év alatt majdnem tíz centit nőttem, és már egy hatvan magas voltam, de csak negyvenöt kilót nyomtam. Úgy néztem ki, mint egy tavalyi divat szerint felöltöztetett villanypózna. A csenevész testemet nem arra találták ki, hogy elrejtsen egy fegyvert, és ez néhány éven keresztül még így maradt.

Dunk apjának volt egy bokára erősíthető tokja, de a lábam ahhoz is vékony volt, a fegyver pedig túl nagy. Így aztán csak a kabát maradt. A barna bőr bomberdzsekit Mr. Krendaltól kaptam. A fiáé volt, akiről később megtudtam, hogy a háborúban esett el. A kabátba két belső zsebet is varrtak, és a fegyver kényelmesen elfért mindkettőben. Mivel nagy és bő volt rám, a pisztoly elveszett a gyűrődések, ráncok és dudorok között, amelyeket még nem töltött ki a testem.

A kabát tökéletes volt, a hőséget leszámítva.

Amikor kiléptem Dunk lakásából, harminc fokot mutatott a hőmérő, és úgy tűnt, ez napnyugtáig így is marad.

Nem akartam magammal vinni a fegyvert, Dunk érvei azonban logikusnak tűntek, és én is ugyanazokat hoztam fel magamnak az elmúlt egy év minden egyes napján. A barátom szemmel láthatóan megkönnyebbült, amikor végül igent mondtam.

- Ez egy Rossi 352-es, kéthüvelykes, .38-as - magyarázta. - Egyedi gyártmány, öt lövést tud leadni. - Egy mozdulattal kipattintotta a forgótárat, amelyben öt aranyszínű hüvely feje csillogott. Megpörgette, azután a tenyerével visszacsapta a helyére. - Hátrahúzhatod a kakast a hüvelykujjaddal, ha rájuk akarsz ijeszteni, de a fegyver anélkül is lőni fog, csak nem olyan gyorsan. - Úgy magyarázott, mint egy veterán. Az apja jobbnak látta, ha a fia megismeri a fegyvert és a veszélyeit, és megtanulja használni. - Az irányzékok rögzítettek - folytatta a haverom. - Csupán annyit kell tenned, hogy egy vonalba állítod az elsőt és a hátsót, és meghúzod a ravaszt. Ha valóban meghúzod, fújd ki a levegőt, azután tartsd vissza a lélegzeted! Ha lövés közben levegőt veszel, a mozdulat miatt elvétheted a célt. - A fegyver aljára mutatott. - Ez a sátorvas. Amíg nem sütöd el, az ujjadnak itt kell lennie, mert ha a ravaszra teszed, akkor esetleg véletlenül meghúzod, és belelősz a saját lábadba, vagy ilyesmi.

Átnyújtotta nekem a pisztolyt úgy, hogy lefelé mutatott a csöve.

- Tedd a zsebedbe, és csak akkor vedd elő, ha úgy érzed, hogy szükséged van rá! Apa mindig azt mondja, csak akkor rántsunk fegyvert, ha készen állunk arra, hogy lelőjünk valakit. Miután a pisztoly előkerül, már nincs visszaút. Készen állsz?

Kinyújtottam a kezem, és elvettem tőle. A töltények miatt nehezebb volt, mint amikor gyakoroltunk vele. Remegtem, Dunk viszont nem tette szóvá. Bedugtam a pisztolyt a kabátom zsebébe, és Dunk megigazította a bőrt úgy, hogy ne látszódjon.

- Biztos nem akarod, hogy veled menjünk?

Willynek már oda kellett volna érnie, csakhogy késett. Nyár eleje óta Magic Mike autómosójában dolgozott a Valladium Drive-on, és az efféle napokon általában mindenkinek túlóráznia kellett.

Megráztam a fejem.

- Tudni fogják.

Még mindig rémálmok gyötörtek az előző évi események miatt.

A motor zúgása.

A becsapódás.

Jo néninek azt mondtuk, hogy ellopták a biciklimet az iskola elől. Megvettem Willy régi biciklijét, egy fekete BMX-et, amelyet ezüst csíkok díszítettek. Nem volt olyan vagány, mint Dunké, de a régi biciklimnél sokkal jobb. Vehettem volna újat is, mert a borítékok minden hónapban megérkeztek, és már több mint tizenhatezer dollárt rejtegettem, de nem tettem. Willy régi kerékpárja tökéletesen megfelelt.

Így aztán 1989. augusztus 8-án, kedden felültem az új használt biciklimre a délutáni hőségben, kitekertem vele a temetőbe, és letettem a fűbe a kripták mögé. Utána a padhoz mentem, és leültem. A mellkasom, a hátam és a karom nedves volt az izzadságtól a vastag bőrkabát alatt, amelynek a zsebében ott lapult a fegyver. Ültem és vártam. Amikor hat óra lett, még tovább vártam. Amikor hét óra lett, megfordult a fejemben, hogy Dunk és Willy talán követett, esetleg elrejtőztek a fák között, amivel elijesztették Stellát és a többieket, de amikor megfordultam, senkit sem láttam. Hét óráig senkit sem láttam, csak egy idős házaspárt lejjebb a dombon, akik virágot vittek az egyik sírhoz. Mire kilenc óra lett, lement a nap. Felálltam a padról, a biciklimért mentem, és hazatekertem. Willy és Dunk már türelmetlenül várt. Egész idő alatt otthon voltak.

2

1990-ben Nelson Mandelát kiengedték a börtönből, megérkezett a Furby plüssfigura, és Dél-Dakota államban megtalálták az addigi legnagyobb T-rex-csontvázat. Az őslénykutatók Sue-nak nevezték el. Nekem mindennap eszembe jutott Stella. Egymás után rajzoltam tele a vázlatfüzeteket Stellával, mert rájöttem, hogy így legalább egy kis időre ki tudom törölni a gondolataimból. Éjszakánként rendszeresen visszatért az álmom, és rettenetesen izgatta a fantáziámat az a doboz, amelyet az apám adott Jo néninek, ezért szétszedtem a lakást, hátha megtalálom. Egyszer Jo nénitől is megkérdeztem, hogy mit tud róla, és szó szerint ezt válaszolta: „Az apád egy önző disznó volt, aki még a megfázást sem ragasztotta volna rám. Fogalmam sincs, miféle dobozról beszélsz.”

Stella abban az évben sem jött ki a temetőbe. Úgy döntöttem, legközelebb nem viszem magammal a pisztolyt. Talán rájöttek, hogy nálam van.

1991-ben meghalt Freddy Mercury, Kuvait elfoglalásával megkezdődött a Sivatagi Vihar hadművelet, és Borisz Jelcin lett Oroszország első választott elnöke. Megérkezett az internet nevű jelenség, amelyről azt mondták, hogy meg fogja változtatni a világot. Jo néni azt mondta, csak arra lesz jó, hogy a perverzek még több pornóhoz jussanak.

Stellát abban az évben sem láttam.

Legközelebb csak 1992 augusztusában fogok találkozni Stella Nettletonnal.

MÁSODIK RÉSZ

„Egyszóval: sem múltamban, sem jelenemben nem választhattam el őt a szívem legmélyén lakozó vágyaktól.”

Charles Dickens: Szép remények

1992. AUGUSZTUS 8.

Tizenhat éves

Bejegyzés 1992. 08. 08.

Interjú dr. Helen Durginnal. „D” alany zaklatottnak tűnik, de ura az érzelmi állapotának.

Hang- / videofelvétel.

- Látni akarom Stellát.

- Ismered a szabályokat. Ha megteszed, amire kérünk, akkor láthatod. Ez így működik.

- Még egy hívás?

- Még egy hívás.

- A telefonhívásokat le lehet nyomozni, doki. Talán ezúttal oda kellene vinniük.

- Tudod, hogy azt nem lehet.

- Akkor hozzák ide az illetőt! Hadd lássam az arcát, amikor megcsinálom! Ezúttal nő vagy férfi?

- Számít az?

- Nem, csak kíváncsi vagyok.

- Férfi.

- Miért éppen ő? Mit követett el? A doktor hallgatott.

- És utána újra láthatom Stellát?

- Ez a szabály.

- Mennyi időre?

- Egy órára.

- Kettőt akarok.

- Egy óra, és ha megint követelőzni kezdesz, akkor elintézem, hogy csak fél órát maradjon. Vagy még kevesebbet.

- Bocs, doki!

- Doktor Durgin.

- Elnézést, doktor Durgin! Csak arról van szó, hogy nem találkozhatok senkivel. Csak vele és magával. Nagyon várom a látogatásait.

- Az enyémeket nem?

- Tudja, hogy értem.

- Nem tudom, Dávid. Elmagyaráznád, kérlek?

- Maga kötelességből beszélget velem, mert ez a munkája. Stella önszántából akar beszélgetni velem.

- És őt nem fogod bántani úgy, mint a szüléidét és a többieket?

- A telefonhívásokra céloz?

- Igen, a telefonhívásokra.

- Nem, őt sohasem bántanám.

- Szereted őt? Csönd.

- Dávid!

- Lehet, hogy nem tudom, mi a szeretet. Csak a könyvekből ismerem.

- A szeretet azt jelenti, hogy jobban törődsz valaki mással, mint saját magaddal. Mondok egy példát. Ha meg kellene ölnöd engem ahhoz, hogy kiszabadulj innen, megtennéd?

Csönd.

- Nyugodtan válaszolhatsz, Dávid. Nem fogsz bajba kerülni. Megölnél engem azért, hogy kijuss innen?

- Maga siket. Nem tudom megölni.

- De ha képes lennél rá, ha hallanálak téged, akkor megölnél?

- A szabadságért?

- Igen, a tökéletes szabadságért.

- Igen.

- Nem haboznál? Nem lenne bűntudatod? Régóta ismerjük egymást.

- Maguk egy dobozban tartanak engem, és csak akkor engednek ki, ha maszkot viselek. Én vagyok a fogoly, maga a börtönőr. Nem jelentek többet magának kísérleti patkánynál.

- És Stellát is megölnéd ugyanezért a szabadságért cserébe?

- Nem tudom.

- Ó, szerintem tudod! Számtalan órát eltöltöttél a társaságában, és ő hall téged, mégsem bántottad soha. Meg sem próbáltad, még gyerekkorodban sem.

- És ez azt jelenti, hogy szeretem őt?

- Szerintem igen. Dávid hallgatott.

- Helyezzük át ezt egy másik szintre! Ha arra utasítanálak, hogy öld meg Stellát, és azt mondanám, hogy akkor megkapod azt a szabadságot, amiről korábban beszéltünk, akkor megtennéd?

- Nem.

- Miért nem?

- Azért, mert maga hazudna nekem. Sohasem fog kiengedni innen.

- Tételezzük fel, hogy kiengednélek!

- Azt hiszem, képtelen lennék ártani Stellának.

- Mert szereted őt.

- Valószínűleg igen, ha ezt jelenti a szeretet.

- Jobban szereted őt, mint a szüléidét, amikor megölted őket?

- Még kicsi voltam. Eltúloztam a dolgot.

- És ha ma újra megtörténne, nem bántanád őket?

- Nem, már képes vagyok irányítani. Értem, hogy működik. Én uralom az érzéseimet, nem azok uralnak engem. Nem engedem, hogy elhatalmasodjanak rajtam.

- Ez jó, Dávid. Nagyon bölcs meglátás.

- Akkor láthatom Stellát?

- A telefonhívás után. - Oké.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

- Egész éjjel itt voltál?

Faustino Brier nyomozó valószínűleg elszenderedett, mert nem hallotta, amikor Joy Fogel bejött, töltött magának egy kávét, és elhelyezkedett a szemközti asztalnál. A nő most ott ült, a kávésbögre gőzölgött a kezében, hátradőlt a széken, és kissé félrebillentette a fejét. Általában ezt csinálta, amikor kérdezett. Idővel Faustino azt is észrevette, hogy amikor tudta a választ a kérdésére, a feje balra billent, és amikor nem, akkor jobbra.

Faustino felegyenesedett a székén, az üres kávésbögréjére nézett, és cuppogva megnedvesítette kiszáradt ajkát.

- Mennyi az idő?

- Hajnali négy óra huszonhárom - vágta rá a nő.

- Ügyes trükk. Fejből tudod?

- Látom az órát a kettes kihallgatószoba falán.

Faustino hátrafordult, és a nyaka néhány reccsenő hangot hallatott. Látta az apró helyiség falán lévő fehér foltot, de mást nem. Az elmúlt tíz évben sokat romlott a látása. Negyvenhárom éves volt, tizenegy évvel idősebb, mint a társa. Ennek néha volt jelentősége, de többnyire nem. Most éppen számított. A kor előrehaladtával mindenkinek romlik a látása, és ez alól ő sem volt kivétel.

Ahhoz képest, hogy hajnali fél ötre járt, Fogel ébernek és összeszedettnek látszott. Nem volt kisminkelve, csak a szemét húzta ki. Szőke haját, ami még nedvesnek látszott, szokás szerint lófarokba kötötte.

Joy kifejezetten alacsony volt, alig százhatvan centi, de a szabadideje nagy részét a rendőrség konditermében töltötte. Három éve lettek társak, és az eltelt idő alatt öt rendőr tett vicces megjegyzést Fogel apró termetére Faustino füle hallatára. Annak is szemtanúja volt, hogy a rendőrnő néhány órán belül mind az ötöt móresre tanította. Senki sem akarta a szájából hallani azt a megjegyzést, hogy „találkozzunk a konditeremben a műszakod után”, amiből idővel rendszeresen visszatérő poén lett. A rendőrség új alkalmazottai előbb-utóbb tettek rá valami vicces megjegyzést, vagy a termete, vagy a külseje miatt, és hamarosan a konditerem matracán találták magukat hanyatt fekve, miközben madarak repkedtek a fejük körül, és azon töprengtek, hogy mi történhetett. Fogéit az apja nyolcéves korában beíratta taekwondózni, és a nőnek jelenleg három fekete öve volt. Ezenkívül dzsiudzsicuzott és jógázott, állítása szerint azért, mert megnyugtatták.

Kezdetben Faustinónak megfordult a fejében, hogy esetleg randizgatni fognak, de ezen hamar túlléptek. Vonzónak találta a nőt, ugyanúgy, mint a rendőrség többi férfi alkalmazottja. Fogel is látott benne valamit, de olyan sok időt töltöttek együtt, hogy a kölcsönös vonzalom viszonylag gyorsan egyfajta testvéri szeretetté változott. Néha, amikor Faustino randira ment (általában egy erre szakosodott cégen keresztül, mert a gyilkossági nyomozók a munkájuk során ritkán találkoznak olyan nőkkel, akik még élnek), Joy alaposan megvizsgálta őket, és „pártatlan” véleményt mondott róluk. Egyik sem illett tökéletesen Brierhez, de átmenetileg megfeleltek. Lehet, hogy Fogel is randizgatott, de erről sohasem beszélt, és Faustino nem is bánta.

-Valamivel éjfél után jöttem be - felelte a férfi. - Nem tudtam aludni. És veled mi a helyzet? Miért vagy itt ilyen korán?

A nő felpillantott a társa mellett álló nagy, gurulós táblára.

- Augusztus 8-a van. Tudtam, hogy előkerül az a tábla, és nem akartam lemaradni róla.

A tábla az év túlnyomó részét a pittsburghi rendőrség gyilkossági osztályának a raktárában töltötte, a hátsó sarokban, és belepte a por. Újságkivágásokkal, fotókkal és feljegyzésekkel teletűzdelt oldala a fal felé nézett, az üres oldala kifelé. A nyomozók többsége túlságosan friss munkatárs volt, ezért nem tudtak róla semmit, és békén hagyták. Az idősebb kopók már régen betudták Faustino személyes projektjének, és ők is békén hagyták. Egyszer valaki piros krétával felírta a tetejére, hogy FAUST FURA FALA, de az évek során lekopott róla.

- Elmondod nekem az elejétől? - kérdezte Fogel.

- Biztos, hogy újra végig akarod hallgatni?

A nő bólintott.

- Nem árt felfrissíteni az emlékezetemet. Egy éve hallottam utoljára.

Faustino felállt, felmarkolta az asztalról a bögréjét, odavitte az ajtó melletti kávéfőzőhöz, és megtöltötte. A langyos kávénak borzalmas íze volt, de érezte, hogy a koffein működni kezd a sejtjeiben, még mielőtt visszaért az asztalához. Letette a bögrét az asztal sarkára, és a táblához lépett. Tizenhat halott tizenhat év alatt.

- A legfrissebbekkel kezdjem, és onnan haladjak visszafelé, vagy fordítva?

- Rád bízom.

Faustino a tábla felé fordult.

- Akkor visszafelé fogok haladni.

A táblára fel volt tűzve a tizenhat áldozat fotója, és az esetek többségében egy, még életükben készült fénykép is. Erre a holttestek állapota miatt volt szükség. Az első fotó fölött az állt, hogy 1978. augusztus 8., és a következő hat fölött is a teljes dátum, de 1984 után csak az év szerepelt. Mivel az összes gyilkosságot augusztus 8-án követték el, feleslegesnek tűnt megismételni a hónapot és a napot.

Azok, akik nem a Furcsaságok Falaként emlegették ezt az ügyet, Faustinót is beleérve, úgy nevezték, hogy az Augusztus Nyolcadikák. Nemcsak a dátum kötötte össze egymással az eseteket, hanem a holttestek állapota is.

Faustino rámutatott a tábla jobb alsó sarkán dokumentált, legfrissebb gyilkosságra.

- Arden Royal, férfi, huszonhét éves. Az Upper Saint Clair egyik sikátorában találtak rá, egy szemeteskonténer mögött, napra pontosan egy évvel ezelőtt, 1991. augusztus 8-án. Ugyanolyan állapotban volt, mint a többiek. Nincs egyértelmű indíték, és használható nyomokat sem találtunk a helyszínen. Biztosra vesszük, hogy máshol ölték meg, és később tették oda, ugyanúgy, mint a többieket.

A férfi a következő fotóra bökött:

- 1990, Tama Krieg. Tizenhat éves nő, a South Side Bandits nevű zenekar tagja. Párszor letartóztatták, de jelentéktelen dolgokért. Számomra egy szegény kölyöknek tűnik, aki úgy boldogult, ahogy tudott. Az anyja azt mondta, hogy elég jól tanult, mielőtt kimaradt a gimnáziumból. Megnéztem a jegyeit, főleg hármasai és kettesei voltak, de nem bukdácsolt. Az egyik belvárosi Burger King mögött találták meg.

Faustino alaposan szemügyre vette a helyszínen készült fotót. A lány felismerhetetlenségig eltorzult teste a földön hevert. Azután a következő két fényképre mutatott.

- 1989 és 1988. Mind a kettő ismeretlen férfi. 1989-et egy raktár mögött tették ki, 1988-at pedig a járdára, a Three River Stádium mellé, egy pléddel letakarva. Két napig hevert ott, mire valaki rájött, hogy nem egy részeg hajléktalan alszik a betonon.

- Kirabolták őket? - kérdezte Fogel.

Faustino megrázta a fejét.

-Valószínűleg nem, habár hiányzott a tárcájuk, viszont lehet, hogy nem is volt náluk. Néhány áldozatnál találtunk tárcát, és benne volt a készpénz. Nem a rablás volt az indíték.

Lehet, hogy azután vette el valaki a tárcájukat, miután kirakták őket, de őszintén szólva szerintem senkinek sem lett volna elég bátorsága hozzá a holttestek állapota miatt. Elég ijesztő látványt nyújtottak.

- És mi volt a halál oka?

A férfi felsóhajtott, és újra megszemlélte a fotókat.

- Első ránézésre úgy tűnik, hogy borzalmasan megégtek. Mintha benzinnel lelocsolták volna és meggyújtották volna őket.

- De nem tűz okozta, igaz?

- Nem. Úgy néznek ki, mintha megégtek volna, csakhogy az orvosszakértő szerint nem így történt. A testük minden egyes négyzetcentiméterét elborítják az égési sérüléshez hasonló jegyek, még az ujjaik közötti bőrt, a nyelvüket és a belső szerveiket is. Az a valami azonos mértékben pusztította el az összes sejtjüket. A ruhájuk viszont épségben maradt.

Fogel belekortyolt a kávéjába.

- Utána öltöztették át őket?

Faustino megint a fejét csóválta.

- Megérintettem őket. A bőrük olyan volt, mint a por, teljesen kiszáradt, egy csepp folyadék sem maradt bennük. A legkisebb érintéstől berepedezett és levált. Belekapott a szél. Már azzal is komoly károkat okoztunk, hogy hullazsákokba raktuk őket. Kizárt dolog, hogy az elkövető a gyilkosság után új ruhát adott rájuk. Abban haltak meg, amiben megtaláltuk őket. Nem tudjuk, mi történt velük, de az biztos, hogy sejtszinten kezdődött.

- Hallottam, hogy a srácok spontán égést emlegettek.

Brier visszament az asztalához, ivott egy kis kávét, vágott egy grimaszt, és letette a bögrét.

- Annak már a kezdetekkor utánanéztem. Rengeteg kutatást végeztem. Amikor elkezdtem, nem hittem az egészben, de sok bizonyítékot találtam arra, hogy valóban létezik. Videókat is láttam olyan emberekről, akik belülről felforrósodnak, izzadni kezdenek, azután lángba borulnak. És úgy tűnik, mindig a szájjal kezdődik. Füst jön ki az emberek száján, azután az orrán és a fülén. Hátborzongató, de itt nem erről van szó.

- Honnan tudod?

- Spontán égés esetén a tűz szétterjed - felelte a férfi. - A ruhák is elégnek, és sokszor a környezet is lángra kap. Gyorsan történik, és a tűz általában magától kialszik, de keletkeznek külső károk. Ezt egyik áldozatnál sem tapasztaltuk.

Fogel a tábla felé biccentett.

- 1987. Andy Olin Flack. Rá emlékszem, mert benne volt az újságban.

Faustino a tábla felé fordult, és megkopogtatta az előtte-utána fotókat.

- Harminchárom éves, Bethel Parkban lakott. Perverz fickó. Több halom gyerekpornót találtunk a házában. Egy sikátorban hevert, a Brownsville-en, jó pár kilométerre az otthonától. Néhány helyszínen találtunk valamit, és ez volt az egyik.

-Mit?

A férfi újra az asztalához ment, kihúzta a bal felső fémfiókot. Beletúrt, kihúzott belőle egy barna színű aktát, kitette az asztalra, és kinyitotta. A vékony mappa mindössze tíz telegépelt papírlapot tartalmazott, és néhány fotó volt a borítója belső oldalához tűzve. Faustino jól megnézte a fotókat, azután a társa elé tolta a mappát.

- Ennek a fickónak volt tárcája, és idegen ujjlenyomatokat találtunk rajta.

- Ha jól sejtem, nem szerepeltek a rendszerben.

- Nem. Az a valaki, férfi vagy nő, valószínűleg azért húzta ki a tárcát, hogy megnézze a személyit, de nem nyúlt a pénzhez, sem a hitelkártyákhoz. Arra a megállapításra jutottunk, hogy semmit sem lopott el.

- Nem használt kesztyűt. Elég merész húzás.

- Vagy pánikba esett, vagy egyszerűen ostoba. Ki tudja?

Fogel alaposan megnézte a három fényképet. Az első a középen szétnyitható, fekete bőrtárcáról készült: a jogosítványról és a hitelkártyákról. Az összeset fehér ujjlenyomatpor borította. Összeráncolta a szemöldökét.

- Flacknek mekkora volt a keze?

- Ezek szerint neked is feltűnt. - Faustino megkopogtatta a fotót. - A nagy ujjlenyomatok tőle származnak, a kisebbek pedig azok, amelyek nem szerepeltek a rendszerben.

Fogel összeráncolta a szemöldökét, azután a másik két fotót vizsgálta meg, amelyeken cipőtalpnyomok látszottak a sikátor piszkos betonján.

- Úgy véljük, hogy egy gyerektől származnak. Harmincötösek.

- Lehet, hogy nőé.

- Igen, talán.

- Gyerek nem lehet az elkövető. A tíz év körüliek hordanak harmincötös méretet, és ők túl kicsik ahhoz, hogy ekkora testet megmozdítsanak. Hány kiló volt az áldozat?

- Nyolcvan.

- Akkor nem gyerek volt a tettes. Szerintem nyolcvan kilót én sem tudnék egyedül megmozdítani. - A nő átlapozta a papírokat. Számlamásolatok is voltak köztük. - Mik ezek?

- Úgy tűnik, hogy Flack rendszeresen bejárt az út túloldalán lévő étterembe, a Krendal’s Dinerbe. Többször is megfordult ott hetente. Az egyik pincérnő felismerte egy fényképről, de csak annyit tudott mondani, hogy nyugodt természetű volt, és egyedül evett. Mindig sonkás-sajtos melegszendvicset rendelt kólával és sült krumplival. - Faustino maga felé fordította a mappát. - Belefutottam egy Duncan Bellino nevű kölyökbe az étteremben. A tetthely környékén is láttam. Nagyon ideges lett, amikor feltettem neki erről néhány kérdést. Érzésem szerint ő találhatta meg a holttestet, megpróbálhatta ellopni a tárcát, de inába szállt a bátorsága. Próbáltam meghatalmazást szerezni, hogy ujjlenyomatot vehessek tőle, de a bíró nem írta alá, mert nem volt elég tökös. Bellino életkora azonban stimmelt, és ránézésre a cipőmérete is.

Fogel hátradőlt a széken.

- Nos, ez egyébként is zsákutcába vitt volna.

- Lehet, de nem szeretem az elvarratlan szálakat. Ha az a kölyök találta elsőként meg a holttestet, talán látta, ki tette oda. Néhány évvel ezelőtt elkapták egy jelentéktelen ügy miatt, úgyhogy már szerepel a rendszerben, viszont nem férek hozzá az aktákhoz, ezért nem tudom összevetni az ujjlenyomatokat. Másik bírónál is próbálkoztam, de ő sem volt elég tökös. Szerintem nem Bellino a tettes, a megérzésem mégis azt súgja, hogy tud valamit.

- Ezek szerint Flackkel sem megyünk semmire, mert nincsenek valódi bizonyítékok. - A nő a tábla felé biccentett. - Folytassuk 1986-tal!

Faustino visszament a táblához, és rámutatott az 1986-os évszám alatt lévő fotóra.

- Ő a legidősebb áldozat, negyvenhét éves fekete nő. Nem szerepel a nyilvántartásban. Pénztáros volt a K-Martban, és egyedül élt. Augusztus 6-án végzett a munkával, és ahogy általában, gyalog ment haza. Ekkor látták utoljára. A Baptist Parkban találtuk meg augusztus 8-án.

- Ismerjük a halála dátumát vagy az időpontját?

A férfi megrázta a fejét.

- Az orvosszakértő nem tudta megállapítani. A holttestek állapota miatt kertelés nélkül közölte, hogy csak találgatni tud. A szokványos módszerek ezekben az esetekben csődöt mondanak.

- Ez azt jelenti, hogy az a nő legalább két napig ismeretlen helyen tartózkodott. Lehet, hogy az elkövető fogva tartja őket. Találtatok nemi erőszakra utaló nyomokat?

- Az orvosszakértő szerint nem erőszakolták meg, de ezt sem tudta teljes bizonyossággal megállapítani. Az áldozatok azonban különböző neműek, korúak és származásúak. A szexuális jellegű bűncselekmények többnyire egy típus köré csoportosulnak, és a bizonyítékok alapján Flack volt az egyetlen szexuális ragadozó az ügyben.

- És ő áldozat.

- Úgy van. - Faustino három fotóra bökött a táblán. - 1985, ‘84 és ‘83. Két férfi és egy nő. Egyiküket sem sikerült azonosítani. Az Ohio folyóból halászták ki őket a várostól három és tizenhat kilométer közötti távolságra, és mindannyian meztelenek voltak. Csak a holttestek állapota miatt kapcsolódnak ehhez az ügyhöz.

- 1982 fiatalnak látszik - jegyezte meg Fogel.

Faustino az apró, fekete, száraz és összetöpörödött holttest fotójára nézett, majd a mellette lévőre, amelyiken egy kislány mosolygott.

- Ő a legfiatalabb. Rebecca Pohlman, hatéves. A Monroeville plázából rabolták el augusztus 2-án, és egy West Mifflin-i autósétterem konténere mögött találták meg augusztus 8-án.

- Abban a plázában forgatták a Holtak hajnalát?

- Igen.

- Ijesztő.

- Az anyja a Searsben nézegette a ruhákat - folytatta a férfi. - Rebecca a játékokat nézegette a sor másik végén, de úgy, hogy az anyja látta. Körülbelül tíz percig nem figyelt oda, és valószínűleg az alatt kapták el a kislányt. A boltok többségében a belső részen helyezik el a játékrészleget, aminek két oka van. Egyrészt a gyerekek hajlamosak odarángatni a szülőket, ezért keresztül kell menniük az egész bolton, és remélhetőleg közben meglátnak egy-két terméket, amit meg is vesznek. Másrészt az a cél, hogy minél messzebb legyen a kijárattól, mert a legtöbb gyereket onnan rabolják el. Így a biztonsági őröknek van némi esélyük megállítani őket, mielőtt kijutnak. Amikor Rebeccát elrabolták, senki sem fogott gyanút. Egyszerűen eltűnt.

Faustino benyúlt a fiókba, kivett belőle egy másik mappát, az asztalra tette, és kinyitotta. Egy 10x13-as, homályos fotó volt benne. Átadta a társának.

- Odabent nem rögzítettek semmi használhatót a biztonsági kamerák, de a parkoló felvételein ezt a képet találtuk.

Fogel szemügyre vette a fotót, és összeráncolta a szemöldökét.

- Nem tudom kivenni, mi van rajta.

- Négy felnőtt hátulról. A hosszú haj miatt valószínűleg nők, de nem biztos.

- Ez augusztusban készült, igaz? Miért viselnek kabátot?

- Nekünk is ez szúrt szemet. Négy egyforma, fehér színű kabát. - Faustino a fotó közepére mutatott. - Itt mit látsz?

A nő közelebb hajolt, és egy darabig hallgatott.

- Úgy néz ki, mintha egy gyerek sétálna közöttük - felelte végül.

- Az ott Rebecca. Az anyja felismerte a pólót.

- Ha négy felnőtt azt mondja egy hatévesnek, hogy menjen velük, akkor a hatéves általában engedelmeskedik. Valószínűleg Rebecca sem tiltakozott.

- Vagy ha mégis, akkor senki sem vette észre. De valószínűleg azt mondták neki, hogy az anyja keresi, és elviszik hozzá, így egyszerűen kisétáltak vele a boltból.

- Az autójukat nem rögzítette a kamera? - kérdezte Fogel.

- Csak ez az egy fotónk van. Amikor elkezdtem összerakni az ügyet, kikértem a bizonyítékraktárból a felvételeket, de eltűntek. Azt reméltem, hogy megtalálom az autót vagy a négy alakot, amikor bementek, a felvételek nélkül viszont nem megyünk semmire.

Fogel végighúzta az ujját a négy felnőttön.

- Ha ezek az esetek összefüggnek egymással, akkor a fotó alapján négy elkövető van, nem csak egy. Valamiféle kultuszra utal az egyforma kabát és a holttestek állapota is, továbbá az a tény, hogy ezek a gyilkosságok már több mint egy évtizede zajlanak. Az elkövető személye talán állandóan változik, de mindannyian egy közös cél érdekében dolgoznak.

Faustino bólintott. Ő már évek óta egy kultuszra gyanakodott.

- Rebeccát egy szemeteskonténerben találták meg 1982. augusztus 8-án.

Mind a ketten elhallgattak, és a gondolataikba merültek. Briert kezdettől fogva Rebecca halála viselte meg a legjobban. Társa arckifejezéséből ítélve ő is hasonlóan érzett.

Egy perc elteltével a férfi megköszörülte a torkát, és visszament a táblához.

-1981, ismeretlen férfi. 1980, ismeretlen férfi. 1979, ismeretlen nő. - A fotókon látható holttestek egyformán néztek ki: fekete, szinte porrá száradt, megégett bőr és érintetlen ruházat. - Rengeteg idő telt el azóta, ezért azt hiszem, csak akkor fogjuk azonosítani őket, ha elkapjuk az elkövetőt.

Fogel felállt az asztala mögül, és a táblához ment.

- 1978-ban mi történt?

- Tudomásom szerint ez volt az első eset, és egyben a legrosszabb. Abban az évben három holttestet találtak, és mindegyik férfi volt. - Faustino rámutatott a középső fotóra. - Ennek a fickónak egy fémlap volt a fejében egy vietnámi sérülés miatt. Az orvosszakértő a szériaszám alapján azonosította. Calvin Gurney-nak hívták, és huszonnégy éves volt. 1975-ben jött vissza Vietnámból, és utána elkapták valami semmiség miatt. Koldulás és bolti lopás. Ezenkívül szinte semmit sem tudunk róla. A másik kettőt nem sikerült azonosítani. De egy vérfürdőben találtak rájuk. A gyilkosság helyszíne teljesen eltért a többitől. Szerintem az volt a kiindulópont.

- Miben tért el?

A férfi a fiókjába nyúlt, és újabb mappát vett elő. Ez körülbelül egy centi vastag volt, és tucatnyi fotót, valamint több rendőrségi jelentést tartalmazott.

- Mount Washingtonban akadtak rájuk, egy háromszobás házban, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a városra. Elvileg üresen állt, úgyhogy a bent lévőket önkényes lakásfoglalóknak vélték. A földszinten két halott, agyonlőtt felnőttet találtak. Ezt a három férfit az egyik emeleti hálószobában találták, és a testük ugyanolyan állapotban volt, mint a többi esetben. Az ügyet végül azzal zárták le, hogy betörés történt, és rosszul sült el. - Odacsúsztatta Fogel elé a mappát. - Olvasd el! Van időnk. Nekem el kell mennem.

- Hová?

- Rátapadok a Bellino kölyökre. Egész nap követni fogom.

- Ugye csak viccelsz? Flacket öt évvel ezelőtt ölték meg, és az a kölyök legfeljebb belebotlott a hullájába.

- Nincs jobb ötletem. - Faustino kivette a slusszkulcsot a zsebéből, és megkopogtatta a mappát. - Olvasd el! Kíváncsi vagyok a véleményedre.

- Mivel kapcsolatban?

- Majd meglátod. Ez az ügy más, mint a többi.

Miközben beszélgettek, érkezett még néhány nyomozó. Amikor Faustino kiment az irodából, elfordultak tőle és a táblától, halkan dünnyögve valamit. Előkerült a Furcsaságok Fala. Érdekes napjuk lesz.

2

Érdekes módon a rák nem Jo néni tüdejében kezdődött, hanem a vérében. Egyetlen napra sem emlékszem, amikor Jo néni nem volt fáradt, de 1992 tavaszán nagyon fáradt lett. Amint hazajött az étteremből, belezuhant a foteljába, és néha reggelig ott maradt. Nem volt étvágya, és észrevettem, hogy a pincérkedésből adódó zúzódások, horzsolások hetekig nem múlnak el a karjáról, és csúnyán belilulnak. Azután rendszeresen belázasodott. Áprilisban rábeszéltem, hogy menjen el a klinikára, és a vérvétel eredményéből kiderült: túl magas a fehérvérsejtszáma.

A klinikán dolgozó orvos átküldte egy másik orvoshoz, az pedig egy specialistához irányította, akinek a West Penn Kórház közelében volt a rendelője. Dr. Pavia éretlennek nevezte a többletfehérvérsejteket, és azt mondta, hogy nincsenek teljesen kifejlődve. A normális fehérvérsejtekkel ellentétben ezek az éretlenek nem tudják leküzdeni a fertőzéseket, és Jo néni gerincvelőjében termelődnek.

Jo néninek leukémiája volt.

Az orvos szerint akut myeloid leukémiája.

Dr. Pavia arra is rögtön rámutatott, hogy a dohányzás valószínűleg hozzájárult a betegség kialakulásához, de nem az volt az egyetlen kiváltó ok. Ettől függetlenül azt tanácsolta a nagynénémnek, hogy szokjon le a cigiről. Ő azt mondta, hogy le fog szokni, de amint kiléptünk a rendelőből, azonnal rágyújtott, és továbbra is ugyanúgy elszívott napi egy doboz cigit.

Szóba került a csontvelő-átültetés. Dr. Pavia beutalta Jo nénit kemoterápiára és sugárkezelésre, és amikor a páciens arra panaszkodott, hogy erre se pénze, se ideje, megértően bólogatott. Jo néninek nem volt biztosítása, és a betegsége miatt még nehezebben jutott volna hozzá, mint korábban. Az orvos nem először hallotta ezeket a problémákat. Az volt a benyomásom, hogy naponta többször is elmondták neki ugyanezt, mert a válaszai egyértelműek, tömörek és jól begyakoroltak voltak. A rák szigorú rendszer szerint működik. Nincs rá alkalmas időpont a naptárban, és nem lehet halogatni a kezelést. Már így is sok értékes időt elvesztegettünk.

Jo néni megkérdezte, hogy mennyi ideje van hátra.

Dr. Pavia széttárta a kezét. Néhány hónap, öt év, talán több. Nehéz megmondani. Még egy begyakorolt válasz a legszokványosabb kérdések egyikére.

A nagynéném végigdolgozta a kezelés első hetét, holott állandóan figyelmeztettem, hogy pihennie kellene. Néhány dupla műszakot is elvállalt a pénz miatt, de a második hét végére egyre kevesebbet dolgozott, a harmadik héten meg már otthon kellett maradnia, mert hányt és kimerült volt.

Ekkor érkeztek meg az első számlák. Először a klinikától, utána az első orvostól, majd a specialistától. A kezeléseket is ki kellett fizetni, továbbá a lakbért, a közüzemi számlákat és a bevásárlásokat. A borítékok minden hónapban megérkeztek, és a pénz nagy részét eltettem. Azon a napon, amikor kiderült, hogy Jo néni rákos, 34 108 dollárom volt (megszámoltam, amint hazaértünk dr. Pavia rendelőjéből), de időközben szinte naponta kellett nagyobb összegeket kiadnom. Az előző néhány hónapban tízezer dollárt költöttem, és nem látszott a vége.

Nem mutattam meg Jo néninek a számlákat, a befizetett csekkeket pedig végképp. Aggódott volna miattuk, és már így is eleget aggódott. Otthon volt, amikor a két legutóbbi boríték szokás szerint megérkezett az ágyamra, vagy az ágyában feküdt, vagy a foteljában, de amikor hazaértem az étteremből, nem tett említést arról, hogy betörtek hozzánk. Zárva volt az ajtó, valakinek azonban mégis sikerült észrevétlenül bejutnia és távoznia.

Sok időt töltöttem az étteremben, valószínűleg többet, mint otthon. Jo néni makacsul azt hajtogatta, hogy a munkám miatt nem csavargok az utcán, így nem kerülök bajba, és Krendal bőkezűen osztogatta a feladatokat. Januárban, amikor tizenhat éves lettem, azt is megmutatta, hogy működik a grillsütő. Egy évvel korábban beavatott a fritőz rejtelmeibe, azelőtt egy évvel azt mutatta meg, hogyan kell helyesen előkészíteni a friss gyümölcsöt és zöldséget. Hálás voltam, hogy nem kell mosogatnom és leszednem az asztalokat, bár egyelőre nem sikerült olyan hamburgerhúst készítenem, ami megfelelt volna a főnököm elvárásainak. „Túl véres, túl vastag, túl lapos, túl barna”, közölte üvöltve, mert már elvesztette a hallását. Tavaly óta két hatalmas hallókészüléket használt, de még így is csak a legerősebb hangokat érzékelte.

A pultnál négy vendég ült, a bokszokban hat; Gerdy felszolgált és foglalkozott velük.

Gerdy McCowen tavaly költözött Pittsburghbe a családjával. Egy évvel alattam járt a Brentwood Gimnáziumba, még elsős volt. Szeretett szórakozni, és csinos volt, ezért könnyen szerzett barátokat. Azért kezdett el Krendalnál dolgozni, hogy összeszedje a pénzt a továbbtanulására. A Brownra akart menni. Lurline gyakran mondogatta, hogy nyugdíjaztatja magát a rossz térde miatt. Gerdy jó pincér volt, nem olyan jó, mint Lurline, és a még ereje teljében lévő Jo néni mellett labdába sem rúghatott volna, viszont kedves volt a mosolya, és csinos a lába. Dunk rút kiskacsának hívta, de azért mindig megbámulta, amikor bejött hozzám az étterembe, hogy zaklasson. Krendal engem is többször rajtakapott, hogy megbámulom a lányt. Ilyenkor általában rám mosolygott, ami ritkaságnak számított, utána felmordult, és elüvöltötte magát, hogy mosogassam el az edényeket, vagy valami más elfoglaltságot talált ki számomra.

Gerdy arra várt, hogy elhívjam randizni, és tudtam, hogy valószínűleg azt kellene tennem, de még nem érkezett el a megfelelő alkalom (ő persze bizonyára úgy gondolta, hogy már rengeteg megfelelő alkalom adódott, csak mindig megfutamodtam). Talán elhívom a küszöbön álló iskolai bálra.

Nagyon igyekeztem elfelejteni Stellát, tényleg, és mindig csak egy lépés választott el attól, hogy eszembe jusson, főleg aznap, augusztus 8-án.

- Pocsékolod a vizet. Zárd el! - üvöltötte a tulaj, miközben a konyhán keresztül hátrament az apró irodájába.

Az elmúlt néhány év alatt sokat hízott. Én a nagy, hárommedencés alumíniummosogató előtt álltam, és a vacsoravendégek első hulláma után maradt edényeket mosogattam. Az előkészítő pult fölötti óra 17:31-et mutatott.

Hamarosan el kellett indulnom.

Kivettem az utolsó tányért a forró vízből, és miközben leöblítettem róla a habot, Gerdy bejött egy tálcával, amelyen négy tányér, hat pohár és evőeszközök voltak. Vállat vont, elmosolyodott, letette mellém a tálcát, azután elindult vissza az étterembe. A tekintetem megpihent a fenekén, miközben a lengőajtó felé billegett, és kényszerítenem kellett magam, hogy másfelé nézzek. Felidéztem Jo nénit ugyanebben az egyenruhában, és az megtette a kellő hatást.

- Mr. Krendal! - kiáltottam. - Pár perc múlva el kell mennem. Hazaszaladok, és ránézek a nénikémre.

A főnök kidugta a fejét az iroda ajtaján.

- Hogy van Jo?

Válaszra nyitottam a számat, és abban a pillanatban rádöbbentem, hogy meghallotta, amit mondtam. A bal fülére pillantottam, és láttam, hogy a vastag, homokszínű hallókészülék helyett egy apró fehéret visel.

- Új modell - közölte, amikor észrevette, hogy a fülét nézem. - Az orvos javasolta, de talán mégsem kellett volna lecserélnem a régit. A mai beszélgetések többségét jobb lett volna nem hallani. Politika, háború, éhezés és Arnold Schwarzenegger-filmek. A világ néha szebb, ha az ember csak egy tompa zúgást hall belőle.

Elkezdtem kiszedegetni az edényeket a mosogatószeres vízből, öblítővízbe mártottam, azután kiraktam őket a szárítóra.

- Azt hiszem, Jo néni rosszabbul van. Nem beszél róla, úgyhogy nehéz megállapítani, de lassan mozog. Az orvos azt mondta, hogy ebben a körben nagyobb dózisú kemót kap, úgyhogy számítani lehet arra, hogy gyengébb lesz. És sokat hány. Hiába erőltetem, nem akar inni, pedig sok folyadékra lenne szüksége. Remélem, ma este eszik valamit. Két napja kijön belőle minden.

- Mi lenne, ha felvennél mellé egy ápolónőt?

Arra gondoltam, hogy az nagyon sokba kerülne.

- Talán, ha nem javul az állapota.

Felpillantottam az órára. 17:42.

-Menj! - küldött Krendal. - Majd én átveszem, amíg visszajössz. Add át üdvözletemet Jónak! Hiányzik nekünk.

- Köszönöm.

Lekaptam egy törülközőt a mellettem lévő állványról, gyorsan megtöröltem a kezem, hátba veregettem Krendalt, és kirohantam a hátsó ajtón.

Először fel kellett mennem a lakásba ránézni Jo nénire.

Amikor végigszaladtam a járdán a Brownsville-en, majdnem fellöktem két járókelőt. A lépcsőházban kettesével-hármasával vettem a fokokat.

Miközben a zárral bíbelődtem, Dunk kinyitotta az ajtót.

- Hé, haver! A nagynénéd rosszabbul van.

Befurakodtam mellette a lakásba.

- Ki kellett volna nyitnod az ablakot. Olyan meleg van itt, mint egy kemencében.

- Megpróbáltam, de a te csodálatos nénikéd elesett, amikor megpróbált felkelni a fotelból, hogy becsukja - felelte Dunk. - Azt mondta, mindjárt megfagy, és remegett is. Nagyon. Visszafektettem a fotelba, és betakartam. Akkor abbahagyta a remegést, és izzadni kezdett. Megpróbáltam elvenni a plédet, hogy lehűljön kicsit, mire gyilkos pillantást vetett rám. Amikor egy nő így néz rám, tudom, hogy nincs értelme vitatkozni. Most alszik.

Jo néni a foteljában feküdt a csukott ablaknál, az álláig felhúzott, vastag takaró alatt. A szeme mozgott a szemhéja alatt, biztosan álmodott valamit. A fején világoszöld sísapka virított.

Akkoriban sapkát viselt.

Mindig.

Tudtam, hogy majdnem az összes haja kihullott, de nem engedte, hogy megnézzem. Túl büszke volt. Megfordult a fejemben, hogy veszek neki parókát, de nem tudtam, hogyan hozzam szóba a témát anélkül, hogy kellemetlenné válna a beszélgetés.

A fotel melletti, összekarcolt faasztalon kólásdoboz állt, és füstölt a tetején a nyílás.

- Hányat szívott ma?

Dunk vállat vont.

- Legalább ötöt láttam a kezében, és azt hiszem, egyet becsempészett a fürdőszobába. Majdnem negyven percig volt odabent, és még arra sem vette a fáradságot, hogy a látszat kedvéért lehúzza a vécét. Csak akkor jött ki, amikor megfenyegettem, hogy bemegyek érte.

Megtaláltam a marlborós dobozt Jo néni lába és a fotel kartámlája között. Mindössze hat szál maradt benne a húszból.

Amikor kiderült, hogy leukémiás, megpróbáltam leszoktatni a dohányzásról. A hamutálak elrejtése nem vált be. Azt már évekkel korábban megpróbáltam, és mindig talált valami más megoldást (például a kólásdobozt, az ablakot vagy az egyik cipőmet). Amikor elkezdődött a kemoterápia és a sugárkezelés, elvettem tőle a cigit, de érdekes módon mindig előkerült néhány új doboz. Sejtelmem sem volt, honnan szerzi be őket. Átkutattam az egész lakást, hogy kiderítsem, hol rejtegeti a titkos tartalékait. Ki sem tette a lábát az ajtón, úgyhogy bent kellett lenniük valahol.

Amikor harmadjára vagy negyedjére mentünk el dr. Pavia rendelőjébe, az orvos félrehívott, és azt mondta, hogy mivel a nagynéném régóta dohányzik, elképzelhető, hogy nem lehet leszoktatni róla. Az sem kizárt, hogy ebben a stádiumban a leszokás inkább káros lenne, mint hasznos. Hozzátette, hogy néhány betege meghízott, és magasabb lett a vérnyomásuk, miután leszoktak. A hízás hasznos lenne, mert a nénikém majdnem tizenöt kilót fogyott, a magas vérnyomás viszont ártana neki. A leszokás nemcsak előnyökkel jár, hanem kockázatokkal is, és sok szempontból inkább kockázatos, mint előnyös. Azt tanácsolta, hogy ne adjam fel a küzdelmet, de ne nyugtalanítson, ha kudarcot vallok.

Nem ez volt a legnagyobb problémánk.

A rák átterjedt Jo néni véréből a nyirokcsomókra, a májra, és megtámadta a központi idegrendszert. A kezelések lelassították a folyamatot, de csak egy kicsit.

Ebben a harcban a beteg vesztésre állt.

És komoly fájdalmai voltak.

- Bevette a gyógyszereit?

- Igen, viszont tramadolt kap, ami most még működik, de csak alig, mert kezd hozzászokni a szervezete. Hadd szerezzek neki valami erősebbet!

Dunk nem mondta ki egyértelműen, mire gondol, de tudtam, hogy a heroinról beszél, mert párszor már szóba hozta. Mesélte, hogy amikor a nagybátyja rákos lett, és leromlott az állapota, a heroin és a fű sokkal hatékonyabbnak bizonyult, mint az orvos által felírt oxykodon. Még a morfiumnál is többet segített, amit a vége felé kapott.

- Nem adhatunk heroint Jo néninek.

- De miért?

- Azért, mert heroin.

Nem tudtam eldönteni, mi zavar jobban: a tény, hogy a legjobb barátom illegális drogot akar adni a nagynénémnek, vagy az, hogy a legjobb barátom könnyedén hozzáfér illegális drogokhoz, és be is tudja adni őket. Tudtam, hogy van hozzáférése, és azt is, hogy valószínűleg éppen van is nála. Esze ágában sem volt használni, az üzletelés azonban más lapra tartozott, és jól csinálta. Eleinte főleg füvet árult, de gyorsan rájött, hogy sok pénzt tud keresni, ha összeköti egymással a keresletet és a kínálatot. Az apjának egy éve nem volt munkája, és leginkább ivott, mert más nem érdekelte. Dunknak ki kellett találnia valamit, hogy kifizethessék a számlákat, és sajnos ez jutott az eszébe. Két évvel korábban letartóztatták bolti lopásért, és abban reménykedtem, az megijesztette annyira, hogy jó útra térjen, ő viszont csak óvatosabb lett.

- Okos srác vagy, mégse tudsz meggyőzően érvelni - közölte. - A „mert heroin” ide nem lesz elég. Azt akarod, hogy ne szenvedjen a nagynénéd, igaz?

- A heroin függőséget okoz.

- Ugyanúgy, mint az oxykodon, a tramadol, a kodein és az összes többi szarság, amit felírnak neki. - Lehalkította a hangját. - Lehet, hogy már nincs sok ideje hátra, és ha ő is úgy jár, mint a nagybátyám, akkor pillanatok alatt le fog romlani az állapota. Beszélj az orvosával, és mondd meg neki, hogy tudsz szerezni! Kérd ki a véleményét!

- Nem beszélhetek illegális drogokról az orvosával.

- Nem mondhatja el senkinek az orvosi titoktartás miatt. Köti az esküje.

- Szerintem ez nem így működik.

- Kérdezd meg tőle! - makacskodott Dunk. - Szerintem meg fogsz lepődni. - Felpillantott az órára. - Jézusom, négy perccel múlt hat! Indulnod kell!

Bosszúsan én is az órára néztem.

- A fenébe! Át akartam öltözni és megmosakodni.

- Arra már nincs időd, Rómeó.

- Stella valószínűleg úgysem lesz ott.

- Valószínűleg nem - felelte Dunk. - De megértem, hogy oda akarsz menni. Az a biztos.

Benyúlt a háta mögé, és előhúzta a rövid csövű, ezüstborítású, fekete markolatú .38-ast, és ideadta nekem. Körülbelül egy éve hordta magánál. Az apja régi pisztolya már régen eltűnt. Dunk szerint Mr. Bellino bevitte a zaciba a hifitoronnyal együtt, de csak találgatott. Azt nem kérdeztem meg tőle, hogy hol vette ezt a másikat.

Megráztam a fejem.

- Most nem viszem magammal.

- Legutóbb sem vitted magaddal, és a spiné akkor sem ment ki a padhoz. Nem a fegyver miatt van.

- Képtelen lennék használni. Ha előhúznám, azonnal átlátnának rajtam, és Stella valószínűleg kinevetne.

- Akkor is, ha pisztolyt fogsz rá? Mindenképpen meg kell ismernem azt a csajt.

Jo néni álmában felnyögött.

- Biztos, hogy mellette tudsz maradni még pár órát?

Dunk ránézett Jo nénire.

- Mi más dolgom lenne? Nem sok vizet zavar. Ráadásul megbeszéltük, hogy egy óra múlva megnézzük a Hangirí with Mr. Cooper következő részét, ugye, Jo néni?

- Nem adhatsz neki heroint.

- Világos. Ez nem olyan buli. De a fű oké, nem? Mr. Cooper elég vicces, egy kis zöldséggel viszont egyszerűen oltári jó.

Vágtam egy grimaszt.

- Nem akarom elhinni, hogy rád bízom.

A barátom visszadugta a pisztolyt a nadrágja derekába. Neki valahogy működött ez a módszer.

- Csak hülyéskedek. Tudod, hogy rám számíthatsz. Indulj, mielőtt lemaradsz a lányról, aki nem lesz ott, és ha mégis, akkor megint le fog pattintani!

- Nyiss ablakot! - mondtam, miközben elindultam az ajtó felé.

- Szavazásra fogom bocsátani a kérdést, és majd kiderül, mi lesz a döntés.

Majdnem negyed hét volt, mire átugrottam a temető kerítésén, és elindultam felfelé a dombon. Vetettem egy pillantást a szüleim sírja felé. Bántott, hogy nem mentem oda hozzájuk, de nem volt rá időm.

Mire felértem a dombtetőre, megfájdult a lábam, és szúrt az oldalam. Megálltam a kriptáknál, hogy összeszedjem magam. Lehajoltam, megmasszíroztam a vádlimat, és vettem néhány mély lélegzetet. A karórám 18:14-et mutatott.

Felegyenesedtem, és átgyalogoltam a kripták között. Amikor megláttam az üres padot, összeszorult a szívem. Nem számítottam rá, hogy Stella ott lesz. Azt akartam, hogy ott legyen, azt reméltem, hogy ott lesz, valahol mélyen mégis tudtam, hogy nem lesz ott. Valószínűleg nem fogom látni többé.

Dunk azt mondta, hogy érti, miért kell kijönnöm ide minden évben, és miért akarom viszontlátni a lányt. Azt mondta, számára teljesen világos. Hinni akartam neki, de hiába, mert én magam sem értettem.

Gyűlölnöm kellene Stellát. Szinte minden alkalommal gonoszul viselkedett, amikor találkoztunk. Az emberei (nem találtam rájuk jobb kifejezést) meg akartak ölni, vagy legalábbis alaposan rám ijeszteni.

Gyűlölnöm kellene.

De nem gyűlöltem.

Képtelen voltam rá.

Nem akartam gyűlölni.

Segíts

Ezt írta a padra évekkel ezelőtt, és nem segítettem neki.

Lehuppantam az üres padra, a tenyerembe támasztottam a fejem, és lehunytam a szemem.

Öt perccel később motorzúgást hallottam, és ropogni kezdtek az aszfalton a kavicsok.

Felemeltem a fejem.

Egy terepjáró közeledett bekapcsolt fényszóróval, pedig még világos volt. A sötétített ablakokon alig lehetett belátni.

Felegyenesedtem.

A terepjáró megállt körülbelül tíz méterre tőlem, és a sötét üvegen keresztül nagyjából ki tudtam venni a sofőr körvonalait.

Nem tudtam, mihez kezdjek a kezemmel, ami esetlenül hevert az ölemben. Magabiztosnak és rettenthetetlennek akartam látszani, viszont tudtam, hogy nem úgy nézek ki. Leengedtem magam mellé a kezem, megmarkoltam a padot, utána karba tettem a mellkasom előtt, és kissé lejjebb csúsztam. Azt reméltem, hogy ettől higgadtnak fogok látszani, de hülyén éreztem magam.

Kinyílt a hátsó ajtó, és Latrese Olivér szállt ki a hosszú, fehér kabátjában.

Behajolt az autóba, mondott valakinek valamit, azután elindult felém. A járása és a testtartása elegáns volt, felsőbbrendű és uralkodó. A tökéletes ellentétem.

Megállt néhány méterre tőlem, összepréselte az ajkát, és némán rám meredt.

Elviselhetetlenné vált a kellemetlen csönd.

- Helló! - mondtam végül.

- Stella nincs itt. Ha látni akarod, velünk kell jönnöd.

Az autóra néztem.

- Hová?

Ms. Olivér nem válaszolt, hanem megfordult, és elindult visszafelé.

Az életünk során néha válaszúthoz érünk. Ezt tizenhat évesen még nem értettem, és csak évekkel később sikerült felismernem az efféle helyzeteket. Ezek a válaszutak döntő fontosságúak, és fordulópontot jelentenek.

Az én életemben a szüleim halála volt az első, jóllehet akkor nem választhattam. A következő az volt, hogy összebarátkoztam Dunkkal. És Jo néni miatt hamarosan rengeteg válaszút áll majd előttem. Az élet válaszutak sorozatából áll, amelyek az esetek többségében egyirányú utakba torkollnak.

Ezt a pillanatot a temetőben nem válaszútként fogtam fel, hanem döntéshelyzetként. Vagy itt maradok a padon, és soha többé nem fogom viszontlátni Stella Nettletont, vagy elmegyek ezekkel az emberekkel, akik fájdalmat okoztak nekem, és megaláztak.

Felálltam.

Követtem Ms. Olivért.

Odamentem a terepjáróhoz. Latrese Olivér kinyitotta nekem a hátsó ajtót, beültem, és átcsúsztam az anyósülés mögé. A sofőr rövid barna hajú, körülbelül harmincéves férfi volt, sötét pilóta napszemüveget viselt. Az anyósülésen egy nő ült. Hosszú szőke haja be volt fonva, és a copfja vége eltűnt a fehér kabátja alatt. Mind a ketten olyan kabátot viseltek, mint Latrese Olivér.

Egyikük sem vett rólam tudomást, amikor beültem az autóba, amelyről Dunk négy évvel azelőtt megállapította, hogy egy Chevy Suburban. Meredten bámultak előre, mintha egy távoli tárgyat néztek volna.

Olivér beült mellém, és becsukta az ajtót.

- Van nálad fegyver?

- És magánál?

Egy pillanatra elmosolyodott.

- Nálad van a barátod pisztolya?

Ezek szerint valóban tudnak a fegyverről.

- Nincs nálam.

- És valami egyéb?

- Semmi.

Kihúzott egy fekete csuklyát a vezetőülés támláján lévő zsebből, széthajtogatta a vastag anyagot, és átnyújtotta nekem. -Vedd fel!

Megfordult a fejemben, hogy vitába szállok vele, de tudtam, hogy hiába tenném, ezért felhúztam a fejemre a csuklyát. Elsötétült a világ. A terepjáró meglódult.

3

A Prédikátor bekopogott a lakás ajtaján.

Ezt diktálta az udvariasság, és a Prédikátor mindig udvariasan viselkedett. Nem számított rá, hogy választ kap. Alaposan szemmel tartotta Gargeryt, és tudta, hogy a nő is szorgalmasan kopogtat, csak ő a halál ajtaján.

A Prédikátor látta a fiút elrohanni a temető felé. Valójában az út túloldalán várta ki, hogy elmenjen, mielőtt feljött ide.

Biztosra vette, hogy a nő egyedül lesz.

Ájultan fog heverni a foteljában pontosan úgy, mint az elmúlt néhány alkalommal.

Amikor meghallotta a biztonsági lánc csörgését, egy kicsit meglepődött, de nem nagyon. A Prédikátort semmi sem lepte meg igazán. Soha. Szerette abba a hitbe ringatni magát, hogy mindig minden helyzetre fel van készülve. Csak arra nem számított, hogy a nő kimászik a foteljából.

Amikor az ajtó résnyire kinyílt, egy vaskos tinédzser nézett vissza rá.

- Segíthetek?

A Prédikátor félrebillentette a fejét.

- Hűha! Te új vagy.

- Tessék?

Az idegen belerúgott az ajtó aljába, és a fa a fiú homlokába csapódott. A kölyök hátratántorodott, az ajtó kinyílt, és a férfi megint belerúgott. Az ajtó visszacsapódott a falról, és becsukódott mögötte.

A Prédikátor a fiú elé lépett, lendületet vett a karjával, és ököllel az orra közepébe csapott. Érezte, hogy behorpad a csont és a porc. A srác feje hátracsapódott az ütés erejétől, és ájultan zuhant a földre.

Az egész nem tartott tovább három másodpercnél, de az a három másodperc elég nagy zajjal járt, éppen ezért a Prédikátor mozdulatlanná dermedt, lehunyta a szemét, és fülelni kezdett, ha kinyílna a szomszédos lakás ajtaja, vagy valaki kiáltozna a folyosón. Semmit sem hallott, csak az ütemes horkolást az ablaknál álló fotelból, és a lába előtt heverő fiú sípoló légzését. A levegő igyekezett utat törni magának a frissen átalakított orrlyukain.

A látogató megtalálta a tárcáját a nadrágja hátsó zsebében, és kihúzta belőle a személyijét. Duncan Bellinónak hívták, és ő is ebben az épületben lakott, a 207-es lakásban. A férfi zsebre tette az igazolványt, és ledobta a tárcát Bellino mellkasára. Semmi sem indokolta, hogy komolyabb kárt tegyen benne. Csak útban volt, ami néha előfordul. A Prédikátor azonban jól csinálta, amit csinált, és már régen megtanulta, hogy érdemes zsebre tenni a személyit, mert ez a jelentéktelen gesztus busásan megtérül. Ettől beindult az emberek fantáziája, és úgy hitték, hogy borzalmas dolgok fognak történni velük, sokkal borzalmasabbak, mint amit a helyzet indokolttá tett. Az engedelmesség szempontjából ezek a fantáziaképek lényegesen elrettentőbb erejűek voltak, mint a fenyegetés vagy a bántalmazás. A Prédikátor nem tudta, hogy a Bellino kölyök hogyan illik a képbe, de egy ütőkártya sohasem árt. Lehet, hogy később még szüksége lesz a fiúra, de az is lehet, hogy nem. Ma nem kell megölnie, az biztos.

Átlépett az ájult srác fölött, és bement a lakásba.

Áporodott és fojtogató volt a levegő. Egy beteg embernek nem ilyen környezetre volna szüksége. A férfi kinyitotta az ablakokat a nappaliban, azután a fiú szobájába ment.

Igaz, hogy eddig csak egyszer találkozott Jack Thatchcsel, és akkor sem mutatkoztak be egymásnak, mégis úgy érezte, hogy ismeri. Végignézte, ahogy felnő. Az évek során a szobája faláról lekerültek a szuperhősök, és együttesek poszterei váltották fel őket. A majdnem az egész helyiséget elborító, tornyokba halmozott könyvek szinte életveszélyesek voltak. A Prédikátor nem értette, a fiú hogyan közlekedik közöttük a sötétben. Már a vázlatfüzeteit sem dugdosta el. Több tucatnyi hevert az éjjeliszekrényen és a komódon, és néhány rajzot kitűzött a falra. Rendkívül tehetséges volt. Tökéletesen megragadta a kis szerelmét, és a gúnyos félmosolyát. A Prédikátor úgy érezte, hogy a lány tekintete követi a szobában.

Ez nem tetszett neki.

Egy cseppet sem tetszett.

Úgy érezte, hogy valaki figyeli, valaki látja, és ezt sohasem kedvelte.

Kihúzta a készpénzzel teli borítékot a zakója zsebéből, és az ágy közepére dobta.

A másik zsebéből egy karton 100-as Marlborót vett elő, és a dobozokat elrejtette a lakás különböző pontjain, a szokásos helyekre. Ms. Jo Gargery nem volt abban az állapotban, hogy kincsvadászatra induljon. Miután az utolsó doboz is a helyére került, a Prédikátor a konyhába ment, és kinyitotta a hűtő ajtaját.

Gyötörte az éhség.

4

Körülbelül harminc percen keresztül autóztunk. Ez Pittsburghben nem jelentett semmit. Függetlenül attól, hogy az úti cél egy vagy tizenöt kilométerre volt, mindig legalább fél óráig tartott, mire az ember odaért. Az utakat állandóan javították. A sávokat minden különösebb ok nélkül lezárták. A járdákat felbontották, és egy nap alatt leaszfaltozták. A forgalomnak ki kellett kerülnie az építési területet, mintha a város azt akarta volna, hogy a lakói lassan mozogjanak.

Igyekeztem lekövetni az útvonalunkat. Miután felhúztam a csuklyát, és elindultunk, először a temetőből kifelé vezető, keskeny úton haladtunk. Azután az autó rákanyarodott a Brownsville Roadra, csakúgy, mint négy évvel azelőtt, majd megint balra fordultunk, és tudtam, hogy a Nobleson haladunk.

Miután rákanyarodtunk a Noblesra, két jobb-, egy bal-és még egy jobbkanyar következett. Aztán nem tudtam követni, merre járunk. Elvesztettem a fonalat. Valamennyi idő után az autó egy rándulással megállt. Hallottam, hogy kattogva elhalad előttünk egy vonat. Utána újra elindultunk.

Körülbelül húsz perccel később a terepjáró megint lefékezett, és leállt a motor. Hallottam a két első ajtót kinyílni, majd becsukódni.

Ms. Olivér kinyitotta a saját ajtaját.

- Várj meg itt!

Azzal becsukódott az ajtó, és egyedül maradtam.

Megfordult a fejemben, hogy egy pillanatra leveszem a csuklyát, de jobb belátásra tértem. Ms. Olivér rájönne. Lehet, hogy az ablakom előtt áll, és pontosan erre vár, hogy visszavihessen oda, ahonnan elhozott.

Kinyílt az ajtóm.

Egy kéz megmarkolta a vállamat, és húzni kezdett.

- Szállj ki!

Férfihang volt.

A nyitott ajtó felé csúsztam, és óvatosan kiraktam az egyik lábam. Amikor éreztem a talajt a talpam alatt, a másik lábamat is kitettem, és kiszálltam az autóból. A kéz erősen megmarkolta a vállam, és lekerült a fejemről a csuklya.

A távolban halványan sütött a nap, és furcsa narancssárgákra és vörösekre festette a fölötte lévő, vastag felhőket.

Egy kör alakú, kavicsos felhajtón álltunk. Három fehér terepjáró parkolt előttünk, és még négy a tőlünk jobbra lévő, kis méretű parkolóban. A kavicsos út a hátam mögött a fák közé kanyargott.

Előttem egy hatalmas ház magasodott. Még sohasem láttam ekkorát. Nagyobb volt, mint az az épület, amelyikben mi laktunk, sőt talán kettő olyat is kitett. A háromszintes, kissé fenyegető, kőből épült ház jobb oldali végén egy toronyszerűség magasodott, a bal oldali végét pedig egy üvegpavilon foglalta el. Az ablakokat, amelyekből csak a felém néző oldalon legalább egy tucatnyi volt, fekete kovácsoltvas rácsok takarták.

A legalább kéthektáros előkertet és a házat körülbelül három méter magas kőfal vette körül, a tetejéből fekete fémtüskék álltak ki. A pázsit olyan ápolt volt, mintha körömollóval nyírták volna le. A kör alakú felhajtó közepén egy szökőkút csobogott, amelynek a tetejéből fehér, habos víz spriccelt ki.

Körbenéztem, és megpillantottam Ms. Olivért: a bejárati ajtó előtt állt, és valakivel beszélt, aki odabent volt. Néhány perc elteltével becsukódott az ajtó, és Ms. Olivér visszajött a terepjáróhoz.

- Stella egy rövid időre találkozik veled. Megvárhatod az előcsarnokban.

Megfordult, és elindult a ház felé.

A férfi elengedte a vállamat.

Ránéztem, mire ő Olivér felé biccentett. Sietős léptekkel elindultam a nő után.

Egy fehér kabátos nő kinyitotta a dupla szárnyú tölgyfa ajtó jobb oldali szárnyát, amikor odaértünk. Belenézett a szemembe, de egy szót sem szólt.

Követtem Olivért a házba.

A hosszú folyosó boltozatos plafonjának íve az oldalfalat lezáró széles díszlécnél indult, és vagy öt méter magasra nyúlt. A boltív kazettás mennyezete sötét mahagónifából készült, alatta a padlózat márványnak tűnő lapokból állt. A kifinomult épületasztalos munkát háromméterenként kristálycsillárok díszítették.

Ránéztem az órámra, és megállapítottam, hogy 18:42-kor megállt. Sejtelmem sem volt, mennyi idő telt el azóta. A pólóm rettenetes szagot árasztott: az étterem bűzét, az ételek és a mosogatóié szagát. Amikor megcsapta az orromat, grimaszoltam. A mellkasom közepén olajfolt éktelenkedett. Valószínűleg akkor szereztem, amikor megrohantak bennünket a vacsoravendégek, és beálltam a grillsütő elé. A farmeromon is virított egy rejtélyes, piros, repedezett folt. Talán ketchup vagy eperlekvár. Megpiszkáltam a körmömmel, és néhány darabja lehullott körém a márványra.

- Jóságos ég, milyen piszkos, mocskos fiú vagy! Az idő sok mindent megváltoztat, de attól tartok, ez nem tartozik közéjük.

Amikor felnéztem, és megpillantottam Stellát, aki a hosszú folyosó végén állt, elakadt a lélegzetem. Hangosan felnyögtem, pedig nem akartam, és ha nem maradt volna legalább egy cseppnyi önuralmam, a szám is tátva maradt volna az ámulattól.

Stella gyönyörű volt.

Több mint gyönyörű.

Azt hiszem, ő volt a legszebb, amit valaha láttam.

Hosszú, barna haja semmit sem változott. Göndör és hullámos tincsekben omlott a vállára és a hátára, keretbe foglalta tökéletes arcát. A bőre sima volt, mint a porcelán, gesztenyebarna szeme csillogott a halvány fényben, a tekintetéből meglepetés és kíváncsiság áradt. Az ajka telt volt, és mélyvörös. A combja közepéig érő, fekete ruha szabadon hagyta a vállát. Könnyedén, magabiztosan és hanyag eleganciával állt a fekete magas sarkú cipőben.

Ez az a lány, aki az emlékeimben élt, akit több százszor lerajzoltam, de mióta utoljára láttam, fiatal nővé érett.

Amikor végre eszembe jutott, hogy levegőt kellene vennem, enyhe vaníliaillat csapta meg az orromat, és tudtam, hogy belőle árad. Még soha életemben nem voltam annyira a tudatában a saját külsőmnek, mint abban a pillanatban.

Stella lassan elindult felém. Kecses járása egyértelműen arról árulkodott, hogy hozzászokott a magas sarkúhoz, mintha összenőtt volna a lábfejével. Egy pillanatra eszembe jutott Gerdy, aki az étteremben dolgozott. Csak egyszer láttam magas sarkúban, de ő esetlenül és kényelmetlenül járt benne, és minden egyes lépésnél fintorgott, pontosan úgy, mint a többi lány, akiket az iskolából vagy az étteremből ismertem. Kétségbeesetten fel akartak nőni.

Stella azonban más volt.

Egészen más.

Ő valóban felnőtt. Ő testesítette meg a nőt, akivé a többi lány válni akart.

Amikor odaért hozzám, tetőtől talpig végigmért, és legszívesebben elmenekültem volna. Ki akartam rohanni az ajtón, és el innen, amilyen messzire csak lehet, mert nem akartam, hogy így lásson. A ruháim ócskák és koszosak voltak, a hajam a fejemre tapadt a konyhában terjengő, olajos párától. De képtelen voltam megmozdulni. Dermedten álltam, remegett a lábam, és attól féltem, hogy össze fogok esni, ha cselekvésre kényszerítem.

Szégyenkezve elpirultam.

Stella kinyújtotta a kesztyűs kezét, és beletúrt a hajamba. Ugyanolyan fekete bőrkesztyűt viselt, mint a korábbi találkozásaink alkalmával. Kissé félrebillentette a fejét, és a szemembe nézett.

- Úgy emlékszem, csúnyának mondtalak, amikor először találkoztunk, és bár a tisztaságod erősen megkérdőjelezhető, legalább kinőttél a csúfságból. Még nem látszanak egészen a benned rejlő lehetőségek, de már nem az a kisfiú vagy, aki hívatlanul leült a padomra, hanem inkább férfi.

- Én… egyenesen a munkából jövök. Át akartam öltözni meg mosakodni, de nem maradt rá időm - dadogtam a szokásosnál magasabb hangon.

- Egy úriember, ha látogatóba megy, mindig szakít időt arra, hogy a legjobb formáját hozza. Rendezett állapotban és kifogástalan öltözékben jelenik meg. Te úgy nézel ki, mintha a móka kedvéért belehemperegtél volna az útszéli árokba. A szagod sértő a civilizált világra nézve, a tartásod pedig egyértelműen vereségről árulkodik. Húzd ki magad, Pip! Te jobb vagy ennél.

- Jack.

Stella elvigyorodott.

- Nekem mégis Pip. Nekem mindig Pip.

- Kissé öregek vagyunk már ahhoz, hogy egy mesében éljünk, nem gondolod?

- Igazán? Én szeretem abban a hitben ringatni magam, hogy nem. El sem tudom képzelni, hogy valami másban éljek. A valódi világ visszataszító hely tud lenni.

- Miért nem vezeted körbe Jacket, Stella? Te már láttad a viskót, ahol ő lakik.

Nem hallottam Ms. Olivér közeledő lépteit. A folyosó végén állt, és összekulcsolta maga előtt a kezét.

- Ez a ház nagyon szép - mondtam.

Stella elmosolyodott.

- Igen, valóban az. - A nő felé fordult. - Természetesen, Ms. Olivér. Örömömre szolgálna.

Megfogta a kezem, és hosszú, kecses ujjai érintésétől forróság járta át a testemet, függetlenül a puha bőrkesztyűtől.

Elindultunk a hosszú folyosón, és elhaladtunk egy tágas nappali és egy könyvtár előtt, amelyek egymással szemben helyezkedtek el. Arra számítottam, hogy Ms. Olivér követni fog bennünket, de nem így történt. Ellépett az útból, amikor elmentünk mellette. Egy pillanatra egymás szemébe néztünk. Udvariasan mosolygott, de fagyos tekintetéből mélységes gyűlölet áradt, amit nem értettem, mert nem érdemeltem meg. Amikor erősebben megszorítottam Stella kezét, lepillantott a kezünkre, mintha észrevette volna, azután ismét a szemembe nézett.

Latrese Olivér nem követett bennünket, de amint elhaladtunk mellette, ketten kiléptek egy oldalfolyosóról, és elindultak utánunk körülbelül öt méterre lemaradva. Az egyik férfi volt, a másik nő, mind a ketten a húszas éveik vége felé jártak, hosszú fehér kabátot viseltek, akár a többiek, a hajuk rövid volt, és szőke, és annyira hasonlítottak egymásra, mintha testvérek volnának. Némán követtek bennünket. Amint Stella megtorpant egy ingaóra előtt a folyosón, ők is megálltak. Állandó volt közöttünk a távolság.

- Amikor még kislány voltam, talán egy évvel azelőtt, hogy először találkoztunk, azt mondták nekem, ez az óra irányítja az egész világ idejét, és ha megáll, akkor a világ is megáll. Egyszerűen megszűnik létezni. Sokszor felébredtem az éjszaka közepén, és lerohantam ide, hogy megnézzem, jár-e még. Néha lehoztam magammal a takarómat, és itt aludtam előtte a padlón. A ketyegése mindig megnyugtatott.

- Ki mondta ezt neked? Ms. Olivér?

- Igen.

- Ő a gyámod, vagy valami olyasmi?

- Igen, valami olyasmi.

- Még nem mesélted el, hogy mi történt a szüleiddel.

- Nem, még nem.

- Én elmeséltem neked, hogy mi történt az én szüleimmel.

Stella megfordult, és továbbment. A fekete ruha puha anyaga simogatta a combját.

- Erre, Pip! Még sok a látnivaló.

Elindultam utána. Tudtam, hogy ezt kell tennem, tudtam, hogy ezt várja tőlem, de betelt a pohár. Elegem lett az egyoldalú beszélgetésből azzal a lánnyal, akit régebben ismertem, mint bármelyik barátomat, ugyanakkor mégsem ismertem.

Megállásra kényszerítettem a lábam.

Megmakacsoltam magam.

A szívem hevesen dübörgött a mellkasomban, és túlharsogta az ingaóra ketyegését.

Stella valószínűleg megérezte ezt, mert megállt a folyosó végén, de nem fordult hátra.

- Már nem vagy engedelmes kiskutya?

- Sohasem voltam az.

Felsóhajtott, de nem megadóan, hanem inkább beletörődéssel. Továbbra sem fordult meg, és amikor megszólalt, már nem volt olyan metsző a hangja.

- Nyári nap volt, a maihoz hasonló. Kezdett besötétedni, és anya lefektetett az ágyamba aludni. Annak ellenére, hogy még csak kétéves voltam, tökéletesen emlékszem arra az estére. Mintha csak egy hét telt volna el azóta. Anya vaníliaillatú parfümöt használt, és most rajtam is az van az emlékére.

Stella árnyéka lassan elnyúlt a padlón a lenyugvó nap fényében, miközben folytatta:

- Az anyám éppen lapozott egyet a könyvben, amikor odalentről hangos csattanás hallatszott, amelyet szilánkos reccsenés követett. Három fegyveres férfi berúgta a bejárati ajtót, és bejöttek a házba. Anya összeráncolta a szemöldökét, és igyekezett leplezni az aggodalmát, míg felállt, és a Malac a pácbant letette a székére. Homlokon csókolt, és kiment a szobámból.

Közelebb léptem Stellához, és hallottam, hogy a fehérkabátosok is ezt teszik.

- Betörtek hozzátok?

- A rendőrségi jelentésben az állt, hogy „magánlaksértés”. Emlékszem, apám kiabálni kezdett, azután megint csattanást hallottam, de az nem olyan volt, mint amikor betört az ajtó, hanem inkább egy pukkanás, és rögtön egy másik követte. Apa hirtelen elhallgatott, utána anya kezdett kiabálni. Emlékszem, hogy sírni akartam, de nem mertem, és inkább a fejemre húztam a takarót. Az apám egyszer azt mondta, hogy a takarónak varázsereje van, és megvéd a sötétségben lakó lényektől, de főleg azoktól, amelyek beköltöztek a ruhásszekrényembe. Valamiért úgy éreztem, hogy attól is meg fog védeni, ami odalent történik. Anyám megint felkiáltott, utána rohanó léptek zaját hallottam, nemcsak az anyámét, hanem a három férfiét is. A cipőik ismeretlen, csattogó zajt csaptak a keményfa padlón. Sokszor előfordult, hogy elalvás előtt hallgatóztam, miközben a szüleim a földszinten járkáltak. Könnyedén meg tudtam különböztetni az anyám lépteit az apámétól, és mindkettőt egy idegenétől. Aznap este egyértelműen három idegent hallottam, és mindannyian anyámat üldözték.

Stella megint elhallgatott, és én is hallgattam. Amikor újra megszólalt, nem vágtam közbe.

- Tudtam, hogy anya eljutott a lépcsőig, mert a legalsó lépcsőfok nyikorgott. Tudtam, hogy értem jön, és nagyon vártam. Ekkor hangos dübbenést hallottam, és anyám megint felkiáltott. Az egyik férfi mondott neki valamit, de nem értettem, mert a takaró alatt voltam összegömbölyödve. Furcsa módon arra is emlékszem, hogy szopni kezdtem az ujjamat, pedig akkor már egy éve felhagytam ezzel a szokással, mégis megnyugtatott, és a cuppogás segített kirekeszteni, ami ezután következett.

Közel akartam lépni Stellához, és meg akartam mondani neki, hogy nem kell folytatnia, de képtelen voltam megmozdulni. Lemerevedett a lábam, és nem jött ki hang a torkomon.

- Az egyik férfi megerőszakolta, de lehet, hogy kettő is. Ott a lépcsőn. Szeretem abban a hitben ringatni magam, hogy anya küzdött, de valószínűleg nem. Azt hiszem, úgy érezte, ha nem tiltakozik, ha megkapják tőle, amit akarnak, akkor megállíthatja őket a lépcsőn, és nem fognak megtalálni engem. Miközben ez zajlott, hatalmas csönd lett. Azt hiszem, ezért tűnt olyan hangosnak a lövés, amikor végül eldördült. Mintha az egész ház beleremegett volna. Utána anyám elnémult.

Ekkor remegő lábbal elindultam Stella felé, amikor azonban félúton jártam, felemelte a kezét.

- Ne! Kérlek, maradj ott! Hadd fejezzem be! Be kell… fejeznem.

Vett egy nagy levegőt, majd kifújta.

- A lövés után hallottam, hogy mind a három férfi feljön a lépcsőn az emeletre. Óriási zajt csaptak, felfordították a matracokat, kihúzgálták a fiókokat, és kiborították a tartalmukat. Egyetlen négyzetcentimétert sem hagytak érintetlenül. Nem tudom, mit vittek el, ha elvittek egyáltalán valamit. Évekkel később elolvastam a rendőrségi jelentést, és az állt benne, hogy egyetlen értékes tárgy sem hiányzott. Nem loptak el semmit, sem a tévét, sem a hifit, sem az anyám ékszereit, pedig értékes darabok is voltak közöttük, csak elmozdították őket a helyükről. A mai napig nem tudom, hogy mit kerestek, de egy idő után valószínűleg megtalálták a szüleim hálószobájában, mert ott felhagytak a kereséssel, és gyorsan felforgatták a vendégszobát. Szerintem a fürdőszobába nem is mentek be.

Hallottam, hogy bejönnek a szobámba. Az egyik férfi megállt a küszöbön, és sípolva vette a levegőt, mintha meg lett volna fázva. Azután körbeállták az ágyamat, az egyikük lerántotta rólam a takarót, és félrelökte. Emlékszem, hogy a tökéletes sötétséget hirtelen vakító világosság váltotta fel, és megborzongtam, mert a meleg levegő, ami addig körülvett, mint egy burok, egy szempillantás alatt elillant. Szorosan lehunytam a szemem, mert nem akartam látni őket. „Nem tudom, mi legyen. Én nem akarok bántani egy gyereket”, mondta az egyik férfi. „Nekem kell a pénz, az biztos. Hogy tesszük bele a zsákba? Azt mondták, nem érhetünk hozzá”, szólt a másik. „Azt mondták, hogy nem érhetünk hozzá, úgyhogy vedd fel a kesztyűdet, te marha! Fogd meg a pizsamáján keresztül!”, felelte a harmadik. Éreztem, hogy valaki megmarkolja a lábam, és kinyitottam a szemem. Emlékszem, hogy rájuk néztem. Emlékszem, hogy kivettem a számból az ujjam, és felnéztem arra a három idegen arcra, azokra a behatolókra, akik azért jöttek, hogy kivegyenek az ágyamból. - Stella egy pillanatra elhallgatott. - Felemeltem a kezem, és az apró ujjacskáimat rákulcsoltam az ujjaikra. Azt hiszem, abban reménykedtem, hogy elvisznek anyához.

Az utolsó szónál megbicsaklott a hangja, és elhallgatott. Azt hittem, el fogja sírni magát, de tévedtem. Hangosan felsóhajtott, és újra megszólalt:

- Gyere, Jack, menjünk ki a kertbe!

Ezúttal Jacknek szólított, nem Pipnek.

Elindultam utána.

5

Joy Fogel nyomozó felment a Greenlee Roadon álló, kétszintes téglaház három betonlépcsőjén, és bekopogott az ajtón. Csengő is volt, de a műanyag burkolat alól két drót állt ki, és úgy festett, mintha Reagan elnöksége idején működött volna utoljára. Az apró előkert pázsitját hetek óta nem nyírták le, és a hosszú fűszálak között pitypangok és különféle gyomnövények burjánzottak. A nő tekintete várakozás közben megakadt egy dongón, amelyik virágról virágra repkedett.

Éppen felemelte a kezét azzal a szándékkal, hogy újra bekopog, amikor kinyílt a fából készült ajtó. Egy huzatfogó ajtó volt mögötte, az üvege mögött egy férfi állt, aki ránézésre a hetvenes évei végét taposta, és megsárgult trikót viselt kopott farmerrel. Ősz haja, legalábbis ami megmaradt belőle, katonásan rövidre volt nyírva.

- Igen?

Fogel a barna mappát a jobb kezéből átvette a balba, és elmosolyodott.

- Maga Stack nyomozó?

- Korábban Terrance Stack nyomozó voltam, de már csak Terry vagyok. Miben segíthetek?

- Joy Fogel nyomozó vagyok. Beszélni szeretnék magával, ha van egy kis ideje.

A férfi ránézett a mappára.

- Faustino küldte?

Fogéit nem Faustino küldte, sőt nem is tudott arról, hogy idejött. A nő viszont nem akart hazudni, mert azt gyanította, hogy ez a pasas azonnal keresztüllátna rajta, és becsapná az orra előtt az ajtót.

-Faustino ma reggel tartott nekem eligazítást. 1978-ról szeretnék beszélni magával.

Stack benézett a házba a válla fölött, azután ismét a nő felé fordult. A szeme fáradt volt, véres, és állott sörszag áradt belőle.

- Bejöhetek?

- Nem biztos, hogy ez jó ötlet.

- Csak néhány percet fogok elrabolni az idejéből. Megígérem.

- Ha Faustino eligazította magát, akkor már mindent tud. Semmit sem tudok hozzátenni.

- Maga vizsgálta meg a helyszínt. Maga ért oda először, miután a közrendőrök lezárták a házat. Az írásos jelentésből nem derül ki minden. Engem az érdekel, ami kimaradt belőle.

- Minden benne van. Nem hagytam ki semmit.

Fogel hallgatott, megigazította a mappát, és egyenesen a férfi szemébe nézett.

Stack is hallgatott, és állta a tekintetét. A nő azt feltételezte, hogy mivel több mint harminc évig volt nyomozó, a legjobbakat is le tudná győzni farkasszemnézésben.

- Tudom, hogy bántja, hogy megoldatlan maradt az ügy. Én segíthetek, de beszélnie kell velem.

Stack felsóhajtott, kitárta a huzatfogó ajtót, és megtámasztotta a keret felső részénél.

- Jöjjön be, mielőtt meggondolom magam!

Fogel bebújt a férfi karja alatt a házba.

Joy apró nappaliban találta magát. A sarokban egy tizenkilenc colos tévé állt két műanyag ládán, előtte pedig viharvert, barna bőrfotel. A fotel melletti fém tévéállványon három teljesen és egy félig üres sörösüveg sorakozott. A tévében éppen az esti híradó ment. Stack megkerülte a nőt, és kikapcsolta a tévét. A helyiségben olyan áporodott volt a levegő, hogy Fogel legszívesebben kinyitotta volna az ablakot.

- Itthon van a felesége?

Stack kuncogni kezdett.

- Maga a gyilkosságiaknál van?

A vendég bólintott.

- Miután a harmadik feleségem elhagyott, rájöttem, hogy a házasság nem nekem való. Alig voltam itthon, és állandóan a munkán járt az eszem. Maga is tudja, hogy megy ez. Aludni sem könnyű úgy, hogy az ember, amint lehunyja a szemét, hullákat lát maga előtt. Megtanultam, hogy kint kell hagyni ezeket a dolgokat, amikor belépek az ajtón, mégsem csináltam elég jól. Néhány hulla követett a házba, pedig nem hívtam be őket. A hármas számú feleségem nem vett tudomást ezekről, legalábbis eleinte. Pár év elteltével a legjobbak is úgy érzik, hogy nem körözhetik le a munkát. Miután erre rájönnek, előbb-utóbb összecsomagolnak.

Stack felemelte a fél üveg Iron Cityt, alaposan meghúzta, azután Fogel felé intett vele.

- Kér egyet? Van még a hűtőben.

- Nem lehet. Szolgálatban vagyok.

A férfi megitta a maradékot, letette a palackot a rozoga fémasztalra a másik három mellé, kiment az apró konyhába, és kivett egy újat a hűtőből. Lepattintotta a kupakot a konyhapult szélén, belekortyolt az italba, és megtörölte a száját a kézfejével. Utána visszament a nappaliba, megállt Fogellel szemben, nekidőlt a fotel háttámlájának, és forgatni kezdte az üveget a kezében.

- Maga még fiatal, és jobban jár, ha nem mászik bele ebbe az ügybe, mert kísérteni fogja.

- Már belemásztam. Mondja el, mi történt 1978. augusztus 8-án!

Stack megint ivott. Pillanatok alatt elpusztította a felét.

- Már nem voltam szolgálatban. Aznap este fél kilenckor kicsekkoltam, és a srácokkal beszélgettünk az őrsön, amikor beérkezett a hívás. Negyed tízkor. A szomszéd lövéseket hallott. A 911 kiküldött egy járőrkocsit, és a közrendőrök megtalálták a hullákat. Lezárták a házat, és felhívták a gyilkosságiakat. Morgannek kellett volna odamennie, mert tízig volt szolgálatban, de aznap volt a gyereke tizenkettedik születésnapja, és nem akart lemaradni róla. Én hat hónapja voltam túl az első válásomon, nem várt otthon senki, így felajánlottam, hogy kimegyek helyette. Az volt életem legnagyobb baklövése. Akkoriban a nyomozóknak még nem kellett kettesével járniuk, úgyhogy egyedül mentem.

Elhallgatott, a szájához emelte az üveget, de meggondolta magát.

- A ház Dormontban volt, a Beverlyn túl. 98-as szám. Három emelet, kőhomlokzat, hibátlanul nyírt gyep és tökéletesen ápolt virágok az ablakpárkányokon sorakozó ládákban. Mintha Norman Rockwell[8] rajzolta volna, és egy magazinból vágták volna ki. Amikor odaértem, három járőrautó állt előtte. A talpas rendőrök szalaggal körbekerítették az egész előkertet, és az összes kíváncsi szomszéd ott tolongott. Átbújtam a szalag alatt, és bementem a házba. Az ajtó körül hatalmas szilánkok hevertek, mintha berúgta volna valaki. Emlékszem, hogy azok voltak hetes számú bizonyítékként megjelölve. Az egyik egyenruhás felismert, és a nappali felé biccentett, amivel szemben volt a lépcső, és vakuk villogtak rajta. Bementem a nappaliba. Ott találták meg a férfit. A fejébe kapta a golyót, pontosan ide. - Ujjával megkopogtatta a homloka közepét. - Egyetlen lövés, pontosan középre. A fejének a hátsó része leszakadt, és szétterült a dohányzóasztal és a szőnyeg között. Úgy tűnt, hogy éppen a kanapén ült, és a Post-Gazette-et olvasta, amikor az ismeretlen tettesek berontottak az ajtón. Felállt, és két lépést sikerült megtennie, mielőtt leszedték egy 9 mm-es, acélköpenyes lövedékkel.

Stack megint megkopogtatta a homlokát.

- Nem próbálták meg ártalmatlanná tenni?

Az öreg nyomozó a fejét csóválta.

- Kivégezték. Bementek az ajtón, meglátták, és habozás nélkül beleeresztettek egy golyót. Tudja, honnan tudom, hogy kivégzés volt? Arról árulkodott a tekintete. Az arcára volt írva. Azok, akik így halnak meg, ledermednek. Belefagynak az adott pillanatba. Az egyik másodpercben még élnek, a következőben már nem. A férfi arcán egyértelmű meglepetés látszott. Egykét másodperccel később talán úrrá lett volna rajta a félelem vagy a harag, de mire kigyúltak volna azok a villanykörték a fejében, már halott volt. Az idő tájt sok eső esett, és három pár sáros lábnyomot találtunk, amelyek az ajtótól a nappali bejáratáig vezettek. Csak lelőtték a fickót, nem mentek beljebb. Ebből gondolom, hogy ő volt a célpont. Ha rablók lettek volna, felforgatták volna a házat, de minden a helyén volt.

- Akkor miért betörésként lett jegyzőkönyvezve?

Stack csettintett a nyelvével, és belekortyolt a sörbe.

- A kapitányom ötlete volt. Dormont kellemes, biztonságos környék. Mindig is az volt. Nem találtunk bizonyítékokat a kivégzésre, és a kapitányom nem akarta, hogy így kerüljön az újságokba. Ha nem egyeztem volna bele, hogy betörésként fogom besorolni, elvette volna tőlem az ügyet, és nem akartam, hogy valaki másnak adja oda. - Megcsóválta a fejét. - Akkoriban átkozottul ostoba voltam, és lehet, hogy azóta sem lettem okosabb. Az a lényeg, hogy a kapitány azt mondta, ha be tudom bizonyítani, hogy kivégzés volt, és elkapom a tetteseket, aktualizáljuk a jelentést, és azt fogjuk mondani, hogy azért tartottuk vissza ezt az információt, hogy elkaphassuk a tetteseket. Beleegyeztem. Nem kellett volna, de megtettem.

Megitta a sör maradékát, letette az üveget a többi mellé az asztalra, és hozott magának még egyet a konyhából.

- A nőt a lépcsőn találtuk meg. Szemrevaló kis teremtés volt. Az orvosszakértő szerint legfeljebb huszonhárom vagy huszonnégy éves lehetett.

Fogel összeráncolta a szemöldökét.

- Miért kellett találgatni? Nem találták meg az iratait?

- Olvasta a jelentést. Tudja, hogy mit találtunk, és mit nem. - A férfi legyintett. - Hadd mondjam végig, utána beszélhetünk a részletekről. Ha nem mondom el most, akkor később talán képtelen leszek rá.

- Szóval a nőt a lépcsőn találták meg - ismételte gyorsan Fogel.

Stack bólintott.

- A ruhái szét voltak tépve, és egyértelműen látszott, hogy megerőszakolták. Talán többen is, mivel hárman rontottak be a házba. Az orvosszakértő legalább kétféle vérmintát talált, amikor megvizsgálta. 1978-ban még nem volt olyan fejlett a technológia, mint manapság. A nőt is fejbe lőtték, ugyanúgy, mint a férfit, de a férfival ellentétben az ő arcán nem meglepetés tükröződött, mert azon már jócskán túljutott, és nem is a félelem. Én úgy láttam, hogy aggódott. Nem amiatt, ami abban a pillanatban történt, hanem ami történni fog. Én… - Egy pillanatra elhallgatott, és megköszörülte a torkát. - Karmolásnyomokat találtam a falon és a lépcsőfokokon is. Azt hiszem, az a nő megpróbált feljutni az emeletre. Magának vannak gyerekei, nyomozó?

Fogel a fejét rázta.

- Nekem sincsenek, de ismerem azt az arckifejezést, mert korábban is láttam néhány áldozat arcán. Azokra a szülőkre jellemző, akiket sokkal jobban aggaszt a gyerekük sorsa, mint a sajátjuk. Kikerültem a laborosokat és a fotóst, és felmentem az emeletre. Valahol a tudatom mélyén megpróbáltam felkészíteni magam egy halott csecsemő látványára. Láttam már olyat, és senkinek sem kívánom, mert borzalmas látvány. Egyike azoknak a képeknek, amelyeket az ember a haláláig magával cipel, sőt talán még azután is. Azt hiszem, hamarosan megtudom.

Stack tekintete megtelt fájdalommal és szomorúsággal. Gyorsan összeszedte magát, amennyire tudta, és folytatta:

- A szagot érzékeltem először. Nem hullaszag volt, és nem is égett hullaszag, habár az áldozatok állapota erre utalt. A levegő száraz volt, és poros, mint egy padláson, aminek ritkán nyitják ki az ajtaját. Három holttest hevert a földön. Még sohasem láttam ilyet. Úgy néztek ki, mintha megégtek és kiszáradtak volna, mintha valami kifacsarta volna belőlük az összes nedvességet. Maga is látta a képeket. Az egyik fotós szerint úgy néztek ki, mintha kiszívták volna belőlük az életet, és csak a burok maradt. Az orvosszakértő azt mondta, hogy a pompeji áldozatokra emlékeztetik. Maga látta a pompeji vulkánkitörés áldozatairól készült fényképeket?

Joy megrázta a fejét.

- Nézze meg őket! Engem is rájuk emlékeztettek. Mintha kizárólag hamuból álltak volna. Attól féltem, ha megérintem őket, elporladnak és darabokra hullanak. Mind a hárman a hátukon feküdtek, de kettő úgy nézett ki, mint aki valamiért kinyújtotta a kezét. Mindháromnak tátva volt a szája, mintha némán üvöltöttek volna. Egy apró ágy körül hevertek a földön. Egy gyerekágy körül.

A nyomozónő összeráncolta a szemöldökét.

- Gyerekről nem tett említést a jelentésében.

- Mert gyereket nem találtunk, és semmi sem utalt arra, hogy valaha lett volna ott egy. Az ágy üres volt, és a szoba is, legalábbis majdnem. A bútorzat mindössze az üres ágyból, egy komódból és egy, az ágy mellé húzott székből állt. Nem találtunk ágyneműt, sem ruhákat, könyveket, sem pedig képeket. A megérzésem azt súgta, hogy az volt a gyerekszoba, de ezt semmi sem támasztotta alá, mert a csupasz bútorokat leszámítva üres volt. Mégis gyerekszobának tűnt. - A férfi újra ivott a sörből, és az üveggel Fogelre bökött. - És most visszatérek a kérdésre, amit az igazolványokkal kapcsolatban tett fel. Semmit sem találtunk a házban. Se igazolványokat, se fényképeket a falon, se közüzemi számlákat. A hűtő és a konyhaszekrények üresek voltak. A felnőttek bőröndökből éltek, megtaláltuk őket a hálószobájukban. A fürdőszobában fogkeféket és egy piperetáskát találtunk, amiben borotva, fésű és effélék voltak. A ház tökéletesen személytelen volt. Kiderült, hogy egy Floridában élő ingatlanbefektető tulajdonában áll, aki nem is sejtette, hogy lakik benne valaki. Azért nem kapcsoltatta ki a közüzemi szolgáltatásokat, hogy ne fagyjanak szét a csövek. Megbízott egy céget, hogy rendezze be a házat, és felvett egy kertészt. A fejbe lőtt áldozatok önkényes lakásfoglalók voltak.

- És maga úgy gondolja, hogy volt egy gyerekük is, és valaki elrabolta - mondta Fogel.

Nem kérdezte, hanem kijelentette.

- Ahogy az előbb is mondtam: nem találtunk bizonyítékokat a gyerek létezésére, se ruhákat, se játékokat. A helyiség teljesen üres volt. Egyik fürdőszobában sem utalt rá semmi, de a nő arca…

Stack elhallgatott, a szájához emelte az üveget, és ivott.

- Csakhogy van itt valami érdekes - folytatta. - Három halott tettest találtunk a szobában. A cipőjük tökéletesen megegyezett a földszinti lábnyomokkal. Tehát ha valóban volt ott egy gyerek, akkor ki vitte el?

- Egy negyedik?

- Egy negyedik - ismételte meg a férfi. - Több mint tíz éven keresztül kerestem azt a negyediket, de nem jutottam semmire. Amikor egymás után bukkantak fel a holttestek - minden évben egy, mindig augusztus 8-án meggyőződésemmé vált, hogy létezik egy negyedik tettes. Biztosra vettem, hogy ő ölte meg a másik hármat, elvitte a gyereket és a gyerekre utaló bizonyítékokat, és azóta is minden évben meggyilkol valakit. Egy kísértet. Ha ezek a hullák belemásznak a maga fejébe, akkor képtelen lesz megszabadulni az ügytől. - Megint a szájához emelte az üveget, de meggondolta magát, és letette a többi mellé a rozoga asztalra. - Fordítson hátat az egész balhénak, és engedje nyugdíjba vonulni Faustinóval együtt! Én fertőztem meg vele, és ha maga is megfertőződik, akkor azzal fogja tölteni a karrierje hátralévő részét, hogy egy kísértetre vadászik. Az év minden napján az augusztus 8-át fogja várni. Tegyen magának egy szívességet, és felejtse el az egészet! Nincs rá szüksége.

Fogel tudta, hogy a férfinak valószínűleg igaza van, mert Faustino is figyelmeztette. Viszont az ügy már belemászott a fejébe, és gyökeret eresztett. Ráadásul imádta az izgalmas rejtélyeket.

- Hány holttest van már Faustino tábláján? Tizenhárom vagy tizennégy?

- Tizenhat.

Stack lepillantott a sörösüvegre, de nem vette el az asztalról.

- A nap végére tizenhét lesz, erre mérget vehet.

- Azt mondta, hogy a felnőttek önkényes lakásfoglalók voltak. Autót nem találtak? Lehet, hogy abból éltek, és ott tárolták a holmijukat.

Stack a fejét ingatta.

- Erre is gondoltunk. Akkoriban a polgármesteri hivatalnak lehetett bejelenteni a használaton kívüli autókat, és egy McGann and Chester nevű cég vontatta el őket a város telepére. Nem tudom, hogy manapság ki foglalkozik velük. Az esetet követő néhány hónapban az összes bevontatott autót ellenőriztük, hátha a ház környékéről érkeztek. Akadt közöttük néhány gyanús, főleg ha ruhákkal voltak tele, az ujjlenyomatok azonban nem egyeztek a lelőtt áldozatokéval. És egyikük sem szerepelt az adatbázisban, sem a helyiben, sem az országosban.

A férfi közben végig a sört nézte, végül magához vette az üveget, és kiürítette a tartalmát.

- Huszonnyolc évig dolgoztam a pittsburghi rendőrségnél, és ebből huszonnégyet a gyilkosságiaknál húztam le. Ez alatt több mint száz ügyet oldottam meg, néhány viszont kifogott rajtam, és azok valószínűleg megoldatlanok maradnak. Ebbe már beletörődtem, mert alapvetően jó zsaru voltam, és az aktám is ezt bizonyítja. De ez az ügy nem hagy nyugodni. - Lehalkította a hangját, és a körmével az üveg címkéjét piszkálgatta. - A megérzésem azt súgja, hogy az egész az eltűnt gyerekről szól, és mindig is róla szólt. Az a rengeteg hulla. Jó barátságban voltam az orvosszakértővel, és amikor megvizsgálta a nőt, azt mondta, hogy legalább egyszer szült. Ezt sem írtam bele a jelentésbe, de Faustino tudja, és magának is tudnia kell. Biztosra veszem, hogy az a gyerek a világon van, és már legalább tizennégy éves, vagy talán több. Ha valóban meg akarja nyitni az ügyet, keresse meg a gyereket!

6

A hosszú folyosó boltozatos plafonjának íve az oldalfalat lezáró széles díszlécnél indult, és vagy öt méter magasra nyúlt. A boltív kazettás mennyezete sötét mahagóniból készült, alatta a padlózat márványnak tűnő lapokból állt. A kifinomult épületasztalos-munkát háromméterenként kristálycsillárok díszítették.

A folyosó végében egy széles, felfelé keskenyedő lépcső kanyargott fel az emeletre. Amikor közelebb mentem, rájöttem, hogy nemcsak felfelé vezet még legalább két emeletet, hanem lefelé is, a pincébe.

A lépcső előtti közlekedőből kisebb folyosók és ajtók nyíltak. Az ajtók csukva voltak, és mindegyik folyosón legalább két ember állt a szokásos hosszú fehér kabátban. Követtek bennünket a tekintetükkel, miközben Stellával átvágtunk a ház középső részén, én kissé lemaradva tőle, és az öt franciaajtó egyikén kimentünk a hatalmas, félkör alakú, díszkővel burkolt teraszra.

Stella megvárt a teraszon. Kesztyűs kezét összekulcsolta a háta mögött, sötét hajába belekapott a szél, és a vállát simogatta.

- Ne piszmogj annyit! Udvariatlanság megvárakoztatni a vendéglátódat.

- Csak az otthonodban gyönyörködtem, elnézést!

- Nem lenne szabad ilyen gyakran bocsánatot kérned, hacsak nem az a célod, hogy alacsonyabb társadalmi rangra helyezd magad annál, akitől bocsánatot kérsz. Azt hiszem, a mi esetünkre igaz ez a megállapítás. Ms. Olivér elég egyértelműen az értésemre adta, hogy te alattam állsz, és mindig is alattam fogsz állni. Talán ezért haladsz mindig mögöttem, és nem mellettem. Lenyűgözőnek találom a pszichológia rejtelmeit.

Átvágtam a teraszon, és odaálltam mellé.

- Úgy értettem, hogy gyönyörű a ház, és ráterelődik az ember figyelme. Nem akarok végigrohanni rajta. Szeretném megcsodálni.

- Ha ezt akartad mondani, akkor ezt kellett volna mondanod. Ez a ház csupán egy hely. Se nem jobb, se nem rosszabb a többinél.

- Sokkal szebb, mint ahol én lakom.

- Szebb? Igen, természetesen az. Efelől nincsenek kétségeim. De vajon jobb? A kettő nem ugyanaz, és gondolom, erről hosszas vitába lehetne bocsátkozni.

Elindult a terasz vége felé a fehér fémbútorok és a magas vázákban álló fehér rózsák között. A terasz végétől kanyargós, díszkővel borított járda vezetett a hatalmas kertbe. A buja pázsit elborította a különböző méretű dombokat, amelyeken gondosan ápolt fák magasodtak. Zöld lombkoronájuk már enyhén narancssárgába és barnába hajlott, mintha egyesével megérintette volna őket az ősz.

A fák között is idegenek álltak hosszú fehér kabátban, és mindannyian minket néztek. Annyi szempár szegeződött ránk, hogy nem is tudtam megszámolni őket. Amikor Stella körbehordozta a tekintetét a kerten, és közben rájuk nézett, elkapták rólunk a pillantásukat. Néhányan beléptek a fák mögé, ám egyikük sem távozott, sőt inkább egyre többen lettek, de sejtelmem sem volt, honnan jönnek.

Stella elindult a kert felé a járdán. Sietős léptekkel utolértem, és mellé léptem, gondosan ügyelve arra, hogy ne mögötte haladjak.

-Vannak, akik egy erdőben is úgy érzik, hogy csapdába estek, mások viszont egy börtöncella falai között is szabadságra lelnek.

- Ezért írtad fel a padra, hogy „segíts”? Úgy érzed, hogy csapdába estél?

Stella elmosolyodott.

- Ó, az már nagyon régen történt! Még gyerek voltam, és elszabadult a fantáziám. Ne törődj vele!

- Ezek szerint nincs szükséged segítségre?

A szemem sarkából láttam, hogy az egyik fehérkabátos megkerüli egy magas tölgyfa törzsét, hogy velünk szemben maradjon, de ne látsszon.

- Semmiben sem szenvedek hiányt - felelte Stella. - Azt egy gyenge pillanatomban írtam.

Megtorpant, és közelebb lépett hozzám. Lábujjhegyre állt, hozzám hajolt, és a szája csak néhány centire volt a fülemtől. Amikor megéreztem a nyakamon a meleg leheletét, forróság járta át a testem.

- Gondosan válogasd meg a szavaidat! - suttogta. - Itt a fáknak is fülük van.

Visszaereszkedett a sarkára, és összeráncolta a szemöldökét.

- Förtelmes a szagod. Mintha egy szemeteskonténerben aludtál volna, az ócska éttermed mögött.

- Sajná…

Résnyire húzta a szemét, felsóhajtott, és láttam rajta, arra készül, hogy megint leszidjon.

- Ilyen szaga van a munkának - mondtam gyorsan, hogy megelőzzem.

- Nahát, nahát! Szegény Jack. Képtelen vagyok megérteni, hogy miért teszi ki magát valaki mindennap önként a mocsoknak.

- Kedvelem az ott dolgozókat - feleltem. - Barátságosak. Mr. Krendal gondoskodik rólam, és Jo néniről is. Olyan, mintha a családom tagjai lennének.

- Ezek szerint a nagynénéd még életben van? - kérdezte Stella, miközben újra elindultunk.

- Igen.

- Mi igen?

- Igen, a nagynéném még életben van.

- De gondolom, nincs túl jól.

- Rákos, és már eléggé elhatalmasodott rajta a betegség. Nem tudom, meddig lesz még köztünk.

- Talán hamarosan csatlakozik a szüleidhez. Ha jól sejtem, ők továbbra is halottak.

Nem válaszoltam.

Minden egyes lépésnél megcsapta az orromat a vaníliaillat, és azon kaptam magam, hogy egyre közelebb húzódom a lányhoz. Séta közben a ruhája a combomat súrolta a farmeromon keresztül. Hátrafordultam a ház felé, és megpillantottam Ms. Olivért, aki szintén a járdán sétált, úgy harminc méterre tőlünk. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és gyorsan visszafordultam.

- Miért követnek téged ezek az emberek? Az az Olivér nevű nő a hátunk mögött van.

- Nekik is el kell ütniük valamivel az időt.

- Furcsának tűnik.

- Neked talán igen, én viszont azt találnám furcsának, ha nem követnének. Egyetlen pillanatra sem emlékszem, amikor Ms. Olivér ne lett volna karnyújtásnyira tőlem.

- Kik ezek? Miért vannak itt?

- Hol kellene lenniük?

Megálltam, mert megelégeltem a dolgot.

Néhány lépés után Stella is megállt, és felém fordult.

- Mi a baj, Jack?

- Miért vagyok itt? Beszélgetni próbálok veled, de rébuszokban válaszolsz. Megfájdul tőle a fejem. Nyolc éve ismerlek, mégis úgy érzem, hogy egyáltalán nem ismerlek. Te hoztál, pontosabban hozattál ide. Nyilvánvalóan látni akartál. Áruld el, hogy miért! Nyolc éve csináljuk ezt, de nem értem, hogy mi ez, és ezt a házat sem értem.

Leszegte a pillantását, húzgálni kezdte a kövön a cipője talpát, és lebiggyesztette az ajkát.

- Nem tudtam, hogy ekkora terhet jelentek a számodra.

- Ez nem így van.

- Talán el kellene felejtened engem.

- Azt hiszem, arra nem vagyok képes.

- Akkor meg kell tanulnod a pillanatnak élni. A múlt már elmúlt, a jövő pedig elérhetetlen. Csak a most számít. - Megfordult, és amikor elindult, a haja sűrűn hullámzott mögötte. - Gyere, Pip! - kiáltotta. - Mutatni szeretnék neked valamit.

Követte a járda kanyarulatát, és eltűnt a szemem elől.

Egy darabig mozdulatlanul álltam, és majdnem elindultam a ház felé, de hirtelen megéreztem Ms. Olivér tekintetét a hátamon, és tudtam, hogy pontosan ezt akarja. Azt akarta, hogy elmenjek innen, itt hagyjam a lányt, és soha ne térjek vissza. És ez a gondolat elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy kövessem Stellát, kövessem őt a díszkővel burkolt járdán a fák között.

7

Faustino Brier nyomozó egy padon ült a járda mellett, azzal az épülettel szemben, amelyikben Duncan Bellino lakott, de az út másik oldalán, és a Cápa című könyv papírkötéses példányát tartotta a kezében. A sikátor, amelyikben Andy Olin Flacket megtalálták, alig egy háztömbnyire volt, tőle jobbra, az étterem pedig, ahol Flack valószínűleg utoljára evett, a sikátorral pontosan szemközt, az út túloldalán.

Faustino biztosra vette, hogy a kölyök az épületben van. És abban is biztos volt, hogy nem a saját lakásában. Bellino vizsgálat alatt állt drogkereskedelem miatt, és Horton, a Kábítószeres Osztály egyik nyomozója körülbelül három hónappal korábban meghatalmazást kért az egyik bírótól a srác lakásának lehallgatására, és meg is kapta. Lehallgatták a konyhai telefont, és öt mikrofont helyeztek el a lakásban: egyet-egyet a nappaliban, a konyhában, a hálószobákban és a fürdőszobában. Horton nyomozó pillanatnyilag a fél háztömbnyire parkoló, Carmine szőnyegboltja feliratú piros furgonban ült három másik kábítószeres rendőrrel, és valami használhatóra vártak. Faustino már majdnem tíz éve ismerte Hortont, ezért amikor megkérdezte tőle, hogy aznap ő is bekapcsolódhatna-e a lehallgatásba, Horton adott neki egy hordozható vevőkészüléket, és azt mondta, hogy nem kevesebb mint négy Steelers-jeggyel jön neki. Brier hallgatózhatott, de a furgonba nem ülhetett be. Ha egy gyilkossági nyomozó részt venne a kábítószeresek akciójában, kérdések merülhetnének fel, amennyiben valaki véletlenül meglátná, akinek nem kellene.

A vevőkészülék Faustino zakójának a belső zsebében lapult, és egy apró, vezetékes fülhallgató lógott ki belőle. A nyomozó bal kezével erősebben belenyomta a fülhallgatót a fülébe, a jobbal pedig a készülék gombját csavargatta, hogy egyik mikrofonról a másikra váltson. Az összes néma volt.

Éppen elkezdett visszafelé haladni, amikor Horton leült mellé a padra, és szétnyitott egy újságot. Kollégája vetett egy pillantást a címlapra.

- Ugye tudod, hogy ez az újság majdnem kéthetes?

- Csak ez van az autóban. Azt hiszem, már kívülről tudom. A harmadik oldalon a Jewel’s élelmiszerbolt női bugyikat hirdet.[9] Ezenkívül nincs benne pornó. Rettenetes.

Horton szemét láthatatlanná tette a pilóta napszemüveg. A jobb karját sárkányos, lovagos és kardos tetoválások borították. Mindent elkövetett azért, hogy ne látsszon zsarunak (csakúgy, mint a kábítószeresek többsége). A beépített ügynökök kénytelenek voltak ehhez a taktikához folyamodni a túlélés érdekében.

Az akció vezetője egy csomag rágót vett elő a zsebéből, egyet a szájába dobott, és megkínálta Faustinót, aki megrázta a fejét.

- Szóval mit sikerült kiderítened a kölyökről?

Horton vállat vont.

- Egyelőre nem sokat. Körülbelül két évvel ezelőtt hívta fel magára a figyelmünket. Nyakon csíptünk egy kissrácot száz gramm fűvel a Brentwood Gimnázium közelében, és három percig tartott, mire kibökte, hogy Bellino a dílere. Bellino akkor még általánosba járt, de már gimnazista. Egész jó tanuló, főleg négyesei vannak. Volt néhány balhéja az iskolában, a tipikus szarságok, semmi komoly. Néhány évvel ezelőtt letartóztatták bolti lopásért, és a bíró a jegyei miatt elengedte figyelmeztetéssel. Végtére is nem autót lopott, hanem egy doboz sajtos makarónit egy vegyesboltból. Elég rossz a családi háttere. Az anyja nincs velük, valószínűleg már régen lelépett. Az apja sem egy főnyeremény. 1986-ban költözött ide Chicagóból, és egy szénerőművet vezetett, ami nem sokkal később bezárt. Azóta alkalmi munkákat vállal. A rohamosztagosoknál szolgált a háborúban, és nem jött haza egészen, ami az ilyen emberekkel gyakran előfordul. Eleinte elég jól tartotta magát, de úgy tűnik, nem bírja az állandó munkát. Napközben többnyire alszik, éjszaka útnak indul, aztán hajnalban hazabotladozik. Folyamatosan ezt ismételgeti. A kölyök gyakorlatilag önállóan nevelte fel magát. Mindent összevetve elég jó munkát végez.

- Úgy érted, attól eltekintve, hogy drogot árul?

- Igen, attól eltekintve. Amikor az apját lapátra tették, belekeveredett a kisebb balhékba. Valószínűleg csak azért dílerkedett, hogy legyen mit enniük. Kicsiben csinálta. Ha megmaradt volna a fűnél, valószínűleg futni hagytuk volna, de ahogy már mondtam, jók a jegyei, és az okos drogdíler veszélyes. A füvet arra használta, hogy kiépítsen egy terítési hálózatot, felvegyen néhány alkalmazottat, és beindítson egy kisebbfajta vállalkozást. A város egyik nagykutyájától szerzi be a cuccokat, egy Henry Crocket nevű fickótól. Egy ideje már a nyomában vagyunk, de még semmit sem sikerült rábizonyítani. Crocketnek jó szeme van a tehetséghez, és úgy tűnik, hogy Bellinót a szárnyai alá vette. Ha egy ilyen kölyöknek tanítója akad, akkor az hamarosan problémákhoz vezet, úgyhogy igyekszünk mielőbb lecsapni, és talán arra fogjuk használni a srácot, hogy elkapjuk Crocketet. Bellino még csak tizenhat, viszont már elég ügyes. Keményebb drogokkal is foglalkozik - heroinnal, crackkel, kokainnal és receptre kapható gyógyszerekkel is -, és észrevétlenül dolgozik. Nem tudjuk, hol tárolja a cuccot, kik dolgoznak neki, és mennyire kiterjedt a hálózata. Mindig szemmel tartjuk, amikor kilép az utcára, de eddig semmi használhatót nem találtunk azonkívül, hogy néha találkozik Crockettel. Ha nem tartjuk szemmel, hamarosan felnő, és elképzelhetőnek tartom, hogy átveszi a nagyfiú üzletét. Le kell kapcsolnunk, mielőtt ez bekövetkezik.

- Én tizenhat évesen baseballkártyákat gyűjtöttem, és egy pizzériában dolgoztam - közölte Faustino.

- Én nem rólad beszéltem, hanem Bellinóról. Miből gondolod, hogy köze van a Furcsaságok Falához?

Brier az étterem felé biccentett, és beszámolt Hortonnak Flack holttestéről, amelyet a sikátorban találtak meg 1987-ben.

- Nos, ez elég kevés.

- Ebből is látszik, hogy igazad volt. Nem vagyok túl okos.

Horton a lakóépület felé biccentett.

- Egész fegyverraktáruk van odafönt. Az apa nevén hat fegyver van, de valószínűleg többet is találnák, ami nincs nyilvántartva. Bellinónál egy rugós kés volt, amikor elkapták bolti lopásért.

Valaki bejelentkezett a csatornán, és Faustino fülében recsegni kezdett az apró hangszóró.

- Megtaláltuk Bellinót. Kiállt az ablakba. Gargery lakásában van, a másodikon.

- Ki az a Gargery?

Horton lapozott egyet az újságban.

- Negyvenéves pincérnő. Abban az étteremben dolgozott, amelyik téged annyira érdekel, de rákos lett. Leginkább csak akkor lép ki az utcára, amikor orvoshoz megy. Van egy unokaöccse, ő gondoskodik róla. Elképzelhetőnek tartjuk, hogy az unokaöcs és Bellino együtt dolgozik. Bellino talán rájött, hogy megfigyeljük a lakását, ezért Gargeryéből irányítja az üzletét, ami egy emelettel feljebb van.

- Hogy hívják Gargery unokaöccsét?

- John Edward Thatch. Bellino Jacknek szólítja. Tizenhat éves, nincs priusza.

- Gargery lakásában nincsenek mikrofonok?

Horton a fejet csóválta.

- A bíró nem adott meghatalmazást. Azt sem engedélyezte, hogy az utcán kövessük Thatcht, mert még fiatalkorú. Bosszant a dolog, mert tudjuk, hogy benne van. Nem sokkal azelőtt, mielőtt ideértél, kirohant az étteremből, ugyanis a konyhán dolgozik, hazaszaladt, néhány percig fent volt a lakásban, utána megint elrohant. Nem lett volna szabad, de ráállítottam valakit. Furcsa módon a temetőbe ment, úgyhogy le kellett szállnunk róla, mert ott könnyen kiszúrta volna az emberemet.

Faustino ezen egy pillanatra elgondolkodott.

- Ezek szerint úgy gondoljátok, hogy Thatch az összekötő Bellino és Crocket között?

- Ez az elméletünk. Crocket gondosan ügyel arra, hogy ne piszkolja be a kezét. Kitanítja Bellinót a drogkereskedés művészetére, hogy ő tiszta maradjon, Thatch pedig keres egy kis mellékest azzal, hogy közvetít közöttük. - Horton lehalkította a hangját. - A nagynénje rákos. Nincs biztosítása, és a srác készpénzzel fizeti ki a számlákat. Mosogatással nem lehet ennyit keresni.

A rádió megint recsegett.

- A magas, sovány férfi most hagyja el a házat.

Faustinónak erőt kellett vennie magán, hogy ne pillantson fel az épületre. A könyvre szegezte a tekintetét, és megakadt a szeme ezen a részen: […] a tengerben nincs semmi, amitől ez a hal félne. Más halak menekülnek attól, ami náluk nagyobb. Így diktálja az ösztönük. De ez a hal nem menekül semmitől. Nem ismeri a félelmet.[10] Horton az újságot bámulta, pontosabban keresztülkukucskált rajta. Faustino eddig észre sem vette a hajtásnál lévő lyukat.

- Ez a fazon akkor bukkant fel, amikor Thatch elrohant - magyarázta halkan Horton. - Nem ebben a házban lakik, és még nem láttuk a környéken.

- Talán Crocket egyik embere?

- Elképzelhető.

Faustino továbbra is úgy tett, mintha olvasna, de látta a férfit kilépni az épület ajtaján a járdára. Tükrös napszemüveget vett elő a mellényzsebéből, feltette, azután felsóhajtott, elmosolyodott, és balra indult.

Mielőtt Horton tiltakozhatott volna, a másik nyomozó felállt, és elindult a férfi után az út túloldalán, körülbelül öt méterre lemaradva tőle.

8

A díszkővel burkolt járda a leggyönyörűbb kerten kanyargott keresztül, amit valaha láttam.

Stellának valahogyan sikerült néhány lépéssel előttem maradnia.

A parfümje vaníliaillattal töltötte meg a levegőt. Séta közben ismerős dallamot dúdolt, de nem jutott eszembe a címe. Elérhetetlen maradt, mint a lány maga. A cipője sarka kopogott a kövön, és amikor azon kaptam magam, hogy a lábának azt a részét bámulom hátulról, amit a ruha szegélye szabadon hagyott, el kellett fordítanom a fejem. Stella látványa az őrületbe kergetett. Amikor őt néztem, ezt a hihetetlenül gyönyörű lányt, képtelen voltam józanul gondolkodni. Ahogy a járda megint elkanyarodott, és Stella eltűnt a szemem elől, hálásnak kellett volna lennem a kevéske haladékért. De nem voltam. Maga után húzott a vaníliaillat, és felgyorsítottam a lépteimet.

Tőlem jobbra és balra egy-egy fehér kabátos alak sétált a platánok között, egy fatörzsnyi távolságra.

9

A magas, vékony férfinak kissé borzas, sötétszőke haja volt, és valószínűleg egy hónapja látott utoljára fodrászt. Barna papucscipőt, sötét farmert és borsózöld zakót viselt, noha a meleg miatt nem lett volna rá szükség. Faustino az út túloldaláról is kiszúrta az apró dudort a bal válla alatt, és tudta, hogy fegyver van nála. A kar mozgása mindig elárulta. Faustino száznyolcvan centi magasnak és negyvenöt körülinek tippelte, bár az életkorát nehezen tudta megállapítani, mert csak néhány pillanatra látta az arcát.

A magas, vékony férfi óvatos volt. Minden második utcasarkon belenézett egy kirakatüvegbe, hogy szemügyre vegye az előtte és mögötte haladókat. Ez tapasztalatra, megfontoltságra és türelemre vallott. Amikor jobbra fordult a Willock Roadnál, és eltűnt Faustino szeme elől, a nyomozó káromkodott egyet, meggyorsította a lépteit, és átszaladt a Brownsville túloldalára az autók között. Egy felturbózott Mustang majdnem elütötte, pedig lassan csorgott a forgalom, de egy fiatal gyerek vezette, aki belemerült a hangosan dübörgő zenébe.

A Willock Road meredeken emelkedett felfelé, és Faustino csak a dombtetőn lévő saroknál érte utol a férfit. Még éppen látta beülni egy fekete Pontiac GTO-ba, ami az út nyugati oldalán parkolt. A kocsi ajtaja határozott csattanással becsukódott, utána felbőgött a motor.

Brier már nem törődött azzal, hogy a célpont esetleg meglátja, és felgyorsította a lépteit. Utat tört magának egy harmincas férfi mellett, aki egy szibériai huskyt sétáltatott a járdán, és sikerült leolvasnia a GTO rendszámát, miközben az autó becsatlakozott a forgalomba, és eltűnt a következő domb mögött. Nem maradt utána más, csak a kipufogógáz.

10

- Igyekezz, Pip! Illetlenség megvárakoztatni egy lányt. Haladtam a díszkővel borított járdán az egyre sűrűbb fák között; ez a növésben lévő erdő akkora ingatlanon rejtőzött, ami nagyobb volt, mint a mi egész háztömbünk. Egy idő után észrevettem, hogy lement a nap, és apró, fehér fénypontok világítják meg nekem az utat. A fejem fölé nyúló, vastag ágak közé voltak kifeszítve, akár a mesterséges csillagok az éjszakai égbolton.

A díszköves járda hirtelen egy terméskővel burkolt teraszba torkollott, amelynek a közepét sötétkék medence foglalta el. A járda világítása a víz fölött is folytatódott. A füzérek egymásba csavarodtak látszólag véletlenszerű mintákat rajzolva a terasz egyik végétől a másikig, és fénytakarót alkottak. A víz csillogott alatta, a felszíne hullámzott és rángatózott az enyhe fuvallattól. A medence nem is medencének látszott, hanem úgy tűnt, mintha a kőből vésték volna ki. Mintha nem emberi kéz készítette volna ezt a csodát, hanem egy természeti baleset eredményeképpen jött volna létre.

A túlsó végében magasodott a medenceház, amelyben egyetlen lámpa égett, és a fénye átszűrődött az ablakokon.

Az épületben két fehér kabátos alak állt, egy nő és egy férfi. A fák között is láttam négyet.

Stella odalépett a medence széléhez. Háttal állt nekem, a bőre sápadtnak tűnt a mesterséges holdfényben.

- Förtelmes a szagod, drága Pip. Mosakodj meg!

- Tessék?

Áthelyezte a testsúlyát a bal lábáról a jobbra, és felsóhajtott.

- Fürödj meg! Tisztálkodj meg! Csutakold le magad! Nem tudom, melyik a legtalálóbb kifejezés, de szabadulj meg ettől az istentelen bűztől!

Leguggolt, levette a jobb kezéről a kesztyűt, az ujjait a vízbe mártotta, és felborzolta a felszínt.

- Nem fogok…

- Talán szégyellős vagy, Pip? Még sohasem vetkőztél meztelenre egy lány előtt?

Igazság szerint még nem. Körülbelül egy évvel azelőtt találkoztam egy Missy Wiedeman nevű lánnyal egy buliban, amit a régi acélgyárban rendeztek meg a Church Roadon. Ismertem az iskolából, de csak néhány szót váltottunk. Dunk Carla Biederrel akart összejönni. Ellopott az apjától egy üveg Jack Daniel’st, és olyat játszottunk négyesben, hogy ki tud több felest meginni hatvan másodperc alatt. Ez volt Dunk kedvenc játéka, mert az esetek többségében öt perc elteltével mindenki eléggé lerészegedett ahhoz, hogy egy sötét zugot keressen magának. Én is egy sötét zugban találtam magam Missyvel, és úgy írnám le az élményt, hogy rendkívül kínos volt. Amikor megpróbáltam megcsókolni, valahogy az orrára került a szám. Egy idő után előbotorkáltunk a sötétből, mert nem jutottunk semmire, és úgy döntöttünk, hogy az este hátralévő részében elkerüljük azt a zugot, és inkább iszunk. Vasárnap nemcsak a másnaposságtól szenvedtem, hanem a kudarcélménytől is.

A következő héten találkoztam Missyvel az iskolában, és zavartan köszöntünk egymásnak. Egy hónappal később Phillybe költözött a családjával.

Stella félrebillentette a fejét, és halványan elmosolyodott.

- A Gerdy nevű barátnőd sem látott még meztelenül?

- Honnan tudsz Gerdyről?

- Nyugi, Pip. Mi ketten csak évente egyszer találkozunk. Gerdy megkaphatja a testedet. Tudom, hogy vannak szükségleteid. A te korodban a fiúk kizárólag szükségletekből állnak. - Felcsavart egy hosszú, barna göndör tincset a kesztyűs ujjára. - De a szíved az enyém. Azt hiszem, ezt mind a ketten tudjuk, igaz, Pip?

- Sok lány látott már meztelenül - bukott ki belőlem, és tudtam, hogy hazugságnak hangzik, mert az is volt.

- Ha jól sejtem, az étterem áporodott bűze vonzza be őket. - Kesztyűs ujja átvándorolt a szájához, és lassan végigsimította az alsó ajka szélét. - Kérlek, Pip, mosakodj meg!

Végighordoztam a tekintetem a medenceháznál és a fák között álló fehérkabátosokon, akik némán bámultak minket. Megpróbáltam megmozdulni, de a karom és a lábam nem engedelmeskedett.

Stella felsóhajtott, és a medence szélén sorakozó nyugágyak egyikéhez sétált. A víz felé fordult, háttal nekem.

- Az én kicsi Pipem. Olyan hihetetlenül szégyellős.

A háta mögé nyúlt, és lehúzta a ruhája cipzárját a fenekéig. A fekete anyag lecsúszott a válláról és a karjáról, és lehullott a lába mellé a terméskőre. Egy pillanatig mozdulatlanul állt fekete melltartóban és hozzá illő bugyiban, tökéletesen sima, fehér bőre fürdött a hold és a terasz fölé feszített lámpafüzérek fényében. Kilépett a ruhából, felemelte a jobb lábát, levette a magas sarkúját, utána a balt, és arról is. Aztán levette kesztyűjét, és beugrott a vízbe, közben pedig egyszer sem nézett rám. A teste úgy hasította szét a felszínt, mint kés a vajat.

A medencének ez a része sekély volt, legfeljebb másfél méter mély lehetett. Stella gyakorlott könnyedséggel leereszkedett az aljára, azután karcsú lábaival rúgni kezdte a vizet, és elúszott a medence túlsó végéig. Feljött a víz alól a túlsó falnál, megfordult és rám mosolygott, de hallgatott.

Lerúgtam a cipőmet, és áthúztam a fejemen a mocskos pólót. Az én mozdulataim nem voltak olyan elegánsak, mint az övé. Amikor a farmeromból próbáltam kibújni, majdnem elestem. Stella közben végig kuncogott és nevetett. Az egyik karjával megtámasztotta magát a medence kőből készült szélén, hogy ne merüljön el, és közben a lábával taposta a vizet. Bokszeralsóban elsétáltam a ruhái mellett, és esetlenül beugrottam a vízbe. Lesüllyedtem, mint egy kő, és amikor a lábam leért a medence aljára, felrúgtam magam a felszínre. Éppen kilátszott a fejem a másfél méteres vízből, ami melegebb volt az esti levegőnél. Víz ment a fülembe és az orromba, és megráztam a fejem, hogy megszabaduljak tőle.

Stella érdeklődve figyelt a medence mélyebb végéről. Mosolygott, de hallgatott.

Ránéztem a víz fölött, és megpróbáltam közelebb menni hozzá, de néhány lépés megtétele után alig látszott ki a fejem.

- Nem tudok úszni.

- Igazán?

- A nagynéném egyszer beíratott egy úszótáborba. Azt hiszem, kilenc-vagy tízéves lehettem, de nem jöttem rá a nyitjára. Három alkalom után feladtam. Errefelé egyébként sem venném sok hasznát, mert nem az óceánparton lakunk.

- És nem szeretnél egy napon elmenni az óceánhoz?

- Kedvelem ezt a helyet.

- Nem akarsz világot látni? Távoli helyeket megismerni? Új dolgokat felfedezni?

Vállat vontam.

- Itt vannak a barátaim. Itt van a nagynéném és a munkám. Talán egy nap. Nem tudom.

A víz furcsán visszaverte a szavainkat: visszhangozva szelték át a köztünk lévő távolságot. A suttogást is tisztán lehetett érteni.

- És ha én elmennék az óceánhoz, akkor utánam jönnél?

- Ezt akarod?

- Miért felelsz kérdéssel kérdésre, Pip? Hol tanultad ezt?

- Azt hiszem, igen.

- Mi igen?

- Utánad mennék.

- És itt hagynád a nagynénédet, a barátaidat és a munkádat, ami látszólag olyan fontos neked?

- Most biztosan nem, de egy napon talán igen - feleltem.

- Egy egész életet le lehet élni az „egy napon”-ra várva. Kérdezd meg a nagynénédtől, hogy számára elérkezett-e valaha…! - Stella elsimított egy nedves hajtincset az arcából. - Az egész életedet ebben a városban és abban az étteremben fogod tölteni. Sohasem fogsz megmászni egy hegyet sem, és nem fogsz felfedezni egy sötét barlangot sem. Nem fogsz Párizsban sétálni, sőt New Yorkba sem jutsz majd el, abba a hatalmas metropoliszba, ami alig néhány órányira van innen, de ez a távolság egy magadfajta fiú számára leküzdhetetlen. Pislogsz egyet, és amikor kinyitod a szemed, egy pennsylvaniai nyugdíjasotthon egyik hintaszékében fogsz ülni. Megállapítod, hogy az életed elmúlt, és az „egy napon” homályos, távoli délibábbá változott. Ez a város tele van hozzád hasonló emberekkel.

- Ha ennyire hétköznapi vagyok, akkor mit keresek itt?

- Mert ez a mi napunk. Vagy te nem így gondolod? Szerintem ez éppen elegendő indok.

Háttal felfeküdt a vízre, a másik karjával is megtámaszkodott a parton, és az égboltot nézte. Csupasz bőrén, amellyel egyértelmű kontrasztot alkotott fekete alsóneműje, csillogott a víz, és kissé behajlította a térdét.

Közelebb léptem hozzá, a víz ellepte az államat.

- Miért küldesz nekem pénzt?

- Azt hiszem, ezt már megbeszéltük. Nem küldök.

- Tudom, hogy te küldöd.

- Miért tenném?

Körbenéztem a hatalmas kerten, a medencén és a fák mögött magasodó ház fényein.

- Nem tudom. Talán jótékonykodni akarsz.

- Te nem vagy a pártfogoltam, Jack.

- Igazán? Akkor mi vagyok?

Stella leeresztette a lábát a vízbe, és pajkosan elmosolyodott.

- Biztos, hogy nem tudsz úszni?

- Az úszótáborban három oktató volt, és azt hiszem, bármelyik készségesen írásba adná, hogy jobban teszem, ha a szárazon maradok.

- Ez igazán sajnálatos.

Bal kezével a víz alá nyúlt, és amikor kihúzta, a melltartóját tartotta. Áthajította a medencén, az orrom előtt csobbant a vízbe. Ámultán néztem, miközben megint benyúlt a víz alá, levette a bugyiját, és azt is felém hajította. Utána kuncogott, és lemerült.

Hihetetlenül fekete volt a víz.

Meredten bámultam a helyet, ahol utoljára láttam, fodrozódott a víz, és a hullámok kör alakban szétterültek. Amikor az első hullám odaért hozzám, a fekete alsóneműket a víz felszíne lökdöste, de így sem értem el őket. Nem láttam a víz alá, és a másodpercekig tartó csöndből egy perc lett.

Amikor Stella újra felbukkant, alig egy méterre volt tőlem. A mély és a sekély rész között lebegett. Hátrahajtotta a fejét, hogy kisimítsa az arcából a haját.

Meg akartam szólalni, de a szájához emelte az ujját.

Önkéntelenül felpillantottam a medenceháznál álló fehérkabátosokra. Nem mozdultak el a helyükről, és azok sem, akik a fák között álltak. Mindegyik mohón és némán bámult bennünket. Eszembe jutott a fegyver, amelyet évekkel azelőtt Ms. Olivér viselt a kabátja alatt, és alaposabban megnéztem a két alakot az épületnél. Nem lehetett megállapítani, van-e náluk fegyver, a megérzésem mégis azt súgta, hogy igen, habár azt továbbra sem értettem, hogy miért.

Stella közelebb jött hozzám, már csak néhány centire volt tőlem, és még mindig vaníliaillat áradt belőle. Az legalább olyan tébolyító volt, mint a szirének éneke. Sötét szemében képek táncoltak, és meg akartam érteni, mi jár a fejében, és hallani akartam a lágy, dallamos hangját a nyáresti levegőben.

Meg akartam érinteni.

Alig két centi választott el tőle, de ki akartam nyújtani a kezem, és magamhoz akartam húzni, hogy összeérjen a testünk. A sötét vízben halványan ki tudtam venni a melle körvonalát, és amikor azon kaptam magam, hogy azt bámulom, gyorsan a szemébe néztem.

- Tudom, hogy vonzónak találsz engem, Jack - suttogta alig hallhatóan. - Nyugodtan nézhetsz, tudom, hogy ezt akarod, és nem zavar. Azt akarom, hogy nézz.

Óvatosan kinyújtottam felé a kezem, és azt reméltem, hogy nem veszi észre, mennyire remeg. De amikor majdnem hozzáért az ujjam, egy kicsivel hátrébb lökte magát a mély vízbe, ahová nem tudtam követni.

- Ez gonoszság - mondtam, miközben léptem egyet.

A víz már a számig ért.

- Miért, Pip? Én úgy gondolom, nem érdemelted ki, hogy megérinthess. Még nem.

- És egy csókot megérdemlek? Hadd csókoljalak meg! - Ez volt életem legbátrabb kérése, de úgy éreztem, hogy még sohasem vágytam ilyen hevesen semmire. - Nyolcéves korunk óta mindennap rád gondolok. Abban a pillanatban a részemmé váltál, amikor először megláttalak… A részem vagy, egy hiányzó részem, amiről addig a napig nem is tudtam, hogy hiányzik, ha viszont nem vagyok veled, akkor érzem. Űr tátong a szívem helyén, amikor nem vagy a közelemben. Nem akarom ezt érezni, soha többé.

Önkéntelenül buktak ki belőlem a szavak, és amikor elhallgattam, azt kívántam, hogy bárcsak visszaszívhatnám őket. Úgy beszéltem, mint egy fiú, akit a hormonok irányítanak. Csakhogy ezek nem a hormonok voltak. Valami más, valami sokkal több, és azt akartam, hogy ezt ő is tudja, még akkor is, ha kimondva furcsán hangzik.

Stella meredten bámult, és résnyire nyitva volt a szája. Ó, mennyire vágytam azokra az ajkakra!

- Mondj valamit, kérlek!

Szótlanul nézett, és közben folyamatosan taposta a lábával a vizet, hogy a felszínen maradjon.

Amikor kiemelte az egyik kezét, csillogó vízcseppek hullottak le az ujja végéről, és végigfolytak a karján. Az arcom felé nyúlt, és kétségbeesetten arra vágytam, hogy megérintsen. De nem érintett meg. Az ujjai megálltak egy centire a bőrömtől, és amikor arrafelé billentettem a fejem, Stella elhúzódott tőlem, megtartva a közöttünk lévő, pár centis távolságot.

A bal szeme sarkából kihullott egy könnycsepp, végigfolyt a gyönyörű arcán, és a medence vizébe esett.

- Nem lehet - mondta alig hallhatóan.

- Miért?

- Én csak… El kellene menned.

- Ne csináld ezt, Stella! Én…

- Gyertek ki a medencéből, mind a ketten! - harsant a hátam mögött Ms. Olivér hangja.

Amikor megfordultam, láttam, hogy a medence szélén áll, meredten bámulja a lányt, és egy fehér köntöst tart a kezében. Nem hallottam a lépteit. Az is lehet, hogy egész idő alatt ott állt, és figyelt minket, akár a többiek.

- Mennünk kell, Stella.

Stella felsóhajtott, és hangtalanul elsodródott tőlem a medence mély része felé, ahol nem érhettem el. Én dermedten álltam, mert képtelen voltam megmozdulni. Ő egy darabig hátrafelé lebegett, és engem nézett, majd megfordult, és elúszott a túlsó falig. Megmarkolta a medence szélét, és kinyújtotta a kezét az egyik fehérkabátos felé, aki a ház ajtajánál állt.

- Húzzon ki!

A férfi hallgatott.

Zavartan toporogni kezdett, és közben az épület felé hátrált, mintha bele akarna olvadni, és egész idő alatt a lány kinyújtott kezét bámulta.

- Húzzon ki a medencéből! - ismételte meg Stella.

A férfi a fejét csóválta.

- Nem.

Stella a mellette álló nő felé nyúlt.

- Akkor maga!

Ő is a fejét rázta, és hátrált egy lépést.

Stella végigmérte őket, azután megtámasztotta a kezét a medence szélén, és kitolta magát. Meztelenül állt előttünk.

Hallottam, hogy Ms. Olivér megkerüli a medencét, de nem láttam, mert meredten bámultam Stellát. Hosszú, sötét hajából csöpögött a víz, végigfolyt meztelen hátán és a lábán, majd tócsába gyűlt a talpa körül. Olivér félretolta az útból a medenceház előtt álló őrszemeket, ráterítette a köntöst Stella vállára, és elöl összefogta a fehér anyagot.

- Elég volt ebből! - mondta a lánynak. - Várnak bent a házban.

De Stella nem mozdult. Úgy állt ott, mint egy fehér szobor, a többi fehér szoborral szemben. A fák között elhelyezkedő őrszemek duruzsolni kezdtek. Olivér egyetlen pillantással elhallgattatta őket, azután ismét Stella felé fordult.

-Indulj!

A nő megkerülte a medencét, és elindult a ház felé. Útközben felvette a földről Stella kesztyűjét. Stella követte, és a köntös vékony anyaga a testére tapadt. Amikor elhaladt mellettem, egy pillanatra a szemembe nézett. A könnyei felszáradtak, a tekintete elkomorult, és eltűnt belőle a melegség, mintha az a lány, akit alig néhány perccel ezelőtt láttam, visszahúzódott volna valahová mélyre.

Olivér felém biccentett.

- Szedjétek ki a vízből! Égessétek el az ócska ruháit, adjatok neki másikat, aztán hozzátok be a házba! Azt akarom, hogy végignézze.

11

A rendszám zsákutcának bizonyult. Faustino tudta, hogy helyesen jegyezte fel, de amikor bepötyögte a közlekedési nyilvántartásba, azt az eredményt kapta, hogy „ismeretlen rendszám”. Még akkor is meredten bámulta a monitort, amikor Fogel belépett az irodába, és az 1978-as gyilkosság mappáját a közöttük lévő asztalra hajította.

- Hogy van Stack?

Joy ledobta magát a társával szemközti székre.

- Az eltűnt gyerekről nem tettél említést.

- Az csak egy elmélet. Sok elméletünk van. Stack elméletében véletlenül szerepel egy eltűnt gyerek.

- Atiédben nem?

- Értem, hogy miért jutott erre a következtetésre, és szeretnék hinni neki, de megtanultam, hogy jó zsarunak lenni felerészben azt jelenti: minden lehetőséget számba kell venni - magyarázta a férfi. - Ha az ember leragad egy bizonyos elméletnél, akkor a többi lehetőséget hajlamos kizárni. Ha az elmélet téves, a többi elmélettől pedig elzárkózunk, nem lehet megoldani az ügyet. Stack az összes többi ajtót becsukta, én viszont nem. Ebben különbözünk egymástól.

Fogel kinyitotta a mappát, kihúzta belőle az áldozatok fotóit, és letette őket egymás mellé az asztalra.

- Mivel magyarázod az eltérést? Ez a három úgy néz ki, mint a Furcsaságok Falán lévők, de a földszinten talált nő és férfi egyértelműen szokványos gyilkosság áldozatai lettek.

Faustino ránézett a nappaliban heverő férfi és a lépcsőn fekvő nő fényképére.

- Ezzel kapcsolatban egyetértek Stackkel. Azt hiszem, ezt a kettőt az a három ölte meg, akiket az emeleten találtunk. Azon viszont sokat vitatkoztunk Stackkel, hogy mi történt ezután. Abban sohasem tudtunk egyetértésre jutni, hogy ki ölte meg a hármat.

- Te nem hiszel a titokzatos negyedik tettes létezésében? Faustino egy darabig hallgatott, és hüvelykujjával megpöckölte az egyik fotó sarkát.

- Nem - válaszolta végül.

- Akkor mi ölte meg őket?

- Azt hiszem, az ölte meg őket, amit abban a szobában találtak - szólt a férfi. - Nem tudom, mi lehetett az, de ők voltak azok a szerencsétlenek, akik szabadon engedték.

12

Stella és Ms. Olivér eltűnt a szemem elől a díszkővel borított járdán. Én a vízben maradtam, mert nem akartam és nem tudtam megmozdulni. Most tűnt fel először a csönd. Egyetlen élőlényt sem hallottam. Az őrszemek is Stella és Ms. Olivér után néztek, és ők sem mozdultak meg.

Végül a medenceháznál álló férfi törte meg a csöndet.

- Gyere ki a vízből!

Nem tudom, hogy szándékosan csinálta-e, de egy pillanatra kivillant a kabátja alól egy puska csöve, azután ismét eltűnt a redők között. A mellette szobrozó nő a járdát bámulta.

Megfordultam, megtaláltam a lépcsőt, és kimásztam a vízből. Miközben megkerültem a medencét, és elindultam a kisház felé, a hűvös esti levegő a nedves bőrömhöz ért, és fázósan megborzongtam.

- Odabent mindent megtalálsz - közölte a férfi, és az épület felé biccentett. - Egy perced van.

A medenceház körülbelül akkora volt, mint a nappalink vagy egy kisebb hotelszoba. Az egyik falnál franciaágy állt, azonkívül volt benne egy komód, egy íróasztal és egy szék. A fürdőszoba ajtaja a bejárattal szemben nyílt. A csupasz falak fehérre voltak festve, a padló keményfából készült. Az ablakok előtt vastag függönyök lógtak. Levettem egy törülközőt az ajtó melletti polcról, és megszárítkoztam. Az ágyon találtam egy fehér inget, homokszínű nadrágot, zoknit, alsóneműt és egy fekete papucscipőt. Teljesen újak voltak, az eredeti címkékkel és csomagolásban, ráadásul mindegyik az én méretem.

- Igyekezz! - figyelmeztetett odakintről a férfi.

Gyorsan felöltöztem, és kimentem.

- Erre! - utasított.

Elindultam utána; a nő a hátam mögött haladt. A járdán még látszottak Stella nedves lábnyomai, csillogtak a fényfüzérek alatt.

A házban égett néhány lámpa, de a sarkokba nem jutott el a fény, mintha a sötétség eleven és lélegző lény lett volna, amely megvédi a saját területét. Végigmentünk a középső folyosón, azután rákanyarodtunk egy másik folyosóra. A falakat tájképek borították, amelyek számomra ismeretlen helyeket ábrázoltak: erdőket és sivatagokat, tavakat és óceánokat, magas vörösfenyőket és füves pusztákat. Mindegyiken Stella szignója szerepelt, és önkéntelenül eszembe jutottak a rajzok, amelyeket róla készítettem, mint egy megszállott. Ezek a távoli, ismeretlen helyek pedig Stellától származtak.

A folyosó végén egy másik folyosóra fordultunk, amelynek a végén kőlépcső állt. A tetejét halványan megvilágította a folyosóról beszűrődő fény, az aljában kis teljesítményű villanykörte égett. A lépcsőfokok szürke árnyékba borultak.

A férfi elindult lefelé, és mivel egy darabig tétováztam, a női őrszem meglökött hátulról.

- Gyerünk!

Miközben lefelé haladtam, egyre hűvösebb lett a levegő, és mire a lépcső aljára értem, megint reszkettem a hidegtől. Egy apró fülke volt ott, legfeljebb három négyzetméteres lehetett, a falai mészkőből épültek. Jobbra is, és balra is nyílt belőle egy folyosó. Mi a jobb oldalin mentünk végig, és megint egy apró helyiségbe értünk, aminek fémajtó volt a hátsó falán. Az ajtó mellett egy asztal állt, rajta tévé. A vezetékeket egy elosztódobozba kötötték be, onnan pedig a falba vezettek.

Lépteket hallottam a hátam mögött, és amikor megfordultam, megpillantottam a folyosón Stellát. Még mindig azt a vékony köntöst viselte, mezítláb volt, és visszakerült a kezére a kesztyű. Ms. Olivér szorosan mögötte haladt. Amikor Stella meglátott, lelassította a lépteit, azután megállt, és a szemembe nézett.

- Nem akarom, hogy Jack itt legyen - mondta Ms. Olivernek.

- Ezt nem te döntőd el - felelte a nő.

- Nem kényszeríthet.

- De igen, és meg is fogom tenni, ha muszáj. Ne feszítsd túl a húrt!

Stella leszegte a pillantását, utána megint rám nézett. A szeme nagy volt, és szomorú.

- Nem akarom, hogy Jack lássa - mondta halkan. - Ő ne lássa!

- Pontosan azért kell itt lennie, mert nem vagy elég összeszedett - felelte Olivér, és a mellettem álló fehér kabátos férfi felé biccentett. - Nyisd ki az ajtót!

A férfi megmarkolta a hatalmas fémajtó gombját, és kitárta. Az ajtó legalább két centi vastag lehetett, és olyan lassan és nehezen nyílt ki, mint egy páncélterem ajtaja. A súlytól csikorogni kezdtek a régi zsanérok.

Az ajtón túli helyiség közepén egy összecsukható fémszék állt. A széken egy férfi ült, aki fekete pólót, bőrdzsekit és sötét színű farmert viselt. Az arcát fehér csuklya rejtette. A nyakában több aranylánc lógott, a legvastagabbon medál is volt, amely egy tőrt ábrázolt. A lábát a székhez kötözték, a kezét pedig a háta mögé. Amikor meghallotta az ajtó nyikorgását, nagyjából felénk fordult, de azt nem tudtam megállapítani, hogy lát-e bennünket a csuklyán keresztül.

- Engedjetek ki innen, basszátok meg! - kiáltotta. Elkezdett előre-hátra dülöngélni, amitől a szék ugrálni kezdett alatta, és felkarmolta a követ. - Egytől egyig kinyírlak benneteket, rohadékok!

- Gyerünk, Stella! - szólt Olivér.

- Nem.

- Indulj, különben a szerelmedet ültetem oda!

Komoly erőfeszítés árán elfordítottam a tekintetem a férfiról, és Stella felé néztem, aki a köntösét markolta a kesztyűs kezével. Kétségbeesetten gyűrögette az anyagot, és az arcán haraggal vegyes félelem tükröződött. Olivérré pillantott, és abban a percben egyáltalán nem lepett volna meg, ha rávetette volna magát, és megfojtotta volna a kesztyűs kezével.

De a nő rezzenéstelen arccal állta a pillantását.

- Gyerünk!

Stella mély lélegzetet vett, bólintott, és belépett a szobába.

A fehérbe öltözött férfi becsukta mögötte az ajtót, és elfordította a zárat.

Nem sejtettem, hogy mi következik, nem is sejthettem, de véget akartam vetni annak, ami történni fog.

Ms. Olivér a fából készült asztalhoz lépett, és bekapcsolta a rajta lévő, kis méretű tévét. Kattanás hallatszott, azután a képernyő életre kelt, és az ajtó mögötti helyiséget mutatta. A férfi a széken ült, Stella előtte állt, és levette a kesztyűjét.

Előbb a jobbat, azután a balt, és a lába mellé dobta őket a földre. Belenézett a szoba felső sarkában lévő kamerába, majd a férfi felé fordult, és levette a fejéről a csuklyát.

A férfi a húszas évei végén vagy a harmincas évei elején járhatott. Fekete vagy sötétbarna haja rövidre volt nyírva. Az arca bal oldalán csúnya zúzódás virított, a szeme fölött egy seb éktelenkedett, amelyből alvadt vér szivárgott. Ide-oda kapkodta a fejét, hogy felmérje, hol van, és végül megállapodott a tekintete Stellán.

- Te meg ki a fene vagy?

- Az nem számít.

A férfi rángatni kezdte a lábát, de a kötelek erősen tartottak.

- Vigyél ki innen!

Stella megrázta a fejét.

-Engedj ki, mielőtt a többiek visszajönnek, nem foglak bántani, esküszöm! Oldozz el!

Stella megint megrázta a fejét.

A férfinak elkomorult az arca, és rángatni kezdte a háta mögött megkötözött kezét.

- Oldozz el, te kis ribanc! Most rögtön!

Stella megint belenézett a kamerába.

A férfi követte a tekintetét, és amikor meglátta a lencsét, résnyire húzta a szemét.

- Nem tudom, kik vagytok, de fogalmatok sincs, kivel baszakodtok. Az embereim porig fogják égetni ezt a helyet. Mindannyian halottak vagytok, kivétel nélkül. De ha elengedtek, megegyezhetünk. Még nem késő. - Ismét Stella felé fordult. - Tudod, hogy ki vagyok, és mit tehetek veled?

- Pontosan tudom, hogy ki maga, Mr. Visconti. Különben nem lenne itt.

A férfi szemmel láthatóan ideges lett a neve hallatán. Abbahagyta a rángatózást, és résnyire húzta a szemét.

- Az egyik csajom vagy? Cortez beszélt rá erre?

- Az egyik csaja?

- Az egyik kurvám.

- Nem. Nem az egyik csaja vagyok.

- Pedig annak kellene lenned. Egy vagyont kereshetnél ezzel a testtel. Beköltöztetlek egy kellemes helyre, mondjuk, abba az új szállodába, ami a kongresszusi központ mellett van. Azt hiszem, Staringtonnak hívják. Az én csajaim a legjobbat érdemlik. Egyenesen a zuhany alól jössz? Miért van rajtad köntös? - Megint a kamera felé fordult. - Ez a szülinapi ajándékom, Cortez? Úgy csinálsz, mintha elrabolnál, egy székhez kötözöl valami föld alatti várbörtönben, és beküldesz egy kurvát, hogy gyújtsa meg a tortámon a gyertyákat? Elég sok őrültséget elkövettél már, de ez mindegyiken túltesz. Az a szarházi alaposan elintézett. Ha itt végzek, alapos verésre számíthatsz, kurva ide vagy oda. Ezt nem nyelhetem be. Rossz fényt vetne rám.

Megint Stellára nézett.

- Ha nem az én csajom vagy, akkor Cortez hol talált téged? Coslow-nak dolgozol? Mi lenne, ha levennéd azt a köntöst? Hadd lássam, mivel van dolgom! Ha elég élvezetes lesz a műsor, talán kivásárollak a szerződésedből.

Stella lassú, hanyag léptekkel megkerülte a széket.

- Sok csaj dolgozik magának? Sok kurva?

- Elég nagy a jövés-menés, de próbálok úgy válogatni, hogy harminc és ötven között legyenek. A többségük Dél-Amerikából és Európából jön, alig beszélnek angolul. Egy olyan lány, mint te, akivel beszélgetni is lehet… akinek van tartása. - Füttyentett egyet. - Nem tudom, kinek dolgozol, de csak vesztegeted az idődet. Szerződj le hozzám!

- Ugye ígéreteket tesz azoknak a lányoknak, akiket külföldről hoz be? Szebb életet, lakást, jövőt?

Visconti a fejét ingatta.

- Nem ígérek semmit. Megvásárolom őket. Néha drogot vagy fegyvert adok cserébe. Mindennek megvan az ára, és mindenre lehet alkudni. Te mennyibe kerülsz?

- Prostitúció, drogok, fegyverek… Maga szerint okos dolog efféle dolgokról beszélni velem? És ha zsaru vagyok?

- Te nem zsaru vagy, hanem kurva. Máshoz még túl fiatal. - A férfi megint a köteleket rángatta. - Eleget szarakodtam itt veled. Jobb dolgom is van. Oldozz el!

Próbált a lábával rugdosni, de a kötelek erősen tartottak.

- Az embereim dupla csomókat kötöttek - felelte Stella. - Minél hevesebben küzd, annál szorosabbak lesznek a kötelek.

- Az embereid?

- Nem ismerek semmiféle Cortezt, sem Coslow-t. A férfiak, akik ártalmatlanná tették magát a Squirrel Hill-i otthona előtt, és idehozták, nekem dolgoznak. Nekem hozták ide magát.

- Kizárt, hogy átverekedték magukat az én embereimen. Ez valami kibaszott átverés. - A férfi az ajtó felé fordult. - Hé, Cortez! Eressz ki innen!

- Az a három testőr, aki bent ült magával az autóban, meghalt - mondta Stella. - Ha jól sejtem, zavarosak az emlékei, mert elég nagy ütést kapott a fejére, de minden eszébe fog jutni. Ha mégsem, akkor hinnie kell nekem. Az embereim megölték őket, magát elrabolták, és idehozták. Elhozták nekem.

Visconti felpillantott a kamerába, utána körbenézett a szobában, és megvizsgálta a köteleket, amelyekkel a székhez kötözték.

- És hol van az az „itt”?

Stella elengedte a füle mellett a kérdést, és folytatta a körözést a szék körül.

- Maga, Mr. Raymond Visconti, akinek a Nob Hill Road 83. alatt is van egy lakása, az ország egyik legveszélyesebb emberkereskedője. Csak az elmúlt egy évben több száz nőt és gyereket kényszerített arra, hogy magának dolgozzanak. Felszedte őket az utcáról, mert elmenekültek otthonról, elrabolta őket, vagy szerződést kötött velük. Az elmúlt fél éve sikeresebb volt, mint az azt megelőző három éve együttvéve. Összesen legalább százhatvanhárom ember halála szárad a lelkén, akikkel vagy saját kezűleg végzett, vagy megölette őket, mert ezt diktálta az „üzleti érdek”.

Visconti felpillantott a lányra, és összeráncolta a szemöldökét.

- Zsaru vagy? Honnan tudsz ennyi mindent?

- Nem vagyok zsaru.

- Pénzt akarsz? Erről van szó? Megkaphatsz tőlem bármit, pénzt, vagy amit akarsz.

- Manuéla Seiden. Mond magának valamit ez a név?

Visconti a fejét csóválta.

- Az egyik csaja volt… illetve az egyik kurvája.

- Nem tudom a nevüket. A csajokat Cortez intézi.

- Azért jött Amerikába, hogy jobb életet teremtsen magának és a gyermekének, akit a szíve alatt hordozott. A maga emberei Belizben pontosan ezt ígérték neki és a gyerekének. A maga emberei elvettek tőle tízezer amerikai dollárnak megfelelő összeget, azután egy ládába rakták három üveg vízzel, élelem nélkül, és egy konténerszállítón akarták Amerikába hajóztatni.

- Erről semmit sem tudok.

- Manuéla két nap alatt meghalt abban a ládában, miután elfogyott a vize, elviselhetetlen lett a hőség, és nem kapott levegőt. Természetesen a magzatával együtt.

- Erről semmit sem tudok - ismételte meg a férfi.

Végigcsorgott egy izzadságcsepp az arcán.

Stella felsóhajtott, és egyre kisebb köröket tett a szék körül.

-Összesen tizenkilenc lány volt azon a hajón, tizenkilenc ládában. Ők is meghaltak, egy kivételével. Az a lány a kikötőben lehelte ki a lelkét. Miután maga megtudta, mi történt, és úgy döntött, hogy nem akar tanúkat, az utolsó lányt megfojtatta az egyik emberével. Az a lány rettenetes állapotban volt, és az életéért könyörgött, de maga megölette, hogy mentse az irháját.

Visconti hallgatott. Résnyire húzta a szemét, és elsápadt.

- El tudja képzelni, hogy micsoda fájdalomban volt részük? El kellett viselniük az egyre növekvő bizonytalanságot, miután elfogyott a vizük. Hiába kiáltoztak, mert senki sem hallotta meg őket, és kezdett elfogyni a levegő is. Belenézett egyáltalán azokba a ládákba, mielőtt megbízta az embereit, hogy égessék el őket? Látta a karmolásnyomokat, a vért, a leszakadt körmöket és a bőrdarabkákat a ládák belső oldalán?

- Mit akarsz tőlem?

Stella abbahagyta a körözést, és letérdelt elé.

- Azt akarom, hogy megértse a fájdalmukat. Azt akarom, hogy érezze azt a fájdalmat, amelyet azoknak a lányoknak, a családjuknak, a szeretteiknek és barátaiknak okozott. Maga olyan könnyedén lopta el ezeket az életeket, ahogy a gyerek cukorkát csen a boltból.

Felemelte a jobb kezét, és a mutatóujját végighúzta a férfi arcán. Csak egy pillanatig tartott az egész.

A rabnak megfeszült a teste, és tágra nyílt a szeme.

- Ez meg mi a lószar? - üvöltötte, és elkapta a fejét a lány kezétől.

Közelebb hajoltam a tévémonitorhoz. Visconti arcán sötét, elmosódott, fekete csík látszott azon a helyen, ahol Stella hozzáért. Először azt hittem, csak képzelődöm, de úgy tűnt, hogy a folt növekszik.

Ms. Olivér engem bámult, és alig észrevehetően vigyorgott.

Ismét a monitor felé fordultam.

Visconti grimaszolt, és megpróbálta letörölni az arcát a vállával, a kötelek azonban nem engedték.

Stella a sarkára ereszkedett.

A folt körülbelül kétcentisre nőtt, utána megállt, a bőr pedig fekete és cserepes lett alatta. A férfinak gyöngyözni kezdett a homloka, és az izzadságcseppek végigfolytak az arcán.

- Maga tudja, mi az élet?

- Azt pontosan tudom, hogy a tiéddel mit fogok csinálni, miután megszabadulok ezektől a kötelektől - felelte Visconti.

- Az élet erő, energia. Sohasem tűnik el egészen, még a halállal sem, csak átvándorol az egyik létezőből a másikba. Egy virág meghalhat, de egy tucatnyi ugyanolyan szökken szárba körülötte. Egy folyó kiszárad, a halak elpusztulnak, a Föld túlsó oldalán viszont megszületik egy bálna. Amikor egy ember meghal, például egy anya és a meg nem született gyermeke, az együttes életenergiájuk visszatér az univerzumnak arra a részére, ahol az összes élet elkezdődött, és újra szét lehet osztani. A mennyiség véges, folyamatosan mozgásban van, és változik. Ez a kényes, mesterséges és mérhető egyensúly törődést kíván. Vannak, akik életet adnak, mások elveszik. Magának, Mr. Visconti, nem lett volna szabad életet elvennie. Ez nem a maga dolga, és nem ezért létezik. Ez mások feladata, és maga felborította az egyensúlyt a tetteivel.

Visconti résnyire szűkítette a szemét.

- Ez meg mi a francot akar jelenteni?

Stella felállt, és mögé lépett. A férfi ujjai egész idő alatt a köteleket piszkálták, és sikerült meglazítania az egyiket a csuklójánál. A lány két kézzel megfogta a kezét, és rákulcsolta az ujjait.

Visconti olyan fehér lett, mint a fal, és üvöltésben tört ki. Még sohasem hallottam embert így üvölteni. Stella csak egy pillanatra érintette meg, de a férfi ujjai feketék lettek, aztán a kézfeje is. A feketeség egészen a csuklójáig terjedt, és végül megállt a bőrkabátja ujjánál.

Azt hittem, el fog ájulni. Az arca verejtékben úszott, a szája rángatózott, és kissé kidugta a nyelvét. Úgy járt a mellkasa, mint az ütvefúró, kapkodva és sípolva lélegzett.

Stella felnézett a kamerába. A lencsén és a monitoron keresztül találkozott a pillantásunk.

- Kérlek, Jack, most ne nézz ide! - formálta némán a szájával. - Ezt ne nézd végig!

Ms. Olivér megnyomott egy gombot a falon, ami a belső telefon gombja lehetett.

- Fejezd be, amit elkezdtél, Stella!

Nem láttam a helyiségben lévő hangszórót, Stella viszont Ms. Olivér recsegő hangja felé kapta a fejét.

- Nem tudom, mi folyik itt, de hagyják abba! - szólaltam meg.

Olivér odabiccentett a fehér ruhás férfinak.

- Fogd le! Azt akarom, hogy végignézze.

A férfi elkapta és a hátam mögé csavarta a karom. Megpróbáltam kiszabadulni, de hátulról belerúgott a lábamba, és térdre rogytam. A mellettünk álló nő kihúzta a puskát a hosszú, fehér kabátja alól, és rám szegezte a csövét.

- Maradj veszteg!

- Azt nézd! - recsegett Ms. Olivér a tévémonitor felé biccentve.

Stella felállt, és megint a férfi körül körözött. Visconti már sírt, pedig igyekezett uralkodni magán, mégis potyogtak a könnyei, és zokogott.

- Hagyd abba, kérlek! - kérlelte alig hallhatóan.

Stella megállt előtte, az arca felé nyúlt, de még éppen nem ért hozzá.

A férfi elhúzódott tőle, amennyire tudott.

- Ne… kérlek…!

- Manuéla Seiden könyörgését sem hallotta senki. Egyedül halt meg abban a dobozban. Maga sokkal rosszabbat érdemel a halálnál, mást azonban nem adhatok.

Ekkor a férfihoz hajolt, az egyik kezét a tarkójára tette, megcsókolta, és közben közelebb húzta magához a fejét, hogy szorosabban tapadjon össze a szájuk. Visconti teste megfeszült, és valószínűleg még utoljára felüvöltött, de nem hallottam. Teljes erőből hátralöktem magam, és eltaszítottam magamtól a mögöttem álló férfit. A mellettünk lévő nő gyakorlott mozdulattal megperdítette a kezében a fegyvert, tarkón vágott a puskatussal, és elsötétült a világ.

*

Az álom.

Becsatolva a gyerekülésemben, nem tudok mozogni.

A csokis tej szétfröccsent, és mindent beterített. A ruhámat is. Ragad.

A fehér terepjáró közvetlenül előttünk. A vezetőülés úgy néz ki, mintha a szüleim ülésének a része lenne. A mi autónkból és a terepjáróból egy autó lett. Füst.

Valami ég.

- Apa!

Semmi.

- Anya! Semmi.

A fehér terepjáróból félig kilóg egy test a kormányon keresztül.

Egy halott tárgy.

A halott tárgy fehér kabátot visel, amelyen vörös foltok vannak, és minket néz. - Apa!

- Jack! - szól apa az első ülésről. - Jól vagy, fiacskám? Anya felnyög.

- Benzinszagot érzek. Ki kell szállnunk.

- Jól vagy? Ugye jól vagy? Kinyílik egy ajtó.

Fémes csikorgás hallatszik.

- Eddie!

- Igen?

- Ott a másik terepjáró. Jönnek!

- Vedd ki Jacket!

Amikor kinyitottam a szemem, a házunk folyosóján voltam. Zúgott a fejem fölött a neoncső. A földön ültem, a hátam a falnak támasztva. A koszos ruháim az ölemben hevertek. Mr. Triano, a házmester fölém hajolt.

- Részeg vagy, haver?

Valójában két Mr. Trianót láttam, csak az egyik elmosódott. Felnéztem rá, és próbáltam megszólalni, de nem jöttek ki a szavak. Olyan száraz volt a szám, mintha vattát rágcsáltam volna.

- A nagynénéd nincs jól. Nem kellene buliba járnod. Megtapogattam a fejem, és megtaláltam az érzékeny részt, ahol az a nő megütött a puskatussal. Pokolian fájt.

A jobb oldali Triano lenyúlt értem a bőrkeményedéses kezével.

- Állj fel onnan, mielőtt meglát valaki! Megfogtam a kezét, és hagytam, hogy felsegítsen.

A világ egy darabig forgott és billegett, végül azért minden egyenesbe állt.

Mélyet lélegeztem. A két házmesterből egy lett.

- Meddig feküdtem itt? - nyögtem ki a kérdést halkan.

Arra számítottam, hogy véres a fejem, de az ujjaim, amelyekkel megtapogattam, tiszták voltak.

- Honnan tudjam? Nem vagyok a bébiszittered. De nem alhatod ki a folyosón a részegséget! Menj haza! Igyál egy nagy pohár hideg vizet, vegyél be aszpirint, és heveredj le a kanapéra! Ez a módszer nekem általában beválik. A narancs is jó, ha van otthon, azt viszont ne kérdezd meg, hogy miért.

Körbenéztem a folyosón.

- Látta azokat az embereket, akik idehoztak?

A folyosó végén lévő lépcső felé fordult.

- A 108-asban lakó Salvatore azt mondta, hogy egy fehér pickupból raktak ki a ház elé, és egyedül vonszoltad fel magad idáig. Egy dollárban fogadtunk, hogy fél órán belül hazatalálsz. Azt mondta, még a legrészegebbek is hazatalálnak, és a tinédzsereknek jó az állóképessége. Csakhogy összeestél a folyosón, a céltól alig néhány méterre. Salvatore jön nekem egy dollárral. Gyere, segítek!

Triano átkarolt, és eltámogatott a folyosó túloldalán lévő ajtóig. Olyan érzésem volt, mintha gólyalábon járnék, mintha valaki más lábait használnám.

A lakás ajtaja nyitva volt. Lenyomtam a kilincset, és bementem.

Jo néni mélyen aludt a foteljában. Olyan hangosan horkolt, hogy beleremegtek az ablakok.

A koszos ruháimat a földre dobtam a folyosón. Triano eltámogatott a kanapéig, és hozott egy pohár vizet a konyhából.

Egy hajtásra megittam az egészet, az üres poharat pedig a dohányzóasztalra tettem.

- Aludd ki magad, kölyök! - tanácsolta Triano a bejárat felé indulva. - Holnap új nap kezdődik.

Becsapódott mögötte az ajtó.

Lehunytam a szemem, és a párnákra dőltem. Kezdett alábbhagyni a fejemben a lüktetés.

Valaki lehúzta a vécét.

Dunk kilépett a fürdőszobából, és egy zacskó fagyasztott borsót szorított az arcához.

- Mikor jöttél haza? És mi a fene van rajtad? Úgy nézel ki, mint egy pincér.

Fél órával később mindent tudott, és ő is beszámolt nekem a férfiról, aki megütötte.

- A semmiből jött az az ütés - magyarázta. - Ha fél másodperccel később kaptam volna, elintéztem volna azt az arcot.

- És a pénzt itt hagyta?

Bólintott.

- Az ágyadon, egy borítékban. Ötszáz dollár, megszámoltam.

- Azt hiszem, eltörte az orrodat. Orvoshoz kellene menned vele.

- Nem számítottam az ütésre - morogta ismét Dunk. - De egy hónap múlva elkapom. Letáborozok az ajtód elé egy lefűrészelt csövű puskával, és talán idehívok pár srácot is. Leültetjük erre a kényelmes és elegáns kanapéra, és el fogja mondani nekünk, hogy mi folyik itt. Elegem van ebből a baromságból.

- Szerintem ez rossz ötlet.

- Nem érdekel a véleményed.

- Én lakom itt. Miattam jön ide.

- Eltörte az orromat, és ettől hivatalosan is az én problémám lett. Meg fogják kérdezni tőlem, hogy mi történt. Ezt nem felejthetem el csak úgy. Az gyengeség lenne, és én nem vagyok gyenge. - Levette az arcáról a borsót. - Már nem vérzik. Mennyire néz ki gázul?

- Ha nem mégy vele kórházba, ferdén fog összeforrni. És a jobb szemed alatt is van egy monokli.

Dunk káromkodott, és visszatette a borsót.

Jo néni felhorkant álmában, utána ismét egyenletessé vált a légzése.

- El kell felejtened azt a spinét.

- Nem bírom elfelejteni.

- Azt mondtad, megölt egy faszit.

- Nem ezt mondtam. Nem tudom, mit láttam.

- Azt mondtad, hogy csak hozzáért, és a csóka meghalt, ami egyébként nem lehetséges.

- Hát akkor nem ölhette meg. Baromságokat beszélek, közben meg minden a legnagyobb rendben van.

A barátom megint leeresztette a borsót, óvatosan megérintette az orra hegyét, vágott egy grimaszt, és megtapogatta a szeme környékét.

- Hogy is hívták azt a pasit?

- Raymond Visconti.

Hallgatott.

Közelebb hajoltam hozzá.

- Ismered a nevet, igaz?

- Igen, már hallottam.

- És tényleg elkövette azokat a dolgokat? Stella igazat mondott?

Dunk felsóhajtott.

- Ha ez az a Visconti, akire én gondolok, akkor valószínűleg igen. Veszélyes arc. Illetve az volt. Vagy talán még most is az, ha a barátnőd mégsem ölte meg. Jézusom, ez fáj!

Visszatette az arcára a borsót, és hátradőlt a fotelban.

- Azt hiszem, Stella megölte.

- Egyetlen érintéssel?

- Egy érintéssel és egy csókkal.

- Hé, haver, ugye tudod, hogy ez mennyire bénán hangzik?

- Maga sokkal rosszabbat érdemel a halálnál, mást azonban nem adhatok. - Visszahanyatlottam a párnákra. - Ezt mondta neki utoljára.

Dunk keze az ölébe csúszott a borsóval, elsápadt, és felém fordult.

- A virágok.

Én is emlékeztem a virágokra.

Nem akartam a virágokra gondolni.

- Az mikor volt? Öt vagy hat éve?

-Öt.

- Azt mondtad, hogy Stella elvette a virágokat a padról, és meghaltak. Megfonnyadtak, elszáradtak és darabokra hullottak, amikor kesztyű nélkül fogta meg őket. Azt mondtad, az a nő kényszerítette, hogy visszamenjen a padhoz a virágokért, és puszta kézzel megfogja őket. A nő kényszerítette őt, és azt akarta, hogy te végignézd, mint tegnap este. Az a nő…

- Olivér. Latrese Olivér.

- Oké, Olivér. Ez az Olivér nevű nő már akkor is azt akarta, hogy végignézd, hogy elijesszen téged. Mivel nem vált be a terve, most megmutatta ezt, mondjuk, nem tudom, mit.

- Amikor Stella megérintette Visconti arcát, először azt hittem, hogy megégette. Úgy nézett ki, mint egy sötét égési seb, de azt hiszem, valójában nem égett meg. Stella az életenergiát emlegette. Azt mondta, hogy véges a mennyisége, és egyensúlyban kell tartani. Amikor valami meghal, az életenergiája nem szűnik meg vele együtt, hanem átalakul valami mássá. Elmozdul, áthelyeződik, úgy működik, mint egy erőegyensúly. Azt hiszem, az érintésével kivette az életet a férfi arcából. Az a fekete folt nem seb volt, hanem maga a halál. És csak egy másodpercig tartott.

- És ezzel azt akarod mondani, hogy a csaj képes irányítani? Ezért visel kesztyűt? Minél hosszabb ideig ér hozzá valami élőhöz, annál rosszabb?

Bólintottam.

- Bassza meg!

- Aha.

- Nem érhet hozzá senkihez.

- Én is így gondolom - feleltem. - Fájdalmat okoz annak, akihez hozzáér, sőt akár meg is ölheti.

A medencéről nem beszéltem Dunknak, mert képtelen voltam rá. Először helyre kellett tennem a fejemben.

- Nem mehetsz annak a spinének a közelébe - közölte Dunk.

- Nem akar ott lenni. Rákényszerítik ezekre a dolgokra.

Dunk felsóhajtott.

- Ha ez az egész igaz, akkor senki sem kényszeríti őt semmire. Bármikor kisétálhatna onnan. Senki sem meri megállítani.

Közelebb hajoltam a barátomhoz.

- Azt hiszem, ezért van az összes fehérruhásnál fegyver. Azt hittem, azért kísérgetik Stellát, hogy vigyázzanak rá, mint egy őrség. De mi van, ha az a feladatuk, hogy irányítsák? Egyet vagy kettőt talán ártalmatlanná tudna tenni, de tele van velük a kert és a ház. Több tucatnyian vannak, a saját szememmel láttam.

Dunk összeráncolta a szemöldökét.

- Szerinted annyira nem akarják, hogy kiszabaduljon, hogy inkább lelőnék?

- Önként nem fogják elengedni - feleltem, és azonnal rájöttem, mit kell tennem. - Megkeresem azt a házat, és kiszabadítom onnan.

- Segítek neked - ajánlotta Dunk, azután hozzátette: - Miután visszanőtt az orrom.

13

Másnap reggel Raymond Viscontival voltak tele a híradások. A holttestét tőlünk alig egy háztömbnyire találták meg, abban a jól ismert sikátorban. Pennsylvania legveszélyesebb emberkereskedőjéből csupán egy porhüvely maradt, elfonnyadt, halott tárgy. Ez a holttest is olyan állapotban volt, mint az előző. Kiszáradt és megfeketedett, mintha belülről zabálták volna fel a lángok, a ruhája pedig érintetlen maradt. Ezúttal a helyi tévécsatornának, a KTOD-nak sikerült felvételeket készítenie a holttestről, és négyszer is megmutatták a tévében, mielőtt a rendőrkapitány és a polgármester közbelépett, és letiltotta a műsorról.

Tudtam, hogy halt meg Raymond Visconti, ezért azt is tudtam, mi történt Andy Olin Flackkel.

A lakásunk ablakában ültünk Dunkkal ugyanúgy, mint öt évvel azelőtt, amikor Flacket megtalálták. A rendőrök szalagokat feszítettek ki, és ellepték a háztömbünket. Faustino Brier nyomozó is megérkezett, eltűnt a sikátorban, majdnem fél óráig ott volt, azután kilépett az utcára, és felnézett a házunkra. Azon sem lepődtem volna meg, ha odaintegetett volna nekünk, de nem így történt.

- Látod odalent azt a furgont? - kérdezte Dunk.

Megitta a harmadik kólája maradékát, és összegyűrte a dobozt.

- Carmine szőnyegboltja?

- Aha. Kábítószeresek. Engem figyelnek. El akarják kapni Crocketet.

- A szőnyegesek kábítószeresek?

- A kábítószeresek úgy tesznek, mintha szőnyegesek lennének.

- Biztos vagy benne?

Dunk kiment a konyhába még egy üdítőért, azután visszaült az ablakba. Rátette a hideg dobozt a szemére, ami időközben teljesen befeketedett, és az orrára, ami belilult és feldagadt.

-Váltják egymást. Egyik nap a Hardwood villanyszerelés parkol ott, a következőn a Cloister vízvezeték-szerelés, és vannak a szőnyeges csávók. Már annyiszor láttam ott őket, hogy ha tényleg azok lennének, az összes járdát szőnyeg borítaná. Senkinek sincs szüksége ennyi szőnyegre.

- Mióta figyelnek?

Dunk vállat vont.

- Talán hat hónapja, de lehet, hogy több. Nem tudom pontosan. A lakásunkat is bepoloskázták. Négy mikrofont találtunk. Nem a legjobb technológia, de elég jó. Nem hittem volna, hogy a helyi rendőrségnek ilyen jó felszerelése van.

- Nem dolgozhatsz többet Crocketnek. A börtönben fogsz kikötni.

Felpattintotta a kóla tetejét, beleivott, és megtörölte a kézfejével a száját.

- A múlt hónapban majdnem harmincezret kerestem, és úgy tűnik, a következő hónapban még többet fogok. Crocket szerint jó, hogy tudjuk, hogy itt vannak, mert ha itt vannak, akkor nem őt figyelik. Elég jó móka. Hamis információkkal etetjük őket a lakásomból, és végignézzük, ahogy a farkukat kergetik. Fogalmuk sincs, valójában mit csinálunk.

- Crocket kihasznál téged. Ha elkapnak, keres egy másik srácot, aki átveszi a helyed.

- Mindenre megtanít, és bemutat embereknek. Ha őt kapják el, egy nap én fogom átvenni az üzletet.

- Az a célod, hogy te legyél Pittsburgh legnagyobb drogdílere, miután a főnöködet lelövik?

- Harmincezer egy hónap alatt - ismételte meg Dunk. - Ha én lennék a főnök, tízszer ennyit keresnék. Én nem fogok egész életemben mosogatni.

- Krendal főzni is enged.

- Na látod! - kiáltott fel Dunk. - Fényes jövő vár ránk. És diákhitelünk sem lesz. Tiszta főnyeremény!

Már nagyjából felhagytam a próbálkozással, hogy lebeszéljem a barátomat a jelenlegi terveiről. Több eredményt értem volna el, ha a falnak beszéltem volna. Tudtam, hogy alapvetően jó szíve van, és azt reméltem, végül az győzedelmeskedik. Ennél többet nem nagyon tehettem.

- Ki az a nő Faustinóval? - kérdeztem, hogy témát váltsak. - Te ismered?

- Biztos, hogy rendőr, de nem ismerem.

Jo néni álmában horkolni kezdett a hátunk mögött.

- Sokat romlott az állapota - állapította meg csendesen Dunk.

- Tudom.

A következő harminc nap csigalassúsággal telt, mivel arra számítottam, hogy bekopogtat hozzám a rendőrség, de nem így történt. Raymond Visconti meggyilkolása kikopott a híradásokból, és Dunk arcáról is eltűntek a zúzódások.

1992. szeptember 8-án barátom az ígérete szerint megjelent az ajtóm előtt hat „munkatársával”, akik közül hármat ismertem, hármat nem. Mindegyiküknél volt fegyver, és két srácnál sporttáska is, de arra nem kérdeztem rá, hogy azokban mi van.

-Vigyázunk Jo nénire, amíg te dolgozol - közölte Dunk, miközben bepréselte magát mellettem az ajtón. - Ha a tündér keresztapád felbukkan, átadom neki az üdvözletedet.

Megcsillantotta előttem a jobb kezén lévő bokszért, utána kiadta az utasítást a bandájának, hogy „helyezkedjenek el” a lakásban, és nem akartam tudni, hogy ez mit jelent.

- Próbáljatok belediktálni valamit Jo nénibe! - mondtam nekik, miközben elindultam az ajtó felé. - Nem nyúlt hozzá a vacsorájához.

Aznap este fél tíz körül Gerdy bejött hozzám az étterem konyhájára. Éppen az egyik kávéfőzőt takarítottam a nagy mosogatóban.

Odanyújtott nekem egy borítékot.

- A pulton találtam. Valaki itt hagyta neked.

A fehér borítékon kapkodó kézírással az állt, hogy John Edward Thatch. Ötszáz dollár volt benne húszdolláros bankjegyekben.

A következő hónapokban a borítékok mindig rám találtak. Három az étteremben, kettő az iskolai szekrényemben, egy pedig a könyvtár olvasótermében. Az asztalon várt, miután visszavittem a pulthoz néhány kötetet. Óraműpontossággal megérkeztek minden hónap 8-án.

Dunk továbbra is vigyázott Jo nénire, de egy idő után nem hozta magával a cimboráit.

A következő év túlnyomó részét azzal töltöttem, hogy megleljem azt a házat, de nem jártam sikerrel, pedig Dunk talált egy fickót, aki ötszáz dollárért ellenőrizte a Latrese Olivér nevet néhány országos adatbázisban, az adóhivatalt is beleértve. Három ilyen nevű nőt talált az országban, de azok sem Pennsylvaniában laktak, és amikor megmutatta a fotóikat, egyik sem volt ismerős.

A következő év tavaszán elkezdtem plakátokat ragasztgatni az épületek oldalára és a telefonpóznákra. Először csak néhányat tettem ki a mi környékünkön, idővel azonban ismeretlen helyeken találtam magam. A plakátokon Stella Nettleton kézzel rajzolt, egyszerű arcképe szerepelt, és a következő szöveg:

Láttál engem?

Dunknak igaza volt. El kellett volna felejtenem őt.

De képtelen voltam rá.

Képtelen voltam.

1993. ÁPRILIS 23.

Tizenhét éves

Bejegyzés 1993. 04. 23.

Dr. Helen Durgin a megfigyelőszobában van. A vállalat 6491-es számú menedzsere a megfigyelőben van. „S” alany megérkezett a beütemezett látogatásra. „D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- A jegyzőkönyv kedvéért elmondom, hogy dr. Helen Durgin vagyok. A megfigyelőfülkében tartózkodom. „S” alany a külső ajtónál vár. „D” alany a szobájában van, és az ágyán ül. Felvette a maszkot, és megfelelően rögzítette. Ezt ellenőriztük.

- Ha a fiú egyedül veszi fel a maszkot, maga honnan tudja, hogy „megfelelően rögzítette”? Lehet, hogy átveri magát.

Durgin leolvasta a férfi szájáról a szavakat, és összeráncolta a szemöldökét.

- Maga pontosan kicsoda?

- Az nem számít. Válaszoljon a kérdésemre!

- Maguk a vállalatnál mindannyian azt hiszik, hogy a maguk kezében van az irányítás.

- Válaszoljon a kérdésemre! - ismételte meg a férfi.

- Ha időben ideért volna, és nem késett volna öt percet, akkor végignézhette volna az egészet, a biztonsági eljárásokkal együtt.

- Feleljen, doktor! Utoljára kérem. Dr. Durgin felsóhajtott.

- Két pánt van a fiú feje tetején, és kettő mind a két oldalon. Ezek egymásba csatlakoznak, és egy zárban végződnek. Amikor mindegyik a helyére kerül, egy LED-es izzó pirosról zöldre vált. A zárat csak ezzel a távirányítóval lehet kinyitni. - A nő ujján apró eszköz lógott egy láncon. - Miután a lány bemegy, és az ajtó biztonságosan becsukódik, kinyitom a zárat, hogy a fiú levehesse a maszkot.

- És beszélni fog ahhoz a lányhoz úgy, hogy nem fog ártani neki? Csináltak már ilyet?

- A fiú nem bántja. Sohasem bántotta. Gyerekkoruk óta rendszeresen találkoznak.

- Az a lány érti, hogy mekkora kockázatot vállal?

- Nemcsak hogy érti, de úgy vélem, kifejezetten élvezi. A gondozója szerint a látogatások után napokig másról sem beszél. Mintha feltöltődne a veszélyérzettől.

- Ki a lány gondozója?

- Latrese Olivér. A férfi bólintott.

- Oké. Engedjék be!

Dr. Durgin megnyomta a mikrofon gombját.

- Kinyitom a zárat. Engedjék be a lányt!

Megnyomott egy másik gombot, a hangszórókból éles kattanás hallatszott, és a vezérlőpulton villogni kezdett egy piros lámpa.

A megfigyelőablakon át végignézték, ahogy az ajtó kitárul, és Stella Nettleton belép. Harminc másodperccel később az esemény megismétlődött a videómonitorokon.

Dr. Durgin észrevette, hogy a férfi tekintete ide-oda cikázik a tükör és a monitor között.

- A késleltetés miatt jobban teszi, ha a monitort nézi, és figyelmen kívül hagyja a tükör mögött zajló, valós idejű eseményeket.

A férfi bólintott, és a monitorra szegezte a tekintetét.

Dr. Durgin a tükrön keresztül végignézte, ahogy az őr becsukta az ajtót Stella mögött. A vezérlőpulton kialudt a lámpa. Durgin felemelte a távirányítót.

- Kikapcsolom a maszk zárját.

Harminc másodperccel később a vállalat alkalmazottja végignézte, ahogy „D” alany leveszi a maszkot az arcáról, és felmosolyog „S” alanyra.

A vállalat alkalmazottja képtelen volt levenni a szemét a lányról. Kétségtelenül gyönyörű volt.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

Jo néni egy szerdai napon halt meg, délután két óra harminchét perckor, 1993 áprilisának utolsó hetében. Akkor már három hónapja nem hagyta el a lakást. Az utolsó pénzemen vásároltam egy kórházi ágyat, és megbíztam egy költöztető céget, hogy cipeljék fel az emeletre, szuszakolják be az ajtón, és állítsák fel a nappaliban az ablak előtt, Jo néni kedvenc helyén. A fotelját félre kellett tolni az útból.

Az, aki szerdán meghalt, már nem a nagynéném volt, hanem csupán az üres burka az emlékeimben élő nőnek. A gyógyszerektől és a kezelésektől már régen kihullott a haja. Az evés mindennap problémát jelentett, mert vagy nem tudott enni, vagy nem akart, és annyira lesoványodott, hogy alig maradt belőle valami. A szeme beesett, az ajka elvékonyodott és kicserepesedett. Amikor szólásra nyitotta a száját, csupán áporodott levegő áradt belőle, mintha valahol mélyen romlott volna el benne valami, és belülről haldoklott volna.

Azon a szerdai délutánon, két óra harminchét perckor a tavaszi égbolt kéken ragyogott, és alig egy maréknyi habos felhő úszott rajta. Huszonkét fok volt, és azok, akik odalent sétáltak a járdán, nem is sejtették, hogy mi történik a mi második emeleti lakásunkban. Emlékszem, hogy erre gondoltam, és gyűlöltem őket a dohányzóasztal szélén ülve Jo néni ágya mellett, az ablakon kinézve a járókelőkre. Néhányan nevetgéltek, mások a gondolataikba merültek, miközben elszántan haladtak egy bizonyos úti cél vagy esemény felé, aminek nem volt köze a rákhoz és a halálhoz.

A nagynéném apró, törékeny keze élettelenül pihent az enyémben. Ha néha nem rándult volna meg a teste álmában, akkor semmi sem utalt volna arra, hogy él. Hideg volt a bőre, nem mozgott, és nem szorította meg a kezem. Valószínűnek tartottam, hogy nem is tudja, hogy ott vagyok, és fogom a kezét.

Nem akartam, hogy felébredjen, mert álmában békésnek és elégedettnek látszott. Pár óránként felriadt, ami úgy kezdődött, hogy megfeszült az arca, halkan nyögdécselni kezdett, és végül remegve kinyílt a szemhéja. Ezután értetlenül és álmélkodva körbenézett, hogy kiderítse, hol van. Utána mindig a fájdalom következett. Az utolsó stádiumban állandóan fájdalmak gyötörték, ahányszor csak magához tért, és igyekezett levegővel megtölteni fáradt tüdejét.

Amikor ébredezni kezdett, és az első rángások végigfutottak az arcán, a Danny Reams nevű ápoló, a Pennsylvaniai Hospice-szolgálat alkalmazottja letette a rongyosra olvasott könyvét, kinyitotta a bőrtáskáját, és előkészítette a következő morfiuminjekciót. Gondosan kimérte az adagot az apró ampullából, és megkocogtatta a tűt, nehogy levegő maradjon benne. Elégedetten bólintott, letette a fecskendőt a dohányzóasztalra, és várt.

Ez állandóan megismétlődött. A nagynéném álmában felnyögött, az ápoló letette a könyvet, előkészítette az injekciót, és várt. Jo néninek voltak tiszta másodpercei az ébredés és a fájdalom pillanata között, mielőtt az utóbbi érzékelte volna, hogy a beteg magánál van, és rátámadhat. Azokban a másodpercekben a nagynéném visszatért. Beszélt, nevetett, és még arra is talált megfelelő indokot, hogy elátkozza az apámat. És minden egyes alkalommal, amikor felébredt, és kinyitotta száraz, beesett szemét, megfordult a fejemben, hogy megkérdezem az álomról és a dobozról. Önzőség volt, és undorodtam magamtól, ezért ellenálltam a késztetésnek, a következő ébredéskor mégis megint eszembe jutott ugyanolyan kiszámíthatóan, ahogy a fájdalom megérkezett.

Danny Reams gondosan ápolta Jo nénit. Rendszeresen megmérte a vérnyomását, és feljegyezte az életfunkcióit egy kis füzetbe. Utána a fájdalomra várt, ami legfeljebb néhány perc múlva megérkezett. Megpaskolta a nagynéném vékony karját, elvette a fecskendőt az asztalról, beledöfte a tűt a beteg bőrébe, és befecskendezte a gyógyszert a vérébe.

Utána megint alvás következett.

Megint nyugalom lett.

Danny Reams folytatta az olvasást, én pedig újra megfogtam a nagynéném kezét.

Azon a szerdán, 1993 áprilisának utolsó hetében, délután két óra harminckor Jo néni felnyögött, Danny Reams elővette a fecskendőt, és felszívta a morfiumot az ampullából. De ezúttal nemcsak egyujjnyira töltötte meg az adagolót, hanem az utolsó rovátkáig. Utána letette a dohányzóasztalra, és kinyitotta a könyvet. Közben egyszer sem nézett rám.

Én meredten bámultam a fecskendőt, a benne lévő folyadékot, és a tetején összegyűlt légbuborékot, amelyet az ápoló nem pöckölt ki.

Jo néni felébredt, és a fájdalom ezúttal nem adott neki egérutat, hanem azonnal támadásba lendült, ő pedig olyan erősen szorította meg a kezem, hogy elfehéredtek az ujjaim. Elsírtam magam, holott átkozottul igyekeztem visszatartani a könnyeket, hogy erő és magabiztosság áradjon belőlem, és valahogy Jo néni értésére adjam: hamarosan rendbe jön minden.

Danny Reams bejelölte, hol tart, letette a könyvet, és elvette az asztalról a fecskendőt. Kinyomta belőle a tetején összegyűlt levegőt, és beledöfte a tűt a nagynéném karjába.

Jo néni szorítása engedett.

Felsóhajtott.

Lehunyta a szemét.

Ellazult a teste.

Azután elment közülünk.

14:37.

Lent a járdán nyüzsögtek az idegenek.

Ekkor potyogni kezdtek a könnyeim, és nem tudtam visszatartani őket.

2

Gerdy McCowen megszorította a kezem.

Mellettem állt hosszú fekete ruhában, fekete kalapban és fekete kesztyűben. Ránéztem, és mosolyt erőltettem az arcomra.

Dunk a bal oldalamon állt lehajtott fejjel, és sötét öltönyt viselt, amelyet akkor láttam rajta először és utoljára. Mr. Krendal, aki aznapra bezárta az éttermet, Dunk mellett állt. Én azt javasoltam, hogy ne zárjon be, mert Jo néni is biztosan azt szerette volna, ha nyitva tart, de meg sem hallgatott. Felírt egy szöveget az egyik étlap hátuljára, és kitette az ajtó mellé az ablakba, hogy mindenki lássa:

Április 30-án, pénteken, 14:00 órakor a South Side temetőben helyezzük örök nyugalomra Josephine Gargeryt, szerető nagynénit és barátot, aki fiatalon távozott közülünk Szeretettel várunk mindenkit, aki szeretne elbúcsúzni tőle.

Úgy tűnt, mintha Brentwood teljes lakossága eljött volna a temetésre. Több száz embert láttam, akik közül néhányat felismertem, de a többségüket nem. Nem is sejtettem, hogy Jo néni ennyi embert megérintett az élete során, és hálás voltam azért, hogy eljöttek. Amikor az emberek megérkeztek, a tekintetükkel megkerestek engem a gyászolók között, utána leültek egy üres székre, vagy beálltak a tömegbe. Eleinte menekültem a tekintetek elől, ám idővel rájöttem, hogy jólesik érezni azt a melegséget, amelyet rajtam keresztül Jo néninek szánnak.

Jo néni zárt koporsója vászonhevedereken feküdt egy gödör fölött, anyám sírja mellett. A kiásott föld a másik oldalon tornyosult egy zöld pléddel letakarva. Arra gondoltam, hogy Jo néni nagyon közel van apámhoz, és az ütköző szerepe kizárólag anyára hárul. Elképzeltem, ahogy a nagynéném az első adandó alkalommal átnyúl fölötte, és halántékon csapja apát.

Ettől a gondolattól halkan felkuncogtam. Gerdy értetlenül felpillantott rám, és megint megszorította a kezem.

Az elmúlt néhány hónapban többször is randiztunk. Elmentünk moziba, vacsorázni és egy buliba Willy Trudeau házába, amikor a szülei a Bahamákon töltötték a hétvégét. Dunk gondoskodott róla, hogy rengeteg alkohol legyen. Szerzett valahonnan egy söröshordót és annyi üveget, hogy nyithattunk volna egy bárt. Aznap éjjel Gerdy hazajött velem. Mind a ketten többet ittunk a kelleténél, mind a ketten egy kicsivel többet akartunk a másiktól, és elég jól ismertük egymást ahhoz, hogy megadjuk a másiknak, amire vágyik.

Nekem az volt az első alkalom, és tudtam, hogy Gerdynek is, habár nem beszélt erről. Elcsent egy kis üveg Captain Morgant a buliból, és a lakásunk ajtaja előtt kihúzta a hatalmas táskájából, miközben én a kulccsal babráltam. Nagyot kortyolt a rumból, megborzongott, odanyújtotta nekem az üveget, és követtem a példáját. Az alkohol kellemesen felmelegített, és nyugtatóan hatott az idegrendszeremre.

Amikor kinyitottam az ajtót, a számhoz emeltem az ujjam, és Jo néni felé biccentettem, aki mélyen aludt a foteljában az ablak előtt. A sötét lakáson keresztül bevezettem Gerdyt a még sötétebb szobámba, és becsuktam az ajtót. Amikor beléptünk a lakásba, Gerdy rózsaszínű pulóvert és szűk farmert viselt. Amikor odafordultam felé a szobámban, rózsaszín melltartóban és bugyiban állt előttem. A szemében vágyakozás csillogott, és amikor újra a szájához emelte az üveget, kissé oldalra fordult, hogy lássam, tangát visel. Amikor ideadta az üveget, alaposan meghúztam, utána letettem a komódra, és miközben a ruháimmal bajlódtam, az ágyamhoz hátrált, és elterült rajta.

Amikor másnap reggel felébredtem, ő már ébren volt. Az ágyon ült, a takarót maga elé húzta, hogy eltakarja apró, kacéran meredező mellét, és a szobám falait bámulta, amelyeket elborítottak a Stelláról készített rajzaim.

- Ez eléggé kínos - jegyezte meg halkan.

Megpróbáltam elmagyarázni.

Azt mondta, nem szükséges.

Jó érzés volt, hogy Gerdy a kezemet fogta, de puha, fekete kesztyűje egy másik lányra emlékeztetett.

Garland Hopps atya üdvözölte az egybegyűlteket, és nagyon igyekeztem odafigyelni a szavaira. Tudtam, hogy kedves dolgokat mond, de akár egy Zeppelin-szám szövegét is elszavalhatta vagy az alkotmányból is idézhetett volna, mert semmit sem értettem az egészből.

A temetés után néhányan feljöttek a lakásunkra. A szendvicsekről Krendal gondoskodott. Többnyire hallgattunk, komor volt a hangulat.

Dunk csak fél órát maradt, mert fontos elintéznivalója akadt. Crocket egyik autója vette fel a házunk előtt. Valamivel később Gerdy is távozott. A többiek ezt célzásnak vették, és egymás után követték.

Amikor egyedül maradtam a lakásban, leültem Jo néni kórházi ágyára, és megláttam egy gyűrött csomag 100-as Marlborót a hűvös fémkeret és a matrac között.

A tenyerembe temettem az arcom, és szabad folyást engedtem a könnyeimnek.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy 1993-ban Jo néni halála volt az utolsó, de az hazugság lenne, mert hamarosan még több történt. Elvesztettem két embert, akik közel álltak hozzám, és egyet, aki kevésbé, de mindegyik tragikusan érintett.

Bejegyzés 1993. 03. 05.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Miért van ma mindenkinek zabszem a seggében? Fel kellett mutatnom annak az agyalágyult Codynak az igazolványomat a kapunál, pedig négy éve ismer - morogta Carl.

Warren meredten bámulta a beosztást.

- Váratlan esemény történt.

- Váratlan esemény?

- Azt hiszem, a hatalmon lévők nem tudják, mihez kezdjenek vele, ezért inkább megszigorították a biztonsági előírásokat, és mindenkivel újra elbeszélgetnek.

- Ez komoly? Két hete tartottak elbeszélgetéseket. Azonkívül, hogy szombaton rossz mexikói kaját ettem, nem nagyon tudok újat mondani. Olyan unalmas az életem, hogy az anyám csak havonta egyszer szokott felhívni, és közben hallom, hogy a konyhában pakolászik, berakja a mosást, és a jó ég tudja, még mit csinál, miközben úgy tesz, mintha nem szarná le magasról, amit mondok.

- Nos, készülj fel, hogy jegyzőkönyvezni fogják a rendkívül érdekes burritófogyasztási szokásaidat! Én egy órával ezelőtt voltam bent, és részletesen kikérdeztek az elmúlt három hónapomról. El kellett mondanom, mi történt itt, otthon, a boltban, és azt is, hogy mit néztem esténként a tévében. Ki emlékszik arra? Véletlenszerű kérdések hétköznapi hülyeségekről. Tiszta őrület!

- Szerintem is. Miért nem az érdekli őket, hogy miket szoktál hazacsempészni innen a táskádban?

- Fél éve hazavittem egy tekercs vécépapírt - felelte Warren. - Ezt nem nevezném bűncselekménynek.

- Pontosan mi történt? Warren felsóhajtott.

- A kölyök suttogott valamit.

- Tessék?

- Bent volt vele „S” alany, és egyszer csak odahajolt hozzá, és súgott neki valamit.

- Mit mondott neki? Warren vágott egy grimaszt.

- Pontosan az a probléma, hogy senki sem tudja. Nem érzékelték a mikrofonok.

- És a dokival mi a helyzet? Ő tud szájról olvasni, nem igaz?

-Állítása szerint a kölyök azt mondta „S” alanynak, hogy szereti.

- Hát ez nem olyan vészes. Sőt inkább megható. Várható volt, hogy a srácnak előbb-utóbb belilulnak a tökei. Tinédzser létére be van oda zárva, és a dokit leszámítva egyetlen lányt ismer. Képzeld magad a helyébe! Valószínűleg elevenen felzabálják a hormonok.

- Nem hisznek a dokinak. -Kik?

- A vállalat emberei. Hibbert volt szolgálatban, és azt mondta, hogy azonnal akcióba léptek. Kirángatták „S” alanyt, és bezárták a 304-es szobába, utána elvitték a dokit kihallgatásra. Úgy hallottam, alaposan megdolgozták. De makacsul kitartott az igaza mellett. A kölyök azt mondta, hogy „szeretlek”, és ebből nem kellene ekkora ügyet csinálni.

- De a lány jól van, nem? Úgy értem, ha a srác valami mást mondott volna, ha ártani akart volna neki, akkor megtette volna.

Warren vállat vont.

- Úgy tűnik, jól van. Ő is azt állította, a kölyök azt mondta, hogy „szeretlek”. Az Olivér nevű nő harminc perccel ezelőtt bement érte, és visszavitte a házba.

- Ha mindenki jól van, akkor minek ez a felhajtás? Miért beszélgetnek el mindenkivel?

Warren lehalkította a hangját.

- Úgy hallottam, a vállalat emberei elképzelhetőnek tartják, hogy a kölyök késleltetett utasítást ültetett a lány fejébe.

- Képes erre?

Warren megint vállat vont.

- Ki tudja? Nem adtak hozzá használati utasítást. Menet közben ismerjük meg. Azt hiszem, attól félnek, hogy ő is menet közben tanul.

- Az elbeszélgetéseket akkor sem értem.

- Szerintem attól félnek, hogy a srác valaki mással is megcsinálta.

- Utasításokat ültetett valakinek a fejébe? - Aha.

- Az lehetetlen. Senki sem szokott bemenni hozzá, csak a lány és a doki. Nem volt rá alkalma. És ha mégis a közelébe férkőzött volna bárkinek, annak nyoma lenne. Állandó megfigyelés alatt tartják.

- Azt hiszem, éppen ezért kellett olyan részletesen beszámolnom minden egyes napomról. Ki akarták deríteni, hogy mire emlékszem, és mire nem.

Carl ekkor megértette.

- Azt akarták tudni, hogy kitörölt-e valamit a fejedből a kölyök.

- Pontosan.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

3

Hétfő reggelre kisütött a nap, és délelőtt tízkor már huszonöt fok volt. Lezuhanyoztam, megborotválkoztam, és igyekeztem felkészülni arra a napra, amiről azt reméltem, hogy sohasem fog elérkezni.

A Matteo, Santillan és Veney Ügyvédi Iroda egy jellegtelen, háromszintes téglaépületben működött, amely a Brownsville Road és a Clairton Boulevard északkeleti sarkán állt. Az első és a második emeleten lakások voltak, a földszinten pedig az ügyvédi iroda, egy állatkereskedés és egy önkiszolgáló mosoda. A szemközti sarkot egy Giant Eagle élelmiszerbolt foglalta el, és legalább hat nőt láttam átkelni a kereszteződésen nagy kosár ruhával a kezében (némelyik gyereket is húzott maga után), akik bevásárlás előtt vagy után intézték el a mosást. Miközben a kényelmetlen műbőr fotelban ültem Jo néni ügyvédjének a recepciós pultja mellett, azon töprengtem, hogy vajon miért nem rakják át a mosodát abba a bevásárlóközpontba az út túloldalára, ahol a szupermarket működik.

Gerdy is kényelmetlen fotelban ült mellettem, és a People magazin egyik régi számát lapozgatta, amelyet a váró melletti asztalkáról emelt el. A címlapon egy Dávid Koresh nevű férfi fotója szerepelt, és rikító sárgával az a szöveg állt rajta, hogy A gonosz messiás - A Waco-kultusz részletei.[11] Gerdy rózsaszín nyári ruhát és flip-flopot viselt. Keresztbe tette a lábát, és a bal papucsa veszélyesen billegett a lábujján. Arra számítottam, hogy le fog esni a járólapra, de nem esett le, csak fel-le hintázott. Engem két hétre elengedtek az iskolából. Gerdy csak ellógott.

Az ötvenes recepciósnak platinaszőke haja volt, és hatalmas, piros keretes szemüveget viselt. Az aznapi újság hevert előtte az asztalon a horoszkópnál és a keresztrejtvénynél kinyitva. Tizenöt perccel azelőtt, amikor megérkeztünk, egyetlen megfejtés volt beleírva, a kutya, és a nő ceruzája azóta nem ért a papírhoz.

Megcsörrent az asztalán a telefon, felvette, ránk nézett, és letette a kagylót.

- Dr. Matteo fogadja magukat.

Bekísért bennünket a keskeny folyosó végén lévő, apró tárgyalóterembe. A folyosó falai mentén több tucatnyi fehér iratgyűjtő doboz tornyosult, amelyek a tárgyalótermet is ellepték. A recepciós szabaddá tette az asztal ajtó felőli végét, és intett, hogy üljünk le.

- Az ügyvéd úr mindjárt megérkezik. Kérnek kávét vagy vizet?

Miután mind a ketten megráztuk a fejünket, a nő kilépett az ajtón, és elindult a folyosón az asztala felé.

- Azt hiszem, tüsszenteni fogok - mondta Gerdy, és fintorgott. - Poros a levegő.

Nemrégiben fejeztem be John Grisham A cég című könyvét, és valószínűleg arra számítottam, hogy Jo néni ügyvédje (akár az összes többi) tágas irodában dolgozik, ami tele van pompás mahagónival és drága bőrrel, a padlószőnyeg pedig olyan vastag, hogy nyakig süpped bele az ember. Ebben a tárgyalóteremben azonban hallottam a fal túlsó oldalán zakatoló mosó-és szárítógépeket, és mágnesként vonzotta a tekintetemet egy narancssárga, nedves folt a lambérián, az ablaknál lévő légkondi alatt. A berendezést egy léc tartotta, és régi könyvekkel volt kitámasztva.

Rámosolyogtam Gerdyre.

- Köszönöm, hogy elkísértél.

Elvigyorodott.

- Szívesen.

Igazság szerint Dunknak kellett volna eljönnie velem. Mr. Krendal is azt mondta, hogy itt lesz. A haverom előző este mondta le, a főnököm pedig fél órával azelőtt hívott fel, hogy kiléptünk a lakásból:

- Lurline szólt, hogy késni fog. Itt kell maradnom. Sajnálom, cimbora.

- Dunk melózik, igaz? - kérdezte Gerdy.

Bólintottam.

Lehet, hogy Gerdy tudta, Dunk mivel keresi a kenyerét, mindenesetre sohasem hozta szóba. Lurline Gerdyt hívta fel, amikor kiderült, hogy késni fog. A kisfia belázasodott, és meg kellett várnia a bébiszittert. Gerdy eljött hozzám, és éppen be akart kopogni az ajtón, amikor kiléptem a folyosóra.

- Nem kell egyedül végigcsinálnod - közölte mosolyogva.

Megfogta a kezem, és elindult velem a lépcső felé, mielőtt tiltakozhattam volna.

De nem is akartam.

Hálás voltam a társaságáért.

Az iroda folyosójáról csattanás hallatszott, és egy férfi halkan káromkodott egyet.

- Tess! - kiáltotta azután. - Mi lenne, ha ma szánna egy kis időt ezekre a dobozokra? Esetleg bevihetné őket a raktárba.

- A raktár tele van - kiáltotta vissza a pult mögül a recepciós.

- Akkor vigye le őket a pincébe!

- Én nem megyek le oda. Menjen maga!

Egy túlsúlyos, barna gyapjúöltönyös férfi lépett be oldalvást a tárgyalóterembe. Begombolt zakója megfeszült a hasán. Vetett egy bosszús pillantást a recepció felé, miközben berángatta maga mögött az ajtót, mert az alja beleakadt a szőnyeg ráncába.

Gerdy tüsszentett.

- Egészségedre! - mondtuk egyszerre.

A férfi felém nyújtotta húsos kezét.

- Dewitt Matteo vagyok, a nagynénéd ügyvédje. Őszinte részvétem. Nagyszerű nő volt. Mind a ketten a Brentwoodba jártunk sok-sok évvel ezelőtt. Amikor megnyitottam az irodát, összefutottunk az étteremben, ahol dolgozott, pár sarokkal arrébb. Titeket is láttalak már ott. A gimiben cérnavékony srác voltam, úgyhogy azt üzenem Krendalnak, ez kizárólag az ő hibája. - Rátette a kezét a hasára, megrázta, azután kigombolta a zakóját, és leült. - Hihetetlenül hangzik, de a gimi kosárlabdacsapatában játszottam. Josephine Gargery. Nagyszerű nő volt - ismételte meg.

Az egyik kezében egy mappát tartott. Letette a tárgyalóasztalra, kinyitotta, és oldalanként átfutotta a tartalmát. Az első lap tetején el tudtam olvasni a VÉGRENDELET szót, de mást nem. Gerdy megszorította a kezem.

Matteo megköszörülte a torkát, és az órájára nézett.

- Még valakit vártam, de úgy látszik, nem jön el. Hamarosan erre is rátérünk, de előbb essünk túl a formaságokon! Utána megbeszéljük a részleteket. - Előhúzott a zakója zsebéből egy szemüveget, feltette, és rám nézett. - Készen állsz?

Bólintottam.

Lenézett a nyomtatott szövegre, és hangosan olvasni kezdte:

- Josephine Laura Gargery végrendelete. Alulírott Josephine Laura Gargery, 15210 Pittsburgh, Pennsylvania, Brownsville Road 1822/306. alatti lakos cselekvőképességem birtokában a következők szerint végrendelkezem. A korábbi végrendeleteimet és azok záradékait ezennel semmisnek nyilvánítom. Egyes pont. A személyes képviselőmet, Dewitt Matteót bízom meg a végrendeletben foglaltak végrehajtásával, és kérem, hogy a bíróság felügyelete és óvadék kiszabása nélkül végezhesse a feladatát. Amennyiben Dewitt Matteo nem kívánja, vagy nem tudja elvégezni a feladatát, akkor Donovan Santillant vagy Emánuel Veney-t… Ők a társaim - szúrta közbe Matteo, azután folytatta: - …jelölöm ki személyes képviselőmnek, és kérem, hogy a bíróság felügyelete és óvadék kiszabása nélkül végezhessék el a feladatukat.

Matteo lapozott.

- Kettes pont. Megbízom a személyes képviselőmet azzal, hogy a hagyatékomból fizesse ki utolsó betegségem költségeit, az adminisztrációs díjakat, a törvényesen behajtható tartozásaimat, az összes vagyonadót, az örökösödési adót és minden egyéb, a halálom következtében felmerülő hivatalos költséget. Ezeket a költségeket más személyre nem lehet ráterhelni. Szükség esetén a temetésem költségeit is a hagyatékból fedezzék a sírkővel együtt, és a költségek kifizetéséhez nem kérem a bíróság jóváhagyását.

A jogász felpillantott.

- Csak hogy tudd, erről már gondoskodtunk. Nem akartunk a temetés megszervezésével terhelni. Tudtam, hogy Jo is ezt szerette volna, úgyhogy az irodám már kifizette a számlákat. A logisztikai feladatok Tessre hárultak, ha esetleg meg akarod köszönni neki. Levonjuk a hagyatékból a költségeket.

- Köszönöm - feleltem erőtlen hangon, habár sejtelmem sem volt, honnan származott a pénz.

Jo néni bankszámlája kongott az ürességtől, és hónapokkal korábban megszüntettük. Nekem maradt még egy kis pénzem, de nem sok.

Az ügyvéd ismét a papírok felé fordult.

- Hármas pont. Az összes ismert és ismeretlen vagyonomat az unokaöcsémre, John Edward Thatchre hagyom.

Matteo átfutotta a következő részt, és csak utána olvasta fel hangosan:

- Négyes pont. Amennyiben a halálom időpontjában John Edward Thatch Pennsylvania állam törvényei szerint még kiskorúnak számít, Elfrieda Leecht jelölöm ki a gondviselőjének, amíg az állam törvényei szerint el nem éri a nagykorúságot.

Gerdy hozzám hajolt.

- Ki az az Elfrieda Leech?

- Neki is itt kellene lennie - közölte Matteo.

Egy darabig hallgattam, és igyekeztem felfogni az ügyvéd szavait.

- Ms. Leech a szomszédom, a 304-es lakásban lakik, a folyosón szemben. Amikor kicsi voltam, néha vigyázott rám. Úgy él, mint egy remete. Évekkel ezelőtt kirabolták, és azt hiszem, megerőszakolták és megverték. A szóbeszéd szerint a tettesek azt hitték, hogy meghalt. Amikor kiengedték a kórházból, bezárkózott a lakásába, és azóta nem tette ki a lábát.

- Jézusom, ez borzalmas! - hűlt el Gerdy.

- Jo néni intézte neki a bevásárlást, és amikor ő beteg lett, én vettem át a feladatot - folytattam. - Ms. Leech csütörtökönként kiragaszt egy borítékot az ajtajára ötven dollárral és a bevásárlólistával. Megveszem neki, amire szüksége van, a szatyrokat az ajtaja elé teszem, ő pedig valamikor behúzza őket a lakásába. De évek óta nem láttam. - Matteóra néztem. - Biztos, hogy ez a legfrissebb végrendelet?

- Jo egy évvel ezelőtt jött el hozzám, nem sokkal azután, hogy diagnosztizálták. Én magam vittem át a papírokat Ms. Leechnek, és a szemem láttára írta őket alá.

- Kinyitotta magának az ajtót?

Matteo zavartan lesütötte a szemét, és a mappa mellett heverő tollat kezdte piszkálni.

- Nos, a „szemem láttára” talán nem a legjobb kifejezés. Bemutatkoztam neki, elmondtam, miért jöttem, és megkért, hogy csúsztassam be az ajtó alatt az iratokat. Jo előtte mindent elmondott neki, hogy tudja, mire számítson. Ms. Leech aláírta és visszadugta a papírokat az ajtó alatt. Elkértem tőle a jogosítványát, hogy ellenőrizzem az aláírását. Ez beletelt némi időbe, de végül megtalálta, és azt is kicsúsztatta. A jogosítvány húsz évvel korábban lejárt, az aláírás azonban egyezett. - Megkopogtatta a tollal az egyik formanyomtatványt. - Tess több üzenetet is hagyott neki a mai kihirdetéssel kapcsolatban. El kellett volna jönnie.

- Nem fogja elhagyni a lakását - dünnyögtem halkan. - Szerintem egyáltalán nem jön ki onnan.

Matteo a mappára fektette a tenyerét.

- Ez valójában csak formalitás. Már majdnem tizennyolc éves vagy, igaz?

Bólintottam.

- Januárban van a születésnapom.

- Tehát még hét hónap. - Az ügyvéd lehalkította a hangját. - A nagynénéd nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg gyámság alá vagy nevelőszülőkhöz kerülj, ezért kötött megállapodást a szomszédotokkal. A lakcímed hivatalosan megváltozik 304-re, Ms. Leech címére, de ha ki tudod fizetni a lakbért, szerintem nyugodtan maradhatsz a saját lakásodban. Ha bárki megkérdezi, Ms. Leechcsel élsz. Világos?

Lassan bólintottam. Még mindig zúgott a fejem.

Matteo ismét az iratokra nézett, és lapozott.

- Ötös pont. Amennyiben a kedvezményezettem a halálomat követő 30 napon belül meghal, a hagyaték rá eső részét egyenlő részben osszák szét az élő rokonaim között. Aláírás: Josephine Laura Gargery.

- Nincsenek rokonaink - jegyeztem meg halkan.

- Nos, akkor ne halj meg, különben minden az államé lesz! - Az ügyvéd megint lapozott egyet. - Mivel még fiatalkorú vagy, az életbiztosítások összegét letétbe helyezzük, a letétet pedig az irodám fogja kezelni. Mi fogjuk kifizetni a rendszeresen érkező számláidat, természetesen némi térítés fejében, és minden hónapban átutalunk neked egy bizonyos összeget. A fennmaradót a huszonkettedik születésnapodon fogod megkapni azzal a feltétellel, hogy lediplomázol. Josephine ezt szigorúan meghagyta, és a Penn State-et javasolta, mégpedig elég határozottan.

- Miféle életbiztosítások? Jo néninek nem volt életbiztosítása.

Matteo benyúlt a mappába, és egy, a tetején gemkapoccsal összefogott papírköteget vett ki.

- A nagynénédnek három életbiztosítása volt. Az elsőt 1980. augusztus 6-án kötötte.

- Az két nappal a szüleim halála előtt volt.

- A másodikat 1984-ben, a harmadikat pedig úgy két évvel ezelőtt, mielőtt diagnosztizálták - folytatta a jogász.

- De honnan volt rá pénze?

Az ügyvéd vállat vont.

- Egészséges volt, és viszonylag fiatal. Szerintem nem lehetett túl magas az éves díj.

- Ezek szerint a pénz fedezi a temetés költségeit?

Legalább amiatt nem kellene aggódnom.

Matteo levett egy sárga post-itet a dokumentum tetejéről, és elém tette.

- A költségek és az adminisztrációs díjak levonása után 2 823 000,84 dollárra számíthatsz, de amint említettem, a nagynénéd szigorúan kikötötte, hogy csak akkor kaphatod meg, miután lediplomázol. Ha eddig nem feküdtél rá az ügyre, akkor itt az ideje. Szívesen segítek kitölteni a jelentkezési lapot, de ki kell fizetned a munkadíjamat. Milyenek a jegyeid? Gerdyvel néma csöndben és kézen fogva sétáltunk haza az ügyvédi irodából.

Lehet, hogy sokkot kaptam.

Az biztos, hogy meg voltam döbbenve.

Gerdy is hasonló állapotban volt.

Az ügyvéd úgy folytatta a beszélgetést, mintha teljesen szokványos lenne, hogy az ember majdnem hárommillió dollárt örököl a nagynénjétől. Beszélt az egyetemekről, a bentlakásos iskolákról, a karrierlehetőségekről, az utazgatásról, a napi és a havi ellátmányról. A szavai úgy siklottak el a fülem mellett, mint a folyó vize a sima kő fölött. Hallottam őket, de nem jutottak el a tudatomig.

Amikor a ház bejáratához értünk, megállítottam és magam felé fordítottam Gerdyt.

- Nem mondhatjuk el senkinek.

- Oké.

- Egy léleknek sem.

- Oké.

- Még Krendalnak és az étterem többi dolgozójának sem. Előbb fel kell fognom, hogy mi történt.

- Dunknak sem? - kérdezte a lány.

- Neki sem.

- Oké.

Megfogta a kezem, a másik kezével pedig kisimította a szememből a hajamat. Megint megnőtt. Régen Jo néni vágta. Hamarosan újra le kell vágni. Talán Gerdy hajlandó lenne…

- Miért nem? - kérdezte Gerdy.

Sajnos nem tudtam értelmes választ adni a kérdésre. Azok az emberek a barátaim voltak, sőt bizonyos szempontból ők voltak a családom. Miután Jo néni meghalt, senkim sem maradt rajtuk kívül. Akkor miért ne mondjuk el nekik?

- Veled együtt örülnének - folytatta Gerdy.

- Tudom.

- Akkor miért nem mondhatjuk el nekik?

Felsóhajtottam, lepillantottam a repedezett járdára és az egymás felé néző lábfejünkre.

- Képtelen vagyok felfogni ezt az egészet. Mintha nem lenne igaz. Velem és a magunkfajta emberekkel nem történnek effélék. Még mindig nem tettem túl magam Jo néni halálán. Túl sok ez az egész. Most normális dolgokra és állandóságra van szükségem. Vissza akarok menni az étterembe mosogatni, főzni és úgy tenni, mintha minden a régi lenne. Fel akarok menni az emeletre, és azt akarom látni, hogy Jo néni az ablakban cigizik.

- De már meghalt, és ezt el kell fogadnod - vetette ellen halkan Gerdy. - Tovább kell lépned.

- Tudom, csakhogy nem akarok. Legalábbis ma még nem.

- A nagynénéd meghalt, és csodálatos ajándékot hagyott rád. Megtett érted mindent, amit tudott. Kaptál tőle egy szebb életet. A lehető legjobb életet.

- Ha elfogadom azt a pénzt, és beszámolok másoknak a létezéséről, akkor a halála valóssá válik. Azt hiszem, erre még nem vagyok felkészülve.

- Akkor sem fogod visszakapni a nagynénédet, ha nem mondod el senkinek.

- Tudom.

- Azzal tisztelegsz az emléke előtt, ha értelmesen költöd el azt a pénzt, beiratkozol az egyetemre, és viszed valamire, ahogy ő szerette volna. A tetteiddel tartod életben. - Gerdy felmosolygott rám, és megmozdultak a szeplők az orrán. - Jó fiú vagy, Jack. A nagynénéd nem akarta, hogy egy ócska pittsburghi étterem konyháján vagy mosogatója mellett öregedj meg.

- Egész életemben azt hittem, hogy ez vár rám. Nem tudok egyik pillanatról a másikra kibújni a bőrömből. Fogalmam sincs, mihez kezdjek.

- Tehetséges művész vagy - figyelmeztetett Gerdy. - Talán erre kellene koncentrálnod. És jól főzöl. Talán nyithatnál egy éttermet. Viszont ezt nem ma kell eldöntened, és nem is a jövő héten.

- Ma csak mosogatni és főzni szeretnék.

Bólintott.

- Akkor ma azt fogod csinálni.

- És nem mondod el senkinek?

A szája elé emelte az ujját.

- Egy léleknek sem, amíg nem állsz készen.

Odahajoltam hozzá, és megcsókoltam, ami váratlanul érte.

Engem is váratlanul ért, mégis úgy éreztem, ezt kell tennem, és jólesett. Eszembe jutott Stella, de gyorsan elhessegettem magamtól, mert gyötört a bűntudat.

Amikor elhúzódtam Gerdytől, rám mosolygott, és a szemében megcsillant a délelőtti napfény.

- Én nem bánom, hogy van egy másik barátnőd is.

A tenyerembe fogtam az arcát.

- Én igen, mert jobbat érdemelsz ennél.

Sok mindent kellett volna még mondanom, de nem találtam a megfelelő szavakat, ezért inkább kinyitottam az ajtót, előreengedtem a lányt, és szótlanul beléptünk a házba.

Amikor felértünk a másodikra, megmutattam neki a 304-es ajtót.

- Ez az.

Mivel én dermedten álltam, Gerdy kopogott be helyettem. Háromszor rácsapott a tenyerével az ajtóra, és miután egy percig nem kaptunk választ, megismételte.

- Menjenek innen! - hallatszott tompán az ajtó mögül.

- Ms. Leech! Jack vagyok innen szemből. Beszélnünk kell.

- Ma nincs bevásárlónap. Nem akarok beszélgetni. Menj innen!

- Most voltunk Jo néni ügyvédjénél, Dewitt Matteónál. Azt mondta, beszélt magával.

- Megmondtam neki, hogy nem akarok gyereket. Ez a világ nem gyerekeknek való. - Még mindig tompán hallatszott a hangja az ajtó mögül, de már közelebbről. - Miért használtál többes számot. Kivel vagy?

- Gerdy McCowen vagyok, Ms. Leech. Mr. Krendal étterméből ismerem Jacket, én is ott dolgozom.

Ms. Leech valószínűleg az ajtó túloldalára tapadt.

- Megmondtam az ügyvédnek, hogy Jack egy tolvaj. Ellopta a könyvemet, úgyhogy nem lehet megbízni benne. Szerintem fiatal hölgyek számára sem megfelelő társaság, mert nincsenek biztonságban mellette.

Gerdy rám nézett.

- Könyv? - formálta némán a szájával.

Az ajtó felé fordultam.

- A Szép reményekre gondol, Ms. Leech?

- Elvitted tőlem azt a könyvet, és azt mondtad, hogy visszahozod, de nem hoztad. Ez lopásnak számít, és a tolvajok gonosz emberek.

- Ott van a folyosó túloldalán, a szobámban. Visszahozhatom, de rendszeresen elő szoktam venni, mert az egyik kedvenc könyvem. Megjelöltem benne néhány részt, néhány oldalt. Talán hozhatnék magának egy új példányt.

Ms. Leech egy darabig hallgatott.

- Szeretem az új könyveket - felelte végül. - Évek óta nem tartottam új könyvet a kezemben. Viszont azt hiszem, inkább valami mást választanék. Nem rajongok Dickensért.

Odahajoltam az ajtóhoz.

- Van egy ötletem. Készítsen egy listát a kedvenc íróiról, és hozok magának tíz új könyvet csütörtökön, amikor a bevásárlást intézem.

- Tízet?

- Tízet.

- Inkább tizenkettőt kérek.

Grimaszoltam.

- Rendben van.

- És kérek egy új példányt is a Szép reményekből ahelyett, amit elloptál. Nem szeretem a hiányos sorozatokat. Van egy lyuk a könyvespolcomon, és összegyűlik ott a por.

- Rendben.

Ekkor zárak kattanása hallatszott, három egymás után. Ms. Leech résnyire kinyitotta az ajtót, végigmért bennünket, utána kinézett a folyosóra nyilvánvalóan azért, hogy meggyőződjön róla, csak mi vagyunk. Miután biztonságosnak ítélte a helyzetet, intett, hogy menjünk be.

- Igyekezzetek!

Először Gerdy préselte be magát a lakásba, utána én. Az asszony gyorsan becsukta az ajtót, bezárta mind a három hevedert, és beakasztotta a biztonsági láncot.

Évek óta nem jártam Elfrieda Leech lakásában, és amikor körbenéztem, önkéntelenül felmerült bennem a kérdés, hogy mikor járt itt utoljára idegen. Vajon a házmestert be szokta engedni?

Az újságoszlopok, amelyekre gyerekkoromból emlékeztem, még mindig magasabbak voltak nálam, sőt egészen a plafonig értek, a tövükben ráadásul új kupacok épültek, amelyek majdnem olyan magasra nőttek, mint az elődeik, és annyi volt belőlük, hogy teljesen elnyelték a szobát. A lakás alaprajza megegyezett a miénkkel, ami elvileg megkönnyítette volna a tájékozódást, de a hely első ránézésre ismeretlennek tűnt, akár egy keményfa padlóból kinőtt, papírtornyokból álló labirintus. Tudtam, hogy a hátsó falon két ablak van, ugyanúgy, mint nálunk, viszont itt mindkettőt alufólia borította, ami akadályozta a kívülről érkező fény bejutását.

Ms. Leech tátott szájjal meredt rám.

- Te felnőttél! Ez mikor történt?

Sohasem volt tévéje, és tudomásom szerint évek óta nem tette ki a lábát a lakásból. Kizárólag az ajtaja elé helyezett újságokon keresztül érintkezett a külvilággal. Azon töprengtem, hogy vajon ugyanúgy érzékeli-e az idő múlását, mint mások. Úgy tűnt, mintha ő maga és a lakása a múltban ragadt volna egy, a világ órájának a ketyegései között megbújó sötét helyen.

Gerdy tüsszentett.

- Elnézést! Ma rettenetesen kínoz az allergiám.

A lakás állapotára való tekintettel mindhármunknak tüsszögnie kellett volna. Olyan vastag porréteg borított mindent, hogy megfakultak tőle a színek, és az összes tárgy egyöntetű szürkévé vált. Biztosra vettem, hogy ha bármelyik felületen végighúztam volna az ujjam, nem csíkot hagyott volna maga után, hanem felhántotta volna a port, akár egy vastag gyapjúréteget.

Ms. Leech megkerült két újságkupacot, és eltűnt arra, amerre a konyhának kellett lennie.

- Kértek egy pohár tejet vagy vizet? Esetleg teát vagy kávét?

Gerdy hevesen megrázta a fejét.

- Nem, köszönjük - feleltem.

- Akkor teát hozok - kiáltotta a vendéglátónk. - Ebben a napszakban mindig teát szoktam inni. Üljetek le a kandalló mellé, amíg elkészítem! Mára nem vártam vendégeket, úgyhogy nem volt időm rendet tenni, elnézést!

Gerdyvel egymásra, majd körbenéztünk. Gyakorlatilag nem tudtunk megmozdulni.

A nappali felé biccentettem.

- Úgy emlékszem, arra van a kandalló.

Megfogtam a kezét, és átvezettem a kupacok között a lefóliázott ablakok felé.

A mi lakásunkban nem volt kandalló, az itteniről viszont messziről meg lehetett mondani, hogy évek óta nem látott tüzet. A tűztérben három fahasáb hevert egymás tetején, és olyan vastag pókhálóréteg tartotta őket össze gondos egyensúlyban, hogy az egész egyetlen halványszürke tömegnek látszott. A kandallópárkányon és a kandalló melletti könyvespolcokon könyvek sorakoztak, bizonyos helyeken két vagy három sorban, és a keményfa padlón is hevert belőlük néhány rakás. Azok voltak az újságpapírtornyok kistestvérei. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy a kötetek szerző szerint ábécésorrendbe vannak rendezve, a kupacokat is beleértve. Belepte őket a por, mint minden egyebet; némelyik gerincén látszott, hogy a közelmúltban hozzáértek, a többi viszont olvashatatlanná szürkült.

A kandallóval szemben két fotel és egy kanapé állt, előttük pedig egy dohányzóasztal.

Gerdyvel leültünk a kanapéra, és gondosan ügyeltünk, hogy ne érjünk hozzá semmihez.

Amikor Ms. Leech megjelent egy ezüsttálcával, egy darabig döbbenten meredt ránk.

- Attól tartok, az az én helyem - szólalt meg végül.

Gerdyvel átültünk a fotelokba.

A nő letette a tálcát a rozoga asztalra, és egy-egy gőzölgő porceláncsészét nyújtott felénk az alátéttel együtt.

- Tejet vagy cukrot?

Mind a ketten a fejünket ráztuk. Ms. Leech mindkettőből rakott a saját csészéjébe, majd leült a kanapéra, belekortyolt a teájába, és az asztalra tette a csészét.

- Minek köszönhetem ezt a megtisztelő látogatást?

Megpróbáltam inni a teából, de majdnem megégette a számat, ezért végül esetlenül a kezemben tartottam a csészét.

- Arra gondoltam, hogy beszélnünk kellene Jo néniről. Magát jelölte ki a gondviselőmnek. Szóval köszönetet akartam mondani magának.

Ms. Leech tekintete a csészéje pereme fölött ide-oda cikázott köztem és Gerdy között.

- Kétezer dollárt fogsz kapni havonta. Ebből kell kifizetned a lakbért, a számlákat és a vásárlást. És mostantól kezdve az én bevásárlásaimat is.

- Eddig is én vásároltam be magának.

- Ez továbbra is így lesz, viszont mostantól te is fizeted - magyarázta Ms. Leech.

- Ó, értem! Rendben.

-Vedd úgy, hogy ez a fizetségem, és cserébe, ha bárki megkérdez, azt fogom mondani, hogy én gondoskodom rólad, az én lakásomban laksz, és az én szabályaim szerint élsz. Felhívom a figyelmedet, hogy a lopás nem tartozik közéjük. Aki képes ellopni egy könyvet, az bármire képes. - Egy pillanatra elhallgatott, azután hozzátette: - Ez szóismétlés volt, és igényes ember így nem fogalmaz. Általában odafigyelek a helyes beszédre, de most zavarban vagyok. Régen fogadtam utoljára vendégeket.

Ivott még teát, és a csésze megcsörrent az alátéten.

Gerdy elmosolyodott.

- Jó barátságban volt Josephine-nel?

- Kivel?

- Jo nénivel - mondtam gyorsan. - Senki sem szólította Josephine-nek.

- Jó barátságban volt Jo nénivel?

Ms. Leech bólintott.

- Egy időben olyanok voltunk, mint a testvérek. Utána nem, és az úgy jobb volt mindenkinek.

- Történt valami?

Az asszony elsápadt.

- Mindig történik valami. Ízlik a tea?

- Nagyon finom - felelte Gerdy, holott meg sem kóstolta. - Talán összevesztek valamin?

Sajnos az asztal nem takarta megfelelően a lábunkat, ezért nem tudtam bokán rúgni, mindenesetre vetettem rá egy szigorú pillantást. Ez nem tartozott ránk. Kezdtem úgy érezni, hogy nem kellett volna idejönnünk. Gerdy rám mosolygott. Ezúttal belekortyolt a teájába, utána ismét Ms. Leech felé fordult.

- Azért kérdeztem, mert komoly felelősség gondnokságot vállalni egy gyerek fölött, főleg ha az ember alig ismeri.

- Bizonyos szempontból mindannyian egymás gondviselői vagyunk.

Gerdy megint tüsszentett. A szeme piros volt, és püffedt.

- Allergia.

Ms. Leech kihúzott néhány zsebkendőt a kanapén lévő dobozból, és odanyújtotta őket Gerdynek.

- Régebben volt egy macskám. Azon a napon szökött el, amikor a rossz emberek idejöttek.

Gerdy megtörölte az orrát.

- Azok az emberek, akik bántották magát?

- Igen, a fehérruhások.

Majdnem elejtettem a csészét.

- A fehérruhások?

- Ők nem ismernek mást, csak a fájdalmat. - Ms. Leech tekintete a semmibe révedt, és látszott, hogy elmerült a gondolataiban. - A macskámat Bumkinsnak hívták. Mindennap tettem ki neki ételt, de nem jött vissza. Borzalmas időszak volt. Rettenetes.

- Kik azok a fehér ruhás emberek? - kérdezte Gerdy.

- Még a tonhalas konzervvel sem tudtam visszacsalogatni. Pedig az volt a kedvence. Az én drága kis cicám!

Gerdy szólásra nyitotta a száját, én azonban egyetlen pillantással belefojtottam a szót, és letettem a csészét az asztalra.

- Kik azok a fehér ruhás emberek, Ms. Leech?

A nő is letette a teáját, lepillantott a kezére, és összekulcsolta az ujjait.

- Van valamim a számodra, valami, amit látnod kell, amiről tudnod kell. Jo adta ide azt a valamit, hogy tegyem el, és vigyázzak rá. - Annyira hátrafeszítette az ujjait, hogy biztosra vettem, az egyik el fog törni. - Sokszor mondtam, hogy valami. Megismételtem. Ez minta. A minták rosszak. A minták alapján könnyen elkapnak. Bizonytalanságban kell tartani őket. Bizonytalanságban. Véletlenszerű. Más. Váratlan.

Elkezdett magában dünnyögni, rólunk teljesen megfeledkezett.

- Ms. Leech!

Tapsoltam egyet. Felriadt, és látszott a tekintetén, hogy visszatért közénk.

Rám nézett, és lebiggyesztette az ajkát.

- Nem beszélek a fehér ruhás emberekről. Soha. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha egyikünk sem beszél róluk. De van valamim a számodra. Szerintem itt az ideje, hogy eljusson hozzád.

Felállt, és eltűnt az újságpapírtornyok között.

A doboz?

Eszembe jutott az álmomban látott doboz. Az, amit apám adott Jo néninek.

Egész idő alatt Ms. Leechnél rejtegette?

Annyira kerestem, hogy darabokra szedtem miatta a lakást. Éveken keresztül kerestem azt a dobozt, és nem találtam meg. Lehet, hogy egész idő alatt itt volt, a folyosó másik oldalán?

Izzadni kezdett a tenyerem.

Gerdy feszült pillantásokat vetett rám, és a teáját kortyolgatta.

A kandallóban egy kövér pók átmászott a farakás tetején, és eltűnt a legfelső hasáb mögött.

Az egyik hálószobából neszezés hallatszott, amelyet kisebb csattanás követett, és szinte magam előtt láttam Ms. Leecht abban a helyiségben, ami még a nappalinál is rosszabb állapotban lehetett. Legalább öt percig volt távol, és amikor visszajött, egy borítékot tartott a kezében, amely az évek során besárgult.

Nem a doboz.

- Ezt akarták azon a napon, amikor bántottak. Én viszont nem adtam oda nekik, mert nem az övék.

Letette elém a borítékot, és érte nyúltam.

Ms. Leech rátette a kezét a kezemre.

- Ne itt! - mondta. - Nem akarom látni, ami benne van. Soha többé. A tudás rossz dolgokhoz vezet.

A borítékot apámnak címezték. Berúgtam a sarkammal a lakásunk ajtaját, és bementünk a nappaliba Gerdyvel. Csináltam egy kis helyet a dohányzóasztalon, letettem a borítékot, és meredten bámultam.

- Nem nyitod ki? - kérdezte Gerdy.

Vettem egy mély lélegzetet, igyekeztem lelassítani a szívverésemet, a bőröm bizsergett az izgatottságtól.

A kórházi ágyat előző nap elvitték.

Üresnek tűnt nélküle a lakás.

Gerdy leült az asztal szélére, és a szemembe nézett.

- Kinyissam inkább én?

Nemet intettem a fejemmel, elvettem az asztalról a borítékot, és felnyitottam. Nem kellett feltépnem, mert a ragasztó már régen merevvé és töredezetté száradt. A levél, amelyet egykor apa tartott a kezében, egyetlen lapból állt, és a régi papír zörgött, amikor széthajtogattam.

Gerdy a hátam mögé lépett, és a vállam fölött olvasott.

Eddie!

Tudnak a gyerekről. Nem tudom, honnan tudják, de tudják. Emma retteg. Nem tud aludni. Igazság szerint egyikünk sem tud. Jézusom, honnan jöttek rá? Nagyon óvatosak voltunk. Azt hittem, Emmát kényszerképzetek gyötrik, amikor a múlt héten azt mondta, hogy látta az egyiküket, de utána én is kiszúrtam őket. Fehér kabátok mindenütt. Eleinte azzal nyugtatgattam magam, hogy ez nem jelent semmit. Odáig fajultak a dolgok, hogy megláttam egy hétévesnél biztos nem idősebb kislányt fehér sídzsekiben, és önkéntelenül a pisztolyomért nyúltam. Te is tudod, hogy ez nem jellemző rám. Akkor éppen a vermonti kisvárosban laktunk, Stowe közelében. Úgy gondoltuk, az lesz a legjobb, ha olyan helyre költözünk, ahol sok család él, és elvegyülünk közöttük. Utána láttam még egyet, egy harminc körüli férfit. Éppen tankoltam, ő az út túloldalán állt, és úgy tett, mintha nem engem nézne, de engem nézett. A következő napon is láttam, amikor lassan végiggurultam az utcánkban. A következő napon is. Aznap éjjel összepakoltuk a holminkat, és továbbálltunk. Floridába mentünk, mert ott nem kell kabát. Jó ötlet, igaz? Számomra is annak tűnt, de valójában rosszabb lett a helyzet, mert továbbra is úgy éreztem, hogy figyelnek, viszont nem tudtam olyan könnyen kiszúrni őket a tömegben. Egy hetet töltöttünk a Napfényes Államban, utána elindultunk vissza, észak felé. Láttuk őket Georgiában, Észak-és Dél-Karolinában is, Virginiában pedig azt hittem, leráztuk őket. Óvatos voltam, nem az autópályán mentem, sőt néha szándékosan a félreeső országutakat választottam, és egy darabig nyugat felé haladtam. Végül Tennesseeben kötöttünk ki, és valahogyan ránk találtak egy Kingsford nevű kisvárosban, ami a 81-es út mellett fekszik. Akkor nem is próbáltak elrejtőzni. Elhúztam a hotelszobánk függönyét, és hárman bámultak vissza rám a parkolóból.

Honnan a picsából tudnak a gyerekről?

Amikor Emma hasa gömbölyödni kezdett, csak úgy lépett ki az utcára, hogy gondosan eltakarta, a terhesség utolsó hónapjaiban pedig egyszer sem tette ki a lábát. Honnan a picsából…?

Azt hiszem, kettőt megöltem közülük, és talán a harmadikat is. Nem tudom biztosan. Nagyon gyorsan történt. Sikerült meglépnünk, és nyugat felé mentünk. Loptunk egy új autót Kentuckyban, utána Illinois-ban is. A régi autót felgyújtottam egy roncstelep végében. Azt hittem, elvesztették a nyomunkat. Majdnem egy évet töltöttünk Kaliforniában, és egyszer sem láttuk őket. Egészen tegnapig…

A gyerek nem szokott kimenni.

Nem merjük kiengedni.

Ugye érted, hogy miért?

Már nem is olyan kicsi. Elkezdett járni. Csodálatos érzés, de biztosan te is tudod, mert van egy fiad.

A mi kislányunk szeretne kimenni, de nem engedhetjük ki. A szomszédaink nem is tudják, hogy van gyerekünk, mert úgy döntöttünk, így biztonságosabb. Nem akarunk kockáztatni.

Tegnap egy fehér kisteherautó parkolt az út túloldalán lévő üres ház felhajtóján. Sötét ablakai voltak. Arra gondoltam, hogy megint kényszerképzetek gyötörnek. Sok mindenkinek van fehér teherautója, nem igaz?

Csakhogy a ház már nem üres.

Négyen vannak.

Szemben laknak.

Láttam, amikor leváltották egymást az emeleti ablakban. Figyelnek minket.

Mi is elkezdtük figyelni őket Emmával, és mi is váltjuk egymást. Ki kell találnunk egy tervet, hogy megszökhessünk.

Visszamegyünk.

Nincs jobb ötletem.

Találkoznunk kell veled és a többiekkel, és közösen kell kitalálnunk valamit. Minél többen vagyunk, annál jobb. Azt hittem, el tudunk rejtőzni előlük, de ostoba ötlet volt, mert mindenütt ott vannak Tévedtem. Ha az ember egyedül van, könnyebben elkapják.

Jelentkezem, ha mára közelben vagyunk.

Üdvözlöm Katyt és a fiadat!

Vigyázzatok magatokra!

Richárd Nettleton

-Ki az a Richárd Nettleton? - kérdezte Gerdy. Az állát a vállamra támasztotta, és éreztem a fülemen a leheletét. - És ki az az Emma? A szüleid barátai?

- Nem tudom… - motyogtam halkan.

Még egyszer elolvastam a levelet.

Gerdy elvette az asztalról a borítékot, és megvizsgálta a bélyegzőt.

- A bélyegzőn az áll, hogy Newport Beach, Kalifornia, 1978. július 16. Josephine Gargerynek címezték, nem az apádnak. Elküldték a nagynénédnek, és ő adta oda neki. Furcsa. - Visszadobta a borítékot az asztalra, és csókolgatni kezdte a nyakam. - Te érted ezt a levelet?

- Nem - hazudtam.

- Nem ismerősek a nevek?

- Nem - hazudtam újra.

Harapdálni kezdte a fülcimpámat.

- Az új gondviselőd kissé buggyantnak tűnik. Lehet, hogy ez a levél nem jelent semmit. Lehet, hogy csak valami tréfa. Senki sem szokott írásban bevallani két gyilkosságot. Az ostobaság lenne.

Hevesen zakatolt az agyam.

Stella elárulta nekem valaha a szülei nevét?

Emlékeim szerint nem.

Nettleton.

Richárd Nettleton.

A gyerek már jár. 1978.

Stella akkor kétéves volt.

Üdvözlöm Katyt és a fiadat.

A fiadat.

Engem.

Stella csak a szülei haláláról számolt be nekem.

Gerdy megint a nyakamat csókolgatta, és a keze elindult a nadrágom cipzárja felé.

- Tudom, hogy titokban akarod tartani az örökségedet, de azt hiszem, meg kellene ünnepelnünk. Maga nagyon gazdag ember lett, Mr. Thatch!

Még mindig a levelet bámultam. A kézírást. A szavakat.

Fehér kisteherautó.

Fehér kabátok mindenütt.

- Azt hittem, ma dolgoznod kell - nyögtem ki végül.

- Csak kettőkor kezdek.

- Negyed három van.

- Tessék? - Elkapta a kezét a nadrágomról. - A francba! Át kell öltöznöm.

Elrohant a hálószoba felé.

- Felhívom Krendalt, és szólok neki, hogy késni fogsz.

- Köszi! - Gerdy ruhája kirepült az ajtón, és a lábamnál ért földet. - Később valami különlegeset kapsz tőlem!

Kaján vigyort erőltettem az arcomra, és a telefonhoz mentem. Krendal a harmadik csörgésre felvette. Mondtam neki, hogy Gerdy legkésőbb tíz perc múlva odaér.

- Neked is ide kellene jönnöd - válaszolta a főnök.

A hallása miatt általában kiabált a telefonban, de most halkan beszélt.

- Miért? Sokan vannak?

Egy darabig hallgatott, és csak a szuszogását hallottam.

- Itt van a barátod, Dunk. És nincs egyedül.

- Dunk mostanában sohasem szokott egyedül lenni - feleltem.

- Nem egy lánnyal van, hanem egy társasággal. Nem szimpatikusak. Nem akarok ilyen embereket látni az éttermemben.

A picsába!

- Jó, sietek. Elintézem.

Gerdy kijött a hálószobából az egyenruhájában, és menet közben megpróbálta kontyba fogni a haját. Odajött hozzám, és szájon csókolt.

- Szeretném, ha tudnád, hogy nincs rajtam bugyi, és addig nem is lesz, amíg nem használod ki, hogy ilyen figyelmetlen voltam. Az elmúlt hónapokban túl sok szomorúságban volt részünk. A nagynénéd csodálatos dolgot tett, ami megváltoztatja az életedet, és teljes mértékben arra számítok, hogy megünnepled velem különféle mocskos és kalandos módokon. Igyál sok folyadékot! Tízkor végzek. Esetleg csinálj néhány nyújtógyakorlatot egy órával előtte! Nem akarom, hogy megsérülj.

- És ha nem engedelmeskedem, Ms. McCowen?

Elvigyorodott.

- Már megmondtam, hogy amíg nem engedelmeskedsz, nem lesz rajtam bugyi. Talán belebotlok egy másik udvarlóba az étteremben, aki a pincérnőkre izgul.

- Huzatos lesz, sőt kifejezetten hideg. És pillanatok alatt beköszönt a tél. Elég rövid az a szoknya.

- Ha megfázom, és belehalok, az a maga hibája lesz, Mr. Thatch.

- Krendal azt mondta, hogy Dunk ott van. Elkísérlek.

- Egy ilyen jóképű úriembernek nem mondok nemet.

Zsebre tettem a borítékot és a levelet. Meg kellett mutatnom a barátomnak.

Miközben felkászálódtunk a konyha melletti székről, hogy távozzunk, Stella arcképe nézett vissza ránk a kiragasztott rajzokról.

Láttál engem?

Amikor elhaladtunk Ms. Leech ajtaja előtt, úgy éreztem, mintha figyelne minket. Mintha rátapasztotta volna a szemét az apró kukucskálóra, és minden mozdulatunkat ellenőrizte volna.

Amikor kiléptünk a házból, tudtam, hogy figyelnek minket. Észre sem vettem az utcánkban parkoló furgonokat, míg Dunk fel nem hívta rájuk a figyelmemet, de így már én is láttam: olyan egyértelműen kiríttak a környezetből, szinte szégyelltem, hogy nem szúrtam ki őket hamarabb. Az volt az egyetlen mentségem, hogy nem fehér terepjárók voltak, és ennél sokkal fontosabb dolgok foglalkoztattak.

Ma a Cloister vízvezeték-szerelés parkolt az utcánkban.

Ezt a bordó furgont már másodjára láttam. Az oldalán és a hátulján rikító betűkkel világított a cégfelirat. A volán mögött egy férfi ült gyűrött fehér ingben és nyakkendőben, és cigarettázott. A vízvezeték-szerelők többsége nem hord nyakkendőt, és nem rejteget bőrtokba csúsztatott fegyvert hátul, a nadrágja derekában. Márpedig a dudor egyértelműen látszott.

Amikor Gerdyvel elhaladtunk a jármű mellett, a férfi elnyomta a cigarettáját, végigmért, utána elfordította a fejét, és a tekintete a távolba révedt.

Majdnem odabiccentettem neki, mint amikor ismerőssel futok össze az utcán, de észbe kaptam, és mereven előrenéztem. Közben azon töprengtem, másnak is feltűnt-e már, hogy ez a férfi három különböző cégnek dolgozik egyszerre. Időnként vízvezetéket szerel, máskor villanyt, néha pedig szőnyeget árul. Biztosan nem unatkozik.

Körülbelül ötven méterre tőlünk leparkolt egy sötétkék BMW a mozgáskorlátozottak számára fenntartott helyre, Krendal étterme elé. Kiszállt belőle négy sötét öltönyös férfi, akik nagy méretű automata fegyvereket tartottak a kezükben, és azonnal tűz alá vették az éttermet.

Fülsiketítő volt a hang. Az étterem ablaka apró üvegszilánkokra robbant, amelyek úgy hullottak ki a járdára, akár a záporeső. A férfiak folytatták a tüzelést. Kissé szétterpesztették a lábukat, hogy biztosabban tartsák a fegyvert, a testtartásuk gyakorlottságra utalt. Kettőnek apró fülhallgató volt a fülében, a másik kettőnek nem. A négy fegyver csöve folyamatosan oda-vissza mozgott, mintha végigpásztázták volna az éttermet; locsolófejekre emlékeztettek.

A járdán legalább tucatnyi ember állt mozdulatlanná dermedve, mintha filmet vagy tévéműsort néznének, miközben repkedtek a golyók.

A járdaszegélynél egy Volvo és egy Toyota Sentra parkolt. Belöktem Gerdyt a két autó közötti résbe, utána ráfeküdtem, és az aszfalthoz préseltem. Nem tudom, mikor kezdett el kiabálni, de az biztos, hogy üvöltött és rúgkapált, én azonban nem engedtem el. Lenyomtam a fejét, és belefúrtam az arcom a hajába.

Úgy éreztem, hogy a lövöldözés órákig tartott, habár később megtudtam, hogy a négy fegyveres Vector Arms HR4332 SBR típusú, 9 mm-es UZI-kat használt, automatára állítva. Ez a géppisztoly elméletileg 600 lövést tud leadni percenként, ezért a 32 töltényes tár pillanatok alatt kiürül, és a későbbi feltételezések szerint a támadók legalább háromszor tárat cseréltek.

A bordó furgonban ülő rendőr mérte az időt, és a lövöldözés valójában harmincnyolc másodpercig tartott.

Amikor véget ért, csengett a fülem, és csak halkan, tompán hallottam a kívülről érkező hangokat, mintha egy vastag, nedves pléd lett volna a fejemre csavarva.

A BMW négy ajtaja becsapódott, és felsikítottak a kerekek.

- Maradj itt! - kiáltottam Gerdy fülébe.

Feltápászkodtam, és rohanni kezdtem az étterem felé. A kék BMW rákanyarodott a Clairtonra, és eltűnt.

Már félúton jártam, amikor bekövetkezett a robbanás.

A lökés erejétől a járdára zuhantam, és hallottam a dörrenést, bár még mindig csengett a fülem a lövöldözés zajától. A fejem koppant a betonon, és úgy szökött ki a tüdőmből a levegő, mintha egy sorhátvéd döfte volna a vállát a gyomromba.

Azon a helyen, ahol két perccel azelőtt még a Krendal’s ablaka volt, egy tűzgolyó villant, utána egészen a Brownsville Road közepéig tágult, és végül visszanyelte a létesítmény helyén tátongó lyuk, mintha egy ocsmány, lángoló nyelv visszahúzódott volna a szájüregébe.

Megint feltápászkodtam, és félig botladozva, félig támolyogva igyekeztem az étteremhez. Amikor odaértem, és bemásztam az ablakon, mindenfelől erőtlen kiáltozást és nyögdécselést hallottam.

Sűrű fekete füst vett körül, ami hátulról szivárgott. Megbotlottam egy felborult asztalban, aztán megint majdnem elestem, mert egy szék lábai közé léptem. Kiszabadítottam magam, és akkor megpillantottam az első testet.

Egy nő volt, amit csak a zöld ruhájából tudtam megállapítani, mert a feje és a haja felismerhetetlenre és feketére égett.

Felhúztam a Steelers pulóverem nyakát a számra, hogy megvédjen a füsttől, de nem sokat használt. A forró, nehéz és szúrós levegő marta a szemem és a tüdőm. Meresztettem a szememet a feketeségbe, de semmit sem láttam.

Majdnem elcsúsztam a lábamnál heverő, törött kannából szivárgó kávén.

A kávéfolt és az üvegcserepek mellett Lurline Waldrip feküdt.

Letérdeltem, és óvatosan a hátára fordítottam.

A rózsaszín egyenruhája felsőrészén hat piros folt éktelenkedett. A közepük mélyvörös volt azon a részen, ahol a golyó behatolt, a szélük felé pedig egyre halványabbak lettek. Az egyik lövedék Lurline melle közé csapódott be, egyenesen a szívébe. Tudtam, hogy nem lélegzik, tudtam, hogy az a golyó megölte, mégis a nyakára szorítottam az ujjam, és nem éreztem a pulzusát.

Ekkor meghallottam Dunkot.

Sejtelmem sincs, honnan tudtam, hogy az a tompa kiáltás tőle származik, de tudtam. Nem akartam ott hagyni Lurline-t abban a mocsokban, viszont azt is tudtam, hogy nincs más választásom. Ahogy teltek a másodpercek, egyre nehezebben lélegeztem, és tudtam, hogy hamarosan ki kell mennem.

Felálltam, és óvatosan elindultam a felborult bútorok és egyéb akadályok között, amelyeket nem akartam felismerni, a túlsó fal mellett sorakozó bokszok felé. Dunknak az volt a kedvence, amelyik a legközelebb esett az ajtóhoz.

A barátom az oldalán feküdt az ülésen. Deréktól lefelé beszorult az asztal alá, az arcát és a lábát vér borította. Henry Crocket vele szemben ült, háttal az ajtónak. A feje az asztalra borult, a szeme tágra nyílt, nem pislogott, hanem meredten bámult egy kávésbögrét. Az asztal közepén pirítós és vaj volt egy tányéron.

Crocket fejének a hátsó része hiányzott.

A feje búbjától a nyakáig egy véres cafat látszott, mintha egy óriás a hatalmas ujjai közé csípte és lecsavarta volna a koponyája hátsó részét. A hátát szitává lőtték. Az ülés bejárat felé néző háttámlájából csupán faszilánkok, műbőr-és béléscafatok maradtak.

Dunk megint felnyögött.

Benyúltam a bokszba, átöleltem a derekát, és addig húztam magam felé a tömzsi testét, amíg mind a ketten kizuhantunk a bokszok közé a kőre. Kezdetben küzdött ellenem, megmerevedett a teste, utána hangosan felüvöltött, amikor a mozgástól belehasított a fájdalom. Végül elernyedt és elhallgatott.

Megint feltápászkodtam, hirtelen megszédültem, megroggyant a térdem, és összeestem. Nem jutottam elegendő levegőhöz, és sejtettem, hogy hamarosan el fogok ájulni. Azt is tudtam azonban, hogy ha elájulok, akkor nem jutok ki onnan.

Rogyadozó lábbal talpra küzdöttem magam.

Benyúltam Dunk hóna alá, vonszolni kezdtem a hiányzó ablak és az utca felé, miközben igyekeztem figyelmen kívül hagyni a csillogó piros csíkot, amelyet a teste húzott maga után.

Arra nem emlékszem pontosan, ami ezután következett. Azt hiszem, megint majdnem elájultam. Arra emlékszem, hogy zuhantam, vagy legalábbis úgy éreztem. Utána idegen kezek tapogattak, és az ujjak belém markoltak, ahol tudtak. Emlékszem, hogy kihúztak az étteremből a betonjárdára, onnan a Brownsville Roadra.

- Lélegezz, kölyök, lélegezz! - mondta valaki. - Már hívtuk a 911-et. Maradj fekve, és ne mozogj!

Egy középkorú, szemüveges férfi hajolt fölém, kockás inget viselt.

Oldalra fordítottam a fejem, és láttam, hogy Dunk mellettem fekszik mozdulatlanul.

Mélyet lélegeztem.

Kint is sűrűn kavargott a füst, de több volt benne a tiszta levegő, és a tüdőm boldogan szívta be. Kezdett visszatérni az erő a végtagjaimba, és lassan kitisztult a fejem.

Ekkor jutott eszembe Krendal.

Eszembe jutott Elden Krendal, és tudtam, hogy még bent van.

A kockás inges férfi meg akart állítani. Elkapta a vállamat, és megpróbált visszanyomni a földre, miközben összeszedtem a maradék erőmet, és felálltam. Mások is utánam kaptak az egyre népesebb tömegből, mert a tekintetem állítólag egyértelműen elárulta, mire készülök.

Ettől függetlenül felálltam, és mély levegőt vettem.

Leráztam magamról a kockás inges férfi kezét, kiszabadultam a többiek szorításából, és visszarohantam az étterembe, miközben a távolban felvisítottak a szirénák.

Miután az épület hatalmas ablaka hiányzott, a terjeszkedő lángok könnyen táplálékhoz jutottak, és amikor másodjára átléptem az ablakkeretet, éreztem, hogy a levegő már nem kifelé tol, hanem befelé áramlik. Beszívta az éhes szörnyeteg, amelyik belülről zabálta fel az éttermet.

Átbotladoztam az asztalok, a székek és a bokszok maradványai között, elhaladtam a pult előtt, és a konyhába vezető lengőajtó felé igyekeztem. Minden lépésnél egyre elviselhetetlenebbé vált a hőség. Egy pillanatra megakadt a szemem a tálalóablakon, ahol Krendal szokta kiadni az ételt, a fekete füst miatt viszont nem láttam, mi van mögötte.

A lengőajtó közelében lángolt a fal, és amikor a fémhez értem, megégette az ujjamat.

Tudtam, hogy a robbanást a gázpalackok okozták, amelyeket a főnököm a konyha hátsó részében tárolt arra az esetre, ha kimaradna a gázszolgáltatás, ami kétszer fordult elő, mióta megvette a helyet, és mind a kétszer ebédidőben, amikor tele volt. Ezért tartotta készenlétben azt a három palackot, és azt is megmutatta nekem, hogyan kell rácsatlakoztatni őket a tűzhelyre. Büszkén állította, hogy ő tíz másodperc alatt meg tudja csinálni.

Lehajtottam a fejem, és átmentem a féloldalas lengőajtón, amelyet csak a felső zsanér tartott.

Lángok csapkodtak körülöttem, mintha üdvözölnének, és hullámzott a fekete füst. Behajlítottam a térdem, és minden erőmet beleadva beugrottam egy szabad területre, az ajtótól jobbra. A forró levegő sziszegve száguldott át a nyíláson a kinti, tiszta levegő felé.

Leszorítottam a fejem a padlóhoz, amennyire tudtam, és kitöröltem a szememből a könnyeket, mert csípte a hőség.

Ismeretlen tájon találtam magam.

Az egyik eltorzult gázpalack az alumíniumasztalba csapódott, ami rendesen a konyha közepén állt. Most az oldalán feküdt, és a több tucatnyi lábas, serpenyő és konyhai eszköz, amelyek korábban az asztalon lévő tárolókban sorakoztak, szétszórva hevertek a földön, ameddig a füsttől elláttam. A padló csúszott az aznapi levestől, és a forró folyadék átitatta a térdemen a farmert.

Köhögni kezdtem, a tüdőm megtelt füsttel és mocskos levegővel.

Krendal nevét kiáltottam, de rekedt suttogás lett belőle.

Utána mászva indultam arra, amerre a tűzhelyet sejtettem. Lehunytam a szemem, a kezemmel tapogattam ki az utat, és félresöpörtem az akadályokat. Amikor a felborult asztalba ütköztem, a kezemet magam elé nyújtva megkerültem, a forró fém pedig megégette az ujjaimat.

A konyha legfeljebb tíz négyzetméteres lehetett, mégis úgy éreztem magam, mint egy vak ember, aki a leghatalmasabb sivatag homokjában tapogatózik. Hason csúsztam tovább a járólapon, és a karommal folyamatosan magam körül hadonásztam. Hallottam, hogy tőlem jobbra leszakad a plafon egy darabja. A lángok vidáman felmordultak, Krendalt azonban nem hallottam, pedig biztosra vettem, hogy kizárólag hang után fogom megtalálni, mert mióta beléptem a konyhába, semmit sem láttam.

Az ujjaim hozzáértek a lábához.

Először nem jöttem rá, hogy egy láb, és majdnem továbbaraszoltam, mert tompa volt az agyam az oxigénhiánytól. Amikor belemarkoltam Krendal nadrágjába, erőtlenül megszorította a csuklómat. Megmarkoltam a karját, ő az enyémet, és tudtam, hogy nem fogjuk elengedni egymást.

Azonnal elkezdtem hátrafelé mászni. Csak az egyik kezem volt szabad, rogyadozott a lábam, a másik kezemmel viszont magam után ráncigáltam Krendalt. Már félig kijutottunk a féloldalas lengőajtón, amikor még egy darab leszakadt a mennyezetből, és ránk zuhant a törmelék. A főnököm teste görcsösen megrándult, és tudtam, hogy valami rázuhant vagy eltalálta, de semmit sem láttam. Nem álltam meg. Áthúztam az ajtón.

Már az étteremrészben voltunk, amikor felrobbant a másik két gázpalack.

A testem ekkor feladta a küzdelmet, és elnyelt a fekete füst.

*

Az álom.

- Benzinszagot érzek. Ki kell szállnunk.

- Jól vagy? Ugye jól vagy? Kinyílik egy ajtó.

Fémes csikorgás hallatszik.

- Eddie!

- Igen?

- Ott a másik terepjáró. Jönnek!

- Vedd ki Jacket!

- Tudsz mozogni? - kérdezte apa.

- Igen… azt hiszem.

A biztonsági öv egy csattanással kinyílik, és visszacsúszik a helyére.

- Jönnek, Eddie!

- Ki kell szállnod innen.

- Meg kell állítanod őket, különben mindannyian meghalunk.

- Jézusom! Hol a puska?

- A lábamnál a földön. Azt hiszem, eltört a karom. Azt hiszem, mindjárt… - mondta anya.

Csokis tej a szememben és a hajamban. Ragad.

- Nem találom. Maradj velem, Katy! Koncentrálj a hangomra!

- Ott kell lennie. A kezemben volt. Nem tudtam… Anya álmos hangja megbicsaklott.

Hangos dörrenés. Sok hangos dörrenés.

- Magához tért - hallottam egy távoli hangot, amely mintha sima falú alagútban visszhangzott volna.

- Hé, kölyök! Hallasz engem? A levegő hideg volt, mint télen. Mélyet lélegeztem. Köhögtem.

Megpróbáltam a számhoz nyúlni, de nem tudtam megmozdítani a kezem.

- Lélegezz, kölyök!

Még több hideg levegő.

Valami nedves megtörölte a szemem.

- Add ide az ollót! Le kell szednem róla a pulóvert és a farmert is.

Remegve kinyílt a szemem.

- Hát itt vagy! - A férfi, aki lenézett rám, erőltetetten mosolygott. Elővett egy ceruzalámpát, és a szemembe világított. Azonnal becsuktam, de egyesével kinyitotta őket, és belevilágított mind a kettőbe. - Meg tudod mondani a neved?

Felnéztem rá és a feje fölött úszó felhőkre.

- Hé, kölyök!

-Pip.

- Tessék?

- Jack.

- Nincs vezetékneved?

- Jack Thatch. John Edward Jack Thatch.

- Elég hosszú név.

- Mindenki Jacknek szólít.

- Őrült srác vagy, Jack. És azt tudod, ki az amerikai elnök?

- Clinton.

- Csillagos ötös. - A férfi megfordult, és hátrakiáltott a válla fölött. - Szükségem van egy szabad mentőre, hogy beszállítsuk ezt a srácot a Mercy Generalba.

- Három perc múlva ér ide még kettő - kiáltotta vissza valaki.

- Krendal - motyogtam halkan, mert nem működött rendesen a szám.

- Tessék?

- A férfi, akit megpróbáltam kihúzni…

A mentős arca elkomorult.

- Sajnálom, fiam. Nem élte túl.

Valaki rángatni kezdte a farmeromat. Amikor odanéztem, egy mentősnőt láttam: vastag ollóval vágta az anyagot.

Lassan körbefordítottam a fejem, hogy kiderítsem, hol vagyok.

A Brownsville Road közepén feküdtem egy hordágyra szíjazva. Az étterem tőlem balra esett, és fekete füst gomolygott ki belőle. A nyílás körül tűzoltók járkáltak tömlőkkel a kezükben, mint a sárga hangyák, és a járdán hömpölygött a víz.

A másik irányba fordultam, a házunk felé.

- Gerdy.

Megint köhögni kezdtem, és végre észrevettem, hogy maszk van rajtam. A mentős lehúzta az államra.

- Tessék?

- Hol van Gerdy?

- Van itt valaki, akit Gerdynek hívnak? - kiáltotta a férfi a körülöttünk álló tömegbe.

Virágos ruhás, idős nő lépett oda hozzánk, ősz haja gondosan hátra volt tűzve. A karját és az arcát fekete korom borította, és megperzselődött a ruhája szegélye. Letérdelt a hordágyam mellé.

- Azt a lányt keresed, aki veled volt? Láttalak benneteket az utcán, mielőtt… Kézen fogva sétáltatok a járdán. Róla beszélsz?

Bólintottam.

A nő szemét elfutották a könnyek, és közelebb hajolt hozzám.

- Nagyon sajnálom. Meg akartam állítani, de sokkal erősebb volt nálam. Kitépte magát a kezemből.

- Ezt nem értem… Kitépte magát?

- Berohant utánad a tűzbe.

Minden izmom megfeszült. Megpróbáltam leugrani a hordágyról, de a csuklómnál, a bokámnál és a nyakamnál lévő szíjak leszorítottak.

- Lassan a testtel, cimbora!

A mentős a mellkasomra fektette a tenyerét, és visszanyomott.

- Engedjenek le innen! - Hevesen forgolódtam. - Gerdy!

A járdaszegélynél parkoló autók felé fordultam. A Volvo és a Sentra között, ahol Gerdyt hagytam, szintén emberek álltak. De őt nem láttam. Nem láttam.

- Gerdy!

Az étterem felé fordultam. A kitört ablakon keresztül tűzoltók tűntek el a kavargó fekete füstben vastag tömlőket húzva maguk után.

- Gerdy nem lehet odabent! Nem menne be oda!

Az egyik csuklóm kiszabadult. Átnyúltam a másik kezemhez, és megpróbáltam azt is kiszabadítani.

Az idős nő, akinek a virágos ruhája megperzselődött, elhátrált. Könnyes volt a szeme.

- Nagyon sajnálom - formálta némán a szájával. - Adjatok 10 mg haloperidolt! - kiáltotta a mentős, miközben ránehezedett a mellkasomra. Kiszabadult a bokám. Megpróbáltam lelökni magamról a férfit. Valaki tűt döfött a karomba. Kérem, ne! Gerdyt ne! Őt ne! Azután minden elsötétült.

4

Faustino Brier szerette a pizzát.

Valójában a pizzát szerette a legjobban ezen a bolygón.

A pittsburghi pizzériák közül a Squirrel Hillen működő Mineo’s volt a kedvence, ezért amikor John Mineo letette elé a sajtos-pepperónist, és fél perccel később visszatért azzal, hogy telefonon keresik, Faustino azt felelte, mondja meg az illetőnek, hogy nincs itt, és egész nap nem látta. Mineo visszatért, és közölte: az illető tudja, hogy itt van, és sürgős ügyben keresi, mire a nyomozó magával vitt egy szelet pizzát a bárpulton lévő telefonhoz, és a szabad kezével a füléhez emelte a kagylót.

- Remélem, tényleg fontos!

- Hé, Horton vagyok a kábítószeresektől! Ide kell jönnöd a Brownsville Roadra.

Horton csapata állandó megfigyelés alatt tartotta Duncan Bellinót, hogy letartóztathassák drogkereskedelemért a főnökével, Henry Crockettel együtt. Horton elvállalta, hogy a Thatch nevű fiút is szemmel tartja, és ha valami szokatlant tapasztal, értesíti kollégáját.

- Történt valami a srácokkal?

Faustino beleharapott a pizzába. Nagyon finom volt.

- Igen, úgyhogy vonszold ide a segged, most rögtön!

A délutáni forgalomban fél óráig tartott, mire a Brownsville-re ért, pedig bekapcsolta a villogót és a szirénát. A fekete füstöt már másfél kilométerről látta.

A rendőrök két háztömböt kerítettek körbe sárga szalagokkal. Mindenütt járőrautók, mentők és tűzoltókocsik álltak. Brier leparkolt két tűzoltókocsi mögé, és kiszállt. A tűzoltók feltekerték a tömlőket, és elpakolták a felszerelésüket. A nyomozó utat tört magának a kíváncsiskodók és a riporterek között.

Fogel észrevette, és odaszaladt hozzá. Társa felhívta a pizzériából.

- Jóságos ég! - mondta döbbenten a férfi. - Az Krendal étterme?

A nő bólintott. Gumikesztyűt viselt, és egy rendőrségi Nikon lógott a nyakában.

- Gyere utánam! Horton odabent van.

A Brownsville Road úgy nézett ki, mint egy háborús övezet. A járdát elborították a megperzselődött maradványok: asztalok, székek, evőeszközök, tányérok és tetőlécek. A környező autók és házak ablakai kitörtek. Faustino talpa alatt ropogtak az üvegcserepek. Az étterem gyakorlatilag eltűnt, és egy füstölgő fekete barlang tátongott a helyén a régi téglaépületben.

Faustino orrát ismerős szag csapta meg, a háborúban érezte utoljára, és azt remélte, hogy soha többé nem fogja. Égett hús szaga.

Fogel is érezte. Elővett egy kis tégely vazelint a zsebéből, kent belőle az orra alá, azután Faustinónak nyújtotta, aki megcsóválta a fejét. A nő visszaejtette a tégelyt a zsebébe.

- Hat holttest van odabent, és a járdán is fekszik kettő.

Horton az étterem kitört ablaka előtt állt. A fémkeret eldeformálódott és eltört, az éles darabok pedig kihajlottak az utcára. Horton megvárta, hogy a két nyomozó odabotladozzon hozzá a törmeléken át, azután a bejárat közelében lévő boksz felé biccentett.

- Bemutatom Henry Crocketet.

Crocket haja eltűnt, a bőre megfeketedett és felrepedezett. A felsőteste arccal lefelé az asztalra dőlt, a feje hátsó része hiányzott, a háta tele volt lőtt sebekkel.

Faustino körbenézett a vendégtérben, és meglátott három holttestet a hatból. Kettő már hullazsákban volt. Ismét Horton felé fordult. - Mi a fene történt itt?

Kollégája elmondott neki mindent, amit sikerült kideríteniük.

5

Egy sötét szobában tértem magamhoz.

Gépek csipogtak, a távolban emberek beszélgettek, és hallottam a saját légzésemet a műanyag maszk alatt.

Fájt a fejem.

A szemem igyekezett hozzászokni a gyenge fényhez.

Felemeltem a kezem, és lehúztam az arcomról a maszkot.

Az étterem.

Robbanás.

Dunk, Krendal, Lurline.

Ó, istenem, Gerdy!

Megpróbáltam felülni, de visszazuhantam a puha párnára, és csak úgy lüktetett a fejem.

- Őszinte részvétem a barátod miatt.

A hang felé fordultam.

Tőlem jobbra egy férfi ült egy széken, de csak a körvonalait láttam. Faustino Brier nyomozó.

-Hol…?

Száraz volt a szám, és furcsán csengett a hangom.

Megint felültem, amitől azonnal megszédültem, és hányingerem lett.

A nyomozó felállt, vizet töltött egy bögrébe az ágyam melletti asztalkán álló, műanyag kancsóból, és a számhoz emelte. Remegő tenyerembe fogtam a bögrét, és ittam. A víz meleg volt, mégis segített. Miután végeztem, visszaadtam Briernek a bögrét, és ő az asztalra tette.

- Hol vagyok? - kérdeztem újra.

- A mentősök nyugtatót adtak neked. Hisztérikus állapotban voltál, de valahogyan meg kellett vizsgálniuk. Behoztak a Mercybe kezelésre és megfigyelésre. - Átvágott a szobán. - Fel fogom kapcsolni az egyik villanyt. A robbanás és a tűz miatt előfordulhat, hogy érzékennyé vált a szemed. Azt javaslom, csukd be, és lassan nyisd ki újra, hogy hozzászokjon a fényhez!

Bólintottam, és lehunytam. A szemhéjam mögötti feketeség vörössé változott. Újra kinyitottam, és sűrűn pislogtam. A nyomozó az ajtó mellett állt; egy üres kórházi ágy választott el bennünket egymástól.

Visszament a székhez, és leült.

- Emlékszel rám? Elég régen találkoztunk.

Bólintottam.

- Ott volt a temetésen egy nővel.

Ez látszólag meglepte.

- Az a nő a társam, Fogel nyomozó. De nem a temetésre gondoltam. Andy Flackről tettem fel neked néhány kérdést évekkel ezelőtt. Emlékszel?

Megint bólintottam.

- Maga Brier nyomozó.

- Hogy érzed magad? Vannak fájdalmaid? Szívesen hívok egy nővért, és ad neked valamit.

Nem voltak fájdalmaim.

Megráztam a fejem.

A nyomozó széke mellett papírtasak állt. A lába közé húzta, kinyitotta, és kivette belőle a Steelers pulóveremet. Letette az ágyra, és lesimította az anyagot. Megint a zacskóba nyúlt, kivette a farmeromat, és a pulóverem mellé tette.

Nem sok maradt belőlük.

A ruháimat levágták rólam, ezért tönkrementek.

Az a kevés, ami megmaradt belőlük, megperzselődött, megolvadt, és tele volt égett szélű lyukakkal.

A nyomozó meredten bámulta őket.

- Az étteremben talált holttestek ruhái többnyire nem voltak ilyen rossz állapotban - közölte anélkül, hogy felpillantott volna.

Átdugta az ujját a pulóveremen tátongó egyik háromcentis, megperzselődött lyukon, és kemény, fekete szövetdarabkák hullottak az ágyneműre.

- A tűz elpusztította a ruháidat, de az orvos azt mondta, hogy egyetlen karcolás sincs rajtad - folytatta Brier. - Egy se. Nem talált égési sérüléseket, se zúzódásokat. A szemtanúk állítása szerint kétszer is berohantál az étterembe. Kihúztad a barátodat, Duncan Bellinót és a főnöködet. Bent voltál, amikor felrobbantak a gázpalackok.

Hallgattam.

- A hajad sem pörkölődött meg.

Hallgattam.

- Halottnak kellene lenned.

A farmerom hátsó zsebére néztem.

A nyomozó követte a tekintetemet. Elfordítottam a fejem.

Belenyúlt a tasakba, kivette a borítékban lapuló levelet, és a nadrágra helyezte.

- Érdekes levél. Elárulod, hogy kitől kaptad?

Továbbra is hallgattam.

- Tudom, nem kellett volna elolvasnom - folytatta. - Semmi közöm hozzá. De a nyomozói munka kíváncsivá teszi az embert. Nem bírtam uralkodni magamon, és a boríték nyitva volt. Arra gondoltam, talán találok benne egy telefonszámot, és értesíthetek valakit, hogy jöjjön be hozzád.

Baromság.

Végighúzta az ujját a boríték peremén.

- A szüléidét hívták Eddie-nek és Katynek, igaz?

- Hol van Gerdy?

A nyomozó összeráncolta a szemöldökét.

- Ő meghalt, fiam.

- Tudom. Hol a holtteste? Látni akarom.

- Megnézem, mit tehetek. - Folyamatosan a borítékot bámulta. - Ez egy régi levél. 1978-as a keltezése. Az régen volt.

- És mi van Dunkkal? Ő is…?

- A műtőben van. Kapott egy golyót a vállába, egy másikat a mellkasába, ami eltörte néhány bordáját. A harmadik a gyomrába fúródott. És kettő a bal lábába. Valószínűleg neki is halottnak kellene lennie, de úgy tűnik, kemény fából faragták, és ötven százalék esélye van a túlélésre. Az biztos, hogy neked köszönheti az életét, bár ha neked nem ártott a robbanás, talán neki sem ártott volna. - Továbbra is a borítékot bámulta. - Ki az a Richárd Nettleton?

- Azt hiszem, mégis be kellene hívni a nővért - szóltam halkan. - Fájdalomcsillapítóra van szükségem.

- Nem sérültél meg.

- A fejem…

- Teljesen ép.

Körbenéztem a kórházi ágyon, megtaláltam a nővérhívót, és a kezembe vettem.

Brier megadóan felemelte a kezét.

- Mielőtt megnyomod azt a gombot, vár odakint a folyosón valaki, aki beszélni szeretne veled. Szerintem helyesen tennéd, ha meghallgatnád.

Mielőtt válaszolhattam volna, átvágott a szobán, kinyitotta az ajtót, és kihajolt rajta. Váltott pár szót valakivel, majd kitárta az ajtót.

Felismertem a belépő férfit.

Számtalanszor láttam a házunk előtt parkoló - rendőrségi - furgon mellett ácsorogni. Az a fehér ing és piros nyakkendő volt rajta, amiben utoljára láttam, noha az ing feketéllett a koromtól, a felső gomb ki volt gombolva, a nyakkendőt pedig meglazította. Amint megfordult, és becsukta az ajtót, az inge hátulján lévő piszkos izzadságfoltok egyértelműen kirajzolták a derékszíjára csatolt pisztoly körvonalát.

A vízvezeték-és villanyszerelő, valamint szőnyegkárpitos, aki fegyvert viselt.

- Ez itt Horton nyomozó a pittsburghi rendőrségtől - mutatta be Brier. - Kábítószeres bűncselekményekkel foglalkozik.

- Már találkoztunk - közölte Horton. - Láttam, hogy berohantál az étterembe, kétszer is. Vagy rendkívül bátor vagy, vagy rendkívül hülye, esetleg a kettő keveréke.

Megint a nővérhívó után nyúltam.

- Szerintem kíváncsi vagy arra, amit mondani akarok. Nem fog tetszeni, de érdekelni fog.

Brier visszaült a székre.

Horton az ablakhoz ment, és kinézett a sötét éjszakába.

- A barátod, Duncan Bellino csúnya ügyekbe keveredett. Biztosra veszem, hogy ezt már tudod, de azt talán nem, hogy mennyire keveredett bele. Azt biztosan tudod, kinek dolgozik.

Tiltakozni akartam, de felemelte a kezét.

- Semmit sem kell mondanod. Valószínűleg jobban is teszed, ha csöndben maradsz, és végighallgatsz. Láttad, hogy megfigyelés alatt tartjuk a házatokat. Folyamatosan váltjuk egymást, igyekszünk észrevétlenek maradni, de előbb-utóbb lebukunk. Kiszúrtunk téged, amikor a furgont figyelted a lakásból, és lefényképeztünk. Hangfelvételeink is vannak, amelyeken róluk beszélsz Bellinóval.

- Hangfelvétel?

-Inkább maradj csöndben, és figyelj! Nehogy véletlenül gyanúba keverd magad.

Bólintottam.

- Amikor megfigyelés alá helyeztük a barátodat, valójában nem őt akartuk elkapni, hanem a főnökét, Henry Crocketet. Te is tudod, hogy megy ez, biztosan szoktál tévét nézni. Elkapjuk a barátodat valamiért, és rávesszük, hogy segítsen egy komolyabb tételt vagy fontosabb személyt kézre keríteni. - Köröket írt le a kezével a levegőben. - Ezt addig csináljuk, amíg elfogjuk a nagykutyát, sőt esetleg a nagykutya főnökét, mondjuk, az FBI vagy a DEA[12] közreműködésével, hogy bedöntsük az egész hálózatot. Crocketet már majdnem tíz éve ismerjük. Ugyanúgy kezdte, mint a többiek. Valaki másnak dolgozott, kitanulta a szakmát, utána beindította a saját üzletét. És ilyenkor az a valaki más általában rosszul jár.

Horton egy darabig hallgatott, és összeszedte a gondolatait.

- Szerintem ismerősen fog csengeni, amit most mondok - folytatta végül. - Crocket jelentéktelen dolgokkal kezdte: fű, vényköteles gyógyszerek, egy kis metamfetamin és heroin. Eleinte egyedül dolgozott, utána rájött, hogy érdemesebb gyerekeket foglalkoztatni. A kissrácok játszótereken és utcasarkokon árulták a cuccát, és némelyik még csak tízéves volt. Ha elkapjuk őket, pár óra múlva kiszabadulnak. A kis klambók sohasem beszélnek. Tudják, hogy nem kerülhetnek túl nagy zűrbe. Ráadásul Crocket jutalmat ad, illetve adott nekik, ha hallgattak, miután elkapták őket. Tömött a zsebükbe pár száz dollárt. Csinos kis összeg egy gyereknek, és főleg a szüleinek, akik általában pontosan tudják, mivel foglalkozik a csemetéjük, de meg sem próbálják megakadályozni, mert nekik is kell a pénz kajára és számlákra. Némelyik használja is a cuccot, és ha a gyereke egy Crocket-féle embernek dolgozik, kedvezményes áron kapja. Ez nem újdonság. A világ összes városában így működik a drogkereskedelem, ez alól Pittsburgh sem kivétel. Néhányan beérik egy kisebb üzlettel, elvégre azzal is elég sokat keresnek, évente több százezer dollárt. Nem mohók. Mások viszont, például Crocket, vérszemet kapnak. Komoly hálózatot akarnak kiépíteni, növekedni.

Horton lepillantott a piszkos nyakkendőjére, dünnyögött valamit, utána levette, és megpróbálta letörölni vele a kormot az ingéről. Amikor rájött, hogy csak szétkeni, zsebre tette a nyakkendőt, és ismét az ablak felé fordult.

- Tavaly a város teljes drogkereskedelmének harminc százalékát Henry Crocket hálózata bonyolította. Már Philadelphiába is átér a keze, ott tíz százalék az övé, és Chicago környékén is szimatolni kezdett. Engem elsősorban ez a város érdekel, mert itt sem unatkozunk. Crocket ügyfelei közül tavaly huszonhármán haltak meg túladagolásban, ami nem sokat számít, mert mások átveszik a helyüket. Crocket legalább négy versenytársát beolvasztotta, ezt úgy értem, hogy megölte őket, és átvette a területüket. Tehát valójában erőszakos hatalomátvételről van szó. Ma délelőtt még a legjobb úton haladt afelé, hogy év végére a város drogkereskedelmének negyven százaléka legyen az övé, ami éves szinten tízszázalékos növekedést jelent. Talán többet. Néhány versenytársa inkább kilépett az üzletből, mert nem akarták a beolvadást választani. Mr. Crocketnek jók voltak a kilátásai, csakhogy ma négy fegyveres kiszállt egy autóból az étterem előtt, teleszórták golyókkal, és elfelezték a fejét.

Felrémlett előttem Crocket koponyája és a szitává lőtt teste élettelenül heverve az asztalon.

- Normális körülmények között most ledobnék eléd néhány fotót, hogy megijesszelek, de tudom, hogy láttad, és a valóság sokkal rosszabb, mint a képek - folytatta Horton. - Ráadásul a valóságban szagok és tapintásból származó érzékelés is kapcsolódik a látványhoz. A barátod ingén és nyakán is találtunk néhány darabkát Crocket fejéből. Te nagyon közelről láttad az egész ocsmányságot, és nekem elhiheted, hogy sohasem fogod elfelejteni. Egy fotót könnyű kiverni a fejedből, neked viszont életed végéig folyton eszedbe fog jutni Crocket, amikor csak valami ragacsoshoz érsz. Amikor megérzed a sült hús szagát, gondolatban visszatérsz oda.

- Miért mondja el nekem ezeket? Talán gyanúsítanak valamivel?

- Évek óta figyelem Crocket minden mozdulatát. Ha megvakarja az orrát, akkor az három jelentésben szerepel. Tudom, mikor szokott szarni, maszturbálni, és melyik a kedvenc tévéműsora. És ennyi év után azt is tudom, mit nem szokott csinálni. Érdekel? Nem szokott egy étteremben a bejáratnak háttal leülni, főleg nem az ablak mellé. A Crocket-féle arcok egyszerűen nem csinálnak ilyet. Behúzódnak hátra, ahonnan szemmel tarthatják a helyet. Ahol nem olyan sebezhetőek.

- Dunk kedvenc bokszában voltak. Ő mindig ott szokott ülni.

- Mindig? - kérdezte Horton.

Faustino előredőlt a széken.

- Nem mindig. Amikor először láttalak titeket, az egyik hátsó bokszban ültetek, a mosdók mellett. Még tábla is volt az asztalon, az állt rajta, hogy az a te bokszod.

- Akkor még gyerekek voltunk. Nem jelent semmit.

- Mikor lett az a boksz Bellino, illetve Dunk kedvence?

- Nem tudom - feleltem. - Hat hónapja, de az is lehet, hogy kilenc. Egyszer csak mindig azt a helyet választotta. Azt mondta, szereti látni, mi történik az utcán. Utána megkérte Krendalt, hogy tartsa fenn neki, amikor sok a vendég, és mivel állandóan ott kajált, a tulaj beleegyezett.

Brier és Horton jelentőségteljes pillantást váltott egymással.

- Egy évvel ezelőtt elcsíptünk egy beszélgetést Dunk és egy Alonzo Seppala nevű fószer között - folytatta a kábítószeres ügyekkel foglalkozó nyomozó. - Seppala is Crocketnek dolgozott, de alacsonyabb beosztásban. A parkban voltak, és nagy hatósugarú mikrofonnal vettük fel őket. Arról beszélgettek, ki kéne iktatni Crocketet, hogy átvehessék az üzletét. Többek között az a javaslat is elhangzott, hogy el kellene csalni valahová, és egy közúti baleset keretei között elintézni.

Megráztam a fejem.

- Ez nevetséges. Dunk nem tett volna ilyet. Nem az a típus. Benne volt néhány piszkos ügyben, de nem ártott volna senkinek.

- Hallottuk, hogy miről beszéltek Seppalával a parkban, és két nappal később Bellino átült abba a bokszba - mondta Horton. - A hátsóból, a közös bokszotokból az ablak mellettibe költözött, és attól fogva mindig az utcára néző oldalon ült.

- Azért, hogy lássa, mi történik odakint, és ne unatkozzon evés közben - feleltem. - Ennyi az egész.

Horton a zsebébe nyúlt, kivett egy fényképet, és ezúttal ledobta az ágyamra.

-Ezt készítették a kollégáim az általad is jól ismert furgonból.

A fotóra néztem, de nem vettem a kezembe. Azt a pillanatot örökítette meg, amikor a négy fegyveres kiszállt a kék BMW-ből a Krendal’s előtt. A sofőr be volt karikázva piros filctollal.

- Ez Alonzo Seppala - közölte Horton. - A barátod, Duncan Bellino szervezte meg az egészet.

6

Faustino Brier a kórházból egyenesen a pittsburghi rendőrség gyilkossági osztályának a raktárába ment. Kihúzta a Furcsaságok Falát a sarokból, megfordította, és szemügyre vette a tíz év alatt összegyűjtött fotókat és szövegeket. Utána a zsebébe nyúlt, és elővette a másolatot, amelyet Jack Thatch leveléről készített egy fénymásolóban a Hetvenkilencedik utcán, mielőtt a Mercybe indult, hogy Hortonnal együtt beszéljenek a kölyökkel.

A levelet a tábla jobb alsó sarkába tűzte, közvetlenül a plakát mellé, amelyen egy lány kézzel rajzolt arcképe és a Láttál engem? felirat látszott. A szomszédságukban három fotó lógott, amelyet Jack Thatchről készítettek a furgonból, miközben a több tucatnyi plakátot kiragasztgatta a Brownsville Roadon és az Ötvenegyedik utcán.

Bement az irodába, és előkereste az 1978-as gyilkosságok mappáját. Dormont, Beverly Road 98. A férfit és a nőt brutálisan meggyilkolták, és még három hullát találtak az egyik emeleti, gyerekszobának tűnő helyiségben.

Közelebb hajolt a levélhez…

Tudnak a gyerekrőlEddie!

A gyerek.

Később azt is írja, hogy a kislány már jár.

Faustinónak nem volt gyereke, és sohasem élt házasságban, de sok gyerekes ismerőse volt, és tudta: a gyerekek egy-másfél éves koruk körül kezdenek járni.

A levélben az állt, hogy a gyerek elkezdett járni.

A kislány 1978-ban kezdett el járni.

Akkor most tizenhat vagy tizenhét éves lehet.

Körülbelül, mint Jack Thatch.

Te is tudod, mert van egy fiad.

Aki körülbelül a plakáton lévő lánnyal egyidős.

Üdvözlöm Katyt és a fiadat!

Ezek biztosan Jack szülei.

Vigyázzatok magatokra! Richárd Nettleton Vajon ki az a Richárd Nettleton?

Faustino lefőzött egy kanna kávét. Itt marad egy darabig.

7

A rendőrök átkutatták Dunk lakását, miközben én még a kórházban voltam, és Dunk is, mert harmadjára műtötték. Ki tudták venni a golyókat a mellkasából és a gyomrából, helyrehozták a szöveteket és az izmokat. A törött bordákat is rendbe tették. A vállába kapott golyó keresztülment rajta, ami jó hír volt. Kiderült, hogy az a kettő a legproblémásabb, ami a lábába fúródott. Az egyik veszélyesen megközelítette a combcsonti artériát, és komoly kárt okozott a femorális idegben. A másik szilánkosra törte a combcsontját. Nem kellett amputálni a lábát, de sohasem fog úgy járni, mint régen, ha képes lesz járni egyáltalán. Miután a nyomozók távoztak, bejött hozzám egy orvos, és ő tájékoztatott a barátom állapotáról.

Csak a felét hallottam annak, amit mondott.

Mielőtt a rendőrök elmentek, Brier megkérdezte, ki az a férfi a fekete GTO-ban. Azt mondta, hogy látták a házunk környékén és a temetésen is.

Azt feleltem, hogy fogalmam sincs.

A levelet nem vitte el, a ruháimat viszont igen, a papírtasakba csomagolva. Azt mondta, bizonyíték.

A rendőrök a társa, Joy Fogel vezetésével kutatták át Dunk lakását. Darabokra szedték, de semmit sem találtak, ami terhelő lett volna a haveromra nézve. Bármi hozhatta is összefüggésbe Crocket üzletével, azt máshol tárolta.

Az apját holtan találták a kanapén. Koszos heroinos fecskendő lógott a karjából. Legalább egy napja feküdt ott, az is lehet, hogy régebb óta.

Alonzo Seppalát letartóztatták, és azt vallotta: Dunknak nincs köze a Crocket elleni támadáshoz. Aznap éjjel öngyilkos lett a cellájában. Felakasztotta magát a nadrágjára.

Engem két napig bent tartottak a kórházban kezelés és megfigyelés céljából, holott a megfigyelés nem érdekelt, kezelésre pedig nem szorultam. Brier igazat mondott. Egyetlen karcolás sem esett rajtam. Nem találtak egyetlen dudort, se zúzódást, és a tüdőm is tökéletesen működött. Majdnem három hét telt el, mire meg tudtam beszélni Dunkkal, hogy mi történt, és közben egyre elviselhetetlenebbé vált a gyomromban a fájdalom.

Bejegyzés 1993. 05. 20.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Hé, Carl! Warren miért nincs itt ma este?

Carl a monitorra meredt, ahonnan a fiú nézett vissza rá. Kinyújtotta a kezét a mikrofon gombja felé, habozott, majd elhúzta a kezét.

- Ritkán vagyunk kettesben, Carl. Be kell pótolnunk a lemaradást. Warren beteget jelentett, vagy végre falhoz állították vécépapírlopásért?

Carl megnyomta a gombot.

- Fogd be a pofád, te kis szarházi!

Letelt a harminc másodperces késleltetés.

- Amikor legutóbb kettesben maradtunk Warrennel, volt olyan kedves, és felolvasta nekem az újságfőcímeket, sőt néhány cikket is. Maga is megtenné? Úgy gyorsabban telik az idő. Van magánál újság, igaz?

Carl lepillantott a vezérlőpulton heverő Pittsburgh Post-Gazette—re. Hátradőlt a széken, és beszélni kezdett a levegőbe: - A jegyzőkönyv kedvéért elmondom, hogy fogalmam sincs, a kölyök hogyan csinálja ezt, de frászt kapok tőle. Mintha látná és hallaná, ami itt történik. Ezenkívül azt javaslom a vállalat munkatársainak, tegyenek félre némi pénzt egy tartalék emberre, akit fel lehet hívni, ha valaki lebetegszik. Warren már három napot hiányzott az idén, na nem mintha számontartanám. Senkinek sem lenne szabad egyedül maradnia ezzel a kölyökkel. Ha lenne szakszervezetünk, ezt nem engedné.

„D” alany felállt az ágyról, átvágott a szobán, és a kamerába nézett.

- Mi baj lehet abból, ha megtudom, mi történik odakint? Legalább az első oldalt olvassa fel nekem!

Carl megnyomta a mikrofon gombját.

- Biztosan kibaszottul fájt, amikor az apád eltorzította az arcodat. Bárcsak hallottam volna az üvöltésedet, te kis szarházi! Le merem fogadni, hogy úgy visítottál, mint egy leszúrt disznó. Mit mondtál neki? Mivel vetted rá, hogy ezt tegye a saját gyerekével? És az anyád miért nézte végig tétlenül az egészet?

Letelt a késleltetés.

- Azt mondtam neki, amit hallania kellett.

- Ezt mostanában többször is megcsináltad. Le merem fogadni, hogy „S” alany legszívesebben kirohant volna, amikor azt mondtad neki, hogy szereted. Senki sem akar Frankenstein szörnyetegének a közelében lenni, amikor elérzékenyül. Miután befejezték veled, kinyírnak, mint egy veszett kutyát, ugye tudod? „S” alany valószínűleg egy Ford hátsó ülésén fog hemperegni valami pasival, amikor szétloccsan az agyad. Még véletlenül sem fog rád gondolni. Talán arra számítottál, hogy megcsókol, vagy letérdel eléd, és megnedvesíti a sípodat? Valószínűleg utasíthatnád, hogy megtegye, de az nem olyan, mintha önként csinálná, nem igaz? Pedig önszántából senki sem fog lefeküdni veled.

- Maga nem túl kedves ember, Carl. -Kapd be!

Carl felállt, leengedte a megfigyelőablak rolóját, kikapcsolta a monitorokat, majd a megfigyelőszoba kamerája felé fordult.

- Ha fel akarnak írni, csak rajta! Faszszopó bürokrata seggfejek.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

8

Május 8. úgy telt el, hogy nem bukkant fel rejtélyes körülmények között az ötszáz dollárt tartalmazó boríték. 1986 óta ez volt az első alkalom. Aznap is otthon tartózkodtam, mint akkoriban állandóan, folyamatosan szemmel tartottam az ajtót, az ablakot és a szobámat, hátha megérkezik, de nem.

Valójában sejtettem, hogy az életemnek az a korszaka lezárult, és nem sikerült felfednem a titokzatos jótevőm kilétét.

Nem volt szükségem a pénzre.

Mr. Matteo állta a szavát, és fizette a rezsimet. Bankszámlát nyitott a nevemre, és kaptam tőle egy bankkártyát. Kétezer dollárt helyezett el a számlán, és azt mondta, hogy attól kezdve minden hónap elsején ugyanennyit fogok kapni. Azt is elmondta, amennyiben ez nem elég, megnöveli az összeget, ha szólok neki. Abban állapodtunk meg, hogy háromhavonta találkozunk, megvizsgáljuk az aktuális helyzetemet, és megtesszük a szükséges lépéseket. Abban is megegyeztünk, ha leromlanak a jegyeim, és veszélybe kerül a továbbtanulásom, akkor gyakrabban találkozunk.

Mivel Mr. Matteo befizette a számláimat, és a kétezer dollárból a napi kiadásaimat kellett fedeznem, főleg a bevásárlást és a ruházkodást, azt feltételeztem, hogy nem tudok ennyit elkölteni, talán még a felét sem, ezért egyszerűen köszönetet mondtam neki, és eltettem a kártyát.

Az orvosok majdnem egy hétig mesterséges kómában tartották Dunkot az utolsó, hatodik műtétje után. Azt mondták, az lesz a legjobb, ha egy darabig nem mozog. Az első napon kétszer zuhant le veszélyesen a vérnyomása, három nappal később pedig még többször. Majdnem egy percre megállt a szíve, és az orvosok elképzelhetőnek tartották, hogy károsodott az agya. Az előző héten már önállóan lélegzett, és úgy tűnt, hogy ez továbbra is így lesz.

Ezekről a Pittsburgh Post-Gazette-bő\ értesültem a város többi lakójával együtt. Mivel Dunk volt a „Tömegmészárlás Krendalnál” egyetlen túlélője, a riporterek elözönlötték a kórház környékét, és sok pénzt fizettek az alkalmazottaknak a legapróbb információkért. A sztori három napon keresztül címlapon jött, utána átkerült a második, majd a harmadik oldalra. Két hét elteltével már csak a helyi hírekben tették közzé a Duncan Bellinóval kapcsolatos fejleményeket.

A mészárlást követő napon, május 4-én a hét áldozat fotóját is közölték, címlapon. Gerdy a harmadik volt az első sorban, Lurline Waldrip az első a második sorban. Az utolsó fotó volt a legnagyobb, egy régi kép Elden Krendalról. Nem viselt hallókészüléket, sűrű volt a haja, és tizenöt kilóval kevesebbet nyomott. Rövid életrajzába az újságíró néhány bekezdésben beleszőtte az étterem történetét. Pittsburgh lakói adománygyűjtésbe kezdtek, hogy rendbe hozzák mint a város egyik jellegzetességét. Abban reménykedtem, hogy nem járnak sikerrel, mert azt gondoltam, képtelen lennék akár még egy pillantást vetni a helyre.

A többi áldozatot nem ismertem, legalábbis név szerint. Néhány arc ismerősnek tűnt a fotó alapján, valószínűleg az étteremben láttam őket. Elolvastam a róluk írtakat, mert meg akartam ismerni őket. Úgy éreztem, hogy ez a kötelességem.

Az első cikkek említést tettek egy fiúról, aki berohant a tűzbe, kihúzta Duncan Bellinót, és Elden Krendalt is próbálta kimenteni. Néhányan azt feltételezték, hogy ő is bent égett, mások szerint kijutott, de a nevét senki sem tudta, a rendőrség pedig nem nyilatkozott. Az én szerepem kikopott a történetből, amiért hálás voltam.

Gerdyt május 6-án temették. A második sorban ültem, a szülei mögött. Még sohasem találkoztam velük, és valószínűleg be kellett volna mutatkoznom, de nem tettem. Aznap esett az eső, és még három temetés volt. Megszámoltam a sátrakat.

Gerdy ruhái szanaszét hevertek a lakásban. A fogkeféje a pohárban volt a fürdőszobában, Jo néniével és az enyémmel együtt. Nem tudtam rávenni magam, hogy elmozdítsam őket a helyükről.

Elfogytak a könnyeim.

Úgy éltem, mint valami zombi. Mozogtam, de nem gondolkodtam. Nem akartam az elmúlt hetekben történtekre gondolni, arra pedig végképp nem, ami ezután következik.

Találtam egy üveg fűszeres Captain Morgant Jo néni szobájában. Két nap és két éjszaka alatt megittam az egészet, és jólesett a sűrű köd, ami rám telepedett, és elválasztott a világtól.

Néha eltöprengek, mennyivel másként alakult volna az életem, ha nem emeltem volna fel az üveget, nem ízlett volna a rum, és nem élveztem volna, hogy eltompít. De megkedveltem az alkoholt, talán túlságosan is.

Legközelebb csak május 20-án mentem vissza a Mercy Generalba.

Semmi sem indokolta, hogy elhiggyem Horton nyomozónak, amit Dunkról mondott. Nem helyezték vád alá, és a híradások egyszer sem hozták összefüggésbe a nevét a lövöldözéssel, a tűzzel, sem a halálesetekkel. Dunk mindig is a barátom volt. Már az első napon be kellett volna mennem hozzá, és attól kezdve mindennap, de képtelen voltam rá.

Képtelen voltam.

Azt mondogattam magamnak, hogy a rendőrök elferdítik a tényeket, feltételezésekbe bocsátkoznak, és bűnbakot keresnek. Dunkra akarták kenni az egészet, hogy így feltérképezhessék és szétbombázhassák Crocket bűnszervezetét, mielőtt a kígyó új fejet növeszt.

Dunk nem gyilkos.

Dunk nem ártana senkinek.

Dunk a barátom.

Dunk a legjobb barátom.

Miért választott magának másik bokszot?

Ez a kérdés foglalkoztatott a legjobban. Nemcsak azért, amit a nyomozó magyarázott, hanem azért is, amit Dunk maga mondott évekkel korábban az én bokszomban, az étterem hátsó sarkában, a mosdók közelében ülve. Innen az egész éttermet be lehet látni. Senki sem szeret a mosdóhoz közel ülni de mégiscsak ez a legjobb hely.

Dunkot nem tartóztatták le, viszont amikor felhívtam a kórházat, hogy a látogatási idő felől érdeklődjek, azt mondták, a pittsburghi rendőrségnek kell engedélyeznie a látogatást, és csak akkor engednek be hozzá.

Felírták a nevemet és a telefonszámomat.

Harminc perccel később Horton nyomozó hívott vissza. Azt akarta, hogy viseljek rejtett mikrofont, és szedjek ki a barátomból egy beismerő vallomást.

Nemet mondtam.

Ettől függetlenül engedélyezte a látogatást. A kórház recepcióján azt mondták, a 307-es szobában fekszik. Menjek fel a lila színű lifttel a másodikra, és forduljak jobbra.

Amikor kinyílt a lift ajtaja, azonnal kiszúrtam a haverom kórtermét. A folyosó egyik oldalán két egyenruhás rendőr ült, a másikon Dunk két „barátja”. Ismerősnek tűntek, de nem tudtam a nevüket.

Mind a négyen rám szegezték a tekintetüket, miközben végigmentem a folyosón. Az egyik rendőr aláíratott velem egy papírt, mielőtt beléptem volna.

Odafirkantottam a nevem, és áthaladtam a nehéz lengőajtón.

Annak ellenére, hogy még csak délután fél öt volt, Dunk szobájában sötétség uralkodott. A sötétítőfüggönyök behúzva, a villanyok nem égtek, és csak a hátsó sarokban lévő tévé képernyője világított. Éppen egy kvízműsor ment, de lenémítva.

A szoba a tükörképe volt annak, amelyikben én feküdtem néhány héttel azelőtt. Ugyanaz a méret és alaprajz, két ággyal. Az első üres, a másodikban Dunk feküdt. A lába fel volt emelve egy nagy hevederrel. Én gipszre számítottam, de apró fémrudak futottak végig a lába mentén. Egyik végük egy külső páncélzatra emlékeztető műanyag szerkezethez csatlakozott, a másik a bőrébe fúródott. Még sohasem láttam ilyet.

Közelebb mentem; a cipőm talpa nyikorgott a fényesre csiszolt padlón.

- Gusztustalan, mi? - kérdezte a barátom. - Az orvos azt mondta, Hoffman-rögzítő a neve. Azok a vasak bele vannak csavarozva a csontomba. - Nem nyitotta ki a szemét. A feje két párnán pihent. A mellette lévő EKG-készülék egyenletesen csipogott. - Majdnem három hete fekszem itt. Eddig miért nem látogattál meg?

Majdnem bocsánatot kértem tőle. Majdnem azt feleltem, hogy hamarabb akartam jönni, de nem tudtam, mert mindenféle volt. Majdnem azt feleltem, hogy nem engedtek be hozzá senkit, engem sem. De tudta volna, hogy nem igaz.

Inkább hallgattam.

Lehunyt szemmel, erőtlenül felemelte felém a kezét.

- Köszönöm, hogy kihúztál onnan.

Egy pillanatra megfogtam a kezét, majd gyorsan elengedtem. A bőre nyirkos volt, és ragacsos.

- Nem tudom, hogy csináltad - folytatta. - Legalább tizenöt kilóval nehezebb vagyok nálad, de köszönöm. Komolyan beszélek.

- Kik azok odakint a folyosón?

- Rendőrök. Gondolom, attól félnek, hogy meglépek. Lehet, hogy nem is tévednek nagyot. Szerintem a kövérebbiknél még az ócska lábammal is gyorsabban futok.

- Nem, a másik csókák.

- Ők azért vannak ott, hogy szemmel tartsák a rendőröket.

- A rendőrök azt hiszik, te csináltad az egészet.

Dunk az ablak felé fordította a fejét.

- Nem érdekel, mit gondolnak.

- Szerintük megöletted Crocketet, hogy átvehesd az üzletét.

- És te mit gondolsz?

- Az elmúlt néhány hétben nem nagyon tudtam gondolkodni - feleltem halkan.

- Alonzo Seppala ölte meg Crocketet. - Óvatosan megmozdult az ágyban. - Az a seggfej mindent bevallott, mielőtt kinyírta magát. - Dunk válla rángatózni kezdett a takaró alatt, és fintorgott. - Mindenem fáj, és ami nem, az viszket. Morfiumot kapok a fájdalomra, ami egy darabig egész jó, de néhány nap elteltével viszketni kezdett a bőröm alatt, mintha hangyák rohangálnának a csontjaimon, és többek között azért nem tudom megvakarni, mert nem mozoghatok. Az orvos azt mondta, elég egy apró, rossz mozdulat, és rosszul fognak összeforrni a csontok. És ha túlságosan kimozdulnak a helyükről, újra el kell törniük valamit. A lábam elég gáz, de a bordáim rosszabbak. Minden egyes levegővételnél úgy érzem, mintha tompa hegyű kést döftek volna belém. Az egyik golyó elég rendesen szétszaggatta a beleimet, úgyhogy nem ehetek szilárd ételt. Az egyik csövön keresztül etetnek, de bele sem akarok gondolni, hogy mit kapok. Viszont tudod, mi a legfurcsább? Azóta nem kellett szarnom, hogy behoztak. Fogalmam sincs, mit tömnek belém a csövön, de nem lehet valami jó.

- Részvétem az apád miatt.

- Egy kretén volt.

- Akkor is az apád.

- Már évek óta nem volt az. - Köhögött, és szorosan lehunyta a szemét. Izzadságcseppek folytak végig az arcán, a nyelvével nedvesítette meg száraz, cserepes ajkát. - Van víz az asztalon?

Találtam egy műanyag poharat szívószállal, megtöltöttem a kancsóból, aztán Dunk szájához emeltem, és a szívószálat a szájába ügyeskedtem. Ivás közben sem nyitotta ki a szemét.

- Miért nem akarsz rám nézni?

Befejezte az ivást, én pedig visszatettem a poharat az asztalra.

- Sajnálom, de bántja a szemem a fény. Szerintem a gyógyszerek miatt.

Kinyitotta a szemét, rám nézett, és pislogott néhányat.

- Visszamentél már a suliba?

És tudtam.

Nem akartam, de tudtam.

Csoszogva elhátráltam, és beleütköztem a másik ágyba. Képtelen voltam megszólalni. Megfordultam, és elindultam az ajtó felé.

- Jack! - szólított Dunk. - Várj, Jack! Hadd…!

Már majdnem a liftnél voltam, mire befejezte a mondatot.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy erős voltam!

Bárcsak azt mondhatnám, hogy sikerült legyőznöm a fájdalmat, és megőriznem a jót Jo néniből, Gerdyből és azokból, akiket az étteremben elvesztettem!

Miután beszéltem Dunkkal, elhagytam a kórházat, és majdnem öt órán keresztül róttam a város utcáit.

Gyalogoltam.

Nem volt célom, csak gyalogoltam.

Nem érdekelt, milyen környéken járok. Azt hiszem, egy részem szándékosan a rossz környékek felé vitt abban a reményben, hogy valaki rám támad. Viszketett a tenyerem. Minden lépésnél egyre hevesebben tombolt bennem a harag, és végül minden mást elnyomott. Amikor elszáguldott mellettem egy busz, kicsit túl közel a járdához, elátkoztam magam, amiért nem ugrottam elé. A dílerek mellett elhaladva mindet alaposan végigmértem, és próbáltam kitalálni, melyik dolgozik Crocketnek, melyik Dunknak, és ki az, aki nem tudja pontosan, de ettől függetlenül árul, mert biztos benne, hogy jönni fog valaki, aki feltölti a készleteit, és elteszi a pénzt. A dílerek valamiért veszélyesnek ítéltek, és többen is felhúzták a pólójukat, amikor elmentem mellettük, hogy megmutassák a késük vagy pisztolyuk markolatát. Ilyenkor elmosolyodtam, és azt reméltem, előhúzzák a nevetséges fegyverüket, esetleg rám lőnek, és azon töprengtem, képesek-e egyáltalán ártani nekem.

Már besötétedett, mire visszakanyarodtam a Brownsville Roadra, de nem mentem fel rögtön a lakásba, hanem beugrottam Mike italboltjába, és vettem egy üveg Jamesont. Az eladó nem akart kiszolgálni, mert fiatalkorú voltam, de gyorsan megtanultam, hogy egy százdolláros bankjegyért bármit megvehetek abban a boltban, amit csak szeretnék.

Miután felmentem a lakásba, nem oltottam fel a villanyt, és nem vettem le a cipőmet. Beültem Jo néni kedvenc foteljába, lecsavartam az üveg tetejét, és ittam. Addig ittam, amíg már nem láttam Gerdy összegyűrt ruhájának a körvonalát, amely a szobám ajtaja előtt hevert.

Először nem ízlett a Jameson, de hozzá lehetett szokni. Olyan volt, mint meleg takaró a hideg téli éjszakán. Azon a héten sokszor hívtak a Brentwood Gimnáziumból, de nem vettem fel a telefont. Miután ezen a számon nem jártak sikerrel, felhívták Ms. Leecht, aki azt válaszolta nekik, hogy elindultam az iskolába, és csomagolt nekem teljes kiőrlésű sonkás-sajtos szendvicset ebédre. Elmondta: ott kell lennem valahol, az asszisztens pedig végignézte a jelenléti íveket. Sok idióta dolgozik abban az épületben. Utána Dewitt Matteót hívták, aki közölte velük, hogy a tanév utolsó heteiben már nem fogok bemenni, de ősszel elkezdem az utolsó évet, és addigra bepótolom a lemaradást. Ezután nem hívtak többet.

Valamikor júniusban Dunk bekopogtatott hozzám.

Nem nyitottam ajtót.

Az ügyvéd azt mondta, nem emeltek vádat ellene. Nem vádolták meg semmivel. Dunk a kórházi ágyat egy tolószékre cserélte abban a reményben, hogy azt hamarosan mankó váltja majd fel. Nem költözött vissza a lakásukba, és ő sem ment vissza a gimnáziumba. Nem tudom, hová ment, és nem is érdekelt.

Legközelebb egy hónap múlva kopogtatott be hozzám valaki, július 29-én. Valószínűleg akkor sem kellett volna kinyitnom az ajtót.

Bejegyzés 1993. 07. 29.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Miért van bent nála a telefon?

Warren felpillantott a csiptetős táblájáról, és vállat vont.

-Valaki biztosan rájött, hogy az a legegyszerűbb, ha bent hagyják. Úgysem tud felhívni senkit. Csak akkor van vonal, ha bekapcsoljuk.

- Felhívattak vele valakit?

- Két személyt, mindkettőt ma délelőtt.

- Több hívás is be van ütemezve? - kérdezte Carl.

- Nem tudom. Valószínűleg.

- Újság is van bent nála.

- Mostanában sokszor kért újságot - mondta Warren.

- A doki valószínűleg beadta a derekát. Az a srác a világ összes könyvét elolvasta, nem nézhet tévét, és szerintem nem lesz baj abból, ha újságot olvas.

- És a doki adta oda neki?

- Aha, ő.

- Nem te?

- Nem tenném be oda a lábam. Az őrültség lenne.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

9

Az ágyban feküdtem, amikor a kitartó kopogtatás elkezdődött. Először halkan.

Udvariasan.

Nem erőszakosan.

Valószínűleg beletelt némi időbe, mire felébresztett az alkoholmámoros alvásból, ráadásul a párna is a fejemre volt húzva. Mire meghallottam, az illető kényelmes ritmust vett fel, amelyet sokáig fenn tudott tartani.

Három héttel azelőtt kipróbáltam Elfrieda Leech módszerét, és alufóliát ragasztottam a szobám ablakára, de a napfénynek valahogyan mégis sikerült bejutnia a széleken, és elég erős volt ahhoz, hogy az arcomba tűzzön. Résnyire kinyitottam a szemem, aztán megint becsuktam.

- Nyisd ki az ajtót, Jack!

A szavak ereje, különösen a nevemé, átbillentette a mutatómat alvásból ébrenlétbe, és azon töprengtem, ki lehet az.

Férfihang volt, és ismerősen csengett.

Csukott szemmel felültem az ágyban, letettem a lábam a padlóra, és megdörzsöltem az arcom. A kitartó kopogást a fejemben is éreztem.

Felálltam, elindultam az ajtó felé, és majdnem elbotlottam a padlóra hullott ágytakaróban. Valószínűleg előző este dobtam oda, vagy azelőtt, vagy még régebben. Igazság szerint csodáltam, hogy el bírtam botorkálni az ágyig. Nagyon megkedveltem Jo néni fotelját, és amikor hajnalban ott ébredtem, már nem láttam értelmét átvágni a lakáson, hogy bemenjek a szobámba. Ráadásul a fotel közelebb volt a fürdőszobához.

Minden lépésnél belehasított az agyamba a fájdalom, ezért inkább lassan csoszogtam. A konyhába mentem, és lenyeltem egy marék aszpirint víz nélkül.

Nem tudtam, ki van odakint, de arra rájöttem, hogy türelmes, és nem fogja feladni. Az sem érdekelt volna, ha feladja.

Elfordítottam a hevederzárat, és résnyire nyitottam az ajtót.

Willy Trudeau állt odakint.

Mosolygott, ám amikor meglátott, a mosolya örömteliből erőltetetté változott.

- Helló, Jack!

- Mit keresel itt, Willy?

Átadott egy cetlit.

- A szomszédod küldi. Húsz perccel ezelőtt kidugta a fejét.

Ms. Leech bevásárlólistája.

- Milyen nap van ma?

Willy befurakodott mellettem a lakásba, és grimaszolt.

- Csütörtök. Mi ez a förtelmes szag?

Egy hete nem hagytam el a lakást. Múlt csütörtökön Ms. Leech összeszedte a bátorságát, átjött a folyosónak erre az oldalára, és becsúsztatta a bevásárlólistát az ajtóm alatt. Attól félt, hogy megfeledkeztem róla. Egy héttel ezelőtt.

- Borzalmasan néz ki a hely - közölte Willy.

Meglátta Gerdy ruháját és bugyiját a földön, és elindult feléjük.

- Vendéged van? - kérdezte halkan.

-Hozzá ne érj! - förmedtem rá dühösen, pedig nem akartam. - Ne haragudj! Kérlek, azokat hagyd békén!

Elhátrált Gerdy holmijától, benézett a szobámba, megállapította, hogy az ágy üres, utána a nappaliba ment.

Lassan körbefordult, és szemügyre vette az egészet.

Az ujja hegyével felnyitotta az asztalon heverő pizzásdoboz fedelét, és amikor meglátta, mi van alatta, gyorsan visszacsukta. Azt hiszem, szombaton rendeltem. Néhány kínai kajás doboz állt mellette. A régebbiek a konyhában gyülekeztek. A papírdobozok között különböző színű és méretű, de egyformán üres alkoholosüvegek álltak. Jameson, Captain Morgan és a társaik.

Megvakartam a hasam.

- Mit keresel itt, Willy?

- Felhívott az ügyvéded, és megkért, hogy nézzek be hozzád. Azt mondta, vigyelek az irodájába.

- Hogyan szerezte meg a számodat?

- Nem tudom.

- Mit mondott?

Végighúzta a hüvelykujját a pizzásdoboz alatt heverő, Stellát ábrázoló plakátok szélén.

- Láttam ezeket a városban. Dunk pár hónapja felvilágosított. Sikerült megtalálnod?

- Milyen dátum van?

- Július 29. Miért kérdezed?

Nem augusztus 8.

- Nincs naptáram.

Willy látszólag megértette.

- Még több mint egy hét van addig.

Kicsit meglepett, hogy emlékszik rá, mert gyerekkorunkban beszéltünk erről utoljára. Nagyon hosszú idő telt el azóta. Mintha egy másik élet lett volna.

- Igen, ha Stella ott lesz. Mit mondott az ügyvédem?

Az asztalnak támaszkodott.

- Azt mondta, hogy hónapok óta itt gubbasztasz, nem veszed fel a telefont, nem jársz iskolába, és nem jelentél meg nála a megbeszélt időpontban.

Bassza meg! Kedden kellett volna elmennem az irodájába.

- Aggódik érted, és arra gondolt, hogy talán szükséged lenne egy barátra - folytatta Willy. - De világosan látszik, hogy nincs miért aggódnia. Úgy tűnik, remekül vagy.

- Barátra? Egyik temetésre sem jöttél el. - Az ujjamon számoltam. - Se Jo néniére, se Gerdyére, se Krendaléra. Pedig mindannyian meghaltak.

- A szüleim úgy gondolták, hogy…

- A szüleid? Ugye csak viccelsz? Rájuk akarod kenni? Krendalt alig ismerted, azt megértem. Jo nénit is meg tudom bocsátani. De Gerdy neked is a barátod volt. És ha tényleg a barátom lennél, akkor el kellett volna jönnöd.

Lepillantott a cipőjére.

- Dunk csúnya ügyekbe keveredett, és még most is nyakig benne van. Te jóban vagy vele. A szüleim úgy gondolták, jobb lesz, ha nem barátkozom veletek. Jövőre egyetemre megyek, a Penn State-re, és attól féltek, hogy…

Az ajtóhoz léptem.

- Menj el, Willy! Nem lenne szabad itt lenned.

- Egész idő alatt itt kellett volna lennem - felelte halkan. - Sajnálom.

- Egyedül akarok lenni.

- Társaságra van szükséged.

- Húzd el a csíkot!

- Szerinted miféle következtetést kellett volna levonnom abból, ami történt? A rejtélyes borítékok, tele pénzzel. Az a terepjáró, amelyik megpróbált kinyírni gyerekkorunkban.

Megpróbált.

- Arra jutottam, hogy Dunkhoz van köze - folytatta Willy. - Azt hittem, azokkal az emberekkel kezdte, amikor gyerekek voltunk, és azóta felpörögtek az események. Azt hittem, tőle kapod a pénzt a segítségedért vagy a munkádért, és esetleg te is azoknak az embereknek dolgozol. Az a pisztoly nagyon megijesztett. Úgy tettem, mintha nem zavarna, de mit keresett ott az a fegyver, Jack? Tizenkét évesek voltunk. Legfeljebb játék pisztoly illett volna a kezünkbe. Azt hittem, csak kitaláltad azt a sztorit arról a lányról, mert nem akartad elmondani az igazat. Tartottam a két lépés távolságot. Biztosra vettem, hogy a sztori hülyeség. Utána megláttam a plakátokat a városban a lány arcképével és a telefonszámoddal, és rájöttem: igaz volt. Hihetetlennek hangzott, amit Dunkkal összehordtatok róla. Tudnom kellett volna, hogy te nem hazudnál nekem. Dunk talán igen, te viszont nem. - Megint lenézett a cipőjére. - Sajnálom. A barátom voltál, és cserben hagytalak, mindenféle szempontból. Egész idő alatt melletted kellett volna lennem, de nem voltam. Most mégis itt vagyok. Szeretném rendbe hozni a dolgokat, amennyire lehet.

Kellemetlen csönd támadt. Nekidőltem az ajtónak, és a nappali ablaka előtt lógó, behúzott sötétítőfüggönyök körül beszűrődő fénycsíkokat bámultam.

- Láttad mostanában Dunkot?

Lassan bólintott.

- Tegnap. Az Ötvenegyedik utcán lévő McDonald’sból jött ki. Elég rosszul festett. Sokat fogyott, és kerekesszékben ült. Nem ismerem a fickót, aki tolta. Körülbelül hat férfi volt még velük, de egyiket sem ismerem, mind idősebbek nálunk. Berakták Dunkot egy kisbuszba, és elhajtottak a város felé. Egy járőrautó követte őket.

- Ezek szerint még mindig nem tartóztatták le?

- Az apám egyik ismerőse az ügyészségen dolgozik, és azt mondta, hogy semmit sem tudnak rábizonyítani - válaszolta Willy. - Az a másik fazon beismerte, hogy ő szervezte meg a lövöldözést, és öngyilkos lett, mielőtt kiszedhették volna belőle a társai nevét. Dunkot a drogbiznisz miatt is el akarják kapni, de úgy dolgozik, mint Crocket. Kimarad mindenből. Úgy tűnik, átveszi az üzletet, vagy talán már át is vette. Te találkoztál vele?

Megráztam a fejem, és elmondtam neki, hogy Dunk bekopogott hozzám, és arról is beszámoltam, ami a kórházban történt, amikor meglátogattam. Mire végeztem, azon kaptam magam, hogy a whiskysüveget bámulom, ami Willy mellett állt az asztalon, és még kétujjnyi volt az alján.

- Iszonyú büdös vagy, cimbora - közölte. - Mikor fürödtél utoljára?

Három napja. Inkább négy.

- Tegnap - hazudtam.

Szólásra nyitotta a száját, de egy legyintéssel elhallgattattam, és elindultam a fürdőszoba felé.

Majdnem egy órát álltam a forró víz alatt mozdulatlanul. Hagytam, hogy folyjon rajtam a víz, és csak később nyúltam a szappanért.

Mire kijöttem a fürdőszobából, eltűnt az alufólia az ablakokról, akár az üres üvegek és dobozok. Willy ágyneműt is cserélt, a szennyest az ágy elé dobta. Amikor beléptem a nappaliba, éppen a dohányzóasztalon éktelenkedő, rejtélyes foltot súrolta. Az egyik kezében rongyot tartott, a másikban egy üveg tisztítószert.

A nappali közepén három dugig tömött szemeteszsák állt.

Gerdy ruhái még mindig a földön voltak, ahová hónapokkal azelőtt ledobta őket. Willy nem nyúlt hozzájuk.

A dohányzóasztal másik végén két mekis zacskó és egy üveg narancsízű Gatorade állt. Az egyik zacskó gőzölgött.

- Hoztam neked két McGriddle-t - mondta Willy. - Még mindig szereted, nem?

Az evés puszta gondolatától is felfordult a gyomrom, de tudtam, hogy ételre van szükségem. Remegtem a kalóriahiánytól, és savanyú volt a szám. Kivettem az egyik szendvicset a tasakból, és beleharaptam. A másikban kávé volt. Abból is ittam.

Willy feladta a folttal vívott küzdelmet, és leült Jo néni foteljának a karfájára.

- Beszéltem Matteóval. Azt mondta, menjünk oda. - Az energiaitalra bökött. - Azt egy húzásra meg kellene innod. Az elektrolittól elmúlik a remegésed.

Bólintottam, megettem a szendvicset, és hozzákezdtem a másodikhoz. Azon töprengtem, hová lettek az üvegek, amelyeknek whisky lötyögött az alján. Azok is eltűntek.

10

- Egy kibaszott alkoholista vagy.

Dewitt Matteo velünk szemben terpeszkedett a tárgyalóteremben, ahol három hónappal korábban Gerdyvel ültünk. Ugyanazokat a székeket foglaltuk el, mint akkor hárman, és az ügyvéd ránézésre ugyanazt a barna gyapjúöltönyt viselte.

A tollával a sárga színű, vonalas jegyzetfüzetét kopogtatta, amibe egyelőre nem írt semmit.

- Sápadt vagy, mint egy hemofíliás véradás után, és izzadsz.

- Meleg van.

- Húsz fok van idebent - csattant fel dühösen. - Egy kibaszott alkoholista vagy, és remegsz egy korty italért.

Hallgattam.

- Megmondtam a nagynénédnek, hogy nem maradhatsz egyedül. Egy tizenéves fiúnak felügyeletre van szüksége. Mindenre megesküdött, hogy rendes srác vagy, és tudsz magadra vigyázni. Az elmúlt néhány hónapban rengeteg hívást kaptam az iskoládból és a gyermekvédelemtől. Amikor úgy döntöttél, hogy nem jársz többé suliba, az igazgató felhívta a megyei hivatalt. Szerencsére sikerült leráznom őket, és elértem, hogy ne csengessenek be hozzád, de nem volt könnyű, nekem elhiheted. És nem is ez volt a legrosszabb, hanem a szomszédod, az úgynevezett „gondviselőd”. - Vaskos ujjaival idézőjeleket rajzolt a levegőbe. - Azt mondta, nem vásároltál be neki, és óránként többször hívott. Szegény Tess végül átment a boltba, és megvette neki, amit kért. Ki fogom számlázni neked az egészet, és levonjuk az örökségből. Az irodám nem foglalkozik házhozszállítással.

- Elnézést!

Matteo letette a tollat.

- Tudom, hogy kemény, amin keresztülmentél, kölyök. Senkinek sem lenne szabad ilyesmit átélnie. Akkor is össze kell szedned magad! Abba kell hagynod, különben hamarosan nem lesz visszaút!

Megint remegni kezdett a kezem, ezért az ölembe ejtettem, az asztal alá.

- Befizesselek elvonóra?

Nekem szánta a kérdést, közben viszont Willyre nézett. Mind a ketten csóváltuk a fejünket.

- Szívesen mellette maradok néhány napig - ajánlotta Willy. - Vettem neki Gatorade-et, ahogy meghagyta, és egy csepp alkohol sem maradt a lakásban. A bátyám is rákapott az italra, és ketten hoztuk rendbe az anyámmal. Az első napok nehezek lesznek, de utána könnyebben fog menni. Tudom, mit kell csinálni.

Matteo alaposan végigmérte, majd ismét felém fordult.

- A nagynénéd készített egy listát a barátaidról. Ennek a srácnak a neve mellé azt írta, hogy „megbízható”, és alá is húzta. Okos nő volt. - Hátradőlt a székén, és egy darabig hallgatott. - Mennyi pénz van nálad? - kérdezte végül.

Nem tudtam pontosan. Benyúltam a nadrágom zsebébe, és az egyikből kihúztam egy marék bankjegyet, a másikból néhány érmét. Letettem a vagyonomat az asztalra, és megszámoltam.

- Huszonnégy dollár és harmincnyolc cent.

Matteo átnyúlt az asztal fölött, és a pénzt Willy elé tolta.

- Ez nálad lesz.

Az értetlenül meredt rá.

Az ügyvéd megint felém fordult.

- Néhány hónapig Mr. Trudeau-nak fogjuk utalni a letétből a járadékodat. Ő vásárol be neked és a bolond szomszédodnak. Egy fillért sem költhet alkoholra, drogra, prostikra, szerencsejátékra és semmiféle bűnös szarságra, amit esetleg mostanában megkívánsz.

El akartam mondani neki, hogy csak ittam, de egy kézmozdulattal belém fojtotta a szót, ezért becsuktam a szám.

- Miféle letét? - kérdezte Willy.

Matteo őt is leintette.

- Te, Mr. Trudeau, napi száz dollárt fogsz kapni a fáradozásaidért cserébe, amit szintén a letétből fogunk kifizetni. Gondoskodsz róla, hogy Mr. Thatch tiszta maradjon, és ne keveredjen bajba. Ha le akar térni a helyes útról, te azonnal visszarántod. Ha nem rántod vissza, búcsút mondhatsz a friss jólétnek. Addig maradsz vele a lakásban, amíg szükséges. Világosan beszéltem?

Mielőtt Willy válaszolhatott volna, a férfi felém fordult.

- A letétbe helyezett összeg feltételei teljesen egyértelműek, és tiszteletben fogom tartani a nagynénéd kívánságát. Csak akkor kapod meg a pénzt, ha lediplomázol. Ha nem jársz iskolába, nem fogsz leérettségizni, és ha nem érettségizel le, nem fogsz lediplomázni. A következő hónapban elkezdődik a tanítás, és elvárom, hogy bejárj az iskolába. Befejezed az utolsó évet, jó jegyeket szerzel, és beiratkozol a Penn State-re. Nincs több baszakodás! Képes vagy erre?

Lüktetett a fejem. A fájdalom a bal szemem mögött kezdődött, és onnan terjedt szét, mint a tapogatózó ujjak. A remegés átterjedt a kezemről a lábamra, és erőszakkal kellett lenyomnom a talpam a földre, hogy ne pattogjon a tárgyalóasztal alatt. Eszembe jutott, hogy a komódom fiókjában lapul az a rumosüveg, amelyet még Gerdy csent el a Dunk szervezte buliról. Csak pár korty maradt benne, de Willy talán nem találta meg.

- Igen, uram - feleltem, habár akkor már sejtettem, hogy soha többé nem fogom betenni a lábam a Brentwood gimibe.

Bejegyzés 1993. 08. 08.

Beszélgetés dr. Helen Durginnal. „D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Meséljen nekem Edward „Jack” Thatchről - kérte „D” alany.

- Mire vagy kíváncsi?

- Miért engedik meg, hogy rendszeresen találkozzon Stellával?

- Mert Stellának ez a kívánsága. A fiú látogatása a jutalma.

- A jutalma? Olyan, mint a kutyának a jutalomfalat, amikor lefekszik és átfordul a másik oldalára?

- Igen, azt hiszem, valami olyasmi - felelte dr. Durgin.

- És nekem mi a jutalmam? Hogy még több időt tölthetek ebben a dobozban?

- Te is szoktál találkozni Stellával. Kaptál könyveket és zenét. Oktatást.

„D” alany elnevette magát.

- Ugye tudja, hogy egyszer sem találkoztam a tanáraimmal? Én itt vagyok bent, ők pedig az üveg túloldalán ülnek. Felolvassák nekem a tankönyveket, és válaszolnak a kérdéseimre azzal a nevetséges késleltetéssel. Nem tudom a nevüket. Sohasem láttam az arcukat. Nem dicsérnek meg, amikor kimagaslóan teljesítek, és nem szidnak le, amikor hibázom. Ha lehunynám a szemem, közben alhatnék egyet. Szerintem folytatnák az olvasást és a tanítást. Fél szemmel az órát figyelnék, a másikkal a kijáratot, de rám nem néznének egyáltalán. Egyik sem törődik velem jobban, mint maga. Én csak kísérleti patkány vagyok maguknak. Egy régen lezajlott, balsikerű kísérlet mellékterméke, amellyel megtölthetik a naplóikat, a kazettáikat, és eltüntetik az ő nyomaikat.

- Veszélyes vagy. Nem engedhetünk ki.

- Igen, talán. De az elszigeteltség érdekes dolog. Ismeri a csőbomba működési elvét?

Dr. Durgin hallgatott.

- A csőbomba egy szorosan lezárt csődarabból és robbanóanyagból áll. A cső tökéletesen elszigeteli az egyszerű, kis hatásfokú robbanóanyagot a külvilágtól, aminek következtében a bomba viszonylag nagyot robban. Az elszigeteltség miatt megnő a nyomás és a pusztítás ereje. Ha beleteszünk egy bombát egy dobozba, sokkal nagyobb kárt okoz, mint ha a nyílt terepen robbantanánk fel. Én már nagyon sok időt töltöttem ebben a dobozban, doktornő.

- Stella is egy dobozban van, csak az övé nagyobb.

- Thatchnek miért nincs saját doboza? Dr. Durgin hallgatott.

- Nem érdemli meg Stellát - folytatta „D” alany. - Adja ide azt a pohár vizet!

A doktornő habozás nélkül engedelmeskedett.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

11

- Hűha! Ezt jól elintézték.

A Prédikátor a Willock Roadon parkolt le a fekete Pontiac GTO-val, a szokásos helyen, és gyalog kaptatott fel a meredek Brownsville Roadon Krendal éttermének maradványaihoz. Az étterem ablakait széles furnérlemezekkel deszkázták be. A régi, üvegezett ajtó helyén hatalmas acélmonstrum állt lelakatolva. Az ajtó közepén egy figyelmeztetés virított szemmagasságban:

ÜZEMEN KÍVÜL

Ez az épület emberi tartózkodásra és használatra alkalmatlannak van nyilvánítva.

Aki az épületet használja,

vagy benne tartózkodik, törvénysértést követ el.

Ezt a figyelmeztetést kizárólag

hatósági személy távolíthatja el.

A Prédikátornak az volt az első gondolata, hogy nagyon rossz a nyelvtan. A második gondolata pedig, miután alaposabban szemügyre vette a szöveg hátterében látható pusztítást: mi az ördög történt?

Egy nappal Gargery temetése előtt evett itt utoljára. A szokásosat rendelte: steaket és tojást.

Végighúzta az ujját a fém ablakkereten, és kormos lett a kesztyűje. Szeretett jól informált lenni, ezért kellemetlenül érintette, ha valamiről nem tudott.

Miután Josephine Gargery meghalt, már nem kellett havonta pénzt szállítania a fiúnak.

Ez jó volt.

Nagyon jó.

Mert több ideje maradt a többi munkára.

Három és fél hónapja nem járt ebben az ócska porfészekben. Szeretett mozgásban lenni, kedvelte a változatosságot. Szeretett keményen dolgozni, ez a pittsburghi meló viszont kezdettől fogva lealacsonyítónak számított. Semmi erőszak, kizárólag megfigyelés és kiszállítás. Nem ezért választotta ezt a szakmát, így csak elfecsérelte a tehetségét.

De ez ma megváltozik, ami nagyon izgalmas.

Ettől dobogni kezdett a Prédikátor korosodó szíve.

Az étterem azért zavarta.

Egy ismeretlen változó.

Nem kedvelte az ismeretlen változókat.

Megint beúszott egy felhő a nap elé. Ez sötétszürke volt, és látszott rajta, hogy mindjárt kireped. A levegő is lehűlt, és feltámadt a szél. Hamarosan esni fog. Zápor lesz.

A férfi háta mögött megcsörrent a nyilvános telefon.

Megfordult a fejében, hogy letépi az ajtóról a figyelmeztetést, de nem tette.

Átvágott a járdán, a kesztyűs kezével felemelte a kagylót, és gondosan ügyelt rá, hogy ne érjen a füléhez.

- Nem szóltál az étteremről.

- Az étteremről?

- Mintha leégett volna. Mi történt?

- Az éttermi tűzeset irreleváns. Nem érint téged. Azt hittem, hallottál róla.

- Arkansasban voltam.

Sóhaj.

- Jó neked.

- A fiú megsérült?

- Nem, ő jól van.

A Prédikátor lepillantott az órájára. Tíz perc múlva hat.

- Nem változott az utasítás?

- Nem. Készen állsz?

Hülye kérdés. A Prédikátor mindig készen állt.

- Igen.

- Senki sem marad életben, világos?

Ez elfeledtette vele a hülye kérdést.

Alig várta, hogy elkezdődjön.

12

Faustino Brier és Joy Fogel nyomozó egy krémszínű Honda Civicben ült, amelyet a rendőrség által lefoglalt járművek közül vettek kölcsön. Az autó a Brownsville Road 1822. közelében parkolt, ahonnan Duncan Bellino már kiköltözött, majdnem pontosan ott, ahol korábban az a furgon állt, amelyikből Bellinót megfigyelték. A nyomozók úgy döntöttek, hogy ezúttal nem a szokott járműveiket használják, mert nem akarták megkockáztatni, hogy a Thatch kölyök esetleg kiszúrja őket.

Faustino végignézte, ahogy a fekete Pontiac GTO sofőrje leteszi a nyilvános telefon kagylóját, és elindul a Willock felé. Valószínűleg arrafelé parkolt, mert abból az irányból jött, és Faustino legutóbb is ott találkozott vele.

- Én rajta maradok - mondta a társának. - Te kövesd a fiút!

- Oké - felelte Fogel.

Gyorsan kiszállt az autóból, és aggodalmasan felpillantott a szürke felhőkre.

13

Kiderült, hogy Willy megtalálta a kis üveg Captain Morgant a komódom felső fiókjában, igaz, nem volt különösebben eldugva. Egy marék aprópénz, régi képregények, iskolai dolgozatok, egy fél csomag óvszer és néhány rajz között hevert, amelyek nem voltak elég jók ahhoz, hogy kirakjam őket, ahhoz viszont túl jók voltak, hogy a kukában végezzék.

Tisztázni akarok valamit. Nem volt igazán szükségem az alkoholra. Most sincs, és akkor sem volt. Nem vagyok, és sohasem voltam alkoholista. Találkoztam néhánnyal, nem is olyan kevéssel. Az alkoholizmus szörnyű betegség, amelyet nem az eltompultság iránti vágy okoz. Az alkoholizmus a sejtekben lakik, mint egy éhes állat, amelyik táplálékért üvölt. Talán később bekövetkezik, de rám nem volt igaz, legalábbis én úgy gondoltam. Én csak felejteni akartam. Ki akartam törölni az elmúlt évet. Vissza akartam utazni abba az időszakba, amikor nem tudtam fejből felsorolni az akut myeloid leukémia kezelésére szolgáló gyógyszereket. Hiányzott Jo néni szüntelen panaszkodása. Hiányzott Gerdy kezének melege. Hiányzott a Krendal konyhájában tomboló hőség és a zsíros mosogatóvíz.

Az elmúlt egy év olyan volt, mint valami rémálom, és fel akartam ébredni belőle. De mivel nem tudtam felébredni, inkább megpróbáltam elfelejteni. Az alkohol ezt lehetővé tette, legalábbis egy időre. Ha a tűzeset után Jo néni fájdalomcsillapítóit láttam volna meg először, miután hazaértem a kórházból, és azokat kóstoltam volna meg a Jameson helyett, talán a gyógyszerek segítettek volna a felejtésben, nem az alkohol. De valami kellett. Mindegy, hogy mi. Ha nem találtam volna meg a módját, hogy elkerüljem és eltompítsam a fájdalmat, akkor marékszámra szedtem volna be a nagynéném gyógyszereit, és visszavonhatatlanul pontot tettem volna ennek a szörnyű utazásnak a végére. Ostobaság lenne kijelenteni, hogy az alkohol mentett meg, de bizonyos értelemben így történt. Az alkohol megmentett saját magamtól.

Az első alkoholmentes napok kemények voltak.

Rendszeresen elfogott a remegés, belázasodtam, izzadtam és kiszáradt a szám. Nem maradt meg bennem az étel, de nem is voltam éhes. A testem mindent kilökött magából, és addig öklendeztem, hogy megfájdult a torkom. Nem tudtam aludni, és amikor végre elszenderedtem, pánikrohamra ébredtem. Olyan hevesen zakatolt a szívem, mint egy rossz sebességbe tett autó motorja az emelkedőn. Ez néhány nap után elmúlt, de hónapoknak tűnt. Nem tudtam értelmezni az időt.

Willy egész idő alatt velem maradt. Matteo többször is beszélt vele. Nem tudom, miben állapodtak meg, de Willy az első estén egy nagy bőrönddel állított be hozzám. Mondtam neki, hogy beköltözhet Jo néni szobájába, mégis a kanapét választotta. Azt a szobát még ő is tabunak érezte.

Amikor kértem tőle egy italt, áfonyalevet adott helyette. Annyi áfonyalevet ittam, hogy pirosat pisiltem. Ez aggodalomra adhatott volna okot, viszont akkor éppen annyira fájt a testem, hogy örömmel üdvözöltem volna a halált. Biztosra vettem, hogy a piros vizelet egy lépés a megfelelő irányba.

A harmadik napon elmúlt a remegés. Beszámoltam Willynek az életbiztosításokról és a letétbe helyezett pénzről. Felvilágosítottam mindenről, amit az ügyvéd nekem is elmondott: a havi járadékról, a diplomáról mint feltételről és a részmunkaidős gondviselőmről, aki a folyosón szemben lakott, és akinek bevásárlással és könyvekkel fizettem.

Az elmúlt években történteket is összefoglaltam neki. Elmondtam, hogy az 1988-as, sikertelen találkozó után is rendszeresen kijártam a temetőbe, függetlenül attól, hogy elgázoltak, és tönkrement a biciklim. Elmeséltem neki azt a keveset, amit Dunkról tudtam, és hogy előző évben elmentem Stella házába, beszámoltam a pincében lévő helyiségről és Raymond Viscontiról, akit a következő nap abban a sikátorban találtak meg Krendal éttermével szemben, amelyikben Andy Olin Flacket egy évvel korábban.

Mindent elmondtam neki.

És Willy figyelmesen végighallgatott.

Közben többször is észrevettem, hogy benéz a szobámba, amelynek a falait a Stelláról készült rajzok borították, vagy a plakátkupacra vetül a pillantása, amely még mindig a konyha melletti széken tornyosult. Amikor végeztem, egyszerű kérdést tett fel:

- Szereted azt a lányt?

- Nem tudom - feleltem. - Vonzódom hozzá - magyaráztam. - Azt hiszem, egyetlen nap, sőt egyetlen ébren töltött óra sem múlik el anélkül, hogy ne gondoltam volna rá. És ez gyerekkorom óta így van. Amikor vele vagyok, teljes egésznek érzem magam, ha csak rövid időre is.

Amikor ezt hangosan kimondtam, eszembe jutott Gerdy, és belém mart a bűntudat.

Én nem bánom, hogy van egy másik barátnőd is.

Lehetséges két különböző lányt szeretni? Kezdtem azt hinni, hogy igen. A két szeretet nem egyforma, és két különböző űrt tölt ki.

Szerettem-e Stellát? Igen. Lehet, hogy képtelen voltam hangosan kimondani, de szerettem.

Szerettem-e Gerdyt? Szeretni akartam, mégsem tudtam. Legalábbis eleinte. Talán most már szeretem, eleinte azonban nem szerettem. És amikor ezt beismertem, még jobban fájt minden.

Talán ez volt a különbség, ha volt egyáltalán.

Stellát akkor sem tudtam volna nem szeretni, ha ezt akartam volna.

Az a gondolat segített át az elmúlt héten, az elvonáson, az alkoholon, hogy hamarosan találkozni fogok vele. Legalábbis ezúttal.

-Már majdnem hat óra - mondta végül Willy. - Menned kell.

Odakint sötét viharfelhők gyülekeztek az esti égbolton, és Jo néni ablakán kopogtak az esőcseppek. Bólintottam, és az ajtó felé indultam.

- Vigyél magaddal ernyőt! - javasolta Willy.

- Nincs ernyőm - kiáltottam vissza a folyosóról.

Egy kis eső nem állíthatott meg. Aznap nem.

Ha nem esett volna az eső, talán észrevettem volna Faustino Brier társát, Fogel nyomozót, aki kilépett a ház sarka mögül, és követett a temető felé.

Megálltam a szüleim sírjánál, a nagy vörös juhar csöpögő levelei alatt, és csapkodott körülöttem az eső. Alig néhány perce eredt el a zápor, de már átázott a talaj. A fa alatt már három sír volt. Jo nénién is megnőtt a fű, és összeolvadt a másik kettővel. A vázák megteltek vízzel, és rozsdafoltok vöröslöttek rajtuk. A szüleim vázájában nem volt virág. Hónapok óta nem jártam itt, még Gerdy, Krendal és a többi áldozat temetése után sem. Képtelen voltam rá.

Letérdeltem a vizes fűbe, lesöpörtem a sírkövekre ragadt juharleveleket, és letöröltem a piszkot az esővízzel és a kezemmel.

- Kaitlyn Gargery Thatch. 1958. február 16. - 1980. augusztus 8. Szerető feleség, anya és testvér - mondtam halkan.

Apa sírja némán feküdt anyáé mellett, mintha apám elmarasztalt volna a közelmúltbeli viselkedésemért. A sírkövére vésett, rövid szöveg jellemző volt rá. Akkor is keveset beszélt, amikor dühös volt rám. A csönddel gyakran jobban meg tudott büntetni, mint ha kimondta volna, amit gondol.

- Összeszedem magam - mondtam mindkettőjüknek. - Nehéz időszak volt, de már talpra álltam. Visszajövök, ha jobb lesz az idő, és rendet teszek itt.

Jo néni vázájában volt egy szál virág, egy már elfonnyadt margaréta. Azon töprengtem, ki tehette oda.

- Megígérem, hogy visszajövök.

Felálltam, és elindultam a domb, a kripták és a pad felé.

14

A Prédikátor lekanyarodott a Brownsville-ről, és egy, közvetlenül a főútról nyíló, keskeny sikátorba kormányozta a GTO-t.

Szerette is az esőt, meg nem is.

Tudta, hogy fedezéket biztosít, és megóvja a kíváncsi tekintetektől, de utált vizes lenni. A vizes ruhák lelassították, lehúzták, és piszkosnak érezte magát tőlük. Azonkívül az esőnek hangja is volt. A Prédikátor tudta, hogy valószínűleg kitűnő a hallása, jobb, mint az átlag, az efféle zápor azonban akkora zajt csapott, hogy szinte minden más hangot elnyomott. Akkor hasznos volt, amikor olyasmire készült, mint most, de amikor érzékelnie kellett a hátulról közeledő veszélyt, nem.

Ettől függetlenül el fogja végezni a munkát. Mindig elvégzi.

Benyúlt az anyósülés alá, és kihúzta a fegyverét, egy Raptor-markolatú, 35 centis csövű, átalakított Mossberg ismétlőpuskát. Utána kinyitotta a kesztyűtartót, ami több tucatnyi tölténydobozzal volt tele, és kivett belőle egyet. Megtöltötte a tárat, az utolsó lövedéket pedig a csőbe töltötte.

A dobozok mögül kivett három M67-es gránátot. Annak ellenére, hogy kisméretűek voltak, tizenöt méteres körzeten belül komoly sérüléseket okoztak, a repeszek akár kétszázötven méterre is elrepültek.

És hangosak is voltak.

A Prédikátor kedvelte a hangerőt.

Gordonstone gyártmányú, katonai viharkabátját viselte, amelyet egy Goodwill[13] üzletben talált majdnem tizenöt évvel azelőtt, és azóta is az volt a kedvence. Bedobta a három gránátot a jobb oldali, hatalmas zsebbe, utána a többi zsebet is szisztematikusan telepakolta tartalék tölténydobozokkal. Tapasztalatból tudta, hogy öt dobozt könnyedén elbír. A nehéz kabát majdnem hat kilóval súlyosabb lett a puskagolyóktól. A kabát azért volt nehéz, mert a Prédikátor kevlárlemezeket varrt bele, hogy védjék a mellkasát és a karját.

A szerencsekabátja.

A kedvenc puskája.

Készen állt.

Öt perc múlva hat óra.

Kitolatott a sikátorból.

15

A pad üres volt.

Az esőcseppek visszapattantak az ülőlapról. Összegyűlt rajta a víz, és lehömpölygött a pad alá.

Megborzongtam.

Hoznom kellett volna kabátot.

Kisétáltam a kripták közül, a padhoz mentem, és leültem. Elsimítottam a szememből és az arcomból a nedves hajtincseket, és az út felé fordultam.

Nem láttam a fehér terepjárókat.

A zsebemben lapult a levél, amelyet Stella apja írt az apámnak, és őszintén reméltem, hogy az eső nem fogja tönkretenni. Bele kellett volna csavarnom egy zacskóba, hogy biztonságban legyen.

Még két óra volt hátra naplementéig, de elég sötét volt. Az égen sötétlő, dühös viharfelhők elállták a fény útját, a temetőben alkonyi hangulat uralkodott. Amikor feltámadt a szél, lehajtottam a fejem, és eltakartam a szemem. Legalább tíz perc telt el, mire megpillantottam a terepjáró fényszóróját a bekötőút végén; belehasított az esőbe, végigpásztázta a temetőt, eltűnt a dombok mögött, és mire újra felbukkant, már közelebb járt.

Amikor az autó megállt körülbelül harminc méterre tőlem, annyira ömlött az eső, hogy alig láttam valamit. A fényszóró erejét is elnyelte, ami így alig néhány méterre világított.

Járt a motor, senki sem szállt ki.

Felálltam, és elindultam az autó felé.

16

A Prédikátor lehúzódott, megállt, de nem vette le a lábát a gázpedálról. Járatta a motort. A GTO elégedetten dörmögött.

A férfi semmit sem látott.

Tompítottról reflektorra váltott, de nem ért semmit, ezért visszakapcsolta. Úgy zuhogott az eső, hogy tömör vízfalat alkotott, akár egy fehér függöny.

A jobb kezét a Mossbergre tette, és végighúzta a hüvelykujját az olajos, sima fémen.

Amikor valaki bekopogott az ablakán, erősebben markolta a fegyvert.

Elérkezett az idő.

17

Kinyílt a hátsó ajtó, esetlenül beültem az ülésre, és amikor becsaptam az ajtót, szétspriccelt a víz.

Ms. Olivér mellettem ült, és fintorgott.

- Arra gondoltam, hogy talán egész este ott fogsz ülni, és magadba szívod ennek a borzalmas városnak a szénporos és savas esőjét. Talán szerencsénk lesz, és tüdőgyulladást kapsz. Túlságosan ostoba vagy ahhoz, hogy felvegyél egy rendes kabátot, vagy a fejed fölé tarts egy esernyőt, de ezen nem csodálkozom.

Körbenéztem az autóban.

Egy férfi és egy nő ült elöl, de egyikük sem fordult hátra. A férfit láttam a visszapillantó tükörben. A húszas évei közepén járt, rövidre nyírt, szőke haja és barna szeme volt, az arca jobb oldalán kétcentis sebhely húzódott. Amikor észrevette, hogy őt nézem, elvigyorodott, és a szélvédőn keresztül bámulta a füvön hömpölygő esőt.

- Hol van Stella?

Olivér felsóhajtott.

- Amikor még gyerek voltál, figyelmeztettelek, hogy mi fog történni, de nem hallgattál rám. Megszállottan üldözöd Stellát, és képes vagy teleragasztani a várost a képeivel. Most is hallom, hogy ver a szíved. Mikor fogod fel végre, hogy alacsonyabb rendű vagy nála, és tovább kell lépned?

- Vigyen el hozzá!

- Nem érhetsz hozzá - folytatta Olivér. - Láttad, mit okoz az érintése. Sohasem ölelheted át, és ez csak az egyik fal, ami közöttetek áll. Azt akartam, hogy lásd. Látnod kellett.

- Vigyen el hozzá! - ismételtem meg.

- Ugye tudod, hogy meg kell tennie? Egyre növekszik benne a késztetés és a vágyakozás, egyre éhesebb lesz, és ki kell töltenie az űrt. Egy darabig képes uralkodni fölötte, de kínozza. Azt mondta, hogy az éhség úgy kezdődik, mint egy suttogás a szoba sarkából, és végül olyan hangos üvöltéssé változik, hogy minden mást elnyom. Ez egy mentális és fizikai betegség, függőség. - Felém fordult, és elmosolyodott. - Te is ismered a függőséget, igaz? Úgy hallottam, elkezdtél inni, ami nagyszerű hír. Így legalább gyorsabban lecsúszol a gödör aljára.

- Csak azért ittam, hogy…

- Csak azért ittál, hogy elviselhetővé tedd, tompítsd a fájdalmat, és elmenekülj. - Olivér legyintett egyet. - Ezt már ezerszer hallottam. Nem érdekel, miért csinálod. Remélem, egyre mélyebbre süllyedsz! Talán áttérsz a gyógyszerekre, a heroinra, a metamfetaminra vagy a crackre. Minél hamarabb eltűnsz az életemből, annál jobb. Úgy hallottam, most már meg is engedheted magadnak. - Eltűnt az arcáról a mosoly, és közelebb hajolt hozzám. - Lehet, hogy csörög egy kis pénz a zsebedben, de nehogy azt hidd, hogy ettől felérsz Stellához! Eszedbe se jusson! A drága ruhák nem rejtik el a valódi énedet, csak segítenek mérsékelni a bűzt. Mintha egy trágyarakást ponyvával takarnánk le a tűző napon. - Az ölébe ejtette a kezét. - Sok évvel ezelőtt, amikor először láttalak, izzott a tekinteted. Az sugárzott belőled, ami a gyerekek többségéből: „semmi sem állíthat meg”. Jó érzés látni, hogy az a tűz jelentősen elhalványult az élet kihívásai miatt. Hamarosan arra is rájössz, hogy hiába öntesz néha alkoholt a tűzre, akkor sem tudod visszahozni a fiatalságod hevét. Már csak az a kérdés, hogy mikor fog végleg kialudni a tűz. Mikor csatlakozol azokhoz az öntudatlan, alkoholgőzös emberi roncsokhoz, akik papírtáblával a kezükben róják az utcákat?

Ökölbe szorítottam a kezem, és biztosra vettem, hogy elvörösödtem.

-Vigyen! El! Stellához!

A férfi rám nézett a tükörből.

- Nem - felelte Olivér. - Ez ma véget ér.

- Akarata ellenére tartják fogva abban a házban, és rákényszerítik, hogy embereket bántson.

Olivér halkan kuncogott, benyúlt a kabátja zsebébe, előhúzott egy összehajtott levelet, és átnyújtotta nekem. Vaníliaillata volt. Olyan illata volt, mint Stellának.

Egy darabig meredten bámultam Ms. Olivért. Még sohasem gyűlöltem senkit annyira, mint őt. Ezt a gonosz, rosszindulatú nőt. Miközben kinyitottam a levelet, mind a hárman engem néztek. Felnyúltam, és bekapcsoltam a belső világítást.

Olivér gyorsan odanyúlt, és kikapcsolta.

- Ne nyúlj hozzá! A sötétséget jobban szeretem.

Amikor kihajtogattam a levelet, Stella illata megtöltötte az autót.

Drága kis Pipem!

Attól félek, hogy a kettőnk ideje lejárt. Nagyszerű időszak volt, ez kétségtelen. Amikor először találkoztunk, azt mondtam az én hőn szeretett Ms. Oliveremnek, hogy egy éven belül az enyém leszel, vagy talán még hamarabb, ha teszek is érte valamit. Azt mondtam neki, hogy az ujjam köré csavarlak, és úgy vezetgetlek, mint egy kiskutyát, és ehhez pusztán annyit kell tennem, hogy megrebegtetem a szempillámat. Igazam lett. A kíváncsiság csodálattá változott, a csodálat vágyakozássá, a vágyakozás sóvárgássá, és mindeközben a szerelem is megérkezett. Tudom, hogy szeretsz. Én nem szerethetek egy magadfajta embert, de tudom, hogy szeretsz. Hadd kérdezzek tőled valamit! Amikor Ms. Olivér elmondta neked, hogy sohasem kaphatsz meg, attól még jobban akartál engem? Ő azt mondta, hogy így lesz. Hasznos lenne tudni a választ.

Amikor a medencében voltunk, tudtam, hogy kívánsz engem. Olyan nyilvánvalóan az arcodra volt írva a heves vágyakozás, hogy majdnem odakiáltottam Ms. Olivernek és a többieknek: „Nézzétek! Mint egy madzagon rángatott bábu! Megrángatom itt, megrángatom ott… Táncolj, kicsi Pipem, táncolj!”

Ó, csodálatos éveket töltöttünk együtt!

Én kis játékszerem.

Én kicsi Pipem.

De véget kell érnie.

El kell felejtened engem.

Sejtelmem sincs, mivel fogod eltölteni a napjaidat, ha nem rám gondolsz.

Erre még én sem tudom a választ. Talán örökké rám fogsz gondolni.

Gyerünk, akkor éld le úgy az életedet, hogy a fejedben vagyok!

így lesz vagy sem, nem tudhatjuk előre, de szerintem igen.

Te vagy az én Pipem.

Senki más, mindennap, örökké. Az én Pipem.

Stella

Amikor a levél végére értem, az volt az első gondolatom, hogy ezt nem ő írta, hanem valaki más, és odaírta a nevét. Nem ismertem a kézírását, mert sohasem láttam. Az aláírását viszont igen. Az ő festményei lógtak a házban, és mindegyiket aláírta. Tisztán emlékeztem az összes képre. Az ecsetvonások belevésődtek a tudatomba. A levél és a festmények aláírása megegyezett.

Stella

Az aláírás stílusa azonos volt a fölötte lévő szöveggel. A kézírás, a tinta, a betűk formája, a t áthúzása, az e hurka. Nem akartam elhinni, hogy ugyanattól a kéztől származik, Stella kezétől, de minél alaposabban szemügyre vettem, annál biztosabban tudtam, és mire hatodjára is elolvastam, nem láttam a betűket a könnyeimtől.

- Hét évvel ezelőtt mi ketten azon a padon ültünk - idézte Olivér. - Elmondtam neked, hogy sohasem fogod megkapni őt. Figyelmeztettelek, hogy egy napon hevesen fogsz vágyni rá, de sosem lesz a tiéd. Emlékszel?

Hallgattam.

Az egyik könnycsepp ráhullott a felejtened szóra. A tinta tócsába gyűlt, szétterült, és elmosódott a szó. Megtöröltem a kézfejemmel a szemem, és felszippantottam a taknyot, ami majdnem kicsöppent az orromból.

- Te kezdettől fogva egy játék voltál neki, és a játék végre véget ért. Jobban örültem volna, ha hamarabb megtörténik, de végre eljutottunk idáig. - Rám nézett, és elmosolyodott. - Majd elmondom neki, hogy sírtál. Annak örülni fog. Talán most hazamégy, és felvágod az ereidet. Annak én örülnék. Adjak egy kést? Biztosan találunk itt egyet valahol.

A sofőr megint engem nézett a tükörből, és vigyorgott. A mellette ülő nő úgy festett, mint akiből mindjárt kirobban a nevetés. Lehajtotta a fejét, összepréselte az ajkát, és igyekezett uralkodni magán.

Megfogtam a kilincset. Mielőtt Olivér megszólalhatott volna, zsebre dugtam Stella levelét, kiszálltam az autóból, és belerohantam az esőbe és az éjszakába.

18

- Kérem, maradjon a járműben, uram!

A Prédikátor előbb a férfi szavait hallotta, egy másodperccel később pedig a körvonalait is megpillantotta. Az autója mellett állt fehér esőkabátban, a fejére húzott kapucnival. Az egyik keze a derekán lógó fegyver markolatán pihent, a másik a Prédikátor felőli ajtón. Még mindig ömlött az eső.

A Prédikátor leeresztette a vállát, és akkora erővel nyitotta ki a GTO ajtaját, hogy pont középen találta el a férfit, és hanyatt lökte az útra.

A Prédikátor kiszállt, előhúzta a puskáját, a csípőjéhez szorította a markolatot, és a csövet a férfi mellkasába nyomta.

A fehér esőkabátos úgy nézett ki, mint egy hanyatt fordult teknős. Hevesen hadonászott a karjával és a lábával, miközben megpróbált felállni. Sápadt arcáról könyörgést lehetett leolvasni.

A Prédikátor meghúzta a ravaszt.

Mivel a puska csöve szorosan a férfi mellkasához préselődött, a teste hangtompítóként működött. Hátratántorodott, amikor a lökéshullám elérte a mellkasát, és kétségkívül péppé zúzta a belső szerveit. A robbanás akkora erővel jött ki a hátán, hogy minden irányba szétspriccelt körülötte a víz és néhány repeszszilánk.

A Prédikátor egyetlen, gyakorlott mozdulattal felemelte a puskát, és erőteljesen megrántotta a karjával, amitől az üres töltényhüvely kiesett, és betöltődött az új. Utána a második fehér esőkabátos férfira fogta a fegyver csövét, aki a kapu melletti őrházból lépett ki. Ennek a férfinak is egy Sig Sauer P220-asa volt. Félig sikerült kihúznia a tokból, mielőtt a Prédikátor puskájából eldördült a második lövés. A férfi mellkasán szirmot bontott egy élénkvörös virág, és tönkretette a szép fehér kabátját. Lepillantott a foltra, és értetlenül szemlélte a növekedését. Utána egy tócsába zuhant, és félig eltakarta a Pontiac bal eleje.

Mivel ezt a lövést nem tompította semmi, sokkal hangosabb volt az előzőnél. Bizonyára elég hangos ahhoz, hogy egy-két szomszéd meghallja. Az más lapra tartozott, hogy kihívják-e a rendőrséget. Ekkora viharban a többség valószínűleg az időjárásnak tudja be a hangot. Ebben a városrészben ritkán lövöldöztek, és bár az emberek többsége abban a hitben él, hogy felismeri a lövés hangját, valójában kevesen tudják beazonosítani, és még kevesebben vannak, akik az azonosítás után hajlandóak cselekedni. Könnyebb elhitetni magukkal, hogy nem hallották, és úgy tenni, mintha valami mást hallottak volna.

Három lépés az őrházig. A Prédikátor egy szempillantás alatt bent termett az újratöltött fegyverrel a kezében, lövésre készen. Nem volt ott senki. Pontosan erre számított.

Az őrháznak négy ablaka volt, a négy égtáj felé. A főépületre néző ablak alatt egy asztalka állt, azon pedig egy zárt láncú videorendszerre kötött három kis méretű tévémonitor. Az első a Prédikátor Pontiac GTO-ját mutatta közelről, és a férfi önkéntelenül megcsodálta a detroiti autógyártás egyik legkiválóbb alkotását. A motorháztetőre irányított reflektor fényében csillogó eső kiemelte az autó vonalait. A második monitor szélesebb képet mutatott. A GTO feneke és a bekötőút látszott rajta, majdnem egészen a főútig. A harmadikon egymást váltogatták a hatalmas ingatlanon elhelyezett kamerák képei.

Josephine Gargery temetése után a Prédikátor idáig követte a fehér terepjárókat. Nem volt egyszerű. Mindhárom különböző útvonalat választott, pontosan azért, hogy lerázzák azt, aki esetleg rájuk tapadt. Az egyik majdnem egy óra alatt tette meg a ház és a temető közötti, pár kilométeres távolságot. A Prédikátor tudta, hogy melyikben ül az Olivér nevű nő, és arra összpontosított. Óvatosan és tisztes távolságból követte az autót, és arra törekedett, hogy mindig legyen közöttük néhány jármű. Nem először csinálta. Olivér sofőrje is hosszabb útvonalat választott, ezért fél óra alatt tette meg az utat, amelyet a legrövidebb útvonalon öt perc alatt is meg lehetett volna. De ez nem számított. Csak az számított, hogy a Prédikátor kiderítette, hol a ház, és hol vannak ők.

Tudta, hol a lány.

Aznap délután bement a megyei bíróságra, és kikérte az ingatlan alaprajzát. A térképvázlatot is megszerezte a terepviszonyok tanulmányozásához. Az adóhatóság kartotékjaiból kiderítette az ingatlan történetét. A ház 1893-ban épült. Az építési hatóság nyilvántartásából megtudta, hogy mikor újították fel, és mit építettek hozzá. A dokumentumok a villany-és vízvezetékek felújításával és a falak megerősítésével kapcsolatos információkat is tartalmazták. Az építési engedélyekben valamennyi kivitelező neve szerepelt, mivel a helyszínre kiküldött ellenőrök rendre feljegyezték, és ez alapján a Prédikátor kiderítette, hogy melyik cég szerelte be a biztonsági rendszert és az egyedi kivitelezésű hevederzárakat a külső ajtókra. Mindez alig néhány napjába telt.

Egy héten belül az ingatlan minden négyzetcentiméterét ismerte. Fejből tudta, hogy a kivitelező melyik szobában milyen típusú szögeket tett le. Tudta, melyik cég gyártotta le az eredeti, réz vízvezetékcsöveket, noha körülbelül tíz éve műanyagra cserélték őket, de azt a gyártót is ismerte.

Valamivel ezután megfigyelés alá vette a helyet.

A katonai jellegű bázisok többségét - a Prédikátor ugyanis nem háznak, hanem katonai bázisnak tekintette az objektumot - a nap huszonnégy órájában őrizték, szigorú beosztásban. Ez műszakokat, váltásokat, előre meghatározott útvonalakat és mintákat jelentett. Bizonyos helyeken naponta ismétlődött a ritmus, máshol öt, tíz, sőt néha húsz különféle rotáció szerint dolgoztak. Minél bonyolultabb volt a rendszer, annál nehezebb volt megfigyelni és feltérképezni. Ez a bázis hétféle rendszer szerint működött, és majdnem két hétbe telt, mire a Prédikátor megfejtette. De megfejtette, mint mindig. A második hét végére név szerint tudta azonosítani mind a harminchét őrt, ismerte a feladataikat, a munkabeosztásukat és a rotációjukat. Arra nem vette a fáradságot, hogy kiderítse a valódi nevüket az alkalmazottak listája alapján. Ő adott nevet nekik. Azt, akit az autónál lelőtt, Kukának hívták. A következőt Hapcinak.

Az őrházban mindig ketten tartózkodtak, öten pedig az ingatlan határait járták körbe. Összesen hét őr volt odakint.

A biztonsági rendszer három monitora mellett egy telefon állt. A Prédikátor majdnem egy percen keresztül meredt rá mozdulatlanul, hátha mégis meghallotta valaki a lövéseket, és felhívná az őrházat.

A telefon nem csörrent meg.

Nagy, sárga gomb virított mellette. A férfi megnyomta.

A GTO előtt lassan kitárult a kovácsoltvas kapu, szabaddá téve a házhoz vezető utat.

A Prédikátor visszament az autóhoz, beült, és összeráncolta a szemöldökét, mert a bőrhuzaton megállt a víz. Másnap alaposan rendbe fogja tenni a kicsikét. Kitakarítja belőle ennek a helynek a mocskát, és visszahozza a csillogást.

A telefon akkor kezdett el csörögni az őrházban, amikor a Pontiac lassan begördült a kapun.

19

Fogel nyomozó biztosra vette, hogy csúnya megfázást tartogat a számára a jövő.

A kripták mögött kuporgott, szinte a kőfalra tapadva, hogy megvédje magát az esőtől, de nem igazán vált be a módszer. A ruhái átáztak, és biztosra vette, hogy a bőre felpüffedt és ráncos lett, mintha az elmúlt egy órát egy kád vízben töltötte volna, nem pedig a temetőben kuporogva megfigyelés céljából.

Thatch megállt a szülei sírjánál. Fogel is többször járt már ott Brier nyomozóval, akinek külön mappája volt a sírokról: azokról többet tudtak, mint a fiú szüleiről. Tudták, ki készítette őket, mikor lettek felállítva, és a megbízások másolatai is rendelkezésre álltak. Az nem derült ki, ki volt a megrendelő, mert a megbízásokon szereplő nevekről megállapítást nyert, hogy hamisak. A szülők mappája nagyon vékony volt. Joy századjára is kisimította a szeméből a víztől csöpögő, lelapult haját, és elhatározta, hogy azzal kezdeni fog valamit. A sírkövekre rávésték a nevet és a születési dátumot, de a nyomozók nem találtak születési anyakönyvi kivonatokat, gépjárművet, sem ingatlant. Szinte biztosra vették, hogy az Edward és Kaitlyn Thatch álnév. Ha mégsem, akkor viselőik szándékosan igyekeztek lenyomozhatatlanná válni, ami manapság nem túl könnyű, de az ötvenes, hatvanas, sőt a hetvenes években még az volt.

A fiú néhány percet töltött a szülei sírjánál, utána felkaptatott a dombon a pad felé. A nyomozónő biztonságos távolságból követte, és amikor leült a padra, ő elhelyezkedett a kripták között.

Hamarabb vette észre a közeledő járművet, mint a kölyök. A terepjáró felkanyargott a keskeny bekötőúton, és megállt a paddal szemben.

A fiú az autóhoz ment, és beült. A fehér Chevy Suburbannak sötétített ablakai voltak.

Fogel azt feltételezte, hogy Crocketé (vagy most már Duncan Bellinóé), és ez egy előre megbeszélt találkozó egy félreeső helyen. Ha elhajtanak, nem tudja üldözőbe venni őket.

Thatch azonban nem ment el a terepjáróval, hanem hirtelen kipattant belőle, és átrohant a temetőn. Joy egy pillanatra elbizonytalanodott. Kövesse az autót, vagy maradjon rajta a fiún?

Úgy döntött, hogy mindkettőt megteszi.

Kilépett a kripták közül, és futásnak eredt a terepjáró felé. Amennyire csak tudta, összehúzta magát, és azt remélte, az eső is fedezéket biztosít, így az autó utasai nem veszik észre. Amikor közelebb ért, leolvasta a jármű rendszámát, majd megfordult, és a kölyök után iramodott. Közben bosszúsan megállapította, hogy vízálló cipőt kellett volna felvennie.

Thatch már majdnem leért a domb aljába, amikor a Chevy kihajtott a temetőből. Az ablaktörlő lapátok szétspriccelték a vizet.

20

Miután a kapu kinyílt, a Prédikátor egyesbe tette a GTO-t, és elindult a ház felé a vastag törzsű tölgyfákkal és szilfákkal szegélyezett felhajtón. Bal kézzel kormányzott, a jobb kezével pedig újratöltötte a puskát. A felhajtó meglepően hosszú és túlságosan kihalt volt.

Az első golyó a bal oldali fényszórót találta el.

A második a szélvédőbe csapódott, majdnem középen. Elsüvített a Prédikátor jobb füle mellett, és belefúródott az ülésébe.

Még három lövés dörrent gyors egymásutánban, mire a Prédikátor észrevette a lövészt, aki az autótól körülbelül tizenöt méterre lépett ki a fák közül. Fehér kabátját csapkodta a szél, a fegyver ugrált a kezében. Ezt a férfit a Prédikátor Dokinak nevezte el.

Azt remélte, odaér a házhoz, mielőtt elkezdődik a lövöldözés, de mivel kiderült, hogy ez már nincs benne a pakliban, üresbe tette az autót, berántotta a kéziféket, kilökte az ajtót, és kiugrott az esőbe. Ezzel nagyon felbőszítette a Dokit, aki azonnal tűz alá vette, ahogy meglátta, jóllehet az eső és a távolság miatt ennek nem volt sok értelme. A Prédikátor eltűnt a fák között, és hátulról közelítette meg a Dokit, miközben az újratöltött.

A Prédikátor derékszíján egy tucatnyi Smith & Wesson SWTK10CP dobókés lógott. Bizonyos helyzetekben - és ez is közéjük tartozott - előnyben részesítette a szénacélból készült, kétszáz grammos késeket. Lecsatolt egyet az övéről, hangtalanul eldobta, és az őrnek már nem maradt ideje új tárat csúsztatni a fegyverbe. Amikor a kés beleállt a nyakába, elejtette a Siget, a tárat, majd a földre zuhant, és elkövette élete utolsó hibáját azzal, hogy kihúzta a kést.

A Prédikátor a fák között maradt.

A felhajtón két újabb őr bukkant fel. Az egyik a Doki fölé hajolt, a másik a fákat pásztázta. Egyikük sem vette észre a Prédikátort. Az autóját méregették, amelynek még járt a motorja. A Prédikátor a szélső fasort követve megpillantotta a házat. Megállt, és várt. A puska a vállán lógott, és mindkét kezében egy-egy kést tartott.

A két férfi elrohant mellette a ház felé.

A Prédikátor kése a hátul haladó őr bokáját találta el, és elvágta az Achillesét. A férfi felbukott, és csúszni kezdett a kavicson. A társa a zajra hátrafordult, és a nyakába kapta a Prédikátor harmadik kését. Ő is összeesett.

Morgó és Vidor, legalábbis a Prédikátor feltételezte, hogy ők azok. Mivel már elhagyták a szokásos helyüket, nehezen lehetett megkülönböztetni őket egymástól.

Az, akinek a bokáját hasította fel a kés, megpróbált a fák felé kúszni. Lassan keresztülcsúszott a felhajtón. A Prédikátor tarkón döfte, elvette a Sig Sauerét, utána ismét a ház felé fordult. Tudta, hogy van még két őr odakint, és ezt nem hagyhatta annyiban.

Ekkor felkapcsolódtak a reflektorok, és fehérre festették az esőt.

21

Faustino Brier követte az autót. A GTO végigment a Willockon, majd elhajtott a temető mellett, és a nyomozó majdnem szem elől tévesztette, amikor bekanyarodott a Burlington Hills nevű elegáns városrészbe. Mivel nem akarta, hogy a sofőr kiszúrja, jócskán lemaradt, a Pontiac pedig eltűnt a kanyargós utcákon. Brier végül nem az autót találta meg, hanem az apró őrházat. Két test hevert előtte, a hatalmas, kovácsoltvas kapu nyitva állt, és csörgött odabent a telefon.

A két férfi egyértelműen halott volt. Hosszú fehér kabátjukat sár és vér mocskolta be.

Amikor a kapu mögül lövések dörrentek, Faustino erősítést hívott az autójából, előhúzta a fegyverét, és elindult gyalog a felhajtón, miközben a fákat pásztázta a tekintetével.

Három perccel később halott lesz.

22

Szundi a felhajtó közepén csobogó szökőkút mögött kuporgott, és a Prédikátorra várt.

Amikor a férfi kilépett a fák közül, kapott egy golyót a bal vállába és egyet a mellkasába. Az ütés erejétől megpördült, és a földre zuhant. A kevlár megállította a golyókat, de a becsapódás akkor is pokolian fájt. Elővette Vidor fegyverét, a szökőkútra szegezte, és amikor Szundi kihajolt, hogy leadjon még egy lövést, a Prédikátor beleeresztett egy golyót a halántékába.

Feltápászkodott, és a ház bejárata felé rohant.

Szendének még ott kellett lennie valahol, de őt későbbre halasztotta.

Lenyomta a kilincset, és meglökte az ajtót.

Zárva volt.

A Prédikátor a hevederzár magasságába emelte a puskát, elfordította a fejét, és meghúzta a ravaszt. A tölgyfán hatalmas lyuk keletkezett, a szilánkok szerteszét repültek, és a férfi füle csengett a durranástól.

Berúgta az ajtót, lekuporodva belépett a házba, és azonnal fedezékbe vonult az előcsarnokban álló asztal mögé. Miközben gyorsan körbenézett, a puska követte a feje mozgását. Jobbra egy nappalit látott, balra egy könyvárat, és mindkettő üres volt.

Az asztalon álló váza egy lövés következtében szétrobbant.

A Prédikátor kiugrott az asztal mögül, végigrohant a központi folyosón, utána rákanyarodott a pinceajtóhoz vezető, bal oldali folyosóra. Útközben két fehér ruhás őrrel találkozott, és mindkettőt elintézte a puskával. A másodiknak sikerült leadnia egy lövést a .45-ösével, de a golyó célt tévesztett, és a Prédikátor helyett az egyik festmény közepébe fúródott. A folyosó végén a Prédikátor megint balra fordult, és megtalálta a pincébe vezető lépcsőt, amelyen három őr igyekezett felfelé. Négy gyors lövést adott le a Siggel, mire az őrök botladozva iszkoltak vissza, hogy fedezéket keressenek.

A Prédikátor benyúlt a kabátja zsebébe, elővette az egyik gránátot, kibiztosította, és ledobta a lépcsőn.

A robbanás felmordult a ház gyomrában, és egy pillanatra megremegett a kőből épült alap, majd a padló és a falak.

A Prédikátor felemelte a fegyvert, és célzás nélkül a lépcső teteje felé lőtt, felrohant a lépcsőn, és közben az egész tárat kilőtte a Sigből. Mindenfelé vakolatdarabok és a faburkolatból származó szilánkok repkedtek. Amint a pisztoly kiürült, eldobta, és felemelte a puskát. Amikor felért a lépcső tetejére, belépett a folyosóra, és két gyors lövést adott le. A torkolattűz megvilágította a falakat. Az első golyó hatalmas lyukat hagyott a falban, a második az ott álló férfiban.

A Prédikátor ezután mozdulatlanná dermedt, lehunyta a szemét, és fülelt.

Az alaprajzból tudta, hogy az első emeleten hét hálószoba és öt fürdőszoba van. Fölötte volt az épület teljes hosszán kialakított padlás.

Csukott szemmel újratöltötte a puskát.

Balról a harmadik hálószobába kellett mennie.

Kinyitotta a szemét, és elindult a folyosón a puskát készenlétben tartva.

Ezen a szinten még három őrre számított, de eggyel sem találkozott.

Azt hitte, hogy zárva lesz a hálószoba ajtaja.

Nyitva volt.

A Prédikátor belépett a szobába, és a puskát az egyetlen, bent lévő személyre fogta.

A lány, aki időközben felnőtt, nyugodtan ült egy széken a hatalmas hátsó kertre néző ablaknál.

- Még többen jönnek - közölte higgadtan, és közben nem nézett rá a férfira. - Nem fog kijutni innen.

A Prédikátor figyelte, ahogy lehúzta a kezéről a hosszú, fekete kesztyűt, gondosan összehajtotta az elegáns anyagot, és az asztalra tette.

A földszintről füst szivárgott felfelé, és kiabálás hallatszott.

Még többen jönnek.

23

- Hogy nézel ki, Thatch? - kiáltotta Willy, miközben befurakodtam mellette az ajtón.

A lépteim nyomán tócsák maradtak a kopott, keményfa padlón. Az ablakhoz mentem, megfordultam, elindultam vissza az ajtó felé, megint megfordultam, és visszamasíroztam az ablakhoz.

- Hagyd abba, Jack!

Willy megpróbált elkapni, amikor harmadjára haladtam el mellette, de leráztam a vállamról a kezét.

Dübörögve áramlott az ereimben a vér, zúgott a fülem, és alig hallottam, amit a barátom mondott.

- Mi a fene történt?

Megpróbáltam megszólalni.

Megpróbáltam elmondani neki, hogy mi történt.

De végül kihúztam Stella levelét a zsebemből, az asztalra dobtam, a szobámba mentem, és becsaptam az ajtót.

Ha Willy nem vette volna ki azt a Captain Morgant a komódom fiókjából, biztosan megittam volna az egészet.

Gyűlöltem őt, amiért megtalálta.

Bejegyzés 1993. 08. 09.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Mik azok a mappák? - kérdezte Carl.

- Mappák?

- A kölyök asztalán. Warren vállat vont.

- Nem tudom. A doki ma többször bement hozzá, és minden alkalommal vitt magával egy mappát is. Valószínűleg felkészíti egy telefonhívásra.

- Régebben nem látták el a kölyköt információkkal.

- Változnak az idők.

- Láttál valakit a vállalat emberei közül?

- Miért érdekel?

- Ha telefonhívásra készítik fel a kölyköt, akkor itt kell lennie valakinek a vállalattól, hogy felügyelje a hívást.

- Nem feltétlenül.

- Mindig így csinálják.

- Változnak az idők.

- Rendkívül nyugodtnak látszol - állapította meg Carl.

- Te pedig rendkívül idegesnek.

- Nem kedvelem a változást.

- Ez elég egyértelmű.

- Talán fel kellene hívnunk valakit.

- Én nem hívok fel senkit - közölte Warren.

Carl kinyújtotta a kezét, és megnyomta a mikrofon gombját.

- Hé, seggfej! Mit olvasol?

„D” alany felpillantott a detektívtükör túloldalán, és mozogni kezdett a szája. Harminc másodperccel később „D” alany képe a monitoron pillantott fel, és beszélni kezdett a hangszórókon keresztül.

- Jöjjön be, és nézze meg, Carl! Rendkívül érdekes. Olyasmi, mint a történelem. Nagyon szívesen megbeszélném magával. Jogában áll tudni róla, mert többször is felbukkan a neve, csak sajnos elég rosszakat írnak magáról. Vegyük például azt a három évvel ezelőtti esetet, amikor megfogdosta szegény Sandy Newmant az ebédlőben! Ott volt még három munkatársa, akik látták az egészet, de maga nem törődött a következményekkel, ami elég sokat elárul a személyiségéről. Természetesen nem lepett meg, de ettől függetlenül érdekes. Csak egy hétre függesztették fel magát, ami döbbenetes, ha azonban figyelembe veszek mást is, amit mostanában olvastam, tulajdonképpen nem kirívó.

Carl Warren felé fordult.

- Az alkalmazottak aktái vannak bent nála?

- Ne beszélj hülyeségeket! Miért adnák oda neki az aktáinkat? Csak szívat.

- De honnan tud Sandy Newmanről?

- Azt a sztorit mindenki ismeri.

- És ki mondta el neki?

- Bárki elmondhatta.

A monitoron „D” alany ismét az asztalán heverő mappák felé fordult.

Warren újra lepillantott James Patterson És jött a Pók című, puha kötésű könyvére, amelyet a kezében tartott.

A megfigyelő megjegyzése: A beszélgetés ideje alatt és az azt megelőző negyvennyolc percben Warren Beesőn egyszer sem lapozott.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

24

Nem jött az álom.

Nem volt álom. Semmi sem volt, csak feketeség, üresség, egy sötét lyuk, amely mindent felzabált.

Megint erőteljes kopogtatásra ébredtem, három hónapon belül harmadjára.

- Kelj fel, Jack! Ezt látnod kell.

Willy.

Elállt az eső.

Az ablakomon halvány, reggeli fény szűrődött be.

A cipőt valamikor lerúgtam a lábamról, de ugyanaz a vizes farmer és pulóver volt rajtam, mint előző este. A ruhám eláztatta az ágytakarómat, az ágyneműmet és valószínűleg a matracomat is.

- Mi történt? - dünnyögtem.

- Gyere, nézd meg, mi megy a tévében!

Vetettem egy pillantást az ágyam melletti, digitális órára.

6:05.

Kimásztam az ágyból, és elindultam a nappali felé, ahol csak a lehalkított tévé képernyője világított.

A hírek.

Helikopterből felvett képek egy házról.

Stella háza.

A medence hátul. A szökőkút. Azonnal felismertem.

- Ez az a ház? - kérdezte Willy.

- Aha.

Leültem a kanapé szélére, és a tévé felé biccentettem.

- Mi történt?

- Elég komolynak tűnik. Eddig tizennyolc holttestet találtak, de még nem végeztek. Most kapcsoltam be, lövöldözést, robbanásokat és tüzet emlegettek.

- Tizennyolc?

Stella.

Willy bólintott.

- Úgy tűnik, hogy egy zsaru is van közöttük.

A ház nyugati oldala füstölt. Sűrű, fekete csíkok kanyarogtak kifelé az ablakokon, az ajtókon és a tetőn tátongó lyukon.

A tévében váltott a kép: a légi felvételről a riporter arcára.

- A pittsburghi rendőrség figyelmeztetett bennünket, hogy el kell távolodnunk a helyszíntől, mert nemcsak a házat és a kertet fogják lezárni, hanem a zsákutcát is. Értesüléseink szerint erre azért van szükség, mert több hely kell a megkülönböztetett járműveknek. Két tűzoltóautó éppen most próbál bejutni, de alig férnek el a keskeny utcákon összegyűlt híradósoktól és bámészkodóktól. Azok kedvéért, akik most csatlakoztak hozzánk, elmondom, hogy Pete Lemire vagyok a KRWT CBS-től, és a Milburn Court 62. alatti, magántulajdonban lévő ingatlan előtt állunk, ahol legalább tizennyolc ember vesztette életét, köztük egy rendőr. A pittsburghi rendőrség neveket egyelőre nem hozott nyilvánosságra, és úgy tájékoztattak: addig nem is fognak, amíg a legközelebbi hozzátartozók értesítése meg nem történik. Az áldozatok között valószínűsíthetően két biztonsági őr is van, ők a mögöttem látható őrházban tartózkodtak. Értesüléseink szerint lőtt seb okozta halálukat.

Lemire kinézett jobbra, és biccentett valakinek.

- Ismét megkértek bennünket, hogy húzódjunk távolabb. Visszaadom a szót a stúdiónak és Christie-nek.

A tévében ismét a légi felvételt mutatták, és nem volt alatta szöveg.

- A Milburn Court csak másfél kilométerre van attól a helytől, ahol elgázoltak - közölte Willy. - Alig pár saroknyira a Noblestól, Burlington Hillsben. Nagyon szép környék. Többgenerációs vagyon.

Stella levele a dohányzóasztalon hevert kinyitva, és engem bámult. Az elmosódott felejtened szó már megszáradt.

Willy észrevette, hogy azt nézem.

- Ez kemény, tesó!

- Az.

- A rejtett üzenet nagyon okos ötlet volt. Az a lány imádja húzni az agyadat.

Felpillantottam rá.

- Miféle rejtett üzenet?

- Nem láttad? - Willy grimaszolt. - Fülig bele vagy zúgva. Hát persze hogy nem láttad! - Végighúzta az ujját a szövegen. - Nézd meg az utolsó hat sort! Olvasd össze a kezdőbetűket. Én azonnal kiszúrtam, mondjuk, szeretem is a betűrejtvényeket. Talán mert…

Folytatta, de nem figyeltem rá. Az utolsó hat sort bámultam, Stella gondos kézírását: Sejtelmem sincs, mivel fogod eltölteni a napjaidat, ha nem rám gondolsz.

Erre még én sem tudom a választ. Talán örökké rám fogsz gondolni.

Gyerünk, akkor éld le úgy az életedet, hogy a fejedben vagyok!

így lesz vagy sem, nem tudhatjuk előre, de szerintem igen.

Te vagy az én Pipem.

Senki más, mindennap, örökké. Az én Pipem.

Stella

SEGÍTS

A tévében megint a riportert mutatták, megismételte a korábbi információkat.

- Oda kell mennem.

- Szerintem ez rossz ötlet.

- Nem érdekel.

Mielőtt Willy még egy szót szólhatott volna, már a szobámban voltam, és átöltöztem száraz ruhába.

Egyikünknek sem volt autója. Gyalog is elértünk mindent, amire szükségünk volt, azonkívül a környékünkön nehéz volt parkolóhelyet találni. Matteo felajánlotta, hogy vesz nekem kocsit a hagyatékból, de nemet mondtam azzal az indokkal, hogy álltában berozsdásodna, és a környékbeli vandáloknak sem kell vadonatúj, csillogó célpont.

Leintettem egy taxit a Brownsville-en.

Willy velem akart jönni, de megmondtam neki, hogy ezt egyedül kell végigcsinálnom.

Minden egyes kanyar és bukkanó ismerősnek tűnt. Amikor lehunytam a szemem, megint a fehér terepjáróban ültem, ugyanezen az útvonalon.

A Milburn Court bejáratánál ki kellett szállnom. Annyi jármű és ember hemzsegett a zsákutcában, hogy a taxi nem tudott behajtani.

Kifizettem, és beléptem a csődületbe.

A kora reggeli levegő nehéz volt a tűz fanyar szagától, és a zsákutca végén az eget is elborította a füst. A tömegben minden szempár arrafelé fordult, néhányan széket is hoztak magukkal, sőt valaki még hűtőtáskát is. Egyesek hallgattak, mások viccelődtek és nevettek, két fiú a járda szélén gördeszkázott.

Átfurakodtam közöttük.

Minél közelebb értem a házhoz, annál sűrűbb lett a tömeg, és végül beleütköztem a sárga rendőrségi szalagba, amelyet fából készült torlaszokkal is megerősítettek. Egy tucatnyi egyenruhás rendőr állt mögöttük, merev arccal figyelték a tömeget.

A fémtüskés kőfal a hátuk mögött magasodott, körülbelül húsz méterre tőlük. Felismertem, mert láttam, amikor itt jártam. A felhajtó elején nyitva volt a kovácsoltvas kapu. A bal oldalán állt az őrház, ahonnan Pete Lemire tudósított a KRWT-nek, de most nem láttam sem őt, sem a híradós kocsit.

A kanyargós felhajtó eltűnt a házat rejtő öreg tölgyek és szilfák között.

- Hihetetlen, igaz? - kérdezte egy mellettem álló nő.

A húszas évei elején járt, hosszú, szőke haja és zöld szeme volt. Nem fordult felém, a házat nézte. Hosszú fehér kabátot viselt.

Megszólalt az egyik mentőautó szirénája, és ismét a felhajtó felé fordultam. A rendőrök utat nyitottak a torlaszon, és hátrébb kényszerítették az embereket, hogy a mentő kihajthasson. A lámpája nem villogott, és látszólag nem sietett.

Mire megfordultam, a nő eltűnt, és egy hatvanas férfi állt a helyén, aki éppen rágyújtott egy cigire.

Mély levegőt vettem, átbújtam a szalag alatt, megkerültem a torlaszokat, és nekilódultam a felhajtó, a ház és Stella irányába. Amikor a rendőrök kiáltozni kezdtek a hátam mögött, felgyorsítottam. Az őrház mellett is állt egy rendőr, utasításokat ordítozott a vállára erősített rádióba. Gyorsabb tempóra kényszerítettem a lábamat.

Három kanyar után végre megpillantottam a házat.

A nyugati oldalából fekete füst szivárgott, a fehér terepjárók parkolójában pedig ezúttal két tűzoltókocsi állt. A víztartályaikból vastag tömlők vezettek be a házba egy oldalsó ajtón keresztül. A bejárati ajtó nyitva állt, és emberek szaladgáltak ki-be rajta: mentősök, rendőrök és hivatalos személyek civil ruhában. Egyikük sem tűnt ismerősnek.

Köztem és a ház között három egyenruhás rendőr állt.

- Túl közel jöttél, kölyök! - kiáltotta a középső. - Állj meg ott!

Kihajoltam balra, de jobbra indultam el, és megpróbáltam átjutni mellette, az egyik társa azonban oldalról rám vetette magát, és mind a ketten a földre zuhantunk. Hátracsavarta a karom, és hallottam a bilincs kattanását. Megpróbálta kiszedni alólam a másik karom, én forgolódtam, de a súlya leszorított.

- Hagyd abba a vergődést!

A társa segítségével sikerült kiszabadítania a másik karomat, és miután a hátam mögé csavarta, arra is rátette a bilincset.

Levette a térdét a derekamról, felállt, és megrántotta a karom.

- Állj fel!

- Be kell mennem oda!

- Állj fel!

Amikor felhúztak, megpróbáltam kiszabadulni, de nem sikerült.

- Kérem, értsék meg, hogy nekem…!

- Rakd be hátra! - mondta a másik rendőr, és a szökőkút mellett parkoló járőrautó felé biccentett.

A társa elkezdett arrafelé húzni.

Amikor odaértünk, egy sokadik egyenruhás kinyitotta az ajtót.

- Hívják ide Brier nyomozót! - üvöltöttem. - Mondják meg neki, hogy itt vagyok! Be kell jutnom! Be kell…!

A rendőr lenyomta a fejem, és megpróbált beültetni az autóba.

- Leszarom, hogy mit akarsz, kölyök!

- Hívják ide Brier nyomozót!

A ház bejárata mellett álló egyik civil ruhás, hivatalos személy meghallotta a kiabálásomat, és felpillantott.

- Milyen nevet mondtál?

- Brier nyomozó. Mondják meg neki, hogy itt vagyok! - ismételtem meg újra.

- És te ki vagy?

- Jack Thatch. Ismer engem.

A férfi összeráncolta a szemöldökét.

- Ültesse az autóba!

Az egyenruhás engedelmeskedett, és rám csapta az ajtót.

Először ököllel vertem az ajtót és az üveget, utána rugdosni kezdtem.

Senki sem törődött velem.

Majdnem három órán keresztül ültem ott.

A kocsiban fertőtlenítő-, hányás-és vizeletszag terjengett.

Az emberek folyamatosan ki-be járkáltak a házba.

A fekete füst fokozatosan ritkult.

A tűzoltók végül felcsavarták a tömlőket, bepakolták a felszerelésüket az autóba, és elhajtottak a kapu felé.

Egyre hosszabbra nyúltak az árnyékok.

Egyszer odalépett az autóhoz egy egyenruhás rendőr, egy vékony, rövid hajú fekete nő, és lehúzta az egyik első ablakot, de nem nézett rám. Odakintről beáramlott a füstszagú levegő a fémrácson keresztül, ami kettéválasztotta a belső teret, a benti szagon azonban nem sokat segített.

Eltelt még egy óra.

A tűzoltókocsik és a mentőautók helyébe a bűnügyi helyszínelők furgonjai érkeztek.

A mellettem lévő ajtó kinyílt, és beült egy nő. Az a rendőrnő, aki lehúzta az ablakot, rácsukta az ajtót, és megállt az autó mellett, háttal nekünk.

- Téged John Edward Thatchnek hívnak - közölte a nő. - Tizenhét éves vagy, és a Brownsville Road 1822-ben laksz, a 306-os lakásban. A szüleid meghaltak, a nagynénéddel, Josephine Gargeryvel éltél, aki négy hónappal ezelőtt meghalt. Azóta a gondviselőd a szomszédod, bizonyos… - A blézere zsebéből jegyzetfüzetet húzott elő, kinyitotta az első oldalon, és átfutotta a szöveget. - …Elfrieda Leech. Hatvankilenc éves, és teljesen bezárkózva él. A Krendal’s Dinerben dolgoztál a Brownsville Roadon, de az étterem három hónappal ezelőtt bezárt. Az épület használhatatlanná vált egy fegyveres támadás során, amelynek Henry Crocket volt a célpontja. Tudjuk, hogy Duncan Bellino társa vagy. - A nő visszahajtotta a jegyzetfüzetre a borítóját. - Kihagytam valamit?

Hallgattam.

- Te tudod, hogy én ki vagyok?

Bólintottam.

- Brier nyomozó társa. Láttam magát a nagynéném temetésén.

- Fogel nyomozó vagyok a gyilkossági osztályról. Árulja el nekem, hogy mit keres itt, Mr. Thatch!

- Be kell jutnom a házba.

- Miért?

- Bent van?

- Kiről beszélsz?

Leszegtem a pillantásom.

- Tudni akarom, hogy jól van-e Stella.

A név semmiféle reakciót nem váltott ki Fogelből.

- Beszélj nekem arról a férfiról, aki a fekete Pontiac GTO-val jár!

- Nem tudom, kire céloz.

- Tudod, hogy megfigyelés alatt tartottuk a házatokat. Ez a férfi többször is megfordult odabent. A lakásodban is járt. Bellinónak dolgozik? Ez Bellino műve?

- Fogalmam sincs, kiről beszél. Hol van Brier nyomozó? Hívja ide! Beszélnem kell vele.

A nő dobolni kezdett az ujjaival a térdén.

- Brier nyomozó meghalt - mondta végül.

- Mi történt?

-Valaki közvetlen közelről fejbe lőtte, alig tíz méterre innen.

A felhajtó széle felé mutatott, azután kettőt kopogott az ablakon.

Az autó mellett álló rendőrnő kinyitotta az ajtót.

- Gyere velem! - utasított Fogel, miközben kiszállt.

Kicsúsztam az ülés szélére, kikászálódtam, és mentem Fogel után a felhajtón parkoló autók labirintusában. Az egyenruhás rendőrnő követett bennünket, néhány lépésre lemaradva. Amikor megkerültük a helyszínelők egyik furgonját, megpillantottam hat holttestet fekete vízhatlan vászonnal letakarva. Három a felhajtó kavicsán hevert, kettő a fűben, egy pedig valamivel távolabb tőlük.

Fogel a távolabbik holttesthez ment, letérdelt mellé, és felhajtotta a vásznat.

Brier nyomozó üveges tekintettel meredt maga elé, és kissé tátva volt a szája. A jobb szeme fölött egy lyuk volt a homlokán. A bőr megfeketedett és összegyűrődött. A feje alatt hatalmas vértócsa vöröslött a füvön, apró, fehér foltok voltak benne.

Elfordítottam a fejem, és a fűbe hánytam.

Fogel a mögöttem álló nőre nézett, de mindketten hallgattak.

- Nem én tettem - nyögtem ki végül.

A nyomozónő letakarta a társát, és felállt.

- Tudom. Tudod, honnan tudom? Onnan, hogy követtelek, és a temetőben voltál, amikor ez lezajlott. Ki a fekete GTO-s pasas?

- Már megmondtam, hogy nem tudom. Miért követett engem?

Figyelmen kívül hagyta a kérdést. Sorban odament a többi holttesthez, és felhajtotta róluk a vásznat. Egyre dühösebben szikrázott a szeme.

- A barátod, aki éveken keresztül ki-be járt a házatokba, ma nemcsak az én társamat ölte meg, hanem ezeket az embereket is, és segíteni fogsz megkeresni. Elmondasz róla mindent, amit tudsz.

Ahogy sorra felhajlottak a vásznak, a holttesteket figyeltem. Egy fehér kabátos nő, akit sörétes puskával gyomron lőttek. Egy fehér kabátos férfi, akit szintén sörétes puskával mellkason lőttek. Egy másik nő, aki pisztolygolyót kapott a fejébe, akár Brier. Ő is fehér kabátot viselt. Majdnem megint elhánytam magam. Utána megláttam az utolsó kettőt, akiket egyáltalán nem lőttek meg.

Mintha megégtek volna, de mégsem.

Mint Andy Olin Flack.

Mint Raymond Visconti.

Stella.

Ekkor futásnak eredtem.

Félrelöktem az útból az egyenruhás rendőrnőt, berohantam a bejárati ajtón, és az előcsarnokban majdnem elbotlottam egy holttestben. Nem volt letakarva, és ugyanúgy kiszáradt, mint a többi. A folyosón és a könyvtárban is láttam halottakat.

Amikor Stella nevét kiáltottam, három fehér overallos helyszínelő felpillantott a munkájából, de hallgattak. A hosszú folyosó végén egyenruhás rendőr posztolt, és futva megindult felém.

A pince felé vezető folyosót eltorlaszolták. A falakat feketére festette a füst. Stella festményei ferdén lógtak, és bekormozódtak. Kettő leesett. A folyosó két végén reflektorok álltak, közöttük pedig legalább egy tucatnyi lezárt hullazsák hevert némán és mozdulatlanul.

A lépcsőn is találtam egy félig letakart, szintén kiszáradt holttestet.

Elrohantam a folyosó mellett, átugrottam a lépcsőn heverő testet, és kettesével szedtem a fokokat, úgy szaladtam fel az emeletre. A lépcső tetején egy gyomron lőtt férfi hullája feküdt.

Sejtelmem sem volt, merre kell menni.

Léptek dübögtek mögöttem a lépcsőn.

Az összes ajtó nyitva állt.

Az első két szoba üres volt. Amikor beléptem balról a harmadikba, a küszöbön mozdulatlanná dermedtem a látványtól.

A helyiség úgy nézett ki, mint egy lakosztály, és majdnem akkora volt, mint a lakásunk. A baldachinos ágyat rózsaszínű ágynemű borította, a hátsó kertre és a medencére néző ablaknál kanapé és fotelok sorakoztak. A bal oldali ajtó a fürdőszobába nyílt, amelynek falait fehér márvány fedte. A hátsó falat egy kandalló foglalta el, és a tűztérben még halványan izzott a parázs.

A kandalló fölött egy festmény lógott. Egy kisfiút és egy kislányt ábrázolt, fekete fémpadon ültek sírkövek és őszi fák között. A lány ölében egy könyv volt. A fiú óvatosan kinyújtotta felé a kezét, de nem ért hozzá, pedig már akkor is erre vágyott. Az élénk színek és az ecsetvonások egyértelműen arra utaltak, hogy Stella festette. Átvágtam a szobán, és megfeledkeztem az üldözőimről. Kinyújtottam a kezem, megsimogattam az érdes festéket, az ujjammal követtem az ecsetvonásokat, és életemben először megérintettem Stellát.

A szoba üres volt, és tudtam, hogy Stella elment.

Gyűlölni akartam őt a levél miatt.

Azok a borzalmas szavak!

Mindent el akartam felejteni, ami rá emlékeztetett.

De képtelen voltam rá.

Egyszerűen képtelen voltam.

Az én Stellám.

HARMADIK RÉSZ

„Az összetört szív. Az ember úgy hiszi, belehal, de csak él tovább, egyik szörnyű napról a másikra.”[14]

Bejegyzés 1993. 08. 09.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van. Carl Rozzell izgatottnak tűnik.

Személyes feljegyzések - Warren Beeson.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

- Van elképzelésed arról, hogy mekkora bajban vagy? - kérdezte halkan Matteo.

Jó darabig bámult rám, aztán csettintett a nyelvével, és kipattintotta az aktatáskája csatjait.

A pittsburghi rendőrség egyik kihallgatószobájában voltunk. A kezemet az alumíniumasztalhoz hegesztett karikához bilincselték.

Kirángattak a házból.

Négyen kellettek hozzá.

Miután önszántamból nem akartam kijönni Stella szobájából, megpróbáltak kirángatni az ajtón. Mivel ez nem sikerült, ketten felemelték a lábam, és kivittek. Rúgkapáltam, forgolódtam és üvöltöttem. Egyszer a jobb lábam gyomron találta az egyik kövér, egyenruhás rendőrt, akiből hirtelen kiáramlott a levegő, hátratántorodott, és elengedett. Akkor sem hagytam abba a rúgkapálást és az üvöltözést, amikor olyasmiket emlegettek, mint testi sértés, illetéktelen behatolás és ellenállás. Valójában nem sokat hallottam az egészből. A festményt láttam magam előtt, az üres lakosztályt, és Stella ellentmondásos levelét.

Bedobtak egy másik járőrkocsi hátsó ülésére, és idehoztak. Utána megint vártam.

Arra számítottam, hogy Fogel bejön hozzám, de nem jött.

Csak Matteo.

Willy felhívta.

Kiderült, hogy az egyik televíziós kamera felvett, amikor átrohantam a torlaszok között, az arcom ugyan nem látszott, Willy mégis tudta, hogy én vagyok.

- Ha nem lennél fiatalkorú, már parázson sütögetnének, ugye tudod? Már az a szarság is elég lenne a börtönhöz, amit a házban műveltél. Ha találnak valamit, ami összefüggésbe hoz az ott történtekkel… - Elhallgatott, turkálni kezdett a papírjai között, elővett egy sárga, vonalas jegyzetfüzetet, egy tollat és egy barna mappát, majd becsukta a táskát. - Szerencsére még fiatalkorú vagy, és úgy tudom, az egyik nyomozó kikérdezett a helyszínen a szüleid, a törvényes gondviselőd, illetve az ügyvéded jelenléte nélkül. Tudják, hogy ez tilos, és ezt ki fogom használni, ha muszáj. Remélem, nem jutunk el odáig! De nagyon szeretnének elbeszélgetni veled, fiacskám!

Felírta a nevemet és az aznapi dátumot a lap tetejére, azután hátradőlt a széken.

- Mesélj nekem a fekete GTO-val furikázó fazonról!

- Nem ismerem azt az embert.

- A rendőrök úgy gondolják, hogy ismered. Fogel nyomozó látszólag megvan győződve róla. Ezeket kaptam tőle…

A barna mappából egy köteg 9x13-as fényképet húzott elő, és odacsúsztatta elém.

A fotókon lévő férfi magasnak tűnt, vékony volt, a haja szőke. Talán a negyvenes évei végén járhatott. Az első két fényképen a házunk ajtaján lépett ki. A harmadik fotó szemcsés volt, és valószínűleg teleobjektíwel készült az út túloldaláról. Középen a lakásunk Brownsville-re néző ablaka, a férfi a nappalinkban állt, Jo néni fotelja mellett, az arca elmosódott volt, de látszott. A két utolsó kép ugyanarról a férfiról készült. Az egyiken egy fekete Pontiac vezetőülés felőli ajtaja mellett állt, a másikon a volán mögött ült. A szélvédő belecsillant a képbe, mégis kivehető volt az arca. Még sohasem láttam, de sejtettem, ki ő.

- Számtalanszor látták bemenni a házatokba és kijönni onnan, és bent járt a lakásotokban.

Megböktem az ujjammal a nappalinkat ábrázoló fotót.

- Szerintem ez a pénzes pasas.

- A pénzes pasas?

- Gyerekkoromtól kezdve ötszáz dollárt kaptam minden hónapban valakitől. - Beszámoltam az ügyvédnek az első borítékról és az utána következőkről. - Dunk egyszer találkozott vele, de én sohasem láttam.

A találkozóról is meséltem neki.

- És fogalmad sincs, kitől kaptad azt a pénzt?

Megráztam a fejem.

Matteo megdörzsölte a felső ajkát.

- Nos, a rendőrségnek nem beszélhetünk a pénzről.

- Nem fogja elmondani nekik?

Megvetően felhorkant.

-Eszem ágában sincs! Nem akarjuk, hogy bármiféle összefüggésbe hozzanak téged ezzel a fószerral. - Egy pillanatra elgondolkodott. - Azt hiszik, hogy Bellinónak dolgozik, nekünk pedig az az érdekünk, hogy meg is maradjanak ebben a hitben.

- De nem dolgozhat neki. A borítékok gyerekkorunkban kezdtek felbukkanni, mielőtt Dunk belekeveredett volna Crocket üzletébe.

A j ogász vállat vont.

- Nyomozók, úgyhogy hadd nyomozzanak! Ezt maguktól is ki tudják deríteni. Engem csak az érdekel, hogy te ne kerülj bajba.

- Nem akarok hazudni.

- Az információ visszatartása nem hazugság. Válaszolj a kérdéseikre, de szűkszavúan! Ne menj bele a részletekbe! Semmi mást nem akarok hallani a szádból, csak igent és nemet. Ha úgy érzed, hogy nem kellene válaszolnod a kérdésre, tarts egy kis szünetet, szedd össze magad, és adj nekem esélyt, hogy közbeléphessek! Ha figyelmeztetlek, hogy hallgass, akkor hallgatsz. Én fogom irányítani a beszélgetést, világos?

Bólintottam.

Mélyet lélegzett, felemelte zömök testét a székről, az ajtóhoz lépett, és két erőteljeset kopogott.

Fogel egy pillanattal később belépett egy nagy dobozzal a kezében, és Horton nyomozó társaságában. A dobozban a házban talált holttestek fényképei voltak. Stella nem volt köztük.

Három órán keresztül ültünk abban a szobában, és végül a bilincs nélkül távoztam. A fejemben újra megszólalt a hang, amelyik azt suttogta, hogy egy italtól ez az egész sokkal elviselhetőbb lenne.

2

Joy Fogel nyomozó a Furcsaságok Falát bámulta. Ránézett Faustino Brier üres íróasztalára. A telefon mellett egy fél bögre kávé állt, a benne lévő folyadék kihűlt és zavarossá vált.

Amikor Fogel legutóbb az órára nézett, hajnali fél négyet mutatott.

Az asztalát a Brier holttestéről készült fotók borították el, a többi áldozat fotóival együtt. Összesen huszonegyen voltak. A kézifegyverek és gránátok akkora pusztítást végeztek, mintha egy kisebb hadsereg támadta volna meg a házat, de az összes nyom egyetlen támadóra utalt. Joynak csak fényképek álltak rendelkezésére arról a férfiról és az autójáról. Olyan volt, mint valami kísértet. Egy jól felfegyverzett, szakértő kísértet.

- A fenébe is, Brier! - dünnyögte, miközben átpörgette a fotók egy részét.

Társa üveges tekintettel nézett vissza rá. A homlokán sötétlő lőtt seb harmadik szemre emlékeztetett.

Nem kellett volna szétválniuk. Csak a zöldfülűek csinálnak ilyet, ennek ellenére Fogel egy pillanatig sem habozott. Brier halott, őt pedig valószínűleg felfüggesztik, amint a kapitány elolvassa a jelentését, ami szintén az asztalán feküdt befejezetlenül. Sejtelme sem volt, mit írjon bele.

Egyetlen használható nyomot talált, egy keréknyomot a felhajtó mellett a sárban. A helyszínelők meghatározták a típusát: Pro Temp 265x70R16 A/T Sport. Azt mondták, hogy nem egyezik Brier autójával, sem a GTO-val. Ezt a gumit nem lehetett szokványos üzletben beszerezni. Kizárólag a General Motors szállította, és kifejezetten az 1990 és 1993 között Amerikában legyártott Chevrolet Suburban terepjárókhoz készült. A rendőrtisztek kikérdezték a szomszédokat, és kiderült, hogy több tucatnyi, tökéletesen egyforma fehér Chevy Suburbant láttak rendszeresen ki-be járni a kapun. Csakhogy egyet sem találtak a tetthelyen.

Fogel szerzett egy képet egy 1993-as Chevy Suburbanról, és feltűzte a Furcsaságok Falára, közvetlenül a fekete Pontiac mellé.

Ó, és az az átkozott ház!

Joy két órával azelőtt beszélt a központi nyilvántartó egyik kétségbeesett munkatársával, Zeke Grintonnal. Azzal a feladattal bízta meg a férfit, hogy derítse ki, ki a tulajdonosa a Milburn Court 62.-ben lévő ingatlannak. Ez általában egyszerű feladat, ezúttal azonban nem volt az. A tulajdoni lapon egy wisconsini cég neve szerepelt: Barrington Farm and Feed. A vállalkozás mindössze egy Dells nevű városban lévő postafiókból állt. Nem rendelkezett kézzelfogható székhellyel, és nem voltak alkalmazottai. Egy másik cég, a vermonti Brainard Textiles volt a tulajdonosa, amelyik szintén csak papíron létezett. Grintonnak további hat céget sikerült tulajdonosként beazonosítania, utána a szálak a tengeren túlra vezettek, és elvesztette a nyomot.

Újabb zsákutca.

Ezenkívül ott volt még Stella Nettleton.

A nyomozó felpillantott a Furcsaságok Falán lógó plakátra, amelyről egy gyönyörű lány arcképe nézett vissza rá. Láttál engem? A társadalombiztosító nyilvántartásában nem szerepelt a neve, és noha Fogel már megbízott néhány embert a születési anyakönyvi kivonat felkutatásával, tudta, hogy hiába. Richárd Nettletonról sem találtak semmit, amikor felbukkant a levél, amelynek a fénymásolata szintén a Furcsaságok Falán függött.

Amikor Joy asztalán megcsörrent a telefon, a nő rémülten összerezzent. A hangos elektronikus csipogás belehasított az üres iroda csendjébe, amelyet a korai óra még inkább elmélyített. Felemelte a kagylót, és megnyomta az egyes vonal villogó gombját.

- Fogel.

- Részvétem Faust miatt - szólt bele Terrance Stack, korábban nyomozó, ma már csak Terry.

A rendőrnő lehunyta a szemét, és erősen megmarkolta a kagylót. Képtelen volt megszólalni.

- Van kedve beszélgetni?

- Igen.

- Legyen itt húsz perc múlva! - mondta Stack. - Lefőzök egy kanna kávét.

3

Elvin Putney rendőrtiszt eldobta a csikket, és eltaposta a cipője orrával. Utána a nadrágja jobb első zsebében lapuló dobozból elővette a következő szálat, gyufát lobbantott, és rágyújtott. Mélyen leszívta a nikotint a tüdejébe, lent tartotta, majd lassan kifújta a füstöt úgy, hogy karikákat eregetett, amelyek a ház bejárati lépcsőjétől a kocsibejáró és a sötét égbolt felé szálltak.

Lepillantott az órájára.

Hajnali három óra és huszonnyolc perc. Másfél óra múlva végre leváltják, és hazamehet aludni. Putney-t és három társát a Milburn Court 62. alatti ház őrzésével bízták meg. Collins az őrházban posztolt, Burton hátul, a medenceház közelében, Sevilla pedig odabent, és valószínűleg aludt. Elvin egy órája a színét sem látta.

Ő is aludni akart.

Elzúgott egy szúnyog az arca mellett, és röptében elkapta a szabad kezével. Amikor kinyitotta a markát, megállapította, hogy a rovar fekete, véres folttá kenődött szét a tenyerében.

- Megvagy, te kis szarházi!

- Mozgást érzékeltem - recsegte egy hang a Putney vállára erősített rádióból.

A medencénél posztoló Burton volt az.

- Miféle mozgást?

- Nem tudom - felelte a hívó fél. - Láttam valamit a szemem sarkából.

- Hátramenjek? - kérdezte a tiszt.

- Negatív - érkezett a válasz némi késéssel.

- Lehet, hogy egy őz volt. Én már hármat láttam, mióta itt vagyok - szólt Collins az őrházból.

Putney megnyomta a gombot, miközben újabb füstkarika szállt az ég felé.

- Lehet, hogy megint egy kíváncsi riporter?

- Negatív - felelte Collins. - Éjfél körül az utolsót is elkergettük. Rálátok a zsákutcára, és üres. Néha bekanyarodnak a kíváncsiskodók, de ahogy meglátják a járőrkocsit, azonnal visszafordulnak A ház mögött hegyek vannak, onnan senki sem jöhet gyalog.

- Megint láttam - szakította félbe Burton. - Nagyobb, mint egy őz. Körülbelül száznyolcvan centi magas. Bassza meg! Látok egy másikat is öt-hat méterre tőlem, áfás rész szélén.

Putney ledobta a cigit a lépcsőre, eltaposta, és megnyomta a gombot.

- Odamegyek.

Recsegés.

- Negatív - mondta végül Collins az őrházból. - Maradj a helyeden, amíg kiderítjük, mi az! Lehet, hogy csak figyelem elterelés.

Kapd be, Collins! Mind tisztek vagyunk, nem osztogathatsz utasításokat. Putney megint megnyomta a gombot.

- Kérsz erősítést, Burton? Hadd halljam!

Nem érkezett válasz.

Putney ekkor megpillantott valamit a szökőkút mögötti fák között, a felhajtó távolabbik szélén. Alig észrevehető mozgás volt. Lehúzta az elemlámpát a derékszíjáról, bekapcsolta, és a fák felé irányította. Nem látott mozgást, de mintha a fény egy pillanatra megcsillant volna egy szempáron.

A ház nyugati végénél eltört egy ág. A rendőr a hang irányába fordította a zseblámpát. Ezúttal megpillantott valakit oldalvást behúzódni egy öreg tölgyfa törzse mögé.

- Pittsburghi rendőrség! - kiáltotta Putney. - Maga illetéktelen behatoló egy bűncselekmény helyszínén! Emelje fel a kezét, és lépjen elő, hogy lássam!

A szabad kezét a Glock .45-ös bőrtokjára fektette, és a hüvelykujjával kipattintotta a csatot.

- Jöjjön ki! Most rögtön!

A fa mögül fehér kabátos férfi lépett ki, a karja oldalt lógott. Tartott valamit a jobb kezében. Sötét haja volt, és negyven év körülinek nézett ki. Közönyös arccal meredt Putney-ra.

- Dobja el!

A férfi mozdulatlanul állt.

Putney a mikrofonhoz hajolt, és megnyomta a gombot a zseblámpát tartó kezével.

- Találtam valakit, most lépett ki a fák közül.

Nem érkezett válasz.

- Azt mondtam, dobja el!

A férfitól jobbra is megmozdult valami.

A fák közül kilépett egy nő, aki szintén fehér kabátot viselt, és ő is tartott valamit a kezében. Utána még egy jött, egy férfi, a fáktól úgy három méterre. A bal oldalról is jöttek ketten.

Putney be akart hátrálni a bejárat boltívébe, de képtelen volt megmozdulni.

Egyre több fehér kabát világított a fák között. A rendőr nem sejtette, honnan jönnek, de már legalább tizenöten vagy húszan voltak.

Megint megnyomta az adóvevő gombját.

- Erősítésre van szükségem a bejáratnál - mondta halkan. - Hallja valaki?

Nem érkezett válasz.

A fehér ruhás alakok egy emberként indultak meg a ház és Putney felé. A harmadik lépésnél Putney megmarkolta a pisztolyát. A szabály értelmében csak abban az esetben húzhatta elő, ha fenyegetve érzi magát. Ha lead egy lövést, biztosan felfüggesztik, sőt az is lehet, hogy kirúgják. Ennek ellenére előhúzta a fegyvert, és ráfogta a legközelebbi férfira.

-Álljon meg!

Tudomást sem vettek róla.

A nő, aki másodikként lépett ki a fák közül, a mellkasához emelte a kezében tartott tárgyat.

Putney ráfogta a Glockot.

- Ne tegye!

A nő felemelte a másik kezét, meggyújtott egy öngyújtót, és a tárgyhoz emelte.

Egy gyertya. Csak egy kibaszott gyertya.

Elvin megkönnyebbülten felsóhajtott.

A többiek is meggyújtották a gyertyájukat. Már legalább huszonötén lehettek, folyamatosan jöttek a fák közül.

- Ha ez egy gyászszertartás, akkor vissza kell menniük az utcára - figyelmeztette őket Putney. - Ez egy bűncselekmény helyszíne.

A fehér ruhás tömeg nem állt meg, hanem futásnak eredt, és a maguk elé tartott gyertyák lobogtak a kezükben.

Nem gyászszertartás volt.

4

Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, de ma már csak Terry, a tornácon ült, amikor Fogel rákanyarodott a keskeny felhajtóra. Sörösüveget tartott a kezében, és a repedezett járdát bámulta. Amikor végre felpillantott, a nő megállapította, hogy a szeme ráncos, véres és karikás. Elég rosszul festett. Vendége felé emelte az üveget, mintha koccintott volna vele, ivott, aztán megint a járdára meredt.

Joy átvágott az elhanyagolt gyepen, és leült mellé. Stack bűzlött a sörtől és egyéb szagoktól, amelyeket a nő nem akart beazonosítani. Zsíros volt a haja, és igencsak ráfért volna egy zuhany.

- Megmondtam Faustnak, hogy ez az ügy hamar a sírba fogja juttatni, de persze nem hallgatott rám. Akár két gödröt is áshatnak, ha maga úgy dönt, hogy folytatja a vadászatot. Vagy esetleg hármat, mert nem szoktam megfogadni a saját tanácsaimat. Együtt fogjuk átaludni az örökkévalóságot.

Kissé akadozott a nyelve. Nem úgy beszélt, mint egy részeg, hanem a profi alkoholista, aki már annyit ivott, hogy a szervezete hozzászokott a folyamatos mámoros állapothoz.

Fogel arra gondolt, hogy nem kellett volna idejönnie. Haza kellett volna mennie.

- Mi történt Fausttal?

A nyomozónő beszámolt neki a fekete GTO-ról, a sofőrjéről és arról, hogy szétváltak a társával. Utána megtalálták a holttestét. Elmondott mindent, ami az elmúlt huszonnégy órában történt.

Stack szótlanul végighallgatta, közben a sörét szorongatta, és néha bólintott.

- Stella Nettleton az a gyerek, akit kerestem, igaz? - kérdezte, miután a nő végzett. - Ő tűnt el 1978-ban. A dormonti házban talált felnőttek a szülei voltak, Richárd és Emma.

Fogel a táskájába nyúlt, kivette belőle Richárd Nettleton levelének a fénymásolatát, és átadta Stacknek.

Az legyintett.

- Faust nekem is készített belőle másolatot. A Thatch nevű kölyökről is tudok, legalábbis annyit, amennyit sikerült összeraknunk. - Felállt, a teste pedig recsegve-ropogva tiltakozott. - Jöjjön velem! Mutatni akarok valamit.

Kinyitotta Fogel előtt a szúnyoghálós ajtót. A nő belépett a házba, és visszatartotta a lélegzetét, amikor elhaladt Stack mellett. A nappaliban zúgott a lehalkított tévé. Egy feketefehér film ment benne, amelyben Katherine Hepburn játszott még fénykorában. A fotel melletti asztalon gyűrött újság hevert. A Milburn Court-i ház fotója volt rajta, és a főcím: Egy kitüntetett nyomozó és további 21 halott. Az asztal körül tucatnyi üres sörösüveg állt a földön.

Stack elindult a lépcső felé.

- Odafönt van a beígért kávé. - Már félúton járt a földszint és az emelet között, amikor észrevette, hogy vendége nem megy utána. Fanyarul elmosolyodott. - Túlságosan öreg és fáradt vagyok ahhoz, hogy bármivel bepróbálkozzak, és mivel három exfeleségem van, negyedikre már nem futja a pénzemből. Nem igazán mozdítható, amit mutatni akarok.

Válaszra sem várva megfordult, és felment az emeletre.

Brier megbízott ebben a pasasban, és Fogel megbízott Brierben. Csettintett a nyelvével, fontolóra vette a lehetőségeit, és elindult felfelé.

Felérve keskeny folyosón találta magát. Az egyik végében a fürdőszoba volt, a másikban a háló, köztük pedig még egy szoba. Ennek az ajtaja nyitva állt, és égett bent a villany. Stack árnyéka türelmesen álldogált a távolabbik falra vetülve.

Fogel belépett a szobába, és elkerekedett a szeme.

Stack beleivott a sörébe, és megtörölte a száját.

- A kettes számú feleségem varrószobának használta ezt a helyiséget, de tehetségtelennek bizonyult. Az összes függönyöm ferde, és van a szekrényemben egy doboz tele ingekkel, amelyek jobban jártak volna, ha nem próbálta volna visszavarrni rájuk a hiányzó gombokat. Esküszöm, hogy egy fél guriga cérnát elhasznált egyetlen gombhoz, valóságos buckát épített belőle, és sajnos a színt sem sikerült eltalálnia. Elkötni sem tudta rendesen, ezért néhány óra elteltével kilazultak, és menet közben cérnauszályt húztam magam után. A srácok mindig azt mondogatták, hogy úgy nézek ki, mint egy felvonulási zászlós menet. Kezdetben, amikor még szerettem a feleségemet, hordtam őket. Néhány év elteltével tartalék ingeket tároltam az autómban. A harmadik évben megelégeltem a dolgot, és beraktam őket egy dobozba. Ezt a pulóvert is alaposan elintézte…

- Ezt hogyan…?

Fogelnek elcsuklott a hangja.

- A Furcsaságok Falát Faustino csak azért rakta össze a kapitányság raktárában, hogy kéznél legyenek az információk, ha hirtelen szüksége lenne valamire. A valódi munka itt zajlott, és közösen csináltuk. Már akkor elkezdtem összegyűjteni a bizonyítékok másolatát, amikor még a testületnél szolgáltam. Miután Faustino átvette az ügyet, folyamatosan aktualizálta. Ha új bizonyíték bukkant fel, gondoskodtunk róla, hogy eljusson ide. De természetesen csak a másolat! Egyikünknek sem állt szándékában eltüntetni a bizonyítékokat. Egy nyugodt helyre vágytunk, ahol dolgozhatunk. Ha az ember kitolja azt a táblát a raktárból, mindenki rögtön beleköt. Itt senki sem piszkált bennünket. - Stack a zsebébe nyúlt. - Faustinónak is volt kulcsa, és valószínűleg még mindig nála van. Tavaly csináltattam egyet magának is, miután felkeresett, mert sejtettem, hogy vissza fog jönni.

Fogel elvette a kulcsot a férfi tenyeréről, és körbenézett a szobában.

A hátsó fal pontosan úgy nézett ki, mint a Furcsaságok Falának nagyobb kiadása. Az áldozatokról és a bűncselekmények helyszínéről készült fotók távolabb voltak egymástól, a köztük lévő helyekre pedig több száz színes jegyzetlapot ragasztgattak. A fényképeket sárga és piros fonalak kötötték össze egymással. A fal bal oldalán sok-sok doboz kapott helyet. Némelyiken az áldozat neve szerepelt, másokon a lakcím, és három dobozon Duncan Bellino neve. A szoba közepén összecsukható kártyaasztal állt két székkel. Az asztalon két doboz volt. Az egyiken fekete nyomtatott betűkkel az állt, hogy Nettleton, a másikon az, hogy Thatch. A földön is feküdt egy doboz, amelyre azt írták: Fekete GTO-s Fazon.

Stack a dobozok felé biccentett.

- Nem sokat sikerült kiderítenünk a pontiacos fazonról, de amit tudunk, az abban a dobozban van. Az elmúlt néhány hétben főleg Thatch szüleivel foglalkoztunk. A Nettleton-dobozba leginkább csak a levelet sikerült tenni. Most már össze tudjuk kapcsolni az ügyet a dormonti házzal és a gyilkosságokkal. Ez nagy dolog. Faustinóval abban maradtunk, hogy megpróbáljuk megtalálni a kapcsolatot a két család között, hátha abból kiderül valami. Ha magát valóban érdekli az ügy, akkor jól jönne a segítsége. Már nincs hozzáférésem a rendőrségi adatbázisokhoz meg az efféle dolgokhoz.

- Itt maradok, ha maga lezuhanyozik - felelte Fogel.

- Egyébként is szándékomban állt.

- És abbahagyja a sörözést.

Stack a szájához emelte az italt, nagyokat kortyolva megitta a maradékot, és letette az üres üveget az asztalra.

- Rendben.

- És szeretném megkapni azt a beígért kávét is.

- Abban a sarokban van a frissen lefőzött adag. A kávéval nem viccelek.

Fogel újra körbenézett a szobában, utána leült az asztalhoz. - Rendben van, mondjon el mindent, amit nem tudok! Kezdjük itt!

Bejegyzés 1993. 08.12.

„D” alany a szokványos paramétereken belül van.

Hang- / videofelvétel.

- Mozdulatlanul ül, és a falat bámulja - mondta Carl.

- Lehet, hogy meditál.

- Úgy néz ki, mintha várna valamire.

- Mire várna? - kérdezte Warren.

- Volt ma bent nála a doki?

- Sok látogatója volt ma. -Kik?

Warren nem válaszolt.

- A doki volt bent nála?

- Mindennap be szokott menni hozzá. Sok a megbeszélnivalójuk.

- Miről beszélgettek?

- Nem tudom. Nem hallgattam meg.

- Meg kell hallgatnod. Ez a munkánk. Warren megnyomta a mikrofon gombját.

- Hé, Dávid! Miről beszélgettetek ma doktor Durginnal? Harminc másodperc késleltetés.

- Főleg a jövőről - felelte utána Dávid. - Cáriról is beszélgettünk. Sokat beszélgettünk róla. Carl, Carl, Carl. Mi legyen Carllal?

A nevezett összeráncolta a szemöldökét.

- Miért nem a hivatalos nevén szólítod a kölyköt?

- A hivatalos nevén?

- „D” alany.

- Mert az túl rideg. Nem szereti.

- És ki a lószart érdekel, hogy mit szeret? - Carl elvett az asztalról egy tollat, és idegesen forgatni kezdte az ujjai között.

- Kibaszottul furcsán viselkedik mindenki ezen a helyen.

- Furcsán? Ezt hogy érted?

- Furcsán és kész. A kantinban ebédeltem, és mindenki hallgatott.

- Talán nem volt mondanivalójuk egymás számára.

- Legalább húszan voltunk bent. Senki se szólt egy szót se.

- Én kedvelem a csöndet - felelte Warren.

Carl kezében gyorsabban pörgött a toll. Hirtelen apró, fehér tárgyat pillantott meg a kezelőpult sarkán.

- Mi az ott?

- Dr. Durgin hallókészüléke. Carl kezében megállt a toll.

- A doki siket. Miért kéne neki hallókészülék?

- Nem teljesen siket - felelte Warren.

- Ezt hogy érted? Nem ezért kapta meg a munkát?

- Gyerekkorában agyhártyagyulladást kapott, és kilencvenkilenc százalékosan megsüketült. Csak a legmélyebb frekvenciákat hallja. De a technológia folyamatosan, nagy lépésekben fejlődik. Amiről régen azt hitték, hogy lehetetlen, ma teljesen megszokott. - Elmosolyodott. - Gyerekkoromban természettudós akartam lenni, de nem voltak elég jók a jegyeim. Azért vállaltam el ezt a munkát, mert úgy gondoltam, hogy itt legalább a tudomány közelében dolgozhatok, és részese lehetek valaminek, ami nagyobb nálam. Beszélgetned kellene a dokival az élete történetéről. Csodálatos nő.

Carl elsápadt.

- De ugye kiveszi a hallókészüléket, amikor bemegy a fiúhoz? Ugye azért van itt, mert itt felejtette?

- Hallani akarta a fiú hangját - felelte Warren. - Csak egyszer. Legalábbis ezt mondta. A fiúnak gyönyörű hangja van. Dávid Pickford gyönyörű férfi.

A „D” alany felállt, és a megfigyelőablak túlsó oldalához lépett. Carl lenyomta a mikrofon gombját.

- Hátrálj el az ablaktól!

- Szép a tollad, Carl.

- Miért lát bennünket? Ez egy detektívtükör.

Warren a plafon felé billentette a fejét, és lehunyta a szemét.

- Azt mondta, hogy amikor világítanak a neoncsövek, az üveg nem működik tökéletesen.

- Hátrálj el az ablaktól!

„D” alany szélesen elmosolyodott.

- Hé, Carl! Le merem fogadni, hogy ha elég erősen beledöföd azt a tollat a szemedbe, akkor elér az agyadig.

- Húzz el az ablaktól!

- Gyerünk, Carl, tedd meg a kedvemért! Döfd bele tövig a szemedbe azt a tollat!

Carl engedelmeskedett.

Habozás nélkül megmarkolta a tollat a jobb kezével, és beledöfte a szemébe. A másik szeme elkerekedett a meglepetéstől.

Ekkor vette észre, hogy Warren keze még mindig a felvevő-és hangszóróberendezés melletti piros gombon van, amely a szobából érkező hangok harminc másodperces késleltetését irányította. A gomb normális körülmények között szigetelőszalaggal volt leragasztva, és mellette egy cetlin nagy, nyomtatott betűkkel az állt, hogy NE KAPCSOLD KI! Most ki volt kapcsolva.

Abban a másodpercben két dolog történt: Carl a gomb felé nyúlt, Dávid pedig rászólt, hogy ne érjen hozzá.

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

5

Elmentem Faustino Brier temetésére, de távolról néztem végig. Azon a dombtetőn álltam, amelyiken ő Jo néni temetésén, ami mintha ezer éve lett volna.

Sokan eljöttek.

A végén huszonegy fegyveres sortüzet adtak a tiszteletére.

A sírja százötven méterre esett a szüleim és a nagynéném sírjától.

Fogel nyomozó is ott volt, de nem vett észre.

Aznap erősen tűzött a nap, talán túlságosan. Mintha valaki vésővel piszkálta volna a szemem. De ez a fájdalom semmiség volt ahhoz képest, ahogyan a fejem az előző este elfogyasztott üveg Jamesonnak köszönhetően lüktetett. Beugrottam Trey nevű cimborámhoz a Mike’s Package Liquor italszaküzletbe. Két hónapja nem jártam ott, és Trey nagyon megörült, amikor meglátott, mert tudta, hogy egy százdollárost tartogat a számára a közeli jövő. Rutinosan lebonyolítottuk a szokásos üzletet. Egyikünk sem felejtette el, akár a biciklizést. Én letettem a pultra a pénzt, ő levette a háta mögötti polcról az üveget, ideadta, és már kint is voltam az ajtón. Egyikünk sem szólalt meg. Én biccentettem neki, ő kajánul elmosolyodott, és már véget is ért. Huszonhárom másodpercig tartott az egész, de ez is elég volt ahhoz, hogy letérítsen a helyes útról.

Nem érdekelt.

Tűz ütött ki.

Komoly tűz.

És szükségem volt egy italra.

A szükségem volt talán nem elég erős kifejezés.

A testem bármikor szívesen lemondott volna az oxigénről egy korty italért cserébe. Azt mondtam magamnak: csak egy csepp kell, hogy eltompítson, viszont már én magam sem hittem el ezt a gyenge hazugságot.

Hétfő este, amikor Matteo kirakott a ház előtt, nagyon fáradt voltam. Már besötétedett, és nyirkos lett a levegő. Felvonszoltam magam a lépcsőn, ügyetlen mozdulatokkal kinyitottam a zárat, és bementem. Willy nem volt ott. A takarói gondosan összehajtva a kanapé végében, rajtuk a párna. Ezek szerint a szülei arra tanították, hogy mindig be kell ágyaznia, és ez alól a kanapé sem lehetett kivétel. Arra számítottam, hogy egy idő után hiányolni fogják a fiukat, de nem hívták haza. Valószínűleg azért nem zavarta őket, hogy Willy gyakorlatilag beköltözött hozzám, mert már nem kellett az egyetemi tandíja miatt aggódniuk.

Ruhástól beledőltem az ágyamba, és valahogyan sikerült lerúgnom magamról a cipőt, mielőtt elaludtam volna a kimerültségtől. A szokásos álomra számítottam, de hiába. Nem álmodtam semmit.

Hajnali ötkor felébredtem, és kibotladoztam a konyhába egy pohár vízért. Leültem a kanapéra meginni. Willy nem került elő. Rendkívül csöndesnek tűnt a világ, és ettől egyedül éreztem magam. Bekapcsoltam a tévét, hogy legyen egy kis háttérzaj, és amikor a képernyőn megjelent Stella háza, először azt hittem, hogy az előző napi események összefoglalóját nézem.

A hatalmas ház.

A füst.

Beletelt egy kis időbe, mire az álmos agyam felfogta, hogy nemcsak a ház nyugati része füstöl, hanem az egész, és mindent elborítanak a lángok, amelyek a falakat nyaldosták, és az ég felé nyúltak a lyukas tetőn keresztül. Amikor felhangosítottam a tévét, a KRWT CBS tudósítójától megtudtam, hogy a tűz az éjszaka közepén kezdődött, és úgy tűnik, szándékos gyújtogatás okozta, mást azonban nem tudnak. Ezúttal nem Pete Lemire volt kint a helyszínen.

Délben még mindig a kanapén ültem a tévé előtt.

A ház gyakorlatilag leégett.

A folyosón megtalálták négy rendőr holttestét, de a halál okát egyelőre nem tudták megállapítani. Az biztos, hogy valaki gondosan egymás mellé fektette őket.

Délután egykor elkezdődtek a szappanoperák, ezért Stella lángoló házát csak a jobb alsó sarokban mutatták. Háromkor azt is levették. 15:01-kor felálltam a kanapéról, és lementem a piáért.

Willy eszméletlen állapotban talált rám a kanapén néhány órával később.

Összevesztünk.

Elmentem otthonról, egy darabig céltalanul kóboroltam, és végül a temetőben találtam magam, Faustino Brier temetésén.

Ez előző nap történt.

Aznap Matteo üvöltözött velem, a héten másodszor. Már egy órája üvöltött. Willy csöndben ült a tárgyalóasztal másik végénél. Ő is megkapta a magáét, mert állítólag mint bébiszitteremnek nem lett volna szabad magamra hagynia. Mindenkire büntetés várt.

- El kell menned ebből a városból - közölte Matteo. - Magad mögött kell hagynod ezt az egész szarságot, amibe belekeveredtél.

- Nem akarok elmenni innen. Ez az otthonom.

A jogász kuncogni kezdett.

- Hamarosan egy két és félszer két és feles cella lesz az otthonod New Castle-ben. Lehet, hogy a rendőröknek nem sikerül összefüggésbe hozniuk a Milburn Court-i házban történtekkel, de akkor Bellino és az ő mocskos üzlete miatt fognak rád szállni. Ki akarnak vonni a forgalomból, és bezárni valahová.

- De én nem csináltam semmit.

- Az őket nem érdekli.

Matteo elém csúsztatta a Post-Gazette aznapi példányát. A címlapot szinte teljes egészében a Stella házáról készült fotók foglalták el. Az egyik a tűz előtt készült, a másik utána.

- A tegnapi tűzesetben négy zsaru vesztette életét, a tegnapelőtti balhénak pedig huszonegy áldozata van, köztük egy nyomozó, aki ráadásul megfigyelt téged. Azt hiszik, hogy nyakig benne vagy.

És Stellát nem találták meg - suttogta a tudatom. - Eltűnt. Elrabolták. Meghalt? Elment.

- Ha nem a rendőrök miatt fogod egy dobozban végezni, akkor a kibaszott ital miatt - folytatta Matteo. - A megérzésem azt súgja, hogy gyűjtik ellened a bizonyítékokat, megvárják a januárt, amikor betöltöd a tizennyolcat, és akkor lecsapnak. Most nem emelnek vádat ellened, mert nem akarják megkockáztatni, hogy fiatalkorúként kerülj a bíróság elé. Inkább várnak négy hónapot, és alaposan felkészülnek. Én a helyükben ezt tenném.

- Nem csináltam semmit - ismételtem.

Az ügyvéd ezúttal hallgatott, Willy szólalt meg.

- Penn State - mondta halkan.

Dewitt ránézett.

- Tessék?

- A szüleim azt akarják, hogy érettségi után a Penn State-re menjek.

A férfi grimaszolt.

- Már megmondtam, hogy a letét fedezni fogja a tandíjadat, ha segítesz Jacknek is bejutni. Mondhatom, nagyszerű munkát végez, Mr. Trudeau! Az egyetemek tárt karokkal várják a véres szemű alkoholistákat. A jelentkezési laphoz ráadásul mellékelhetjük a letartóztatási jegyzőkönyvet. Kiváló teljesítmény! Büszke vagyok rátok.

Willy a kezét bámulta, és nem pillantott fel.

- Most is mehetünk, nem kell a következő őszig várni - folytatta halkan. - Elegendő kreditünk van, hogy hamarabb leérettségizzünk. Jövő csütörtökre Harrisburgban hirdettek felvételi vizsgát. Ma reggel láttam. Elég kevés az idő, de tavasszal a Penn diákjai lehetünk. Az őszi szemeszter már elkezdődött, de a tavaszira még bejuthatunk.

Az ügyvéd hátradőlt a székén, és fontolóra vette, amit hallott.

- Ez nem is rossz ötlet.

- Új barátok, új környezet, új kihívások - folytatta Willy. - Ha Jack itt marad, még jobban le fog épülni, és ezt maga is tudja.

- Nem megyek el innen - szóltam halkan.

- Az a lány lepattintott, Jack! Játszadozott veled, és most eltűnt - felelte Willy. - Megmutattad Mr. Matteónak a levelet? Az ügyvéd összeráncolta a szemöldökét.

- Miféle levelet?

Bosszúsan néztem Willyre. Nem lett volna szabad szóba hoznia. Nem értette az egészet. Nem érthette…

- Add ide! - követelte Matteo, és felém nyújtotta a tenyerét az asztal fölött.

Némi habozás után kivettem a levelet a zsebemből. Miközben az ügyvéd kihajtogatta, és hangosan felolvasta, vaníliaillat töltötte be a tárgyalót.

*

Miután Matteo végzett, összeráncolta a szemöldökét. - Pip? Ez a Twist Olivérből van?

- A Szép reményekből - feleltem.

- És ki az a Stella?

- Csak egy lány. Willy felsóhajtott.

- Nem csak egy lány, hanem a lány, aki már majdnem tíz éve szórakozik Jackkel. A Milburn Courton lakott, a leégett házban.

Willy mindent elmondott Dewittnak, amit tudott. Nem tudott mindent, de annyi is elég volt.

- Ez az egész baromság egy lány miatt történt? - kérdezte Matteo, miután Willy elhallgatott. - A rendőrök látták ezt a levelet?

Megráztam a fejem.

Visszalökte elém.

- Helyes. Tedd el egy biztonságos helyre! Ha mégis vádat emelnek ellened, talán a hasznunkra válik. Ködösítésre mindenképpen alkalmas, de a segítségével talán a börtönt is megúszhatod. - Willy felé biccentett. - Sétálj egyet! Hagyj magunkra minket egy kicsit!

A srác rám nézett, aztán felállt, kiment, és becsukta a tárgyaló ajtaját.

Miután távozott, az ügyvéd közelebb húzta hozzám a székét.

- Nem fogok úgy tenni, mintha megérteném, hogy min mentél keresztül. Azt senki sem értheti meg. Tudom, hogy rendes srác vagy, a nagynénéd ódákat zengett rólad. És okos is vagy, ez látszik a szemeden, még akkor is, ha véres. Te is tudod, hogy most válaszút előtt állsz. Ha Pittsburghben maradsz ezzel a sok rosszal körülvéve, akkor még több rossz történik veled. Van pénzed, és vannak barátaid, akik törődnek veled. Egyetértek Willyvel. Költözz el innen, és hagyd magad mögött az egészet! Felejtsd el a lányt! A lányok egész életedben csak szórakozni fognak veled. Mindegyik ezt csinálja, és kibaszottul ügyesek. Zárd le a múltat, és kezdj új életet valahol távol! A nagynénéd keményen megdolgozott azért, hogy jobb körülményeket biztosítson a számodra. Ne hagyd, hogy a kívánsága vele együtt meghaljon, hanem teljesítsd! Tiszteld az emlékét azzal, hogy elmégy a Penn State-re, lediplomázol, és kezdesz valamit az életeddel! Ide bármikor visszajöhetsz. El sem hinnéd, hogy a távolság és az idő milyen sokat segít. - Tartott egy kis szünetet. - Az ivást abba kell hagynod. Ha elfajul a helyzet, elküldhetlek elvonóra, és mivel én kezelem a vagyonodat, a beleegyezésedre sincs szükségem. De nem akarom megtenni. Értem, hogy azért iszol, hogy könnyebb legyen elviselni, mert én is ezt csináltam, mégis abba kell hagynod. Nem szabad még mélyebbre süllyedned! Inkább a jövődre összpontosíts, mert ígéretes jövő áll előtted! Köss békét a múltaddal, és lépj tovább! Tudom, hogy elég erős vagy hozzá.

- Úgy beszél, mint Gerdy - dünnyögtem.

- Kicsoda?

Megráztam a fejem, és a tenyerembe temettem az arcom.

Matteo felállt, és visszahúzta a székét.

- Ennél több megértésre és támogatásra ne számíts tőlem, kölyök! Amikor átmentem az államvizsgán, és ügyvéd lettem, sutba dobtam a lelkiismeretemet. Nem akarom, hogy a versenytársaim kiszagolják, hogy egy keveset megtartottam belőle. - Idétlenül rám kacsintott. - Hívjuk be Willyt, és találjuk ki, mire van szükség a tervünk megvalósításához!

Kiderült, hogy nem lesz nehéz dolgunk.

Miután visszamentünk a lakásomra, Willy telefonálgatni kezdett, és a nap végére megtelt információkkal a jegyzetfüzet, amelyet Matteo irodájából csent el. Én az ágyamon fekve töltöttem a délutánt, és a plafont bámultam. Szép plafon volt. Elővettem a vázlatfüzetemet, de nem tudtam rajzolni, mert remegett a kezem. Részegen és józanul is tudtam rajzolni, de abban a kellemetlen köztes állapotban nem voltam alkalmas semmire az evésen, az alváson és a szervezetem általános működtetésén kívül. Ez a köztes állapot tartalmazta a fejfájást, a hidegrázást és az izzadást, ezért nem kedveltem túlságosan. Tudtam, hogy egy italtól azonnal rendbe jönnék, de azt is, hogy nem az a valódi megoldás. Ugyanakkor csábítóan hangzott.

Willy egyszer bedugta a fejét a szobámba a hírrel, hogy éppen beszélt egy nővel a vizsgaközpontban, aki azt mondta, a végzősök nem vizsgázhatnak, és Willy ezt látszólag rendkívül mulatságosnak találta. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy miért. Szerencsére mi még nem voltunk végzősök, ezért megkerülhettük a szabályt. A többi szabály valamivel szigorúbbnak bizonyult. Például az, hogy a vizsgázónak legalább tizennyolc évesnek kell lennie. A tizenhat és tizenhét évesek is letehették a vizsgát, ám csak bizonyos megkötésekkel. Willy felhívta Matteót, Tess pedig azt mondta, hogy átadja az üzenetet. A jogászunk más ügyekkel volt elfoglalva.

Néhány órával később visszahívott, és közölte, hogy mivel árva vagyok, jómódú és ígéretes tehetség, tárt karokkal fognak várni a vizsgán, ő pedig felhív néhány embert.

Azt hiszem, jobban kedveltem, amikor még nem volt lelkiismerete és humora.

Majdnem egy hétbe telt, mire beszerezte az engedélyeket.

A következő csütörtökön Willyvel taxiba ültünk, elmentünk a Hetedik utcán lévő vizsgaközpontba, kifizettük a fejenként hatvandolláros vizsgadíjat, és érettségizettekként jöttünk ki a lapos téglaépületből. Én 196 pontot értem el a 200-ból, Willy 173-at. Meghívattam vele magam ebédre.

Másnap vettem egy autót, egy 1990-es fekete Honda Prelude-öt, amiben az óra tanúsága szerint 37 ezer kilométer volt. Willy megtanított vezetni a Giant Eagle parkolójában. Egy héttel később megszereztem a pennsylvaniai jogosítványomat.

Azt mondták, hogy felejtsem el Stellát.

Én azt mondtam, hogy megpróbálom.

De nem volt könnyű.

Matteo felhívta néhány ismerősét a Penn State-en, és november első hetében beiratkoztunk a januárban kezdődő tavaszi szemeszterre. Beszéltem a Brentwood vegyeskereskedés tulajdonosával, Teddy Carruthszal, aki vállalta, hogy minden héten összeszedi, amire Ms. Leechnek szüksége van, és kiszállítja a 304-es lakásba. A gondviselőm nem örült, amikor megtudta, hogy elmegyek, a kiszállításnak pedig még kevésbé.

November 16-án Duncan Bellinót letartóztatták többrendbeli drogkereskedelem vádjával. Három órával később kiengedték, mert semmit sem tudtak rábizonyítani. Dunk belemosolygott a televíziós kamerákba, utána két nagydarab férfi kiemelte a tolószékből, és egy fekete Dodge Durangóba helyezte.

November 18-án Willyvel útnak indultunk. A Honda tele volt pakolva, és Stella levele égette a zsebemet. Meghagytam Matteónak, hogy továbbra is fizesse a lakbért, mert úgy döntöttem, megtartom Jo néni lakását.

Amikor lekanyarodtunk a Brownsville-ről, odaintettem Fogel nyomozónak. A házunkkal szemközti oldalon parkolt egy új gyártmányú, zöld Toyotában, és egy férfi ült mellette, akit nem ismertem. Mostanában sokszor parkoltak ott, és nem integettek vissza.

Húsz perccel később azt hittem, hogy követ bennünket egy fehér terepjáró, de a 22-es autópályán maradt, amikor mi rákanyarodtunk a 99-es útra. Két mérfölddel később beállt mögénk egy másik, azt viszont nem vettem észre, mert sokkal óvatosabb volt, mint az előző.

NEGYEDIK RÉSZ

„Megint váltottunk, aztán megint, és most már nagyon messze jártunk, és késő is lett volna, hogy visszaforduljunk. Utaztam hát tovább. A köd ünnepélyesen felszállt, s előttem állt a nagyvilág.”

Charles Dickens: Szép remények

1994. MÁRCIUS 12.

Tizennyolc éves

Bejegyzés 1994. 03.12. „D” alany -

Hang- / videofelvétel.

A RENDSZER NEM MŰKÖDIK

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

Matteo bérelt nekünk egy kétszobás lakást a Mifflin Roadon. A háromszintes, lift nélküli, felújított viktoriánus épület csak néhány saroknyira volt az egyetemtől. A havi járadékomat minden hónap elsején átutalta a Brentwood Állami Takarékbankba. A kártyámmal bármelyik automatából tudtam felvenni pénzt némi kezelési költség fejében. Az első hónapban Matteo a járadékomon felül átutalt még kétezer dollárt, ez bőven elég volt bútorokra, edényekre, mikróra és minden egyébre, ami az egyetemi élethez kellett. Szerettem volna olyan kényelmes fotelt, amilyen Jo nénié volt, de olyat nem találtam. Végül egy babzsákfotel mellett döntöttem.

A tanítás január 14-én kezdődött.

Tíz nappal később betöltöttem a tizennyolcat.

Az 1993-94-es tél rendkívül kemény volt, az egyik legkeményebb az állam történetében. Előfordult, hogy a Mifflin Roadon kétméteres hókupacok tornyosultak. Mivel az egyetem gyalog is közel volt (és hamar ráuntam, hogy le kell kaparnom a jeget a szélvédőről), a Honda érintetlenül parkolt a ház előtt, a vastag, fehér hótakaró alatt. Amikor végre beköszöntött a tavasz, vennem kellett egy új akkumulátort, hogy be lehessen indítani. A csomagtartó zárja mellett friss rozsdafolt keletkezett, amely a következő évek során egyre nagyobbra nőtt.

Sok buliba elmentünk, amiket kollégisták vagy diákönkormányzatok szerveztek, de nem ittam, pedig bőven volt alkohol, fű, ecstasy és gomba. Az egyik helyen kokaint is láttam, de biztosra vettem, hogy egyetemista kokain: aszpirin, liszt és ki tudja, még mi keveréke. Egyikhez sem nyúltam. Én voltam az a srác, aki a sarokban ül a kólájával, amiből néha egy kartonnal is vittem magammal. Mosolyogtam, és igyekeztem barátságos arcot vágni, miközben mindenki kiütötte magát körülöttem.

Szerettem volna inni, de miközben a többi diákot figyeltem, főleg az első bulikon, rájöttem, hogy ők azért isznak, hogy könnyebben feloldódjanak. Közvetlenebbek lettek, megszűntek a gátlásaik, és felszabadultak. Én csak azért ittam, hogy felejtsek, eltompuljak és elrejtőzzek. Ők közvetlenebbé váltak az alkoholtól, én zárkózottabbá. Ők azért ittak, hogy együtt legyenek, én azért, hogy egyedül legyek.

Miközben a többiek lerészegedtek, és egyre hangosabb lett a nevetés, a kiabálás, a tánc, és egyre kevésbé tagoltan beszéltek, éreztem, hogy mind szélesebbre nyílik közöttünk a szakadék, és új módszert találtam arra, hogy egyedül legyek.

A Penn State-en mindent megünnepeltek. Aznap azt ünnepeltük, hogy végre elolvadt az utolsó hó, legalábbis reméltük, hogy az utolsó. Március 12-e volt. Valaki valóban talált egy barna hókupacot a Spruce Cottage nyugati sarkánál, egy másik valaki körbekerítette, egyik oldalára felállított egy söröshordót, a másikra egy asztalt egy mélyládával, és azonnal kezdetét vette a rögtönzött parti. Ősszel hatalmas tüzeket raktunk, és azokat álltuk körül. Aznap ezt az apró hórakást álltuk körül, és néztük, ahogy olvad.

Egy kis ízelítő az egyetemisták életéből.

- Na, hadd hipnotizáljalak! - szólított fel újra a lány.

Alig figyeltem rá. Ő is közéjük tartozott. Ez is rendszeresen megtörtént néhány órával a buli kezdete után. Az alkohol a korábban említett hangulatjavító hatásokon kívül a bátorságot is meghozta, és egyszer csak valaki közülük átlépte azt a láthatatlan határt, és odajött hozzám. Valószínűleg helyes srác voltam, és mivel egyedül üldögéltem a sarokban, kihívást jelentettem. De szinte minden lány Stellára emlékeztetett, kivéve azokat, akik Gerdyre, ami ugyanúgy fájt, sőt néha még jobban.

Ez a lány azt mondta, hogy Kaylie-nek hívják. Virágmintás ruhát, fekete harisnyát és farmerkabátot viselt. Vörösesszőke, göndör haja a válláig ért.

Inkább Gerdy volt, mint Stella.

Amikor bemutatkozott, azt is elmondta, hogy orvostanhallgató, és pszichológiából fog doktorálni.

Piros műanyag poharában ismeretlen ital lötyögött.

Belekortyoltam a kólámba.

- Jobban teszed, ha nem hipnotizálsz, mert unalmas vagyok.

- Nem tűnsz unalmasnak, inkább kicsit búskomornak, mint James Dean.

- James Dean?

- Igen. Lázadó vagy, az biztos.

- Akkor talán nem kellene beszélgetned velem. És ha veszélyes vagyok?

Résnyire húzta a szemét.

- Az vagy?

Mindenki meghal aki fontos a számomra, úgyhogy talán igen.

- Jól csinálod? - kérdeztem.

-Mit?

- A hipnotizálást.

Vállat vont.

- A szobatársaim szerint igen. McDougal professzor azt mondta, hogy tíz éve nem volt ilyen tehetséges tanítványa, de szerintem le akar feküdni velem, pedig szándékosan visszafogottan öltözködöm.

- Ez a ruha elég szűk.

Végignézett magán, és az alkohol miatt beletelt egy kis időbe, mire felfogta, amit mondtam.

- Igen, ez tényleg az.

Észrevettem a tömeg túloldalán álló Willyt. Felemelte a hüvelykujját, és hevesen bólogatott.

- Valószínűleg haza kellene mennem - szóltam, és elnéztem a lakásunk felé.

- Addig nem mehetsz el, amíg nem olvad el a hó. Ez a szabály.

- Hát, te magad mondtad, hogy lázadó vagyok.

- Kérlek, hadd hipnotizáljalak!

- Mit szeretnél megtudni rólam?

A lány félrebillentette a fejét, és a poharában lévő ital a cipőmre löttyent.

- Például azt, hogy miért vagy itt, ha nem iszol.

- Talán nem vagyok bulizós típus.

Közelebb lépett hozzám, és belekortyolt az italába. Ezúttal éreztem a rum illatát.

- A bulizás nem akkora kihívás.

- Neked sem megy túl jól. Rumot iszol egy sörös bulin.

Kaylie a szájához emelte az ujját, és elmosolyodott.

- Ne áruld el senkinek! Talán én is lázadó vagyok.

Willy bennünket nézett, és azon töprengtem, hogy mikor fogja felhívni Matteót, hogy jelentést tegyen. Legkésőbb holnap reggel, az biztos.

Körbenéztem, és legalább húsz embert láttam fehér kabátban.

- A campuson laksz? - kérdeztem a lánytól.

- Igen, a keleti szárnyban.

- Mit szólnál, ha hazakísérnélek?

- Oké.

Ezek szerint a hóolvadás már elvesztette a jelentőségét.

Kaylie-vel átvágtunk a campuson a teniszpályák felé, hogy lerövidítsük az utat. Útközben egyszer csak megfogta a kezem.

A Geary Hallban lakott, az első emeleten.

Megkereste a kulcsát, kinyitotta az ajtót, bebotladozott, és az ágyába dőlt. A szobatársai nem voltak ott.

Felkapcsoltam a villanyt, becsuktam az ajtót, levettem róla a cipőt és a kabátot. A rumospohárnak útközben nyoma veszett, habár nem láttam, hogy leejtette vagy letette volna.

Lefeküdhettem volna vele, de nem tettem.

Megvártam, amíg elalszik, majd az oldalára fordítottam, és betakartam a vastag pléddel, amelyik az ágy végében hevert összegyűrve.

A kollégium húsz percre volt a lakásunktól, de csak hajnal négykor értem haza. Willy ajtaja csukva volt, és hallottam, hogy horkol.

Egy boríték hevert az ágyamon.

Nem volt elég vastag ahhoz, hogy pénz legyen benne, és gondosan rányomtatták a címem, ráadásul egy lepecsételt bélyeg is volt rajta. Pittsburghből érkezett. Matteo irodája volt a feladó. Egy összehajtott levelet és egy kisebb borítékot találtam benne. Hello, Jack!

Dewitt megkért, hogy ezt küldjem el neked. A nagynénéd még a halála előtt meghagyta, hogy ezt a tizennyolcadik születésnapodon el kell juttatnunk hozzád. Elnézést a késésért, teljes egészében az én hibám! Dewitt ráragasztott egy színes jegyzetlapot, ledobta az asztalomra, és elkeveredett a többi papír közé. (Láttad, hogy néz ki az asztalom, de esküszöm, hogy próbálok rendet tartani!) Jobb lett volna, ha a kezembe adja, de már mindegy. Még egyszer elnézést kérek a késésért.

Remélem, jól érzed magad az egyetemen! Hajrá, Lions!

Üdvözlettel:

Tess

Dewitt? Felkuncogtam. Kiment a fejemből, hogy Matteónak ez a keresztneve.

Ledobtam a levelet az ágyamra.

A kisebbik boríték, fél üdvözlőkártyányi, le volt ragasztva. Jo néni egy egész doboznyit tartott ilyen kártyákból. Dátum és műszak szerint rendszerezte a borravalót, és állítása szerint ez alapján szervezte meg a beosztását. Szerintem ennek nem volt jelentősége, mert állandóan dolgozott.

A borítékra rá volt nyomtatva a nevem.

Felbontottam.

A benne lévő lapon összesen tizenhat szó szerepelt, de legalább egy órán keresztül újra és újra elolvastam őket. Jo néni remegő kézírását alig lehetett kiolvasni. Valószínűleg nem sokkal a halála előtt írta:

Az a doboz, amit annyira kerestél, a 68744-ben van. Az apád egy semmirekellő szarházi volt.

Jo

Egy idő után leültem az ágyra. Remegett a kezem. Mélyeket lélegeztem, és hevesen vert a szívem.

Mire sikerült összeszednem magam, felkelt a nap. Gyorsan bedobáltam néhány ruhát a hátizsákomba, és tíz perccel később kiléptem a szobám ajtaján. Óvatosan az ajtó felé osontam, gondosan ügyelve, hogy ne lépjek rá a nyikorgó padlódeszkákra, amelyek főleg a folyosó közepén helyezkedtek el, a szőnyeg alatt. Willy még mindig horkolt a folyosó végén lévő szobájában, és valószínűnek tartottam, hogy egy darabig nem fog felkelni, mert vasárnaponként sokáig aludt.

A Prelude először nem akart beindulni. A motor köhögve és köpködve próbálta kitakarítani a telet a torkából. Utána hatalmas robbanással életre kelt, és egyenletesen zakatolni kezdett. A Hondák ebből a szempontból megbízhatóak.

Párszor felpörgettem a motort, utána kitolattam az üres útra.

Egymást kergették a gondolataim.

A doboz.

Minden alkalommal, amikor rákérdeztem, Jo néni kijelentette, hogy nem létezik, és apám semmit sem adott neki a halála előtt. Éveken keresztül kerestem, annyiszor, hogy meg sem tudnám számolni. Nem adtam fel, csak kifogytam az ötletekből, hol lehet.

Hát persze hogy Jo néni oda rejtette el! Ott senki sem kereste volna.

Két és fél óra múlva fogok Pittsburghbe érni, és addig el kell döntenem, mi legyen a következő lépés.

A 68744. volt apa sírhelyének a száma. Jo néni gyerekkoromban ezt az adatot is beleverte a fejembe. Egy óra elteltével rájöttem, hogy a következő lépés kizárólag egyetlen lehetőség lehet a sok közül. Nem volt más választásom. Számba vettem az összes lehetőséget, mert az egyetlen választásomat egyetlen épeszű ember sem választotta volna, de minél többet gondolkodtam rajta, annál világosabbá vált, hogy nem dönthetek másként. Ettől függetlenül ugyanúgy kavargott a gyomrom, és ugyanolyan keserű volt a szám.

Jo néni biztosan nem hazudott ezzel kapcsolatban. Gyűlölte az apámat, de egy ilyen fontos dologról nem hazudott volna nekem.

A levél, amelyet Richárd Nettleton írt apámnak, Jo néninek volt címezve.

Az álom miatt mindig is sejtettem, hogy Jo néni tud valamit.

Tudtam, hogy a doboz létezik, tudtam, még akkor is, ha letagadta.

Valószínűleg azért várt ezzel ilyen sokáig, hogy megvédjen engem.

Kezdettől fogva a doboz volt a rejtély kulcsa.

De megtehetem?

Kihantolhatok egy sírt?

Az apám sírját?

Ha a doboz valóban ott van - és miközben a Honda kerekei zajosan falták a kilométereket, a meggyőződésemmé vált, hogy igen -, benne hagyhatom örökre a sírban? Megfeledkezhetek róla? És ha valaki más találja meg, mondjuk, egy fehérkabátos?

Mi van akkor, ha a doboz segítségével megtalálhatom Stellát? Persze azt is tudtam, hogy ez elég merész feltételezés.

Képtelen voltam megfeledkezni róla.

Bele kellett néznem.

Az épeszű döntés az lett volna, hogy nem hantolom ki apám sírját.

De nyilvánvalóvá vált, hogy nincs más választásom.

Valahogyan sikerült beletörődnöm. Addig forgattam és csavargattam az agyamban a tényeket, amíg rájöttem: ez nemcsak az egyetlen lehetséges döntés, hanem a helyes döntés, és minél előbb megteszem, annál jobb.

Amikor rákanyarodtam a 376-os útra, megálltam Hollidaysburgban, és vettem egy ásót. Nem akartam Pittsburghben megvenni, mert attól féltem, hogy esetleg felismernek. A brentwoodi lakásom közelében egyetlen barkácsbolt működött, ami 1939-ben nyitott meg. A tulajdonos, Harold Keener biztosan felismert volna, és furcsának találta volna az ásót, ezért talán Matteót is felhívta volna.

A Crameren parkoltam le, körülbelül háromsaroknyira a lakásomtól, és gyalog tettem meg az út hátralévő részét. A házunk közelében nem állhattam meg. Elég sok Honda Prelude járt az utakon, de ha egy fekete színű parkolt volna le az épület előtt, biztosan rájöttek volna, hogy az enyém. Az ásót a csomagtartóban hagytam.

A Krendal’s Diner felújítása már majdnem befejeződött; az ablakában egy tábla lógott, amelyen a következő szöveg állt: Carmozzi’s Pizza. Hamarosan nyitunk!

Elsétáltam előtte, és nem néztem be az új ablakokon, mert féltem attól, hogy mi nézne vissza.

Három hónappal korábban léptem be utoljára a házunkba, és ismeretlennek tűnt a hely. A szűk, penészes folyosókra ráfért volna egy festés. Felmentem a lépcsőn, és beosontam a lakásba. Senki sem vett észre. Ms. Leech ajtaja sem nyílt ki, és mivel vasárnap volt, a bevásárlólista sem lógott rajta.

A lakásban sötétség uralkodott, és mindent vastagon belepett a por.

Miközben átvágtam a nappalin, vetettem egy pillantást az asztalon heverő plakátokra és Gerdy ruháira. Odaléptem az ablakhoz, megfogtam a vastag sötétítőfüggönyt, de meggondoltam magam.

És ha felnéz valaki, aki ismer…?

Beültem Jo néni foteljába, és az éjszakát vártam. Idegesen ugrált a jobb térdem, a múltam kísértetei pedig körülöttem vonyítottak és rikácsoltak. Alig várták, ami ezután következik.

Hajnali egykor leparkoltam a Nobles Lane-en, körülbelül három méterre attól a helytől, ahol a biciklimet hagytam, amikor Stellára vadásztunk.

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és hallottam az engem üldöző négy terepjárót, valamint Willy és Dunk recsegő hangját a rádióból.

Amikor kinyitottam, csak sötétséget, üres utat és fákat láttam. A Nobles Lane-en nem volt közvilágítás, se forgalom, és az a pár ház elég messze esett az úttól.

Éjfél után szemerkélni kezdett az eső, és azóta sem hagyta abba. Amikor lehúzódtam az út szélére, a Honda kerekei kissé belecsúsztak a sáros talajba, és elátkoztam magam, amiért nem gondoltam arra, hogy esetleg nyomokat hagyok magam után. Egy kabát sem ártott volna. Alig volt öt fok, és egyre hidegebb lett. Be kellett ismernem, hogy a sírrablás nem az erősségem.

Ezen a kései órán felerősödtek a hangok. A csomagtartó sokkal hangosabban nyikorgott, mint máskor, és úgy éreztem, hogy hatalmas zajt csapok, amikor átrohantam az erdőn az ásóval a kezemben. Amikor kiléptem a fák közül, körülbelül harminc méterre voltam a padunktól, és önkéntelenül eszembe jutott a Stella szobájában látott festmény.

Az éjszaka sötét árnyékai a kriptákra terültek, mint a takarók, és elringatta őket az eső. Tudtam, hogy egyedül vagyok, mégis úgy éreztem: figyelnek. Félig arra számítottam, hogy a fák közül kilép egy vagy több fehér kabátos alak, és elállják az utam a doboz miatt. Gyerekkoromban sok időt töltöttem a temetőben, gondnokot vagy biztonsági őrt viszont egyszer sem láttam. Valaki minden este pontban kilenckor bezárta a kaput, és reggel újra kinyitotta, de sohasem találkoztam az illetővel. Azt feltételeztem, ha valaki egy temető magányában dolgozik, egy idő után a hely néma részévé válik, és kísértetként mozog a sötétben, akár suttogás a sírkövek között.

Amikor felértem a dombtetőre, megpillantottam a szüleim sírját. Már Jo néni is mellettük feküdt a magas vörös juhar hajladozó ágai alatt, és a sírköveik csillogtak az esőtől.

Valóban képes vagyok rá?

Rettenetesen vágytam egy italra. Ha lett volna nálam tiszta etanol, valószínűleg azt is megittam volna. Egy sört, köhögéscsillapítót, whiskyt, bármit. A bőröm viszketett a kínzó vágytól, és kitágultak a pórusaim. De nem volt nálam semmi, és ennek ellenére továbbmentem.

Amikor végre odaértem a sírokhoz, és megálltam az apámé mellett, lassan körbenéztem, de senkit sem láttam. Mégis bizsergett a tarkóm, mintha figyelt volna valaki.

Nehéznek éreztem az ásót.

Isten bocsássa meg! Beledöftem a hegyét a földbe, és ásni kezdtem.

A talaj puhább volt, mint amire számítottam.

2

Elfrieda Leech felült az ágyban, és félrebillentette a fejét. Zajt hallott.

Megnyikordultak a régi padlódeszkák.

Az ágya melletti analóg óra műanyag mutatója halk surranással 3:03-ról 3:04-re váltott.

Lefekvés előtt szokás szerint húsz fokra állította a folyosón lévő termosztátot - napközben mindig huszonkettőre, este húszra -, viszont úgy érezte, hogy nagyon hideg van a hálószobában. Fülelni kezdett, de nem hallotta a radiátor halk zúgását.

Hirtelen jéghideg légáramlatot érzett a nyakán és a vállán, ami szintén furcsa volt, mert sohasem nyitotta ki az ablakot.

Soha.

Megint nyikorgást hallott, és ezúttal biztosra vette, hogy a hang a folyosó felől érkezett.

Elfrieda éjjeliszekrényében egy .38-as pisztoly lapult. Volt még egy a komódban, egy a vécé hátuljára erősítve, kettő a nappaliban (egy a kanapé párnája alatt, a másik az asztallap hátuljára ragasztva), egy további pedig a konyhapulton, a liszt feliratú fémdobozban. Még egyiket sem sütötte el soha, de minden második csütörtökön gondosan kitisztította és megolajozta őket. Az elsőt két nappal azután vette, hogy rátörtek azok a borzalmas, fehér ruhás emberek, akik el akartak vinni valamit, ami nem volt az övék. A többit az elkövetkezendő évek során szerezte be, miután úgy döntött, hogy nem szereti a meglepetéseket. Először csak egyet, utána még egyet, amikor rájött, hogy ha éppen a konyhában tartózkodik, nem fér hozzá a hálószobában elrejtett fegyverhez, a többit pedig akkor, amikor elhatározta: a lakás minden pontján lennie kell egynek elérhető közelségben. Majdnem vett egyet a kézitáskájába is, de az ostobaságnak tűnt, mivel sohasem lépett ki az ajtón. Az a kedves férfi, aki eladta őket, telefonon is hajlandó volt lebonyolítani az üzletet, és csekély összegért cserébe ki is szállította az árut.

Elfrieda kivette az éjjeliszekrény fiókjából a hideg és nehéz pisztolyt, óvatosan kiült az ágy szélére, és átvágott a szobán figyelmen kívül hagyva a lábában égető, visszeres fájdalmat.

Annak ellenére, hogy egyedül élt, mindig bezárta a hálószoba ajtaját, amelynek a belső oldalán sárga köntös lógott. Ezt arrébb tolta, és a fülét az ajtóra szorította, ami nem olcsó pozdorjából készült, mint az ajtók többsége manapság, hanem tömör tölgyfából. A ház eredeti tartozéka volt.

Semmit sem hallott.

Megfordult a fejében, hogy talán az előbb sem hallott semmit. Az öreg épület esetleg helyzetváltoztató mozgást végzett, vagy a ház szerkezete tágult ki és húzódott össze, mint tavasszal általában, amikor a melegebb levegő elűzte a hideget. Talán csak álmodta azt a hangot, vagy csak képzelődött, netán…

Újabb nyikorgás.

Elfrieda lába alatt megmozdult a padlódeszka, amikor valaki az ajtó túloldalán ránehezedett a másik végére.

Állt valaki az ajtó előtt.

Az asszony vett egy mély lélegzetet, és erősebben markolta a pisztolyt, mert nagyon remegett.

- Fegyver van nálam!

Kiabálni akart, de erőtlen és tompa volt a hangja, elnyelte a vastag tölgyfa.

A másik oldalon lágy és tiszta hangon szólalt meg egy férfi. Mintha nem beszéd lett volna, hanem finomra hangolt harangok keltette zene.

- Tudom, hogy van fegyvere. Tegye le, és nyissa ki az ajtót!

Elfrieda letette a pisztolyt a komód tetejére, és elfordította az ajtógomb zárját.

- Most nyissa ki az ajtót, és lépjen hátrébb!

Elfrieda habozás nélkül engedelmeskedett.

Az ajtó kitárult. Egy férfi állt ott. Sötét haja, sötét szeme és megnyugtató mosolya volt, noha az volt a legsötétebb. A háta mögött két nő állt hosszú fehér kabátban. Mind a ketten hallgattak.

Miközben Elfrieda követte az utasításokat, azon töprengett, hogy miért fogad szót. Nem akart pedig. A férfi mellkasához akarta szorítani a pisztoly csövét, meghúzni a ravaszt, nemcsak egyszer, hanem annyiszor, hogy kiürüljön a tár. Már eltávolodott tőle, mégis amikor el akart indulni a komód felé, hogy visszaszerezze, nem engedelmeskedett a lába. Végül nem előre indult el, hanem hátra, ahogy megparancsolták neki, és csak akkor állt meg, amikor beleütközött az ágyba.

- Üljön le, Elfrieda!

Úgy is tett.

A három behatoló hívatlanul lépett a hálószobájába, a legszentebb helyre.

- Maguk valódiak? - kérdezte.

A férfi félrebillentette a fejét, és megint elmosolyodott.

- Már nincs szükségünk magára. Többé nem kell vigyáznia a fiúra. Évekkel ezelőtt megkértem, hogy vigyázzon rá. Emlékszik? Akkor még én is gyerek voltam. Telefonon kellett megkérnem magát. Rendkívül személytelen.

- Igen, emlékszem.

- Maga ismerte a szüleimet.

- Igen.

- Hogy hívták őket?

- Keith és Jaquelyn Pickford.

- És engem hogy hívnak?

- Dávid. Dávid Pickford. Maga gyönyörű férfi, Dávid Pickford.

A férfi megint elmosolyodott.

- Köszönöm.

- Szívesen.

Elfrieda a látogató mellé nézett.

Úgy fogalmazott, hogy szükségünk, nem úgy, hogy szükségük. A Charter azt mondta: Pickford sohasem fogja elhagyni azt a szobát. Nem tudja elhagyni. Akarata ellenére tartják fogva. Pickfordnak gyűlölnie kellene őket. Nem lenne szabad többes szám első személyben beszélnie.

Hogy kerül ide, a hálószobámba?

Elfrieda Leech ránézett a komód szélén fekvő pisztoly markolatára. Félre akarta lökni az útból azokat az embereket, megmarkolni a fegyvert, és megölni őket. De képtelen volt megmozdulni. A teste nem engedelmeskedett az akaratának.

- Maga miért nem fehér ruhát visel, Dávid?

Pickford nem úgy volt felöltözve, mint a másik két behatoló. Fekete bőrdzsekit, sötétvörös pólót és farmernadrágot viselt. Látszólag nem volt fegyvere, sem az övén, sem a válla alatt.

- Nem kedvelem a fehér színt - válaszolta a férfi. - A fehér nem szín, hanem a szín hiánya. Egy vászon, ami arra vár, hogy bepiszkolják.

- A szörnyetegek fehérben járnak.

A nő nagyon nehezen tudta kimondani, amit akart, mert küzdenie kellett, mint a mozgással, mégis kimondta.

- Vannak kivételek.

- A szülei… Amit maga tett…

- Csitt! - A férfi letérdelt elé, és a tenyerébe fogta a kezét. - Nem azért vagyunk itt, hogy a szüléimről beszélgessünk.

Az asszony válaszolni akart, de nem mozdult meg a szája.

- Elnézést, most már beszélhet! - biztosította Dávid.

A varázslat hirtelen megszűnt.

- Miért vannak itt? - sikerült kinyögnie Elfriedának.

- Attól tartok, a Charter elvetette a sulykot. Úgy döntöttem, hogy közbelépek, helyrehozom a hibát, és eltakarítom a szemetüket.

- Oké.

- Maga is a szemetük része - folytatta Dávid.

- Tudom.

Pickford olyan erősen szorította meg a nő kezét, hogy annak elfehéredtek az ujjai.

- Miután elmegyünk, maga vár három órát! Utána megfogja a pisztolyt, a szájába dugja a csövet, jó mélyen, és meghúzza a ravaszt!

- Oké.

- Mi oké? Ismételje meg!

- Miután elmennek, várok három órát. Utána megfogom a pisztolyt, a csövet a számba dugom, jó mélyen, és meghúzom a ravaszt.

- Fél a haláltól, Elfrieda?

- Nem.

Pickford elengedte a kezét, ami élettelenül lezuhant a nő ölébe.

- Megbánt valamit?

- Nem szültem gyereket - felelte habozás nélkül Ms. Leech.

- Talán kellett volna.

- Nem adhattam tovább. De szerettem volna gyereket.

A férfi egy pillanatra elgondolkodott.

- Én úgy tudom, hogy maga nem reagált az injekcióra. Semmit sem tud továbbadni.

- Úgy van.

- Mi van úgy?

- Úgy van, nem reagáltam az injekcióra.

- Tehát semmit sem tud továbbadni - ismételte meg a férfi.

Elfrieda hallgatott. Látta a fegyvert a szeme sarkából.

Kényszerítette magát, hogy felálljon, és egy nagy ugrással megszerezze a komód tetejéről. A teste tudomást sem vett róla. Remegni kezdett.

- A végtagjai olyan nehezek, mint az ólom. Ha megpróbál valamit tenni, amire nem kértem meg, akkor olyan érzése lesz, mintha lángolna. Megértette?

- Igen.

A nő elkapta a tekintetét a pisztolyról, a férfira nézett, feladta a harcot, és elmúlt a remegése.

- Mondja el nekem, hogy hol vannak a többiek!

- Nincs több „többiek”.

- Ne hazudjon nekem, Elfrieda! Nem méltó magához. Ráadásul a hazugság elég fájdalmas lehet. Mondjuk, olyan érzés, mintha… - Dávid egy másodpercig gondolkodott, azután rájött. - A hazugság olyan érzés, mintha lenyelne ezer darazsat, amelyek belülről összecsipkedik a torkát. Az szörnyű lenne, igaz?

Elfrieda Leech bólintott.

- Árulja el, hol vannak a többiek!

- Nincs több…

Amint kimondta ezeket a szavakat, eltorzult az arca a fájdalomtól, elsápadt, kidülledt a szeme, és nagyon hangosan üvöltött.

Dávid látszólag élvezte a jelenetet. Megvárta, amíg a nő elhallgat.

- Az őszinteség az ellenkező hatást váltja ki. Az igazság elmossa az összes fájdalmat, és eufórikus érzést ad. Leírhatatlan boldogságot okoz. Ugye jobban szeretné azt érezni a szörnyű darazsak helyett?

Az asszony gyorsan bólintott. Könnyek folytak végig az arcán.

- Árulja el, Elfrieda, hol találom a többieket!

Ezúttal elmondta. Mindent elmondott, amit tudott. Csak Dewey Hobsonról és a Brotherton nevű nőről voltak információi, és ezzel be kellett érniük.

Miután végzett, és Dávid megbizonyosodott afelől, hogy már nem veszi hasznát, megint elmosolyodott.

- Jó. Nagyon jó. Akkor, azt hiszem, mi elmegyünk. - Megfordult, elindult az ajtó felé, de hirtelen megtorpant, és mondott még valamit, a nőnek háttal: - Ismételje meg, mi fog történni, miután elmegyünk!

Elfrieda Leech vett egy mély lélegzetet.

- Miután elmennek, várok három órát. Utána megfogom a pisztolyt, a csövet a számba dugom, jó mélyen, és meghúzom a ravaszt.

- Három óra hány másodpercből áll?

-10 800.

- Igazán örülök, hogy megismerhettem, Elfrieda.

- Én is örülök, hogy találkoztunk, Dávid.

Ekkor a három behatoló távozott, és nyitva hagyták a hálószoba ajtaját. A bejárati ajtón a helyére csúszott a hevederzár. Elfriedának fogalma sem volt, honnan szereztek kulcsot.

Leült az ágy szélére, mozdulatlanná dermedt, és magában elkezdte visszaszámolni a másodperceket… 10 800,10 799,10 798… Egy ütemre számolt az éjjeliszekrényen lévő óra gépies ketyegésével, és minden perc elteltével surrant egyet a műanyag mutató.

3

Az ásóm hegye valamivel hajnali három után ütközött bele apám koporsójába, és negyed négyre takarítottam le róla a földet. Annak ellenére, hogy még csak négyéves voltam, amikor meghalt, emlékeztem a koporsójára. A fekete fa annyira csillogott, hogy láttam benne az eltorzított tükörképemet. Jo néni mellett ültem az első sorban. Valaki ráhelyezett egy szál rózsát, és biztosra vettem, hogy Jo néni lelökné onnan, ha nem lett volna egy anya koporsóján is. Nem lökte le.

A fekete csillogás már régen megkopott, foltokban kilátszott a csupasz fa, és berozsdásodtak a zsanérok. A fa már kezdett elkorhadni, és amikor az ásómat a résbe dugtam, a csavarok egy reccsenéssel megadták magukat.

Ki tette oda azt a virágot, Jo néni?

Valami seggfej.

Tudtam, hogy nem hagyhatom abba, amit elkezdtem, különben képtelen leszek végigcsinálni. Nem hagytam magamnak gondolkodási időt. Leereszkedtem a gödörbe, amelyet a koporsó bal oldalán ástam, az ásó hegyét a koporsó fedele alá ékeltem. Az eső már elállt, de a sáros, pocsolyába gyűlt víz átáztatta a cipőmet, és amikor lenyomtam az ásó nyelét, majd a teljes súlyommal ránehezedtem, lötyögött a víz a lábujjaim között, így azon töprengtem, hogy milyen lenne belesüllyedni abba a sárba, és eltűnni a föld alatt.

A koporsó fedele egy hangos pukkanással kinyílt, és a résen egyszerre áramlott kifelé és befelé a levegő. Én is mély lélegzetet vettem, utána lassan kifújtam.

Kihúztam a lyukból az ásót, megmarkoltam apa koporsójának a fedelét, és fohászkodtam, hogy a több mint egy évtizedes súly dacára felfeszíthessem.

Közben becsuktam a szemem, és nem akartam újra kinyitni, mégis kényszerítettem magam. Amikor kinyílt, összeszedtem a bátorságom, és belenéztem a koporsóba.

Az apám nem feküdt benne.

Azt hiszem, erre számítottam. Ásás közben egyszer csak elkezdtem mondogatni magamnak, hogy nem lesz benne, és ezt úgy ismételgettem, mint valami mantrát. Könnyebbnek tűnt tőle az ásó és a munka, és segített abban, hogy ne adjam fel. De amikor megláttam, hogy a koporsó valóban üres, elsírtam magam. Belerogytam a gödörbe, a sáros víz pedig eláztatta a farmerom. Megmarkoltam a koporsó oldalát, remegett a testem, és annyi gondolat kavargott a fejemben, hogy egyiket sem értettem.

Az arcomat mocskos tenyerembe temettem, és sírtam. Rám törtek az elmúlt órák érzései.

Amikor végre képes voltam újra a koporsóba nézni, biztosra vettem, hogy apám sohasem feküdt benne. A fát tönkretette a föld alatt töltött idő, a belső borítást viszont nem. A szaténbélés kissé megsárgult, de szinte újnak látszott, mert a koporsó légmentesen le volt zárva. A párnán, amelyen apa fejének kellett volna lennie, a legcsekélyebb bemélyedés sem látszott.

A koporsó közepén egy kartondoboz volt.

Az a doboz, amelyet apám a szemem láttára adott Jo néninek.

Két könyvet találtam benne. A Penn State 1978-as évkönyvét és a Szép remények puha kötésű kiadását.

Semmi mást.

Semmit.

Legszívesebben felordítottam volna. Ha nem féltem volna attól, hogy lebukok, biztosan megtettem volna.

Nem tudom, mire számítottam, de erre nem, az biztos.

A korábbi kétségbeesésem, félelmem és bizonytalanságom pillanatok alatt haraggá és csalódottsággá változott.

Lennie kell még valaminek. Mi a francot kezdjek egy régi évkönyvvel és az átkozott Dickens-kötet még egy példányával? Miért kellett ennyire körülményesen elrejteni két ilyen hétköznapi tárgyat?

A Szép reményekből kiesett egy cetli:

Az anyád pihen, Jack. Kérlek, hagyd pihenni!

*

Nem ismertem fel a kézírást. Nem Jo nénié volt, az biztos. Talán apámé?

A sírt sokkal rövidebb ideig tartott betemetni, mint kiásni. Helyreállítottam a füvet, amennyire tudtam, és néhány őszről megmaradt falevelet húztam a sírra. Amikor végre megnyugodtam afelől, hogy csak az fogja észrevenni a változást, aki tudja, hogy itt jártam, felkaptam az évkönyvet, a könyvet és az ásót, majd a fák között visszarohantam az autómhoz. Közben többször is körbenéztem, és megállapítottam, hogy senki sem követ.

Miután beültem a kocsiba, felkapcsoltam a belső világítást, és belelapoztam a regénybe. A kötet annyira újnak látszott, mintha sohasem nyitották volna ki. Néhány lapja össze volt ragadva. Arra számítottam, hogy találok benne egy feljegyzést, de semmit sem találtam. Az első oldalon Anglia részletes térképe szerepelt, amelyen számos nagyobb város fel volt tüntetve, többek között Exeter, London, Manchester, Whitby és Newcastle upon Tyne. Hiánytalannak látszott, és azokkal a sorokkal kezdődött, amelyek már gyerekkoromban a fejembe vésődtek:

Mivel az apám családi neve Pirrip volt, keresztnevem pedig Philip lett, csetlő-botló gyereknyelvem se szebbet, se jobbat nem bírt kihozni belőle, csak annyit, hogy Pip. Előbb csak én mondtam azt, hogy Pip, aztán már más is csak azt mondta, hogy Pip.

Sáros volt a kezem (és ha már itt tartunk, a ruhám és a bőröm minden négyzetcentimétere is), ezért az ujjaim minden lapot bepiszkoltak, amelyikhez hozzáértem. Beletöröltem a farmeromba, de csak rosszabb lett a helyzet. Lenyúltam, és megtöröltem a sebváltó alatti padlókárpitban, amennyire tudtam.

Félretettem a regényt, és elővettem az évkönyvet. Azon látszott, hogy sokat forgatták, némelyik lapja be is volt hajtva. A belső borítót ellepték a sebtében odafirkantott feljegyzések: Talán jövőre jobban fogod bírni az alkoholt! - Al Waters; Hé, Eddie! Menj el fodrászhoz, te seggfej! - Gene Glaspie; Még két év van hátra, sok sikert! - Enid Sather…

Rengetegen írtak bele, de egyik nevet sem ismertem. Az első szamárfüles oldalhoz lapoztam. Az állt a tetején, hogy Az 1979-es évfolyam. A szemközti lapon három diák fotója be volt karikázva. Perla Beyham Cammie Brotherton Jaquelyn Breece A következő oldalon kettő: Jeffery Dalton Garret Dotts

A következő három lapon nem láttam bekarikázott fotót. A negyediken felfedeztem egy ismerős arcot, Kaitlyn Gargeryt, anyámat, aki fiatal volt, és gyönyörű. Gargery volt a lánykori neve. Lassan továbblapoztam, és minden szamárfüles oldalon találtam bekarikázott fotót: Penelope Maudlin Richárd Nettleton Keith Pickford Emma Tackett

Apámat is megtaláltam: Edward Thatch; majdnem leghátul, utána pedig Lester Woolford következett, akit nem ismertem. Vastag szemüveget viselt, a haja göndör volt, és borzas.

Visszalapoztam Richárd Nettletonhoz. Talán Stella apja? Utána Emma Tacketthez, aki talán Stella anyja volt, és szintén a lánykori nevén szerepelt, mint az én anyám. Fiatalok voltak, akkor még nem mentek férjez.

Az utolsó szamárfüles lap az évkönyv legvégén volt, ahol már nem a diákok, hanem az egyetemi dolgozók fotói szerepeltek. A bekarikázott fotón lévő nő arcát és nevét azonnal felismertem, habár ott sokkal fiatalabb volt: Elfrieda Leech, pályaválasztási tanácsadó.

Ledobtam az évkönyvet az anyósülésre, beindítottam az autót, és végigszáguldottam a Nobles Lane-en, miközben felkelt a nap.

*

Először halkan kopogtam, mert csak hat óra volt, és olyankor még sokan alszanak a házban. Ms. Leech nem jött ki az első kopogtatásra, sem a másodikra, ezért harmadjára ököllel dörömböltem.

- Ms. Leech! Nyissa ki az ajtót!

Nem nyitotta ki, de a folyosó végén kivágódott a 309-es lakás ajtaja, és Cecile Dreher dugta ki a fejét. A csavarok még a hajában virítottak, és jól teleszívta a tüdejét levegővel, hogy rám üvöltsön, de amikor meglátta, hogy tetőtől talpig mocskos és sáros vagyok, meggondolta magát. Dühösen rám mordult, majd visszafarolt a lakásba.

- Ms. Leech! - Ezúttal az évkönyv gerincével ütöttem az ajtót. - Ms. Leech! A francba…!

A saját lakásomba mentem, és turkálni kezdtem a bejárati ajtó mellett lógó kulcsok között. Nem voltak felcímkézve, de Ms. Leech ezüstszínű, Curtis márkájú kulcsát anélkül is megismertem. Évekkel azelőtt adta Jo néninek. Neki is volt kulcsa a mi lakásunkhoz, bár szerintem sohasem használta.

Megint átvágtam a folyosón, becsúsztattam a kulcsot a zárba, kinyitottam a hevedert, és bementem.

- Ms. Leech! Jack Thatch vagyok. Bejövök.

Utoljára Gerdyvel jártam a gondviselőm lakásában, majdnem egy évvel korábban. Időközben még magasabbra nőttek az újsághegyek, és egyre kevesebb hely maradt köztük a manőverezésre.

A hátsó hálószobában égett a villany.

- Ms. Leech! Jack vagyok a folyosó túloldaláról. Tudom, hogy nem ma esedékes a bevásárlás, de beszélnem kell magával. Nem nyitotta ki az ajtót, hiába kopogtam, ezért bejöttem kulccsal. Ébren van?

Miközben oldalazva átküzdöttem magam a káoszon, megfordult a fejemben, hogy esetleg valami baj lehet. Ms. Leech ritkán fogadott látogatókat. Ha szívrohamot vagy agyvérzést kapott, esetleg egyszerűen csak elesett, napokba vagy akár hetekbe telhet, mire valaki megtalálja. Tudomásom szerint csak a heti bevásárlás okán tartotta a kapcsolatot a külvilággal, és nem tudtam, hogy Matteo kit bízott meg a feladattal.

Elfrieda az ágya szélén ült, és nagyon is életben volt.

Sápadt arcát olyan mélyen árkolták a ráncok, mintha vésővel faragták volna őket. Amikor beléptem, rám nézett, de nem pislogott. A bal kezével a gyapjútakarót markolta, és úgy gyűrögette, mint aki tésztát dagaszt. A jobb keze eltűnt a pléd alatt. Fodros selyemhálóinget viselt, amilyet Jo néni is hordott. Mintha a hetvenes években lopták volna el valaki szekrényéből. Mezítláb volt, és a lábujjait a keményfa padlóhoz nyomta.

- Jól van, Ms. Leech?

- Igen, jól - felelte.

Utána rögtön elhallgatott, a szája azonban még mozgott. Némán dünnyögött valamit.

Talán agyvérzést kapott?

Az ő korában bármi elképzelhető. Nem tudtam pontosan, mennyi idős, talán a hetvenes évei vége felé járhatott. Lelkiismeret-furdalásom támadt. Tudnom kellene. Ez a nő gyakorlatilag Jo nénivel együtt nevelt fel, mégis alig tudtam róla valamit.

- Hívjak orvost?

Hallgatott, maga elé meredt, és remegett a szája.

Csettintettem az ujjammal az arca előtt. Néhány sárdarab hullott a padlóra.

- Felismer engem, Ms. Leech? Tudja, ki vagyok?

- Azt tudom, mi fog történni ezután. - Dallamosan beszélt, kislányos hangon. Hirtelen elvigyorodott, utána megint lebiggyedt a szája. - Te Jack Thatch vagy - folytatta. - Edward Thatch és Kaitlyn Gargery fia, a folyosón szemben laksz, és bevásárolsz nekem. Könyvet lopsz. Ez vagy te.

Gargery. Az anyám lánykori neve.

Felemeltem az évkönyvet, és megmutattam neki a saját fotóját.

- Tudja, hogy miért vannak bekarikázva ezek a fényképek? Nézze! Itt az anyám és az apám, Stella apja, Richárd, és az anyja, Emma…

- Ó, Stella! - szólt halkan Ms. Leech. - Nagyon szép kislány. - A tekintete a távolba révedt, azután összefüggéstelenül hozzátette: - Huszonhét.

- Huszonhét micsoda? - Minden bekarikázott fényképet megmutattam neki. - Tizenhárom ember van bekarikázva. Kik azok? Maga az összeset ismerte, igaz? Miért vannak bekarikázva?

Megint üveges lett a tekintete.

Megmutattam neki a kézzel írt üzeneteket is a könyv elején. Hé, Eddie! Menj el fodrászhoz, te seggfej! - Gene Glaspie. Gene Glaspie fényképe nem volt bekarikázva. Ellenőriztem.

- Ez apám évkönyve. Eddie-nek hívták. Nem fekszik a koporsójában. Hol van? Maga tudja? Mi történt vele? Miért hagyta itt nekem ezt a könyvet? Miért karikázta be ezeket a fotókat? Kik ezek az emberek? - Újra hátralapoztam a saját fotójához, és megmutattam neki. - Tudom, hogy maga tudja!

A végén már kiabáltam az adrenalin miatt, és remegett a kezemben a könyv.

- Három - suttogta Ms. Leech.

- Három mi?!?

Egy szempillantás alatt előkapott egy pisztolyt a takaró alól, és a szájába dugta a csövet. Olyan mélyen lenyomta a torkán, hogy azt hittem, le akarja nyelni. A hüvelykujjával felhúzta a kakast, és…

Előbb azt láttam, hogy szétrobban a feje, utána meghallottam a lövés dörrenését. Légáramlatot éreztem az arcomon. A levegő kiszökött a szobából, és a hangos csattanástól csengeni kezdett a fülem.

Ms. Leech egy darabig mozdulatlanul ült, és kissé elkerekedett a szeme a meglepetéstől. Utána előredőlt, és lezuhant az ágy lábához.

Kihátráltam a szobából és a lakásából, átvágtam a folyosón, bementem a saját lakásomba, és gyorsan becsuktam az ajtót. Próbáltam levegőt venni, de ez aznap elég nehezen ment.

A hátizsákomon egy kis üveg Jameson és egy üzenet hevert: Üdvözöllek a buliban, Jack! Koccints velem! Dávid

Felkaptam a whiskey-t és az üzenetet, és még éppen sikerült odaérnem az autóhoz, mielőtt rám tört a remegés. Lecsavartam a kupakot, és ittam egy nagy kortyot. Jóleső melegséggel töltött el, felégette a bőröm alatt kavargó adrenalint, félelmet, kétségbeesést, zavarodottságot, fájdalmat, szomorúságot, gyűlöletet és haragot. Nem érdekelt, kitől kaptam. Nem érdekelt, mit jelképez. Az sem érdekelt volna, ha halálfejes címke lett volna rajta (egy részem azt remélte, hogy méreg). Szükségem volt az italra, hogy kiűzze a fejemből Ms. Leech látványát. De mértékkel fogok inni, az biztos! Mértékkel. Meg tudom csinálni. Ezt fogom csinálni. Csak annyit ittam, hogy fátyol boruljon a világra, hogy ezt bebizonyítsam magamnak. Utána visszacsavartam a kupakot, és ledobtam az üveget az anyósülés elé.

Mire eljutott a tudatomig, hogy beindítottam a motort, már a 79-es úton voltam, és harmincnál is többel léptem túl a megengedett sebességet. Levettem a lábam a gázpedálról, nem cikáztam az autók között, hanem beálltam a reggeli forgalomba. Ezek az emberek, ezek a drónok, akik munkába mennek, kisminkelik magukat, szendvicset reggeliznek, és nevetnek a rádió ostoba viccein, semmit sem sejtenek. Egyikük sem.

Amikor belenéztem a visszapillantó tükörbe, nem ismertem fel a saját tükörképemet. A hajam összetapadt a sártól, és véres volt a szemem. A bőröm is sáros volt, és apró, vörös foltok virítottak rajta, amelyekre igyekeztem nem gondolni. Wexford után, a 63-as lehajtón elhagytam a pályát, és megálltam egy Phillips 66 benzinkútnál. A mosdó ajtaja zárva volt, de valaki egyszer feszítővassal felfeszítette a fémkeretet, ezért nem számított. Bent hurokra kötött kötél lógott a kilincsen, az ajtó mellett pedig egy ferde kampó meredezett. Ez volt a hevenyészett belső zár. Becsuktam az ajtót, rácsavartam a kötelet a kampóra, és levetkőztem. Arra számítottam, hogy a csapvíz barna lesz, de tiszta volt, és jéghideg. Megmosakodtam a mosdóban, amire Jo néni régen mindig azt mondta, hogy a kurvák szoktak így fürödni. A papírtörülköző tartója üres volt, ezért az egyik tiszta pólómmal töröltem meg az arcom és a hajam. Miután végeztem, tiszta ruhába öltöztem, a koszos pólót, farmert, alsóneműt és zoknit a sarokban lévő szemetesbe dobtam, utána kivettem belőle a zsákot, a parkoló végében lévő konténerhez vittem, és egy kartondobozba gyömöszöltem, amely korábban fagyasztott burritót tartalmazott.

Visszaültem az autómba, a Jamesont az anyósülés alá rejtettem, és megszemléltem magam a tükörben. Kicsivel jobban néztem ki. Visszakanyarodtam az országútra, és gondosan tartottam a megengedett sebességet.

4

Amikor Dávid Pickford visszaült a fehér Chevy Suburban terepjáróba, amelyet két másik is követett a Leech nevű nő lakásához, frissnek és jókedvűnek érezte magát. Ahogy meghallotta a lövés dörrenését, elmosolyodott, és az a mosoly egész nap kitartott. Igaz ugyan, hogy Thatch hat autóval előttük haladt, Dávid mégis érezte, hogy kezd összeomlani.

- Töröld le azt a vigyort az arcodról! - utasította Ms. Olivér, aki mellette ült, és a használhatatlanná vált karját szorongatta. - Illetlenség.

- Le kellene vágatnia azt a csonkot, Latrese.

- Ne nevezz így! Szólíts Olivernek vagy Ms. Olivernek! Nem érdemelted ki, hogy kimondd a keresztnevem.

Dávid arra gondolt, hogy meg kellene ölnie.

Szívesen megtette volna, az biztos. Ugyanakkor úgy érezte, a halál nem lehet értelmetlen és céltalan, és egyelőre nem tudta, hogy a nő halálának mi lenne a jelentősége, vagy miféle hasznot hozna. Éppen ezért életben hagyta. A bokája körül csaholó, idegesítő kiskutya volt csupán.

Hamarosan elérkezik Olivér ideje is.

Miután Dávid mindenkit megölt.

Amikor Stella csak az övé lesz.

Majd ha a Charter összes alkalmazottjával beszélt, és a cég olajozott gépezetként működik.

Akkor Olivér meg fog halni, és Dávid gondoskodni fog róla, hogy nagyszerű halála legyen.

- Viszket - panaszkodott Olivér. - Folyamatosan. Mélyen viszket, a csontomban, a bőröm alatt. Hiába vakarom, nem érek el odáig.

Dávid azt kívánta, bárcsak látta volna, amikor megkapta a búcsúajándékát Stellától, aki utána nyomtalanul eltűnt. Valószínűleg apró érintés volt csupán. Az ujja hegyével hozzáért Olivér karjához, a pusztítás pedig szétterjedt, mint a rák. Dávid látta már, Stella hogyan csinálja, és kezdettől fogva lenyűgözőnek találta a képességét. Amikor még gyerek volt, nem tudta irányítani, de úgy tűnt, ez időközben megváltozott. Megölhette volna Olivért, mégsem tette. Csak szenvedést akart okozni neki.

Dávid ezt gyönyörűnek találta.

- Vágja le, már úgyis elhalt! Borzalmas szaga van.

Olivér azonban nem fogja megtenni. Inkább megvárja, amíg magától leesik. Makacs nő volt, amiből Dávid arra következtetett, hogy gyenge. Ha Stella az ő karját fonnyasztotta volna le, rögtön levágta volna, a lány szeme láttára. Csakhogy ez nem történhetett volna meg, mert ő óvatos.

- Ha visszaszerezzük Stellát, bosszút állok rajta - közölte Olivér.

- Ha én visszaszerzem Stellát, talán én megengedem.

5

Délelőtt tizenegykor értem vissza a Penn State-re, de nem a lakásunkba mentem, hanem kerestem egy parkolóhelyet a Bigler Roadon, sietős léptekkel átvágtam a belső udvaron, és a Geary Hall hátsó lépcsőjén felmentem az első emeletre.

Majdnem egy percig tétováztam az ajtó előtt. Közben több lány is elhaladt mellettem a folyosón, kíváncsian végigmértek, és halkan sugdolóztak. Némelyik fel volt öltözve, másokon csak törülköző volt és papucs. A fiúk általában később szoktak felbukkanni ezen a szinten.

Bekopogtam. A bütykeimről le volt horzsolódva a bőr.

Az ajtó résnyire kinyílt, és Kaylie fél szemmel kikukucskált. Borzas volt a haja. Valószínűleg felébresztettem.

- Hipnotizálnod kell engem - bukott ki belőlem, és zsebre tettem a sebes kezem.

A lány cuppogni kezdett, és ásított egyet.

- Te ki vagy?

- Jack. Jack Thatch. Nem emlékszel rám?

Kinyitotta a másik szemét is, és megvakarta az arcát.

- Ó, igen! A kólás fiú a hóolvadásos buliból.

- Meg tudod csinálni?

Megint ásított.

- Visszajönnél később? Ki kell aludnom magam. Egész éjjel Jungot tanultam, most vesszük az egóval és a személyiséggel kapcsolatos elméleteit. Legszívesebben visszafeküdnék az ágyba, és tanulmányoznám még egy kicsit a tudatalattimat.

- Most kell megcsinálnod.

- Most? Ebben a szent pillanatban?

- Kérlek!

Kaylie kinyitotta az ajtót, és újból ásított. Guns N’ Roses-pólót és rózsaszín bugyit viselt.

- Táplálékra van szükségem, és három percre, hogy elfogadható állapotba hozzam magam. A folyosó végén van automata.

- És mit kérsz?

Az ajtó becsukódott az orrom előtt.

Megtaláltam az automatákat, és vettem két Kit Katet, egy Snickerst és két pohár kávét. Visszaegyensúlyoztam mindent az ajtóig, ami résnyire nyitva volt. Berúgtam a lábammal, és beléptem. Kaylie az ágya szélén ült, és a tenyerébe temette az arcát. Megfésülködött, és felvett egy futónadrágot.

- Ami a múltkor történt… Nagyon részeg voltam - közölte, és közben nem nézett rám. - Úgy értem, nagyon részeg. Nem szoktam ismeretlen srácokat felhozni a szobámba. Ez nem jellemző rám. Nem szeretném, ha azt gondolnád, hogy ilyen lány vagyok.

- Nem gondoltam azt. Úgy értem, nem gondolom azt. Ne aggódj emiatt!

Kinyújtotta a kezét, és elvette az egyik kávét.

- Ideadnád a cukrot? A hátad mögött van.

A kollégiumi szoba elég kicsi volt, legfeljebb öt négyzetméteres lehetett. A falak mentén két ágy állt egymással szemben, az ajtónál egy komód, az ablak alatt pedig egy összecsukható asztal, ami konyhának volt berendezve. Az ablakon törülköző lógott sötétítő gyanánt.

Letettem mindent az asztalra a mikrohullámú sütő és a tálba gyűjtött, nyilvánvalóan gyorséttermekből elemelt majonézes, ketchupos és mustáros tasakok mellé. A cukor egy nagy műanyag dobozban volt. Odaadtam Kaylie-nek, aki feketén megitta a kávé egyharmadát, utána teletöltötte cukorral a poharat, megkavarta az ujjával, és megint ivott.

- Az automatás kávé egy híg lötty, de szerintem az iskola extra koffeint szokott beletölteni. Tudják, mire van szükségem. Érzem, hogy lassan működésbe lép a gépezet.

A szoba sarkában egy fehér síkabát hevert összegyűrve.

- Az a tiéd? - kérdeztem arrafelé biccentve.

- A szobatársamé.

-Ő hol van?

- Nem tudom. Szereti az egyéjszakás kalandokat. Miért kell hipnotizálnom téged? - Kaylie időközben felébredt, és alaposabban szemügyre vett. - És miért van csatornaszagod? Úgy nézel ki, mintha a sáron keresztül másztál volna ide. Így egyetlen hölgyet sem fogsz levenni a lábáról.

Le kellett volna zuhanyoznom, de nem volt rá időm. Kimondtam az első baromságot, ami eszembe jutott: - Beavatási szertartás. Nem beszélhetek róla.

- Melyik?

- Nem mindegy?

- De igen. Valójában mind egyforma. Azokat is nekem hoztad?

Odaadtam neki az egyik Kit Katet, a másikat befaltam, mert tegnap ettem utoljára. A Snickerst megfeleztük.

- Még nem árultad el, hogy miért kell hipnotizálnom téged.

Visszafelé jövet sokat gondolkodtam azon, hogy mit fogok mondani neki. Nem akartam egy idegent beavatni, ezért azt az álláspontot alakítottam ki, hogy minél kevesebbet tud, annál jobb. Elmondtam neki, hogy a szüleim négyéves koromban meghaltak autóbalesetben, és az álmaim alapján emlékszem bizonyos részletekre, de nem az egészre.

- És ki akarod tölteni a hézagokat?

Bólintottam.

- Azt hiszem, ezzel tudok kezdeni valamit. Hipnotizáltak már valaha?

- Nem.

Kaylie megitta a kávéját, és az én poharam után nyúlt. Átadtam neki a maradékot, beleöntött kétujjnyi cukrot, és megitta.

- A hipnózis nem olyan, mint a filmekben. Lehet visszafelé számolni, csettinteni az ujjaddal, meg ehhez hasonlók, de az jórészt csak a mutatvány része. Tudod, honnan származik az „álomba zuhan” kifejezés?

Megráztam a fejem.

- A testünk napközben úgy szabályozza magát, hogy különböző kémiai anyagokat bocsát ki. Az adrenalin felébreszt bennünket: energialöketet ad. Amikor lemegy a nap, és lefekszünk aludni, a testünk ennek pontosan az ellenkezőjét csinálja. Egy melatonin nevű hormont bocsát ki. A melatonin miatt elálmosodunk, és a testünk felkészül a kikapcsolásra. Miközben belépünk az alvás fázisba, közvetlenül a határon néha izomrángást, úgynevezett „hipnagógikus rángást” tapasztalunk, amit szinte öntudatlan állapotban zuhanásként érzékelünk. Olyan érzés, mintha felrázna bennünket, de a következő pillanatban lezuhanunk. Amikor hipnotizálunk valakit, az a célunk, hogy eljuttassuk a hipnagógikus rángás körüli pontra. Ilyenkor tárul a legszélesebbre a tudat és a tudatalatti közötti ajtó. Ha a hipnózis során emlékekhez akarunk hozzáférni, azon az ajtón lesünk be. A feltételezések szerint a tudatunk nem felejt el semmit, csak különféleképpen tárolja az emlékeket. Némelyik mélyebben van a többinél, mert az agyunk úgy ítéli meg, hogy nem fontosak, vagy esetleg traumatikusak. Ha valóban ott voltál, amikor a szüleid balesetet szenvedtek, és az álmodban látott események tényleg megtörténtek, akkor elvileg hozzáférünk az emlékeidhez, függetlenül attól, hogy miért lettek elnyomva.

Kaylie megitta a kávémat, és letette az üres poharat az ágya melletti asztalra.

- Természetesen az is elképzelhető, hogy a tudatod azért nyomta el az emlékeket, mert borzalmasak, sőt talán károkat is okozhatnak, ha a felszínre törnek. Ha belevágunk, akkor nincs visszaút. Így is vállalod?

Bólintottam.

- Rendben. - Apró, fehér tablettát adott nekem. - Ezt vedd be!

- Mi ez?

- Csak nyugtató. Nagyon feszült vagy, és el kell lazulnod, különben nem fog működni.

Víz nélkül lenyeltem a krétaszínű gyógyszert.

Kaylie megigazította az ágytakaróját, és azt mondta, hogy feküdjek le, utána turkálni kezdett annak a komódnak a fiókjában, amelyen egy Kenwood hifi állt. Végül előhúzott egy diktafont.

- Fel fogom venni. Beleegyezel?

Bólintottam.

Adott egy párnás Bose fülhallgatót, bedugta az erősítőbe, és azt mondta, hogy vegyem fel. Valószínűleg beépített zaj szűrő volt benne, mert amikor Kaylie legközelebb megszólalt, távolinak tűnt a hangja, mintha messziről kiabált volna. Már nem hallottam a folyosóról és a szomszédos szobákból érkező zajokat. A lány azt mondta, hogy csukjam be a szemem, és szót fogadtam.

Leoltotta a villanyokat, mire a szemhéjam mögötti rózsaszín feketére változott.

Amikor bekapcsolta a hifit, elektromos zúgást hallottam, utána egyenletes kattogás következett, egy metronóm felvett hangja.

Tik…tak.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Oké, Jack. Koncentrálj a hang ritmusára, mintha megnyugtató szívverés lenne! A szádon vedd a levegőt, az orrodon fújd ki, és a hang ritmusára lélegezz! Minden arról a hangról szól, arról a megnyugtató hangról. Szívverés. Képzeld magad elé a szívverést, azt a hangot! A véred áramlását, az életet, amely az egész testeden keresztülfolyik. Meleg és megnyugtató. A hangom mélyebben, gyorsabban és mélyebben, gyorsabban és mélyebben belevisz egy meleg, megnyugtató, békés, ellazult állapotba. Mintha mélyen elmerülnél egy kád meleg fürdővízben.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Lemerülsz és kikapcsolsz. Lemerülsz és kikapcsolsz. Lemerülsz és teljesen kikapcsolsz a melegben, ami körülvesz.

Kaylie hangja messziről hallatszott, és folyamatosan ismétlődött.

- Meleg és megnyugtató, egy takaró, bújj bele, és…! Amikor kinyitottam a szemem, a lány háttal állt nekem, és telefonált. Levettem a fülhallgatót.

- …nem erre vállalkoztam - mondta éppen a kagylóba.

- Kaylie! - nyögtem rekedt hangon, mert kiszáradt a torkom.

Megfordult, és letette a telefont. Rémültnek látszott.

Lassan felültem az ágyon. Nehezek voltak a végtagjaim, mintha mély álomból ébredtem volna. De nem emlékeztem rá, hogy aludtam.

Az ablakon lógó törülköző mögött sötét volt, amit nem értettem, mert körülbelül délben kezdtünk hozzá.

- Kivel beszéltél?

Hirtelen furcsa ízt éreztem a számban, de csak egy pillanatra.

Csokis tej?

- Sikerült?

Kaylie résnyire húzta a szemét, utána felemelte a sarokból a fehér síkabátot, és felvette.

- Nekem be kell mennem a könyvtárba, neked pedig el kell menned.

Összeráncoltam a szemöldököm.

- Azt mondtad, az a szobatársadé.

- El kell menned. Nem erre vállalkoztam. - Védekezőn karba tette a kezét, és az ajtó felé biccentett. - Menj el!

Felálltam, és felvettem a telefont.

- Kit hívtál fel?

Kaylie az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

Megnyomtam a telefonon a visszahívás gombot.

Egyet csörgött.

- Ne engedd el! - szólt bele egy hang. - Mindjárt odaérek.

Willy.

- Menj innen, Jack! - ismételte Kaylie az ajtóból. - Most rögtön!

- Mit mondtam?

- Menj a szobámból, különben segítségért kiáltok.

A diktafon az ágyon hevert, a párna mellett. Nem volt benne a kazetta.

- Hol a felvétel?

- Kiabálni fogok, Jack. Esküszöm, hogy megteszem.

- A rohadt életbe! - üvöltöttem. - Mit mondtam?

Ekkor Kaylie teli torokból kiabálni kezdett, és a metsző hang betöltötte a szobát. A diktafont a szemközti falhoz vágtam, kirohantam a folyosóra, és vagy hatan nézték végig néma csöndben a távozásomat.

Miután kiléptem a Geary Hallból, átvágtam a belső udvaron, és egyenesen a menzánál lévő nyilvános telefonokhoz mentem. Felhívtam a lakásunkat, ahol is foglalt volt a vonal. Letettem, és újra tárcsáztam, azután megint.

Amikor végre kicsöngött, Willy egy csengetés után felvette.

- Halló!

- Miért hívott fel Kaylie, Willy?

Szünet.

- Hol voltál, Jack?

- Elmentem a boltba.

- Másfél napra eltűntél.

- Hosszú volt a sor.

- Ittál?

- Miért hívott fel Kaylie?

- Aggódott érted. Mindannyian nagyon aggódunk érted. Ennyi az egész. Kaylie-vel ismerjük egymást a diákönkormányzatból. Tudja, hogy lakótársak vagyunk. Elmondta, hogy váratlanul beállítottál hozzá, úgy néztél ki, mint egy zombi, és büdös voltál. Azt mondta, hogy megnyugtatott téged, és utána felhívott. Ennyi az egész. Ittál, Jack? Tudod, hogy szólnod kell nekem, ha elhagyod a campus területét. Nyugodtan elmondhatod, ha ittál. Szerzek neked segítséget. Segítek túllendülni rajta, mint Pittsburghben.

Beszélgetés közben egyfolytában a kollégium bejáratát figyeltem, hátha megpillantom Kaylie-t.

- Felőlem azt mondasz Matteónak, amit akarsz. Nincs szükségem bébiszitterre.

Willy lehalkította a hangját.

- Felhívtak a rendőrök, Jack. Téged kerestek. Történt valami azzal a nővel, aki a folyosó másik oldalán lakott, a nagynénéd lakásával szemben. Azt mondtam nekik, hogy egész éjjel a könyvtárban tanultál, és én is majdnem végig ott voltam veled. Gyere vissza a lakásba, és mondd el, mi történt!

Hallottam valamit Willy háta mögött. Egy alig hallható neszt. Mintha suttogás lett volna. Egy másik hang?

- Van még valaki a lakásban rajtad kívül, Will?

- Tessék? Dehogy! Szó sincs róla.

Ezúttal tényleg hallottam valamit a háta mögött. Egy női hangot.

A belső udvar túloldalán, a McKean Hall közelében egy fehér kabátos lány állt. Láttam egy másikat is: egy sötét hajú, fehér széldzsekis, szemüveges fiút, ő a biomechanikai labor közelében ült egy padon. Egy könyvet tartott a kezében, de nem lapozott.

Letettem a kagylót.

Sietős léptekkel elsétáltam a diákönkormányzatnál lévő automatához, és levettem az összes pénzt a számlámról. Majdnem háromezer dollár volt rajta.

Két fehér kabátos ember állt előttem a sorban. Szándékosan nem néztem rájuk.

Visszaültem az autómba, és elindultam. Egy idő után úgy láttam, hogy követ egy fehér terepjáró, ezért rákanyarodtam a 26-os útra, elindultam Larmont felé, az egyik bevásárlóközpont parkolójában azonban gyorsan megfordultam, és visszaindultam nyugat felé. A terepjáró továbbment kelet felé. Utána folyamatosan figyeltem a visszapillantót, de nem láttam több terepjárót. A 26-oson elhajtottam a 99-es útig, húsz percig azon haladtam, majd Port Matildánál letértem róla. Megálltam egy McDonald’snál, rendeltem egy Big Macet, egy sült krumplit és kólát, és az ablak mellé ültem, hogy szemmel tarthassam a forgalmat. Nagyon éhes voltam, de minden egyes falatnál úgy éreztem, hogy a savas gyomrom vissza fogja dobni. Valahogyan sikerült mindent lent tartanom, holott három fehér autó kanyarodott be a parkolóba - egy Toyota Camry, egy Jeep és egy kombi -, az utasaik azonban nem fehér ruhát viseltek.

Kivettem egy szobát az út túloldalán lévő Aldean Motor Lodge-ban. A lepukkant motel húsz évvel azelőtt élhette a fénykorát, és nagyon ráfért volna egy festés. A pult mögött nagydarab, zsíros hajú férfi ült, aki hagyta, hogy készpénzzel fizessem ki a szoba árát, harminckilenc dollárt, és nem kérte el a személyimet. Ideadta a huszonhármas szoba kulcsát, és azt mondta, hogy az épület másik végében van. A motel mögött parkoltam le az autóval, hogy az útról ne látsszon.

A szoba szaga a rothadt citroméra emlékeztetett. A falakat olcsó, sötét lambéria borította, amelyen régi vitorlás hajókról készült nyomatok lógtak ferdén, a fába vert szögeken. A bolyhos, sárga padlószőnyegen barna és narancssárga foltok éktelenkedtek, és az ajtó közelében már vékonyra kopott. A tévé fölötti cetli ingyenes HBO-t ígért, de a képernyő keresztben ketté volt repedve, amitől a készülék egyértelműen használhatatlanná vált. A fürdőszobának nem volt ajtaja, a vécé pedig úgy nézett ki, mintha Carter elnöksége idején takarították volna ki utoljára.

Leültem az ágyra, a tenyeremet a halántékomra szorítottam, hátha elmúlik a fejfájásom, és azon töprengtem, hogy mi a lószart csinálok.

Végül levetkőztem, és beálltam a zuhany alá. Majdnem egy órába telt, mire a lefolyó elnyelte a temető és az elmúlt harminchat óra mocskát, utána megtörölköztem, és felvettem az utolsó tiszta ruháimat.

Vagy haza kell mennem, vagy vennem kell még ruhákat. Még nem döntöttem el, melyiket fogom választani. A Jameson az éjjeliszekrényen állt. Érte nyúltam, de meggondoltam magam. Bassza meg! Most nem.

Leültem az ágy szélére, és felsóhajtottam. Odahúztam magam mellé az apám sírjában talált könyveket.

Az éjjeliszekrény fiókjában találtam egy ingyenes bibliát, egy jegyzettömböt a motel lógójával és egy ócska golyóstollat. Kivettem a tollat és a jegyzettömböt, és kiírtam a Penn State-évkönyvből a bekeretezett emberek nevét: Perla Beyham

Jaquelyn Breece

Cammie Brotherton

Jeffery Dalton

Garret Dotts

Kaitlyn Gargery

Penelope Maudlin

Richárd Nettleton

Keith Pickford

Emma Tackett

Edward Thatch

Lester Woolford

Elfrieda Leech

Összekötöttem egymással a szüleim nevét és Stella szüleiét.

Majdnem egy órán keresztül meredtem a listára.

A Jameson az éjjeliszekrényen állt.

Ha visszamegyek a lakásba, Willy ott lesz, sőt talán Matteo is. Lehet, hogy autóba ült, és átjött Pittsburghből. Lehet, hogy a rendőrök is ott lesznek. Talán mindannyian ott lesznek.

A fehér ruhás emberek is.

Ott fognak újra a nyomomba szegődni, ha valóban sikerült leráznom őket.

Cecile Dreher látott Ms. Leech ajtaja előtt. Lehet, hogy elmondta a rendőrségnek. Ha a rendőrök tudják, hogy bent voltam Elfrieda Leech szobájában, amikor öngyilkos lett, talán azt hiszik, hogy én öltem meg. Nem volt indítékom, és nem volt okom a halálát kívánni, viszont a legutóbbi alkalommal világosan megmondták, hogy el akarnak kapni. A rendőrök bizonyítékot hamisítanak és hazudnak. Mindent elkövetnek azért, hogy vádat emelhessenek, még akkor is, ha az ügy gyenge lábakon áll.

Ha visszamegyek, az a legkevesebb, hogy Matteo bezárat valahová. Egy intézetbe, harmincnapos programra. És keresni fog egy másik börtönőrt, aki sokkal rosszabb lesz William Trudeau-nál.

A Jameson az éjjeliszekrényen állt.

Csak higgadtan lehet józanul gondolkodni.

Sejtelmem sem volt, hol hallottam ezt a mondást.

Nem ihattam. Akkor nem.

Megint a listára néztem, és hirtelen rájöttem, mit kell tennem.

Meg kell keresnem őket. Mindenkit.

Ezért hagyta hátra nekem apa az évkönyvet.

Mi másért?

Valamivel hajnali kettő után léptem ki a motelszoba ajtaján.

6

A Penn State irattára egy téglaépületben működött a Curtin Roadon, a szabadidőközpont és a Pegula Jégcsarnok között. Nancy Vass huszonhárom éve dolgozott ott, és azt remélte, hogy két év múlva nyugdíjba megy, amikor is Floridába költözik. A diákok hiányozni fognak neki, a hideg viszont nem. 1994. március 15-e reggelén, amikor megérkezett a munkahelyére, megállapította, hogy valaki betört az irodába, amire az egyetem majdnem százötven éves fennállása óta nem volt példa. Az illető úgy jutott be, hogy egy kővel betörte az ajtó üvegét. A vizsgálat nem állapította meg, hogy a betörő ellopott volna bármit, de valójában tizenhárom mappa hiányzott a hátsó fal mentén sorakozó, homokszínű iratszekrényekből, amelyekben a diákok aktáit tárolták, és Elfrieda Leech mappája is eltűnt a hátsó helyiségből, az egyetemi alkalmazottak aktái közül.

Amikor Nancy Vass felhívta a campuson működő rendőrséget, hogy bejelentse a betörést, én már több mint huszonöt kilométerrel távolabb voltam egy hublesburgi használtautó-kereskedésben, és a Honda Prelude-öt egy 1989-es Jeep Wranglerre cseréltem ezer dollár ráfizetéssel. További ötven dollárért rendszámtáblát is kaptam, amelyet a kereskedő a telep hátsó részén rozsdásodó roncsról csavarozott le.

A következő négy évben nem fogok Willyvel beszélni, sem Matté óval.

Soha többé nem fogom betenni a lábam a Penn State területére.

Nem nyitottam ki a Jamesont, de hamarosan ki fogom.

És újra találkozni fogok Stellával. Talán ez maradt az egyetlen biztos pont az életemben.

7

1994. augusztus 8-a estéjén Joy Fogel nyomozó a pad mögött magasodó fák között állt a South Side temetőben, és Jack Thatch felbukkanására várt. Rajta kívül még öt rendőr tartózkodott a sírkert területén, és ők is Jack Thatcht várták. Fogel megmondta nekik, hogy civilben legyenek, és tegyenek úgy, mintha gyászolók lennének, de tudta, hogy még így is egyértelműen ki lehet szúrni őket. Jack Thatch lakása előtt is várakozott egy rendőr, kint a folyosón. Az akciót nem hagyta jóvá a pittsburghi rendőrség. Erre biztosan nem adtak volna engedélyt. Fogel nem tudott vádat emeltetni Thatch ellen, mert csak elméletei és közvetett bizonyítékai voltak, amelyek nem állták volna meg a helyüket. Éppen ezért aznap reggel egyszerűen kigördítette a raktárból a Furcsaságok Falát, és megkérdezte a többiektől, hogy van-e kedvük segíteni. Néhányan megvetően felmordultak, mások elnevették magukat, és akadt hat önként jelentkező.

Jack Thatch nem bukkant fel a temetőben.

Öt hónapja senki sem látta, mióta a Penn State-ről ismeretlen helyre távozott.

Hajnali egy óra harmincnyolc perckor Fogel kiadta az utasítást a többieknek, hogy menjenek haza. Az akció eredménytelenül zárult.

A nyomozó visszament a kapitányságra, lefőzött egy kanna kávét, és arra várt, hogy felhívják, és közlik vele, hogy újabb fekete színű holttestet találtak, ami látszólag megégett, de mégsem. A telefon azonban nem csörrent meg.

Abban az évben nem találtak holttestet.

1995-ben, 1996-ban és 1997-ben sem.

Kiderült, hogy rossz helyen keresgéltek. Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, de ma már csak Terry, nem sokkal a halála előtt rá fog jönni erre.

1998. AUGUSZTUS 6.

Huszonkét éves

Bejegyzés 1998. 08. 06. „D” alany -

Hang- / videofelvétel.

A RENDSZER NEM MŰKÖDIK

Charter Megfigyelőcsoport - 309.

1

1998. augusztus 6-án Joy Fogel nyomozó a kapitányság pihenőjében ült, és a kollégáival együtt a tévé képernyőjére meredt. A Vádesküdtszék vizsgálatot indított az elnök ellen, és a CNN élő adásban közvetítette Monica Lewinsky tanúvallomását. Kelletlenül vette fel Stack hívását.

- Remélem, fontos!

- Jó híreim vannak. Jöjjön ide!

Amikor Fogel Stack házához ért, a férfi a bejárat előtti betonlépcsőn ült, és light kólát ivott. Fogel legjobb tudomása szerint a férfi már majdnem öt éve nem fogyasztott sört, de az arckifejezése arról árulkodott, hogy szívesen elfogadna egyet. Amikor a nyomozónő kiszállt az autóból, a férfi lassan felállt. Az ízületi gyulladás nagyon megviselte. Áprilisban Fogel hozott egy tortát, és kettesben megünnepelték Stack nyolcvankettedik születésnapját. A kártyaasztalnál ültek fent az emeleten, és körülvette őket az az ügy, amelyik mindkettőjük életét meghatározta. Azon a napon Stacknek járás közben ropogott a teste, és amikor Fogel megkérdezte tőle, hogy miért, a férfi előhúzott a zsebéből egy doboz Aleve-et.

- Úgy eszem, mintha cukorka lenne, úgyhogy az a legegyszerűbb, ha mindig nálam van, és nem kell lépcsőznöm érte.

Aznap, miután Stack felállt, és elindult Fogel felé, nemcsak ropogott, hanem csikorgott, és a jobb tenyerét a csípőjére szorította, hogy könnyebben ki tudja egyenesíteni a lábát.

- Ha orvoshoz megy, akkor kaphat valami erősebbet az Aleve-nél, ugye tudja?

A férfi kinyitotta előtte a szúnyoghálós ajtót.

- Az én koromban már amiatt aggódnék, ha nem fájna semmi.

A nappaliban lévő kanapén egy párna és takarók álltak feltornyozva. Amikor Stack észrevette, hogy Fogel azt nézi, azt mondta, hogy néha egyszerűbb lent aludni.

A férfi lassan ment fel a lépcsőn, és közben szorosan markolta a korlátot. Mire felértek, izzadságcseppek gyöngyöztek a tarkóján. A hátsó szobába ment, és egy nyögés kíséretében ledobta magát az egyik székre.

Fogel megpróbálta rábeszélni, hogy költözzön be egy nyugdíjas otthonba, vagy legalább keressen magának egyszintes házat, de Stack egyikről sem akart hallani.

- Nyugdíjas otthonba költözni olyan, mintha a kutya elmenne az állatorvoshoz injekcióért. Onnan nincs visszaút. Nem fogom megtenni. Ez az otthonom, és azt tervezem, hogy itt fogok meghalni. Csak azt remélem, hogy valaki megtalál, mielőtt telebűzölöm a házat.

A házban folyamatosan romlott sajt-és cigiszag terjengett, de a vendég erről hallgatott.

Stack vett néhány mély lélegzetet.

-Van egy cimborám az FBI-nál, Rudy Geyernek hívják - bökte ki végül. - Óriási szívességet tett nekünk, de ha maga bármikor rákérdez, le fogja tagadni. Komoly baja lehet belőle. Megkértem, hogy kövesse nyomon Thatch pénzügyeit.

- Tessék?

Fogel a szemközti székbe rogyott.

A nyugalmazott rendőr felemelte a kezét.

- Abszolút nem hivatalos. Senki sem tud róla.

- De nyoma lesz valahol.

- A cimborám azt mondta, hogy el tudja tüntetni maga után a nyomokat, és én hiszek neki. Nem először csinálja. A szövetségi ügynököknek sok trükk van a tarsolyában, és megtanultam, hogy erről ne kérdezősködjek. Néha jobb, ha az ember nem tudja.

Ingoványos talajra tévedtek. Fogel tudta, hogy ha kiderítenek valamit Thatch pénzügyeiről, és az adatok megszerzésére nem volt meghatalmazásuk, akkor azokat az információkat nem használhatják fel Jack ellen, amennyiben vádat emelnek ellene. Ráadásul azok az információk is használhatatlanná válnak, amelyekhez a pénzügyeken keresztül jutottak hozzá. Rendszeresen előfordult, hogy a bírák bizonyíték szabálytalan megszerzésének indokával utasítottak el egy ügyet.

Stack ránézett a nőre. Sárga volt a szeme.

-Hallgasson ide! Magának biztosan nem fognak bírói meghatalmazást adni arra, hogy szemmel tartsa Thatch pénzügyeit, hiába kéri. Nem lehet összefüggésbe hozni Bellinóval, és a Leech nevű nő halálával sem, azonkívül, hogy rosszkor volt rossz helyen. Az összes bizonyíték öngyilkosságra utal. A kölyök papíron rohadtul tiszta.

- Brier összefüggésbe hozta a Flack-gyilkosság helyszínével.

- Brier csak a holttesttel hozta összefüggésbe - helyesbített Stack. - Az összes információnk arra utal, hogy ez a kölyök rosszkor van rossz helyen. Minden erre utal. - Előredőlt. - És igazság szerint a pénzügyek elvezetnek valahová, amit szívesen elmagyarázok, de csak akkor, ha szeretné. Viszont mielőtt erre rátérnénk, szeretném közölni magával, hogy amit találtam, szintén a „rosszkor van rossz helyen” elméletet támasztja alá. Ugyanakkor ez is elárul nekünk valamit. Kinyit néhány ajtót.

Fogel lehunyta a szemét, és megdörzsölte a halántékát.

- Amikor ivott, kevésbé volt titokzatos.

- A sarki bolt csak néhány háztömbnyire van. De magának kell átmennie, mert manapság nem rajongok a nagy távolságokért, és a Klondike Road mocskosul meredeken emelkedik.

- Ki van zárva.

A férfi elővett egy barna mappát a mellette lévő dobozból, a kártyaasztalra tette, és ráfektette a tenyerét.

- Azért hoztam szóba, mert szerintem fontos.

Fogel a mappára meredt.

- Meg fogom bánni, igaz?

- Valószínűleg.

- Mutassa, mielőtt meggondolom magam!

Ez mosolyt varázsolt Stack arcára. Kinyitotta a mappát, és a nő elé tolt egy papírkupacot.

- Először is: ez a srác gazdag.

- Tessék?

A nő az első dokumentumot szemlélte. Valamiféle letét.

- Amikor a nagynéni meghalt, megtöltötte a padlást pénzzel. Életbiztosításai voltak. Azt még nem tudjuk, miből fedezte az emelt díjat. Rudy annak is utánanéz, mert Gargery keveset keresett. Az a lényeg, hogy amikor meghalt, majdnem hárommillió dollárt hagyott az unokaöccsére.

Fogel hátradőlt a széken.

- Hűha!

- Hűha!

- Nem úgy él, mint egy milliomos.

- Az ügyvédje rövid pórázon tartja - magyarázta Stack. - A nagynéni ezt is meghagyta. Benne van a letét feltételeiben. A fiú kap egy kis zsebpénzt, de az örökség nagy részét akkor fogja megkapni, ha lediplomázik a Penn State-en.

A nyomozónő átlapozta a papírokat.

- De nem fejezte be az egyetemet.

Stack vállat vont.

- Azt nem állítottam, hogy értelmes döntéseket hoz. Csupán a tényeket közlöm magával.

- Később is befejezheti.

- Valószínűleg - helyeselt Stack. - Addig is kétezer dollárt kap havonta a bankszámlájára, amihez egy bankkártyával fér hozzá. Az ügyvéd irodája fedezi a kiadásait, a bérleti díjat, a közüzemi számlákat és efféléket, úgyhogy valójában csak költi a pénzt.

- És maga nyomon követte a pénzköltését?

Stack bólintott.

- Nyomon követtük a pénzköltését.

Megtámaszkodott az asztal szélén, felállt, és a falon lévő térképhez ment.

- A kék zászlók a pénzfelvétet mutatják négy évre visszamenőleg, mióta Thatch köddé vált.

Fogel is felállt, és ő is a térképhez lépett.

- Az egész országot bejárta.

- Így igaz.

- A piros zászlók mit j elölnek?

- Azok a „rosszkor rossz helyen” események - felelte Stack.

- Ezt hogy érti?

A férfi rámutatott az egyik zászlóra, Montana déli csücskében.

-1994. augusztus 8-a, Billings, Montana. Négy halottat találtak a St. Francis Kórház elfekvő osztályán. Mindegyik úgy nézett ki, mintha megégett volna, de valójában nem égtek meg. Az ágyneműik, az ágyuk és a szoba érintetlen maradt. - Rámutatott a piros zászló melletti kék zászlóra. - 1994. augusztus 23. Thatch levesz ezerkétszáz dollárt a számlájáról az egyik bankban, ami csak egysaroknyira esik a kórháztól.

- Két héttel később?

- Igen.

- És előtte hol volt?

Stack visszament az asztalhoz, és átlapozta a mappa tartalmát.

- Fort Lauderdale, Florida. Augusztus 9-én levett ezer dollárt.

- Ezek szerint Floridában volt, amikor azok az emberek meghaltak?

- Éppen felülhetett egy repülőre, de valószínűleg Floridában volt. - A férfi visszabicegett a térképhez. - Ez még nem minden. Itt van például ez. - Rámutatott egy piros zászlóra Iowában. - 1995. augusztus 8-án egyetlen éjszaka leforgása alatt tönkrement kétszáz hektár kukorica.

- Kukorica?

Stack bólintott.

- A helybéli seriff szerint úgy nézett ki a kukoricaföld, mintha valaki az egészet lelocsolta volna benzinnel, és meggyújtotta volna. Az összes szár befeketedett.

- De valójában nem égtek meg.

- De valójában nem égtek meg - helyeselt a férfi.

Fogel résnyire húzott szemmel meredt a térképre.

- Eddig mindig emberek voltak.

- Igen, hacsak nem kerülte el valami a figyelmünket.

- És Thatch hol volt?

- Augusztus 6-án Texasban. Augusztus 10-én ért oda a kukoricaföldhöz.

- Busszal tovább tartott volna az út, repülővel rövidebb ideig. Autóval közlekedik - állapította meg Fogel.

Stack rámutatott még egy piros zászlóra.

- 1996. augusztus 8-a, Chicago. A Grant Parkban holtan találtak egy fegyveres rablót, akit a rendőrség már gyanúsított.

- Megégett, de valójában nem.

- Igen.

- És Thatch?

- Egy héttel korábban vett ki pénzt a wisconsini Green Bayben - felelte Stack. - A következő pénzfelvét augusztus 9-én történt, Chicagóban. - A férfi az utolsó piros zászlóhoz lépett. - Egy évvel ezelőtt: Rye, New Hampshire. Egy hajléktalan holttestét találták meg az Odiorne Point Nemzeti Parkban, ugyanolyan állapotban, mint a többiekét. Három tárca volt nála, úgyhogy valószínűleg zsebtolvaj lehetett. A nevét nem sikerült kideríteni. Thatch két nappal később ért oda. Előtte Phillyben járt.

- Üldözi az eseményeket.

- Azt a lányt üldözi - helyesbített Stack.

Fogel felé fordult.

- Maga szerint ez az egész a lányról szól?

Stack a másik fal felé fordult, amelyiken a korábbi áldozatok fotói lógtak.

- Ezek a gyilkosságok kivétel nélkül Pittsburghben történtek. Utána 1993-ban lezajlik az a lövöldözés, és leég az a ház. Azután a gyilkosságok helyszíne véletlenszerűvé válik. - A dormonti ház fotójára mutatott. - Itt kezdődött 1978-ban. Az első három áldozat.

- Hiszen éppen maga mondta, hogy az a lány akkor még kicsi volt. Egy-vagy legfeljebb kétéves. Akkor ez hogyan lehetséges?

Stack figyelmen kívül hagyta a kérdést, és folytatta:

- Valaki elrabolta a lányt, amikor még kicsi volt. Megölte a szüleit, őt elrabolta, és abban a pittsburghi házban tartotta fogva, egészen a tűzesetig. És a lány most menekül.

- A gyilkolást pedig nem tudja abbahagyni?

A férfi megdörzsölte az állát.

- Az a dátum jelent valamit. Mindig augusztus 8.

- Akkor mivel magyarázza a kukoricaföldet? Abban az évben senki sem halt meg. Legalábbis nem tudunk róla.

Stacknek felcsillant a szeme.

- De nagyon sok kukorica meghalt, nem igaz? Mi van akkor, ha ez az egész nem a gyilkolásról szól, hanem az „elvételről”. Elveszi az életet.

- Nem értem, mi a különbség.

- Mi van akkor, ha ennek a lánynak minden augusztus 8-án „életet kell elvennie”? Ellopja, és abból az energiából táplálkozik, hogy fenntartsa magát.

Fogel elnevette magát.

- Miről beszél? Mint a vámpírok?

- Igen, valami olyasmi.

- Most már biztos, hogy maga megint rákapott a sörre.

A nyugalmazott rendőr vállat vont, és a távolabbik fal mellett sorakozó dobozokhoz bicegett.

- Én csupán a nyomokat követem. Számtalanszor elolvastam az összes orvosszakértői jelentést. A dormonti házban lelőtt kettőt leszámítva az összes ugyanúgy halt meg. Kifacsarták őket. Egy csepp folyadék sem maradt a testükben. Az összes sejtjük kiszáradt. Nem maradt bennük élet. Egy kiszáradt héj lett belőlük.

Joy megint a falra meredt.

- Oké. Tételezzük fel, hogy maga nem egy szimpla vén hülye, és esetleg igaza van!

- Igazán köszönöm.

A nő folytatta:

- Az első évet leszámítva 1979 és 1992 között minden évben egy áldozat. 1993-ban leég az a ház a Milburnön, összesen huszonegy holttestet találnak a helyszínen, de ezek közül csak hét néz ki úgy, mintha megégett volna, ami a lány módszerére jellemző. Akkor az mi volt?

- Azt hiszem, valaki odament, hogy megölje a lányt, az kihasználta a kínálkozó alkalmat, és megszökött.

- A fekete GTO-s férfi.

- Úgy van.

- És Brier belekeveredett a tűzpárbajba.

Stack bólintott.

- Úgy tűnik.

Egy darabig némán emésztgették az információkat, majd Fogel ismét a térkép felé fordult.

- A kék zászlók pénzfelvétet jelölnek, igaz? Hihetetlen! Thatch az egész országot bejárta.

- Amennyire meg tudom állapítani, mindenütt csak pár hetet tölt.

- Pittsburghbe is visszajött?

- Sem a városban, sem a környékén nem vett ki pénzt, ami viszont nem jelenti, hogy nem is járt itt - felelte Stack. - Az ügyvédje valószínűleg tudja, csakhogy nem fogja elárulni nekünk.

- Hol vett ki pénzt legutóbb?

- Nevadában, egy Falion nevű kisvárosban. Tegnap este 22:38-kor.

- És már csak két nap van augusztus 8-ig.

- Igen.

Fogel a térképre meredt. Thatch a lányt üldözi, ő pedig Thatcht már évek óta. Az őrültség legbiztosabb jele, amikor az ember mindig ugyanazt csinálja, és más eredményre számít. A nő tudta, hogy ha meg akarja oldani az ügyet, akkor elébe kell mennie.

-Vannak összegyűjtött mérföldjeim, és három éve jelentettem beteget utoljára.

Stack kivette az Aleve-et a zsebéből, és lenyelt belőle kettőt egy korty cukormentes kólával.

- Ügyes kislány!

2

1998 júliusában, egy héttel azelőtt, mielőtt Fogel meglátogatta Stacket, arra ébredtem, hogy valaki belerúgott a sípcsontomba, és egy mogorva arc nézett le rám.

- Hé, kölyök! - morogta barátságtalanul a férfi. - Itt nem lehet aludni.

Nem volt teljesen igaza, mert pontosan azon a helyen aludtam legalább három órán keresztül egyhuzamban, mielőtt megérkezett. Megfordult a fejemben, hogy ezt közlöm vele, aztán inkább meggondoltam magam, mert egyenruhát viselt. A rendőr csak a New York-i Bryant Parkban teljesített szolgálatot, de akkor is rendőr volt, és abban a városban már az is elég kellemetlennek számított, hogy a parkban kellett aludnom a padon, az viszont még kellemetlenebb lett volna, ha egy drogosokkal, részegekkel és mindenféle hajléktalannal telezsúfolt cellában kellett volna töltenem az éjszakát.

Ettől a gondolattól majdnem elvigyorodtam, csakhogy a vigyorgás túlságosan fájt volna. Nem nézhettem le azokat az embereket, mert egy ideje én is közéjük tartoztam.

Leeresztettem a lábam a földre, és gyorsan becsuktam a szemem, mert a napsugarak áthatoltak a fák lombjain. Minden mozdulat fájt. Lüktetett a fejem, mintha apró kalapáccsal verték volna belülről váltakozó erősséggel. Kavargott a gyomrom, és amikor böffentettem egyet, a számnak romlott disznóhús-és whiskyíze lett.

Szenvedtem a másnaposságtól, bár szenvedtem már jobban is.

Nagyon kellett pisálnom.

1994 tavaszán, amikor eljöttem a Penn State-ről, letértem a helyes útról.

Őszintén szólva sohasem voltam rajta egészen, inkább csak valahol a szélén poroszkáltam.

Az átkozott fehér kabátok miatt történt.

Amiatt kellett lennie, hogy mindenhol őket láttam.

Amikor belenéztem a visszapillantóba, minden második autó fehér volt mögöttem.

Richárd Nettleton említette a levelében, hogy Florida a legrosszabb, és milyen jól mondta! A Napfényes Államban minden második autó fehér volt, és az emberek ugyan nem hordtak kabátot, mégis mindenütt hemzsegtek a fehér pólók és rövidnadrágok, ami ugyanúgy nézett ki, mint a hosszú fehér kabát. Azt nem tudtam, hogy a fegyvert hol rejtegetik, a tekintetüket azonban nem tudták elrejteni. Az a tekintet mindenütt egyformán sütött. Ismertek engem, és gyorsan megtanultam kiszúrni őket.

Ügyesen ki tudom szúrni őket.

Elmentem Fort Lauderdale-be, mert a mappában, amit az egyetem irattárából loptam, az állt, hogy Perla Beyham ott lakott, a Tizenhetedik utca közelében, a turistanegyed közepén. Legalábbis az volt az utolsó ismert lakcíme. A lakás egy pólóüzlet fölött helyezkedett el, és a tengerre nézett. Amikor odaértem, Ms. Beyhamot nem találtam otthon, mert halott volt. A szomszédja emlékezett rá, mivel ritkán fordul elő, hogy valaki belefullad a fürdőkádba. Az épület mind a hat lakója ismerte a sztorit.

Perla Beyham a Penn State-re járt, ám 1979 tavaszán otthagyta az egyetemet. Senki sem tudta, hogy miért. Pincérnő lett a Tizenhetedik utca egyik bárjában, és körülbelül két héttel később meghalt. Az orvosszakértő balesetet állapított meg. A jelentésben az állt, hogy elaludt a kádban, az emberek pedig öngyilkosságról pletykáltak. Perla vidám és kiegyensúlyozott lányként kezdte az egyetemet, de nem úgy hagyta ott. Egyesek azt gondolták: paranoiás lett, mert állandóan attól félt, hogy figyelik, mások úgy vélték, hogy drogozik, noha ezt senki sem látta. 1979. május 22-én hazament a munkából, befeküdt a kádba, és kész. Két nappal később találták meg a holttestét.

Azt a szomszédot, akivel beszéltem, Dave-nek hívták. Kedves, idős férfi volt, azt mondta, hogy Perla néhány holmija talán még lent lehet a pincében. Aznap éjjel betörtem, de semmit sem találtam, pedig alaposan felforgattam mindent.

Akkor még a Jeeppel jártam, és boldog voltam, hogy magam mögött hagyhatom a Napfényes Államot. Ezután Garret Dotts keresésére indultam. Őt elég könnyű volt megtalálni. Az Atlanta közelében lévő, georgiai Cantonville temetőjének hátsó sarkában nyugszik. 1980 márciusában felakasztotta magát egy fára, amelyik alig ötperces autóútra esik a sírjától. Egy nagy fűzfa.

1994. augusztus 7-én visszatértem Pittsburghbe.

Másnap este kimentem a temetőbe, és amikor megpillantottam Fogel nyomozót és a társait, a fák között maradtam, ahonnan szemmel tarthattam őket és a padot. Szinte biztosra vettem, hogy Stella nem lesz ott - akkor abban sem lehettem biztos, hogy egyáltalán életben van -, de minden eshetőségre számítva kimentem. Éjfélkor már újra az utat róttam, és csak hajnalban álltam meg legközelebb.

Több mint egy héttel később jutott el hozzám a montanai kórház elfekvőjén elhunyt négy ember híre. Cleveland mellett egy autósbüfében reggeliztem, és akik előttem ültek abban a bokszban, az ülésen hagyták az újságot. A negyedik oldalon találtam meg a cikket. Rövid hír volt, mégis eleget megtudtam belőle. Tudtam, hogy Stella tette. Tudtam.

A fehérkabátosok is tudták.

Mire odaértem, már ellepték a várost, különösen a St. Francis Kórház szóban forgó épületét. A négy elhunyt eredeti lakóhelye környékén még többen voltak. A kórboncról is láttam két nőt kilépni hosszú fehér kabátban; egy fehér Chevy Suburbanba szálltak be. Az egyik telefonált, a másik engem nézett. Amikor találkozott a pillantásunk, tudtam, hogy ideje elhagynom a várost.

Majdnem hat hónapba került megtalálnom Penelope Maudlint, és addig főleg az ország északnyugati részében kutattam. Matteo rendszeresen átutalta nekem a kétezer dollárt, de hamar rájöttem, hogy ennyi pénz nem tart sokáig. Az ügyvéd valószínűleg továbbra is fizette a Willy Trudeau-val közös lakás bérleti díját, valamint Jo néniét is, nekem viszont útközben kellett szállást találnom, és arra kevésnek bizonyult a pénz.

Az utalt összeget egy hónapra kellett beosztanom, ami hatvanöt dollárt jelentett egy napra. Ha ebből levonunk napi három olcsó étkezést, ötven marad. A Jeep szerette az üzemanyagot, és ha egész nap úton voltam, húszdollárnyit elfogyasztott belőle, tehát harminc állt rendelkezésemre minden továbbira. Szerencsére sok olyan olcsó, ócska motelt találtam a hátsó országutak mentén, ahol kivehettem egy szobát harminc dollárért. Kiadó szobák és hostelek is akadtak, de alkoholt is vennem kellett, és a kezdeti időszakban, amikor még nem töltöttem be a törvényes életkort, elég sokba került, mert fizetnem kellett valakinek, hogy megvegye nekem. Alkohol nélkül azonban nem tudtam aludni, és alvás nélkül nem tudtam vezetni, sem gondolkodni. Nagyjából semmit sem tudtam csinálni. A whisky kellemes ködbe borította az agyam (vagy sűrűbe, mint a Thunderbird, amikor nagyon berúgtam), megnyugtatott, és elfojtotta a kiáltásokat.

Az oregoni Medfordban vettem sátrat és kempingfelszerelést, utána bevettem magam az Umpqua Nemzeti Park hegyei és erdői közé annyira, amennyire autóval lehetett. Néha napokig nem találkoztam senkivel, és örültem neki. Ráadásul a kirándulók és túrázók általában nem fehér ruhát viselnek, aminek szintén örültem. Csak akkor mentem le a hegyek tövében húzódó városkák egyikébe: Medfordba, Roseburgba vagy a hozzájuk hasonlókba, amikor túl hideg lett a sátorozáshoz, pénzre vagy utánpótlásra volt szükségem, illetve el kellett látogatnom a környékbeli hat könyvtár egyikébe. Azon a napon, amikor Penelope Maudlint megtaláltam, a canyonville-i könyvtárban kutattam.

A mikrofilmolvasókat a könyvtár hátsó részében helyezték el, a filmeket tartalmazó dobozoktól roskadozó polcokkal teli raktár mellett. Rajtam kívül csak a könyvtáros tartózkodott az épületben, egy Melda Dorrell nevű, kedves nő, aki 1989-ben nyugdíjba ment, és a férjével Canyonville-be költözött. Kora délután volt, ezért az emberek többsége dolgozott, vagy iskolában volt, én pedig mindig gondosan ügyeltem arra, hogy visszaérjek a táborhelyemre, mire a tömeg megérkezik.

A Penelope Maudlin különleges név volt, és kizárólag ennek tulajdonítom, hogy megtaláltam a viselőjét. Az egyetemi mappájában az illinois-i Crystal Springs szerepelt otthoni címeként, és két hónappal korábban megtaláltam azt a házat. Az ablakai be voltak deszkázva, a teteje hiányzott, a külső faburkolat egy régi tűztől kormozódott be. A szomszédtól megtudtam, hogy a tűz elektromos eredetű volt, balesetként könyvelték el, és a pincében kezdődött. Penelope szülei aludtak, nem jutottak ki időben, és meghaltak. Az eset 1982-ben történt, abban az évben, amikor a lány a Penn State-en geológiából diplomázott. A mappa a kórlapjait is tartalmazta. 1978 szeptemberében kereste fel először az egyetem orvosi rendelőjét, és a diplomaosztóig egyre gyakrabban járt oda. Migrénes fejfájás gyötörte.

A mikrofilmből kiderült, hogy a texasi Wacóban kapott menedzseri állást a Brennen Oil nevű cégnél. A Waco Tribüné rövid cikket tett közzé róla, mert az első nőként töltötte be a pozíciót, ráadásul akkor még nagyon fiatal volt. 1982 augusztusában kellett volna munkába állnia.

Az első munkanapon, 1982. augusztus 8-án, Penelope beállt a céges parkolóhelyére, kiszállt a Toyota Camryból, kivett a csomagtartóból egy kanna benzint, és lelocsolta az autót. Két leendő munkatársa a rémülettől dermedten végignézte, ahogy visszaült az autóba, meggyújtott egy gyufát, és kidobta a tetőre. A lángok elnyelték az autót, és a szemtanúk szerint Penelope mindvégig teljes csendben maradt.

Nem sokkal azután, miután kiderítettem, mi történt Penelope Maudlinnal, azon kaptam magam, hogy Iowa közepén állok egy megfeketedett kukoricaföldön. Tudtam, hogy két nappal azelőtt Stella is ott járt. Pittsburghből utaztam egyenesen oda, mert abban az évben megint kimentem a temetőbe, és a fák közül figyeltem a padunkat. Fogel nyomozó is ott volt, de nem vett észre.

Lester Woolfordot egy évvel később találtam meg a wisconsini Green Bayben. Elhamvasztották. A Whispering Meadows temető előkelő részén nyugodott, egy építmény jobb felső sarkában, amelyről később megtudtam, hogy kolumbáriumnak hívják. Egy szökőkút csobogott előtte. Két éjszakát töltöttem a kolumbárium mögött. A sátram nem kellett, mert Wisconsinban melegek az augusztusi éjszakák, és egy üveg Wild Turkey-t tartottam magamnál, ami még melegebbé tette őket.

Woolford 1979 tavaszán otthagyta az egyetemet, és majdnem hét évre eltűnt. A szülei egy idő után bejelentették az eltűnését, és jutalmat tűztek ki, a helybéli újságok tanúsága szerint azonban egyik sem vezetett túl sok eredményre. Mivel felnőtt volt, a rendőrség nem vitte túlzásba a keresést, a jutalomra pályázók pedig Green Bayben kutattak utána, tévesen, mert a holttestét Knoxville-ben találták meg 1986. augusztus 8-án. Körülbelül akkor, amikor Eura Kapp látszólag megégett holttestére rábukkantak Pittsburghben.

1986. augusztus 7-én este Lester Woolford becsekkolt a 275-ös út melletti Knoxville Motor Lodge 226-os szobájába. A rendőrségi jelentés szerint egyedül volt, és két éjszakát fizetett ki. Azt feltételezték, hogy délután kettő körül kezdte el vagdosni magát, de nem tudták biztosan megállapítani. Woolford éjszakáig vagdosta magát, viszont az is lehet, hogy másnap hajnalig. Mivel kiakasztotta az ajtóra a „Ne zavarjanak!” táblát, a takarítónő csak augusztus 9-én reggel találta meg. A szikét még mindig a jobb kezében tartotta. A testéből eltávolított darabokat gondosan magától balra helyezte el. Mire a szervezete a vérveszteség és a sokk miatt feladta a harcot, az arca felismerhetetlenné vált. A tárcájában hamis igazolványokat és a hamis névre szóló hitelkártyákat találtak. A fogsora alapján azonban sikerült azonosítani, és szeptember elején kiadták a családjának, akik a hamvasztás mellett döntöttek.

1996. augusztus 8-án az országos sajtó felkapta a hírt, hogy Chicagóban halálra égett egy férfi. Teletankoltam a Jeepet, és egy nappal később már ott voltam. Biztosra vettem, hogy ez is Stella műve. Fehér kabátokat is láttam. Nem maradtam sokáig.

Tavaly majdnem egy hónapig egy philadelphiai hostelben laktam, a város déli részén, mielőtt elindultam Pittsburghbe augusztus 8-án. Fogel nyomozó nem volt kint a temetőben, és ha már itt tartunk, Stella sem. Valamivel éjfél után felálltam a padról, és visszamentem Phillybe. Meg akartam keresni Cammie Brothertont, aki húsz évvel korábban, 1978 nyarán ugyanabban a hostelben lakott, miután otthagyta az egyetemet. A menedzser meglepő módon emlékezett rá, de nem tudta, hogy onnan hová ment.

1997-ben ráadásul betöltöttem a huszonegyet, így a hosteltől kétháznyira lévő, Irish Rooster nevű bár pultosa szorgalmasan csapolta nekem a Guinnesseket, és meghívott néhány felesre is azokon felül, amiket kifizettem. Amikor a bár fölötti tévében megláttam a hírt, hogy megégett holttestet találtak New Hampshire-ben, majdnem ott maradtam, sőt rendeltem még egy sört. Amikor ki akartam fizetni, Stella levele kiesett a zsebemből, és meggondoltam magam. Azt mondtam a pultosnak, hogy mindjárt visszamegyek, de kifelé haladva észrevettem egy fehér kabátot a fogason.

Nem mentem vissza.

Azokban az években gyakran álmodtam Stellával. A karomban akartam tartani az egyetlent, akit nem lehetett.

- Gyerünk, kölyök! Ne akard, hogy letartóztassalak!

A Bryant Park rendőre továbbra is engem bámult, ezért lassan feltápászkodtam, mert nem akartam, hogy megint belém rúgjon. Egy üres jamesonos üveg esett ki a kabátomból, és tompa puffanással zuhant a fűbe. Mielőtt a rendőr megszólalhatott volna, lehajoltam, felvettem, és odacsoszogtam vele a legközelebbi szemeteshez. Remegett a lábam, és kissé szédültem. Előző reggel ettem utoljára, és a tojásos McMuffin nem volt túl kiadós, csak zsíros.

- Húzd el a csíkot a parkomból!

- A maga parkjából?

A váladék összegyűlt a torkomban, és majdnem megfulladtam tőle, mielőtt kiköptem a járdára, egy centire a rendőr cipőjétől. Nem szándékosan csináltam. Még nem tértem magamhoz, és rosszul céloztam.

A fakabát lecsatolta a derékszíjáról a bilincset.

Hátráltam egy lépést, és felemeltem a kezem.

- Húzd el a csíkot az én parkomból!

Egy nő jött arra a lányával, és mind a ketten engem bámultak. A kislány olyan erősen szorította az anyja kezét, hogy elfehéredtek az ujjai.

Szipogtam, az orromat a kabátom ujjába töröltem, aztán elindultam a járdán. Előttem magasodott a New York-i Közkönyvtár.

Cammie Brothertont egyelőre félretettem, mert semmit sem sikerült kiderítenem róla azonkívül, hogy abban a philadelphiai hostelben szállt meg. Jaquelyn Breece-szel kapcsolatban sem találtam semmit, ezért körülbelül egy héttel azelőtt úgy döntöttem, hogy Jeffery Daltonra fogok összpontosítani, mert ő következett a listámon. Azért döntöttem úgy, hogy New Yorkban kezdem a keresést, mert ott nagy a tömeg, és sok a könyvtár. A sokmilliós nagyvárosban könnyen el lehet tűnni, és a New York-i könyvtárak gondozzák az országos lapok legnagyobb gyűjteményét. Lester Woolfordot és Penelope Maudlint is itt találtam meg annak idején.

A könyvtár Nyugati Negyvenedik utcára néző sarkán volt egy nyilvános mosdó. Bementem, és behúztam az ajtó elé a fémkukát, hogy ne zavarjon senki. Utána levettem a flanelinget és a farmert, amit majdnem egy hete hordtam, és a csaphoz léptem megmosakodni és fogat mosni. Nem néztem a tükörbe, mert tudtam, hogy a látvány arra emlékeztetne, amit a Phillips 66 benzinkút mosdójában láttam a 79-es út 63-as kijáratánál, miután kiástam apám sírját, és végignéztem Ms. Leech halálát. Az a látvány már így is eleget kínzott. Esténként vagy Andy Olin Flack, vagy Raymond Visconti dúdolt nekem altatót, és újabban az apa évkönyvében szereplő, bekeretezett arcok is beszálltak a versenybe a lehetőségért.

A hátizsákomban nem voltak tiszta ruhák, viszont találtam egy pulóvert, amelyet csak párszor viseltem, mióta elintéztem a mosást egy önkiszolgáló mosodában, és egy nem büdös farmert is. Legnagyobb örömömre egy tiszta gatyára és pár tiszta zoknira is ráakadtam.

Miután sikerült elfogadható állapotba hoznom magam, belegyűrtem a holmimat a hátizsákba, és megszámoltam a zsebemben lévő pénzt. Két dollár és hatvannégy cent. Nem lesz elég.

Kimentem a mosdóból, átkeltem az úton, és a Wells Fargo Bank automatájához lépkedtem. Elővettem a kártyámat, és bedugtam a résbe. Miután kiválasztottam a nyelvet, a gép a négyjegyű biztonsági kódot kérte. Bepötyögtem, és a következő ablak felugrására vártam, hogy kivehessem a pénzt. Ehelyett azonban olyan üzenetet láttam, amilyet még soha:

Kérem, fáradjon a bank ügyfélterébe egyik ügyintézőnkhöz!

Egy pillanattal később a kijelző visszaugrott az eredeti állapotára:

Üdvözli Önt a Wells Fargo Bank! Kérem, válasszon az alábbi lehetőségek közül:

Az automata nem adta vissza a kártyámat. Néhányszor megnyomtam a törlés gombot, de semmi sem történt. Ököllel is ráütöttem, akkor sem történt semmi.

- Bassza meg!

Valaki megköszörülte a torkát a hátam mögött, és amikor megfordultam, láttam, hogy hárman állnak mögöttem.

- Azt hiszem, elromlott - mondtam elhaladva mellettük, aztán bementem a forgóajtón.

Az ügyintéző közölte velem, hogy a számlámat befagyasztották.

- Hogy érti azt, hogy befagyasztották?

A nő a monitorra nézett, lenyomott néhány billentyűt, és összeráncolta a szemöldökét.

- Nem jelentett visszaélésre utaló tevékenységet?

- Nem értem pontosan, mire céloz.

- A számlához kapcsolódó feljegyzések szerint a számla tulajdonosa tegnapelőtt visszaélésre utaló tevékenységet jelentett, és másik kártyát igényelt. Nem maga telefonált?

Matteo.

A szomszédos ügyintéző lapos pillantást vetett a kolléganőjére, utána a bejárat mellett lévő támla nélküli széken ülő biztonsági őrre nézett.

-Valószínűleg az ügyvédem tette a bejelentést - feleltem végül. - Túlzásba viszi a vagyonom kezelését.

Az ügyintéző résnyire húzott szemmel végigmért. A hajam zsíros volt, a ruhám mocskos, és egy hete nem borotválkoztam. Nem úgy néztem ki, mint aki rendszeresen ügyvédet fizet.

- Igazolványt kérek! - mondta végül.

Kinyitottam a számat, hogy megmagyarázzam, de jobb belátásra tértem, és távoztam.

Elindultam a járdán, és fél sarokkal távolabb találtam egy nyilvános telefont. Felemeltem a kagylót, és egy percig gondolkodtam Matteo számán. Tárcsáztam, mire a géphang megkért, hogy dobjak be hetvenöt centet. Kihalásztam a zsebemből az aprót, és megjegyeztem, hogy mennyi maradt.

- Matteo, Santillan, Veney és Carmichael Ügyvédi Iroda. Miben segíthetek?

Ki a nyavalya az a Carmichael?

- Maga az, Tess?

- Igen.

- Jack Thatch vagyok.

A nő egy darabig hallgatott. Elképzeltem a rendetlen íróasztala mögött, amelyen bizonyára még nagyobb halomban állt minden, mint négy évvel korábban.

- Jézusom, Jack! - szólt végül olyan halkan, hogy szinte suttogott. - Hol voltál?

Megköszörültem a torkomat, és kiköptem a járdára. Majdnem tíz percen keresztül mostam a fogamat, a mentől azonban csak eltakarta a torkomat és a számat elborító, állott alkoholt, akár a friss festék a rozsdafoltot.

- Matteo ott van?

- Mindjárt befejezi a beszélgetést a másik vonalon. Várj egy kicsit!

Zenét hallottam, amikor Tess megnyomta a várakoztatás gombot, egy pillanattal később mégis visszavette a hívást.

- Jó hallani a hangodat, Jack! - tette hozzá.

- A magáét is - feleltem, de addigra megint Bob Seger Night Moves című száma szólt.

Majdnem hat percet vártam Matteóra, és közben be kellett dobnom még harmincöt centet. Hatvanhárom maradt a zsebemben, és talán a hátizsákom alján is csörgött még némi apró.

- Hé, Jack! Hol a faszban voltál?

Több mint négy éve nem beszéltem az ügyvédemmel. Azóta, mióta eljöttem a Penn State-ről. Willyvel sem. Őszintén szólva egyikükkel sem akartam beszélni. Nem tudtam, milyen színű kabát lóg a szekrényükben. Egyedül nagyobb biztonságban éreztem magam.

- Mi történt a bankkal, Dewitt? Ki akartam venni a havi járadékomat, és a gép bezabálta a kártyámat.

Életemben először szólítottam a keresztnevén, és furcsa érzés volt, mintha a szüleimet szólítottam volna a keresztnevükön. De tisztázni akartam vele, hogy nekem dolgozik. Már felnőttem, és az én pénzemmel szórakozott.

- Be kell jönnöd hozzám, Jack!

- Miért?

- Azt hittük, meghaltál.

- Hát nem haltam meg.

- Akkor hol vagy?

- Utazgatok. Világot látok. Keresem önmagam. Mi köze hozzá?

Megköszörülte a torkát.

- Négy év, Jack. Willy azt mondta, hogy megint elkezdtél inni, halálra ijesztettél egy lányt, és eltűntél. Van fogalmad róla, hogy hány emberrel kerestettelek?

Milyen színű kabátot viseltek?

- Nagyon is életben vagyok, és meg akarom kapni azt, ami az enyém.

- A letét feltételrendszere részletesen tartalmazza, mit kell teljesítened ahhoz, hogy megkaphasd a pénzt. Nem kellett volna otthagynod az egyetemet.

Nekem is volt másolatom a letét feltételeiből, és számtalanszor elolvastam.

- A letétről szóló szövegben az is szerepel, hogy maga köteles havonta kétezer dollárt adni nekem, azonkívül fedezni a lakbért és a számlákat. A havi juttatás nincs feltételhez kötve, és nincs lejárata. Ahhoz nem kell lediplomáznom a Penn State-en. Az egyenleget visszatarthatja, amíg lediplomázom, a havi járadék összegét viszont nem. Valójában ha mégis megteszi, akkor panasszal élhetek maga ellen a Pennsylvaniai Ügyvédi Kamaránál.

Amennyiben folytatni kívánja, kérjük, dobjon be még harmincöt centet! - szólalt meg ekkor a géphang.

Kihalásztam a zsebemből az aprót, és a résbe dobáltam.

- Hol vagy, Jack? - kérdezte Matteo, miközben az érmék kattogva lezuhantak.

- Nem számít.

- Be kell jönnöd hozzám.

- Adja ide a pénzemet!

Felsóhajtott.

- Pennsylvania állam letéteket szabályozó törvényének 5923.216-os paragrafusa lehetővé teszi a számomra, hogy felfüggesszem a letétből történő kifizetést, ha okom van feltételezni, hogy meghaltál, és élek ezzel a jogommal.

- Beszélget velem. Lehet, hogy nem vagyok túl jó formában, de biztosíthatom afelől, hogy élek.

- Személyesen akarlak látni, mielőtt visszaállítom a havi kifizetéseket.

- Ezt nem teheti meg.

- Kényszerítesz, Jack.

- Kik azok a fehér kabátos emberek, Dewitt?

- Miről beszélsz?

Beszélgetés közben folyamatosan figyeltem a könyvtár bejáratát és a parkot, de úgy tűnt, hogy senki sem vett észre, ami jó hír volt. Számukra csak egy telefonáló hajléktalan voltam.

- Három nap múlva ott leszek.

Letettem a kagylót, mielőtt Matteo válaszolhatott volna.

Mivel New Yorkban drága volt a parkolás, New Jersey-ben hagytam a Jeepet, egy trentoni Walmart Superstore parkolójában. Hosszú órákba telt, mire sikerült elstoppolnom odáig, de nem volt más választásom. A Jeep azonnal beindult, és mivel majdnem tele volt az üzemanyagtartály, nem kellett tankolnom Pittsburghig.

Autóval csak hat óra lett volna az út, de nem akartam, hogy Matteo kitalálja, hol voltam. A hét vége felé ugyanis vissza akartam menni, hogy folytassam a listán következő Jeffery Dalton keresését. Három nap alatt az ország szinte bármelyik részéből el lehet jutni Pittsburghbe, és jobbnak láttam, ha az ügyvédem sötétben tapogatózik.

Azt az éjszakát egy allentowni hajléktalanszállón töltöttem. Adnak egy tál meleg ételt és egy priccset, cserébe nincs magánélet. Az egyik sarokban lévő priccset választottam, hogy szemmel tarthassam a többieket.

A következő napot a moziban töltöttem. Abban az időszakban sok filmet láttam. A mozinak egy bejárata és egy kijárata van, a fehér kabátok pedig csak úgy rikítanak a halvány fényben. A személyzeti bejáraton szöktem be egy üveg Jamesonnal a kabátom alatt, és a hátsó sorok egyikébe ültem. A film a Truman Show címet viselte, és Jim Carrey volt a főszereplője. Egy csókáról szólt, akinek minden mozdulatát felvették és leadták egy tévéműsorban, amelyet mindenki nézett. Nem tetszett túlságosan, és a felénél elaludtam. Amikor visszamentem a szállóra, észrevették, hogy ittam, és nem engedtek be, ezért a Jeep hátsó ülésén aludtam egy használtautó-kereskedés mögött.

Hétfőn reggel valamivel kilenc óra után érkeztem meg Matteo irodájába. Az irodaépület melletti, apró parkolóban tettem le a Jeepet, a Brownsville-en. Ittam egy kortyot, csak hogy megnyugodjak, utána a hamis forgalmik és biztosítások alá csúsztattam az üveget. Húsz percig ültem az autóban, mire sikerült összeszednem a bátorságomat, hogy bemenjek.

Tess felpillantott, amikor beléptem az ajtón, és elmélyültek az arcán a ráncok.

- Jack?

- Helló, Tess!

Felállt, hogy tetőtől talpig láthasson, én meg legszívesebben kirohantam volna az ajtón. Le akartam zuhanyozni, és meg akartam borotválkozni a szállón, de egyikre sem volt lehetőségem.

A recepciós ettől függetlenül megölelt, aztán persze eltolt magától, ahogy az orra a pulóverembe fúródott.

- Nem is sejted, mennyire aggódtam érted!

A széke háttámláján fekete bőrkabát lógott.

- Tess, ha Jack ideér, küldje be a tárgyaló…! - Matteo lépett ki a folyosóról, megpillantott, és hirtelen elhallgatott. - Jóságos ég, Jack!

- Én is örülök, hogy látom.

Tess elhátrált tőlem, és a tenyerével kisimította a pulóveremet.

- Kérsz valamit inni?

Igen, nagyon szívesen ittam volna valamit.

- Nem, köszönöm, nem maradok sokáig. - Az ügyvéd felé fordultam. - A tárgyalóba megyünk?

Bólintott.

Megkerültem, végigmentem a folyosón, és leültem a szokásos helyemre. A kezemet az asztalra helyeztem, és összekulcsoltam az ujjaimat, utána leejtettem az ölembe, majd megint visszatettem az asztalra, de ezúttal tenyérrel lefelé. Nedves izzadságnyomot hagyott a fényezett asztallapon, ezért inkább megint ölbe tettem.

Matteo belépett, becsukta az ajtót, aztán ő is elfoglalta a szokásos helyét az asztalfőn. Egy nyögés kíséretében ereszkedett a székbe.

- Sokat fogytál, Jack. Véznának látszol.

Ő nem látszott véznának. Úgy nézett ki, mint aki felszedett vagy tizennyolc kilót.

- Életben vagyok. A saját szemével látott. Mit kell aláírnom, hogy újra megkapjam a havi járadékomat?

-Tényleg azt hittem, hogy meghaltál, Jack! Nyomtalanul eltűntél. Szegény Will nem tudta, mit tegyen. Azt mondta, hogy elpattant nálad a húr, és magát hibáztatta.

Szegény Will. Szegény kis Willy.

Előredőltem.

- Will kémkedett utánam.

- Rajtad tartotta szemét az én megbízásomból.

- És magát ki bízta meg azzal, hogy tartsa rajtam a szemét?

- Ez meg mit akar jelenteni?

- Pénzt kap azért, hogy kezelje a letétemet, igaz? A letét feltételrendszere nem hatalmazza fel arra, hogy irányítsa az életem…, szemmel tartson…, tanácsokat adjon. Egyik sem szerepel benne. Magának ki kell fizetnie a számláimat, és gondoskodnia arról, hogy megkapjam a havi járadékomat. Ennyi. Korábban sem volt szükségem bébiszitterre, és most sincs, arra mérget vehet. Nekem csak annyi kell, hogy maga elvégezze a munkáját, átutalja a pénzemet, és hagyjon engem békén a francba.

Matteo arca meg sem rezdült. Egyenesen a szemembe nézett.

- Barátként tettem néhány ígéretet a nagynénédnek, amiket be akarok tartani. Elég világos, hogy nehéz időszakon mégy keresztül, és ezért magamat hibáztatom. Valószínűleg nagyobb szabadságot adtam neked, mint kellett volna. Azt hittem, elbírod, de világosan látszik, hogy tévedtem.

- Kik azok a fehér kabátos emberek?

- Ezt már a telefonban is kérdezted. Hidd el, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz!

- Tőlük is kap pénzt? Ugye kap? Fizetnek magának azért, hogy ügyeljen rám. Hogy pórázon tartson.

- Költözz vissza a lakásodba, Jack! Maradj Pittsburghben! Keresek neked segítséget, valakit, akivel… bizalmasan beszélgethetsz. Egy szakembert. Annyi halállal találkoztál, amennyi egy egész életre is elég lenne. Sőt százra is. Felzabál téged. Ha inkább azt szeretnéd, akkor keresünk neked egy programot valami csöndes helyen. Ahol feldolgozhatod ezt az egészet, és egyenesbe hozhatod az életed.

- Adja ide a pénzem!

- Nem nézhetem végig tétlenül a halálodat.

- Hát ne nézze!

Csak akkor vettem észre, hogy felemeltük a hangunkat, amikor mind a ketten elhallgattunk. Jó sokáig csendben voltunk, de Matteo végül benyúlt a mellényzsebébe, kihúzott egy bankkártyát, és elém csúsztatta.

- Ha úgy gondolnám, a kényszer segítene rajtad, akkor kényszerítenélek, hogy jelentkezz be egy programra. Megtalálnám a módját. Viszont ahhoz az kellene, hogy te is változtatni akarj a helyzeteden, pedig nyilvánvalóan nem akarsz. Remélem, egy napon majd rájössz, hogy ezt kell tenned! Ha készen állsz, hívd fel Tesst! Velem nem muszáj beszélned, ha nem szeretnél, de őt hívd fel! És ettől függetlenül bizonyos időközönként bejelentkezhetnél nála, hogy tudjuk, jól vagy. Willyt is fel kellene hívnod. A múlt hónapban lediplomázott, ő lett a tizenkettedik legjobb az évfolyamon. Azt hiszem, az apja mellett fog dolgozni. Ő is kíváncsi, hogy mi van veled.

Felmarkoltam a bankkártyát, és a farmerom zsebébe tettem. Amikor felálltam, Matteo ülve maradt, és távoztomban a hátamban éreztem a tekintetét.

A Jeepem elé állt egy terepjáró.

Nem fehér volt.

Egy fekete Cadillac Escalade az átláthatatlanságig sötétített ablakokkal, gigantikus, csillogó krómfelniken. Amikor közelebb mentem, három férfi szállt ki belőle. A sofőrt felismertem, Reid Migliore volt. A gimnázium első évében láttam utoljára, de biztosra vettem, hogy ő az. Nem tudtam, leérettségizett-e, azt viszont igen, hogy kinek dolgozik.

Reid a bakancsa orrával belerúgott egy aszfaltrepedésbe, utána rám nézett.

- Látni akar téged.

- Leszarom, hogy mit akar.

- Azt mondta, ez érdekelni fog. A lányról van szó.

- Miféle lányról?

- Azt is mondta, hogy ezt fogod kérdezni, és erre azt kell mondanom: arról a lányról. A barátnődről.

- Hogy találtatok meg?

Reid egy Steelers pulóvert és baseballsapkát viselő kissrác felé biccentett, aki biciklivel körözött a Brownsville és a Kirkland találkozásánál.

- Sok mindent látunk.

- Ő is díler?

A fiú legfeljebb tizenkét vagy tizenhárom éves lehetett.

Reid nem válaszolt, hanem visszaült az Escalade-ba.

- Szállj be! Elviszünk.

- És a Jeeppel mi lesz?

- A srác vigyáz rá. Itt biztonságban van.

A másik két férfi hátraült.

Egy darabig mozdulatlanul álltam, aztán halkan káromkodtam, és beültem az autóba.

Tess a recepció apró ablakából figyelt minket.

Félig arra számítottam, hogy csuklyát húznak a fejemre, mint amikor elvittek Stella házába, de nem. A lehalkított rádióban baseballmeccset közvetítettek - a Pittsburgh Pirates négy-egyre vezetett -, és mindenki hallgatott. A Brownsville-ről a Beck’s Runra kanyarodtunk, utána a Carsonon haladtunk párhuzamosan a folyóval, és egyre kisebb lett mögöttünk a város. A Ravine Streeten elhaladtunk a Homestead mellett, utána átkeltünk a Monongahela folyón, és beértünk Whitakerbe. Átmentünk egy dombon, és egy hatalmas fémépület tornyosult előttünk. Pittsburghben és a környékén sok az üresen álló acélmű. Az előttünk lévőt Carrie Furnace-nek hívták, és 1978-ban zárt be. A bejárat előtt egy másik Escalade torlaszolta el a fél utat, és két férfi támaszkodott a motorháztetőnek. Reid odabiccentett nekik, amikor elhaladtunk mellettük a hatalmas, rozsdás komplexum felé.

- Most itt dolgozik?

- Itt találkozik veled - felelte Reid.

Omladozó téglaépületnél álltunk meg, amely mögött több henger alakú kémény meredezett az ég felé, ezeket fémpallók és kisebb építmények kötötték össze egymással. Fémlabirintus. Mindent ellepett a területet lassan visszakövetelő, immár derékig érő fű és gyom. A téglaépület ajtaja fölött apró, ferde tábla lógott 7. számú nagyolvasztó felirattal.

Reid parkolóállásba tette az automata váltót, és leállította a motort.

- Szállj ki!

Követtem az épületbe. A másik két fazon mögöttünk jött három méterrel lemaradva.

Az épületnek nem volt ajtaja. Amikor beléptünk, legalább tíz fokkal hűvösebb levegő csapott meg; a fény nem hatolt be. Megrekedt a bejárat előtt egy folt formájában. Beletelt egy kis időbe, mire a szemem hozzászokott a félhomályhoz. Tüsszentettem. A levegő poros volt, és nedves rozsdaszagú.

A helyiség közepén összecsukható kártyaasztal állt, mögötte pedig három férfi. Hátrébb, az árnyékban még négyet láttam. Egyik sem nyúlt a derékszíján lógó fegyverhez.

Az asztal mellett két szék állt. Az egyik üres volt, a másikban Duncan Bellino ült.

Öt évvel azelőtt láttam őt utoljára a tévében. Néhány férfi kerekes székestől beemelte egy Dodge Durangóba, miután vádat emeltek ellene többrendbeli drogkereskedelem miatt, de óvadék ellenében szabadlábra helyezték, és végül megnyerte a pert. Akkor szörnyen sovány volt, csak az árnyéka az embernek, akit korábban ismertem. Azóta kigömbölyödött. A karja úgy nézett ki, mint egy fatörzs. Mötley Crüe-pólót viselt, aminek hátul, a nyaka alól fekete tetoválás kandikált ki, de nem tudtam megállapítani, mit ábrázol.

- Emlékszel, amikor hármasban eljöttünk ide: te, én és Willy? Hány évesek voltunk? Tíz vagy tizenegy?

Tizenkét évesek voltunk. Három hónappal azelőtt történt, hogy végigkergettek a Nobles Lane-en. Willy elcsúszott az egyik átjárópallón, és alaposan lehorzsolta a jobb karját. Egy hónapon keresztül rejtegette az anyja elől, mi pedig Dunkkal igyekeztük meggyőzni, hogy az a tetanuszinjekció, amit tavaly nyáron kapott, csak két hétig véd, és hamarosan merevgörcse lesz.

Amikor Dunk felpillantott rám az asztal mellől, a fülembe csengett Gerdy nevetése, és hallottam Krendal hangját, ahogy odakiált nekem: szedjem le a tizenkettes asztalt. Eszembe jutottak azok, akik meghaltak, amikor az étterem kigyulladt, és eszembe jutott az egyetlen ember, aki nem halt meg. Legszívesebben átvetettem volna magam az asztal fölött, a torkára szorítottam volna az ujjaimat, és kipréseltem volna belőle minden csepp életet. Addig szorítottam volna, amíg ki nem dülled a szeme, és üvegessé nem válik a tekintete. Nem kellett volna itt lennie, és miattam volt itt.

Felállt, kissé imbolyogva, de felállt. Csak akkor vettem észre a széke oldalának támasztott botot. A jobb kezével megmarkolta, ránehezedett, és levette a súlyt a bal lábáról. Még a farmeron keresztül is látszott, hogy a bal lába vékonyabb, mint a jobb, és furcsa szögben áll.

A tenyerével az asztalra csapott, az éles hangot visszaverték a fémfalak.

- Hát itt az én hősöm! Az ember, aki nem bír meghalni! Mindent elmondtam rólad a srácoknak. Elmeséltem nekik, hogy rád lőtt egy rabló nyolc-vagy kilencéves korodban. Néhány évvel később pedig elgázolt a barátnőd terepjárója. Sőt keresztülgyalogoltál a lángokon! És mindent megúsztál egyetlen karcolás nélkül. Még halálra se tudod inni magad, pedig úgy hallottam, komoly erőfeszítéseket tettél. Látom a tekinteteden. Furcsa, hogy azok után, amiken keresztülmentél, éppen az alkohol hagyott nyomot rajtad. Az alkoholistákat fel lehet ismerni a szemükről. - Vállat vont. - Valószínűleg mindenkinek megvannak a démonjai. Kiderült, hogy én nem vagyok olyan szerencsés, mint te. Mágnesként vonzom a golyókat. Aznap az étteremben Alonzo ötöt eresztett belém: a vállamba, a mellkasomba, a gyomromba, aztán az a kettő tette a legnagyobb kárt, amelyik a lábamba fúródott. Az egyik még mindig bent van. A dokik nem tudták kihalászni. Azt mondták, ha kiszedik, talán még jobban megsérülnek az idegek, és még kevésbé tudok majd mozogni. - Legyintett. - Azt is mondták, hogy soha többé nem fogok járni. Én közöltem velük, hogy tévednek. Utána be kellett bizonyítanom nekik, mert nem hitték el. Beletelt néhány évbe, de már nincs szükségem a kerekesszékre. - Elvigyorodott. - Egy buli keretében lelöktük a Hot Metál Bridge-ről.

- Ennek igazán örülök.

- Azt hiszem, egyikünket sem könnyű eltenni láb alól. Visszaverjük a balsors támadásait, meg ilyenek. - Dunk visszazuhant a székbe, és letette a botot a padlóra. - Ülj le, Jack!

- Nekem itt is megfelel.

Az asztal mögött álló egyik férfi elindult felém, aztán megtorpant, amint a főnöke ránézett. Dunk a háta mögé nyúlt, és egy apró pisztolyt húzott elő. Rámosolygott, az asztalra tette, és megpöckölte az ujjával, mire a fegyver fordult egy fél kört.

- Emlékszel erre a pisztolyra?

Emlékeztem. Az apja .38-asa volt. Azt hiszem, minden apró részletét belevéstem a fejembe azon a sok évvel ezelőtti napon, amikor kivittem magammal a temetőbe. Akkor olyan nagynak tűnt, mintha ágyú lett volna.

- Mindig arra számítottam, hogy apám ezzel fogja lelőni magát. Emlékszel, hogy régen mindig eldugta? Székekre és dobozokra kellett másznunk, hogy megszerezzük. Az utolsó évben az apám odáig jutott, hogy a lakás különböző részein hagyta. Egyszer a fürdőszoba padlóján találtam meg, a vécé mellett. Az öreg két órát töltött odabent, utána kibotladozott, és ledőlt az ágyára. Sejtettem, hogy belőtte magát. Az is a szokásává vált. Nem tudom, mikor kapott rá. Bementem a fürdőszobába, mert előfordult, hogy a padlón felejtette a tűt, és egyszer az éjszaka közepén majdnem beleléptem, amikor kimentem pisálni. Aznap nem tűt találtam, hanem a pisztolyt. Egy órán keresztül bámultam, és azon töprengtem, hogy a fater majdnem megölte magát. Akkor kezdtem eldugdosni különféle helyekre a lakásban, de mindig megtalálta, aztán meg én találtam meg valami elképesztő helyen: a kádban, a hűtőben, a mikrobán. Néha szem előtt volt, a konyhaasztalon vagy a pulton. Ez akkoriban történt, amikor sokat vigyáztam a nagynénédre. Imádtam azt a nőt, mert egy kicsit olyan volt, mintha az anyám lett volna. Egyszer a ti lakásotokban is elrejtettem a fegyvert, de a kis rohadék néhány nappal később felbukkant a nappalink közepén a földön. Már régóta meg akartam kérdezni tőled, hogy te raktad-e oda. Megtaláltad?

Megráztam a fejem.

- Úgy tűnik, az élet újabb rejtélye - folytatta Dunk. - Amikor az apám már nulla-huszonnégyben be volt lőve, nemhogy nem rejtegettem tovább a pisztolyt: szándékosan szem előtt hagytam. Gondoltam, ha meg akar murdelni, ez legalább gyors. De az a szánalmas pöcs a tűt választotta. - Előredőlt; hagymaszagú volt a lehelete. - Az évek során találkoztam pár figurával, akik bekapták a pisztoly csövét, és kinyírták magukat. Úgy hallottam, néhány éve te is beléptél a klubba. Hogy hívták azt az őrült nőt, aki a folyosó túloldalán lakott?

- Leech. Elfrieda Leech.

- Tééééényleg! - Elnyújtotta a szót, mint egy dallamot. - Ki hitte volna? Ehhez bátorság kell. Szerintem én nem lennék rá képes. - Dunk az asztal mögött szobrozó tagok egyike felé fordult, aki akkora volt, hogy elmehetett volna sorhátvédnek. - Veled mi a helyzet, Truck?[15] Te képes lennél lenyelni egy golyót?

A férfi feje forogni kezdett a vállán. Valaki elfelejtett nyakat adni neki.

- Én biztos nem, főnök. A gyógyszert választanám. Talán a kádban, meleg fürdővízben. Bevennék egy marékkal, és elaludnék. Úgy jó elmenni. Szépen, békésen.

- Szerintem annak nem olyan szép, akinek ki kell rángatnia a pucér, kövér seggedet a fürdőkádból. - Dunk elnevette magát. - Azokra is gondolnunk kell, akiket hátrahagyunk. Time keeps on slipping, slipping, slipping into the future…[16] - Lehunyt szemmel énekelte. - Jó itt az akusztika. Nagyon szeretem a Steve Miller Bandet. - Kinyitotta a szemét, és megint az üres szék felé biccentett. - Ülj le, Jack!

Ezúttal leültem. Úgy éreztem, nagyon messze van az ajtó.

Dunk egy összehajtott papírlapot vett elő a hátsó zsebéből. Letette az asztalra a pisztoly mellé, és kisimította.

Az a plakát volt, amelyet Stelláról készítettem Láttál engem? felirattal.

Bellino elvigyorodott.

- Megtaláltam a barátnődet. Nem volt könnyű, de megtaláltam. Mióta leégett a háza, nem használta a Stella Nettleton nevet. Legalább egy tucatnyi másik nevet használt, nem igaz, Reid?

Reid bólintott.

- Legalább. És az egész országot bejárta.

- Miért keresed Stellát?

- Azért, mert te vagy a legjobb barátom, Jack, és a barátok segítenek egymásnak.

- Mi nem vagyunk…

Nem fejeztem be a mondatot, és a hangosan kimondott részét is megbántam. Láttam, hogy Reid vet egy pillantást a Trucknak nevezett nagydarab fickóra.

Dunk arcáról lefagyott a mosoly, és visszarogyott a székbe.

- Még mindig engem hibáztatsz az étterem miatt, igaz? Alonzo szarsága miatt. Már elmondtam neked, hogy semmi közöm nem volt hozzá. Alonzo ki akarta nyírni Crocketet, és kész. Öt golyót kaptam, és majdnem meghaltam. Egy kibaszott nyomorékot csinált belőlem. Ha ez egy előre kidolgozott terv része volt, akkor elég rossz volt a terv. Ha én akartam volna kiiktatni Crocketet, saját kezűleg végeztem volna vele. Megkéseltem volna, hogy közelről lássam az arcát, amikor elszáll belőle az élet. Nem ezt a Keresztapa-stílusú, lövöldözős leszámolást választottam volna. Sohasem ölnék ártatlan embereket, a szeretteimet és a barátaimat pedig végképp nem. És az áldásomat sem adnám ilyesmire. Nem volt közöm hozzá.

- Alonzo egy seggfej volt - dünnyögte Reid. - És észből se jutott neki sok. Átverte Crocketet, cuccot lopott tőle, és a saját szakállára árult. Crocket rájött, és el akarta kapni. Alonzo pánikba esett, és ő tette meg az első lépést. Ostoba lépés volt.

Dunk előredőlt, és egyenesen a szemembe nézett.

- Én. Sohasem. Tennék. Ilyet.

Felkavarodott a gyomrom, és a számban éreztem a korábban fogyasztott Jack Daniel’s ízét. Magammal kellett volna hoznom az üveget. Képtelen voltam Dunkra nézni. Lepillantottam a plakátra.

- Hol van Stella?

Felsóhajtott.

- Előbb hallani akarom, hogy hiszel nekem.

- Hiszek neked. Hol van Stella?

- Ez nem hangzott túl meggyőzően, Jack.

Megcsóváltam a fejem, felálltam, és majdnem felborítottam a térdemmel az asztalt.

- Elegem van ebből.

El akartam indulni, de Truck a vállamra tette a kezét, és visszanyomott a székbe. Azt mondta:

- Ülj vissza.

Dunk intett neki, mire a nagy kéz elengedett.

- Rendben, Jack. Nem kell most azonnal kimondanod, de vedd fontolóra! Forgasd egy kicsit a fejedben, és rá fogsz jönni az igazságra! Okos srác vagy, és jól ismersz engem. Mindenkinél jobban.

Ez valamikor régen talán igaz lehetett, de már nem. Ő többé nem az a kölyök volt, akivel felnőttem. Bűnöző lett belőle. Eléggé nyomon követtem a helyi híreket ahhoz, hogy tudjam: átvette Crocket összes üzletét, ahogy a nyomozók megjósolták. Ő irányította a helyi drogkereskedő-hálózatot, és valószínűleg kurvákkal és szerencsejátékkal is foglalkozott. Ha igazat beszél, és Alonzo Seppala önállóan szervezte meg Crocket likvidálását, abból is csak neki származott haszna. Sőt Gerdy, Krendal és a többiek még most is élnének, ha Dunk nem mászott volna bele ebbe a francos bizniszbe. Oké, hogy nem ő húzta meg a ravaszt, de az áldozatok halála az ő döntéseinek és tetteinek az eredménye.

- Úgy nézel ki, mint aki megpusztul egy felesért - állapította meg Dunk. - Valaki hozzon neki valamit!

- Jól vagyok.

Dunk megint elvigyorodott.

- Ahogy korábban említettem, mindenkinek vannak démonai. Az ember vagy elbújik előlük, vagy megbarátkozik velük, de mindig ott vannak, egy lépésre lemaradva tőlünk, mégis szorosan a nyomunkban.

- Ne szarakodj velem, Dunk! Ha tudod, hol van Stella, akkor mondd meg! Ha nem tudod, akkor elmegyek.

Dunk az apja pisztolyára helyezte a kezét, és megmarkolta.

- Előbb elvégzünk egy kísérletet.

A hüvelykujjával kipattintotta a forgótárat, utána oldalra billentette a fegyvert, mire a töltények kicsúsztak az asztalra. Egyet visszatett, megpörgette a tárat, és visszapattintotta a helyére.

- Ugye csak viccelsz?

Dunk visszavett a vigyorból.

- Most kéred azt az italt?

Truck mosolygott, Reid nem, a többiek arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Olyanok voltak, mint a kőszobrok.

Dunk visszatette a pisztolyt az asztal közepére.

- A srác, aki nem bír meghalni. Az én hősöm.

Szándékosan nem néztem a fegyverre. Egyenesen Bellinóra néztem.

- Szó sem lehet róla!

- Crocket sok mindent megtanított nekem, mielőtt meghalt. Tudod, mi volt az első lecke? Azzal kezdte, hogy minden árucikk: a pia, a drogok, a cigi, a lányok, a szerencsejáték. Ha valaki meg akar kapni valamit, akkor arra árcédulát lehet ragasztani. Az ár a vásárlótól függően változik, de mindenki fizetni fog. Azt is elmagyarázta nekem, hogy az információ az egyik legnyereségesebb biznisz, mert olcsón beszerezhető áru, és a megfelelő vásárló rengeteget hajlandó fizetni érte. Végül átvettem Crocket üzletét - a piát, a drogokat, a cigit és a lányokat -, viszont ebből a beszélgetésből megtanultam valami fontosat. Rendkívül nehéz törvényes úton vádat emelni az információ megszerzéséért, birtoklásáért és továbbadásáért. Még csak tizenhat voltam, amikor már tudtam, hogy az információ a jövő. Tudtam, hogy ha valaha átvehetem majd Crocket üzletét, át fogom rendezni a prioritásokat, és elsősorban ezzel fogok kereskedni.

- Ha tudod, hol van Stella, akkor mondj egy árat! Van pénzem. Egy órán belül nálad lesz a készpénz.

- Hallottam, mekkora szerencse ért, Jack. Ettől csak még jobban megkedveltem a nagynénédet. Jo néni nemcsak kemény nő volt, hanem okos is, mert gondoskodott rólad. - Elvette az asztalról az egyik töltényt, és forgatni kezdte az ujjai között. - Csakhogy nem kell a pénzed. Van nekem sok. Nekem információ kell.

- Nem tudok semmi olyat, amiből hasznod származna.

Állítva visszatette a töltényt az asztalra. Egy apró réztorony.

- Engem az érdekel, hogy miért vagy még mindig életben azok után, amiken keresztülmentél, és miért hal meg mindenki, akivel a barátnőd találkozik.

- Te magad mondtad, hogy szerencsés vagyok. Vagy egyszerűen ostoba, pusztán azért, mert efféle helyzetekbe keveredek.

- Szerintem a te esetedben egyik sem.

- Akkor mi?

Felém lökte a pisztolyt.

- Azt akarom, hogy rakd be a csövét a szádba, és húzd meg a ravaszt.

- Nincs az az isten.

- Te magad is megpörgetheted a tárat, ha akarod.

- Nem.

- Halálra iszod magad. Miért pazarolod az időt? Az apám is ezt csinálta. Elhúzta a végtelenségig. Ez a megoldás mindenkinek könnyebb lett volna.

- Nem vagyok öngyilkos típus.

- Reid!

A tag azonnal kihúzta a pisztolyt a farmerjára tapadó tokból, rám szegezte a csövét, és a hüvelykujjával kipöccintette a biztosítékot.

-Ha te nem teszed meg, majd Reid - folytatta Dunk. - Mindig tart egy golyót a töltényűrben. Ebből a szempontból jó cserkész. A tárban további tizenhárom töltény figyel. Tudom, hogy húsz méterről is képes leszedni egy futó alakot, mert láttam. Egyméteres távolságból tuti eltalál. Választhatsz, Jack: vagy Reid puffant le, vagy te magad próbálod ki a pisztolyt egy a hathoz eséllyel. Az mindenképpen ki fog derülni, hogy mennyire vagy szerencsés. Információ. Értékes információ.

- Megmentettem az életedet!

- Igen, és ezért örökké hálás leszek.

Ránéztem a pisztolyra.

Dunk komolyan beszélt, és Reid is elszánt volt. Szerintem csak a megfelelő alkalomra várt, hogy belém ereszthessen egy golyót.

Megmarkoltam a .38-ast, és elvettem az asztalról.

- Hogy találtad meg Stellát?

- Mindenütt vannak embereim. Előlem senki nem bújik el. A bige jól feladta a leckét, de láttam már nála nagyobb kihívást is.

A fegyver hideg volt, és meglepően könnyű. Nehezebbre emlékeztem.

- Cammie Brotherton, Jeffery Dalton, Jaquelyn Breece és Keith Pickford.

- Tessék?

Felnéztem Bellinóra.

- Ha megteszem, őket is segítesz megtalálni. Cammie Brotherton, Jeffery Dalton, Jaquelyn Breece és Keith Pickford. A Penn State-re jártak a szüleimmel.

Megint elmosolyodott.

- Azt hiszem, ennek…

Hirtelen megfordultam a széken, Reid mellkasára szegeztem a pisztoly csövét, és meghúztam a ravaszt.

Két hangos kattanás hallatszott.

Az első a .38-ból, mert a kakas üres tölténytárra csapódott. A második Reid fegyveréből, ami nem sült el.

Felugrottam az asztal mellől, és a pisztollyal Reid kezére vágtam. A 9 mm-es ezúttal nagyot szólt. A golyó hatalmas ívben süvített, és valahol a sötétségben fémnek csapódott.

Dunk is felállt, a rossz lába remegett a váratlan súlytól.

- Te szent szar! Láttátok ezt? Láttátok?

Elhátráltam tőlük, és Reid fejére tartottam a pisztolyt.

- Dobd el!

- Azt a kurva! - kiáltotta Dunk. - Ezt nem hiszem el. Gyerünk, Reid, dobd el a fegyvert!

- Le tudom szedni.

- Nem tudod.

- Baromság.

Meghúztam a ravaszt. A .38-as megint üresen kattant.

Reid is meghúzta. Megint nem sült el.

- A tiéd üres, Jack - közölte Dunk. - A tenyerembe rejtettem azt az egyet, látod? - Felmutatott egy rézhüvelyt. - Bazmeg! Sejtettem, hogy nem fogod megtenni, de nem akartam, hogy fejbe lődd magad, ha esetleg mégis.

Reid és én a 9 mm-esre meredtünk. Dunk is.

- Ahhoz nem nyúltam. Baszki! Tedd el, Reid! Jézusom, mindjárt infarktust kapok!

Reid kelletlenül leengedte a fegyvert, visszapöckölte a biztosítékot, és visszatette a pisztolyt a tapadó tokba. Vörös volt a feje a dühtől.

Dunk a botjára támaszkodott, megkerülte az asztalt, és előhúzott a zsebéből egy összehajtott papírlapot.

- Stella itt van, de nem tudom, meddig.

Elvettem a cetlit, és elolvastam a címet.

- Biztos vagy benne?

Dunk bólintott.

- Majd meglátjuk, hogy a többi névvel kapcsolatban mit tehetek. Kiérdemelted a segítséget. A fiúk visszavisznek az autódhoz. - Elindult az odakint parkoló Escalade-ek felé. - Szent szar! - ismételte. - Gratulálok, Jack Thatch! Nem akarom elhinni, hogy meghúztad a ravaszt. - Elnevette magát. - Az ember, aki nem bír meghalni, meghúzta a ravaszt. Az én hősöm.

3

Dewey Hobson állandóan kicsúszott a markából. Dávid Pickford készségesen beismerte, hogy ez az igazság.

A személyiségfejlődés szempontjából fontos, hogy az ember tisztában legyen a saját korlátaival, tévedéseivel, sőt a kudarcaival is. Dávid négy évvel ezelőtt eldöntötte, hogy megkeresi Dewey Hobsont, és egyelőre nem járt sikerrel. Mentségére szólt, hogy a Charternél lévő akták közül Dewey-é volt a legvékonyabb. És hamis nyomokat is tartalmazott. Amikor Elfrieda Leech volt olyan kedves, és elárulta neki, hogy a célpontja Tennesseeben bujkál, körülbelül félúton a Great Smoky-hegység és a Cumberland-fennsík között, Mascot közelében, nem hazudott. Valóban úgy tudta, hogy a férfi ott tartózkodik, és tényleg majdnem hat évig ott is volt. A House-hegységben lakott. De négy évvel ezelőtt, 1994 áprilisában, amikor Dávid és a csapata odalátogatott, már nem találták ott. Semmi sem maradt utána, csak egy üres, kétszobás kunyhó, néhány ócska edény és leégett fahasáb a kandallóban.

Hobson megtanult úgy élni, hogy semmiféle nyomot ne hagyjon maga után, és a Charter elsősorban ezért nem találta meg mintegy húsz éven keresztül.

Még azok is felismerhető mintákat hagynak maguk után, akik hamis személyazonosságot használnak.

Az a férfi, aki imádja a tonhalas szendvicset, azután is imádni fogja, hogy párszor nevet változtatott. A pénzköltési sémák akár az ujjlenyomatok; és a Charter számára nem okozott problémát ezek kielemzése a banki adatok és a kártyatörténet alapján. A többiek közül így találtak meg néhányat.

Kiderült, hogy ha valakinek nincs bankszámlája, se kártyája, és közüzemi számlákat sem kap, akkor a mai modern világban nagyon nehéz rálelni. Egyesek még azt is ki mernék jelenteni, hogy lehetetlen. Aki megtanul a rendszeren kívül élni, nem hagy nyomokat, sem ujjlenyomatokat, és kísértetté válik. Ez tényleg igaz. Dewey Hobson így csúszott ki a Charter markából, és Dávidéból is. Néhány hónappal ezelőtt azonban Pickford rájött valamire. Nem arra kellene összpontosítaniuk, hogy merre járhatott, és mit csinálhatott a célszemély, hanem arra, hogy hová megy legközelebb, és mit csinál majd, amikor odaér. Amerika hatalmas ország, rengeteg vadonnal, de kevés az olyan hely, ahol valaki a rendszeren kívül élhet, mégis elég közel a civilizációhoz, ha utánpótlásra van szüksége.

Hobson az egyetemen imádott olvasni. Dávid úgy sejtette, részben ezért döntött úgy, hogy a rendszeren kívüli életet választja. Akinek egy jó könyv kielégítő társaság, akár egy földbe ásott gödörben is kényelmesen és boldogan el tud éldegélni, főleg, ha zsúptetőt ácsol rá. Ugyanakkor a tonhalas szendvicses manushoz hasonlóan Hobson olvasási szokásai a rendszeren belül és a rendszeren kívül is egyformák. Éppen ezért amikor Dávid úgy döntött, ő maga fogja megkeresni és elpusztítani az utolsó néhány tesztalanyt, mint a lejárt szavatosságú laboratóriumi patkányokat, megmondta a Charternek, hogy erre koncentráljanak. Az emberek többsége azt hiszi, hogy a könyvtárak adatvédelmi okokból nem regisztrálják az olvasók kölcsönzéseit, ám ez csak részben igaz. A könyvtárak nyilvántartják az információt, viszont nem adják ki. Az adatokat biztonságos számítógépes adatbázisokban őrzik, amelyekhez csak az alkalmazottak és a legügyesebb hekkerek férnek hozzá. A Charternek elég sok ügyes hekker dolgozott, ezért az adatbázisok gyakorlatilag nyitott könyvvé váltak.

Hobson gyerekként, tinédzserként és felnőttként elsősorban Agatha Christie, Róbert Ludlum és Philip K. Dick műveit kedvelte. Louis L’Amour összes westernjét is elolvasta. Tehát népszerű írókért rajongott, ami nem könnyítette meg a keresést, a krimi, a sci-fi és a western furcsa kombinációja miatt azonban eltért az átlagtól. Az emberek többsége megmarad egy műfajnál, legfeljebb kettőnél. Kevesen olvasnak ilyen sokfélét.

Amikor a Charter figyelni kezdte az olvasókat, akik ennek a négy szerzőnek a műveit veszik ki, azonnal megtalálták Dewey Hobsont. Az új-mexikói Carte Del Playában bujkált. 1996-ban elköltözött, mire Dávid odaért, csakhogy a minta hamarosan felbukkant Vermontban, egy Waitsburn közelében lévő könyvtárban. Ott majdnem elkapták. Waitsburnnél már majdnem megvolt. Pickford egy hetet késett, legfeljebb kettőt. Ez valamivel több mint egy évvel ezelőtt történt.

Idén májusban a minta újra felbukkant az Eurekai Közkönyvtárban, a montanai Trego mellett. Annak ellenére, hogy a könyvtár kicsi volt, két évvel korábban videokamerákkal szerelték fel. A Charter könnyedén meghekkelte a csatornát, és megkezdték a megfigyelést. Dewey Hobsonról csak egy húszéves fotó állt a rendelkezésükre, mégis azonnal felismerték a könyvtári kamerák felvételein. A homloka árulta el, ami szinte természetellenesen széles volt. Füles sapkában, hosszú hajjal és szakállasan is simán kiszúrták. Dávid azonnal odaküldött néhány embert, akik követték és dokumentálták az alany minden mozdulatát, lefényképezték a szürke Ford Broncóját, és kiderítették, hol lakik. Minden egyes alkalommal kiszimatoltak róla valamit, amikor lejött a Marl-tó partján lévő kunyhójából a városba.

Többé nem fog kicsúszni a markukból.

Pickford megmondta Olivernek és a többieknek, hogy az autóban várakozzanak. Nem volt szüksége rájuk. Hat ember istentelen zajt csapott volna a fák között. A kunyhó majdnem másfél kilométerre volt a legközelebbi földúttól. Dewey autója a várakozásoknak megfelelően az út mellett parkolt egy facsoport közepén, álcahálóval letakarva. Dávid megmondta a többieknek, hogy maradjanak veszteg, egyedül fog odamenni. Amikor megtalálta az első drótakadályt, örült, hogy így tett. Az egyik beosztottja biztosan csapdába került volna. Még hármat talált, mielőtt megpillantotta a kunyhót.

A kis faház apró tisztás közepén állt, úgy tizenöt méterre a tóparttól. A kézzel emelt épület alig ötven négyzetméteres volt, de még így is nagyobb annál, amit Waitsburnben találtak. A kunyhó oldalánál tűzifarakás állt, a kőkéményből füst szállt az ég felé, a tóra néző tornácon pedig egy hintaszék billegett lassan.

Nem fújt a szél.

Sima volt a tó felszíne.

Valaki most kelt fel a székből.

És valaki felhúzott egy puskát. Pickford azonnal felismerte a jellegzetes kattanást.

- Üdv, Dewey! - Dávid szándékosan ügyelt, hogy ne legyen fenyegető a hangja, de rájött, hogy azt a nevet egyébként sem lehet fenyegetően kimondani. - Gyönyörű ez a hely. És békés. Mindentől távol. Értem, miért találja annyira vonzónak.

Hobson kilépett a fák közül, de tartotta a biztonságos távolságot. Valószínűleg attól félt, hogy a jövevény esetleg elkapja a puska csövét, és kicsavarja a kezéből, ha közelebb megy hozzá. Davidnek természetesen nem volt szüksége ilyen látványos jelenetekre, mégis úgy döntött, hogy a férfi kedvében jár. Felesleges lett volna felbosszantani.

- Dávid Pickford vagyok.

- Keith Pickford fia?

Bólintott.

- És ettől meg kellene nyugodnom? - Hobson szemmel láthatóan nem nyugodott meg, mert hátrált egy lépést. - Tudom, mi történt a szüleiddel. Hallottam róla. Térdelj le!

- Magát nem könnyű megtalálni.

- Meg se kellett volna próbálnod.

Dávid rámosolygott.

- Így ideges leszek, Dewey. Mi lenne, ha a földre szegezné a puska csövét?

- Oké.

Hobson leeresztette a csövet.

Összeráncolta a homlokát, és felvonta a szemöldökét. Nem tudta pontosan, miért eresztette le a fegyver csövét, de felfogta, hogy megtette. Amikor megpróbálta felemelni, nem engedelmeskedett a karja. A puska élettelenül lógott a combja mellett.

- Mi lenne, ha bemennénk? Beszélgessünk egy kicsit!

- Oké.

- Hozza be a puskát!

- Oké.

A kunyhóban alig voltak bútorok, de azért kellemes hangulatot árasztott. Nem volt tévé, sem rádió, még áram sem, olajlámpások biztosították a világítást. A nyugati falat egy hevenyészett konyha foglalta el, amelynek a sarkában fatüzelésű kályha állt. Hobson mostanában tehetett a tűzre, mert néhány fahasáb narancssárgán izzott, és melegséggel töltötte meg a szobát. A kályha mellett kerek asztal és három szék állt, az asztalon könyvek, magazinok és szemétkupacok tornyosultak. Az egyik szék előtt üres volt az asztal. Dávid azt feltételezte, hogy Dewey ott szokott enni, és a fejében üvöltő hangok az egyetlen társasága. A szemközti falnál egy ágy és egy íróasztal állt. A fürdőszoba ajtaja nyitva volt. Az apró helyiségben Pickford csak egy mosdót és egy vécét látott.

- Hol szokott zuhanyozni?

- A tóban fürdők.

- Az biztosan kellemes.

- Általában hideg a víz.

Hobson ócska és szakadt ruhát viselt, ő maga nem látszott piszkosnak. A szakálla sűrű volt, de ápolt. A haja nem tűnt túl rendezetlennek, bár levágathatta volna. Nehéz bakancsa strapabírónak és szinte újnak nézett ki.

Dávid az asztallap üres részénél álló szék felé intett.

- Üljön le, Dewey!

Úgy is tett, és az ölébe fektette a puskát.

Vendége kihúzta a mellette lévő széket, ő is leült, és közben a könyveket méregette.

- Melyik a kedvence?

- Az Ackroyd-gyilkosság - vágta rá Hobson. - Agatha Christie írta. Lenyűgöző a befejezése, és talán a legnagyszerűbb csavar, amit valaha papírra vetettek.

- Nem olvastam.

- Olvasd el!

- Tudja, miért vagyok itt?

-Valószínűleg meg akarsz ölni - felelte hanyagul Hobson, a keze továbbra is a puskán nyugodott.

- Már régen meg kellett volna halnia.

- Elképzelhető.

- Miután megkapta az injekciót.

Hobson hallgatott, és lenézett a fegyverre.

Pickford felsóhajtott.

- Mindig is furcsálltam, hogy beadták magának. Az aktája szerint nincs különleges képessége, és nem jelentkeztek magán az előzetes tünetek. Semmi sem indokolta, hogy bevegyék a kísérletbe, mégis bekerült a többiekkel együtt. Produkált valami reakciót, miután megkapta?

A kérdezett izzadni kezdett. Remegett a szája, de nem szólalt meg.

- Udvariatlanság nem társalogni a vendéggel, Dewey! Produkált valami reakciót?

Hobson nem akart válaszolni. A másik látta a tekintetében az értetlenséget és a fájdalmat, amikor mégis megszólalt: - Az injekció előtt hallottam az elektromosságot. Állandóan zúgást hallottam mindenütt. Utána sokkal rosszabb lett.

Pickford hátradőlt, és összekulcsolta az ujjait.

- Ez nagyon érdekes. Ezért nincs itt áram?

Dewey bólintott.

- Kibaszottul hangos lenne. Néha fáj. Zumm, zumm, zumm. Nehéz úgy gondolkodni, aludni még nehezebb. Itt csönd van.

- Ez úgy hangzik, mintha magányos életet élne.

- Nincs túl sok választásom.

Dávid megpaskolta a puska végét.

-Áruljon el nekem valamit! Ha a csövét a szájába dugja, akkor eléri a ravaszt, vagy túl hosszú a fegyver?

- Nem tudom.

- Próbálja ki!

- Oké.

Hobson felemelte a puskát, úgy fordította, hogy a csöve az arca felé mutasson, utána a szájába vette a végét. A keze lecsúszott a puskatusig, és ujjaival kitapogatta a ravaszt. Kicsit erőlködnie kellett, de meg lehetett csinálni.

- Nagyszerű! Kiveheti. Fel akarok tenni magának még pár kérdést.

Dewey visszatette a fegyvert az ölébe, és megtörölte a száját a pulóvere ujjával.

- Magának vannak gyerekei?

Megrázta a fejét.

- Biztos benne? Pedig elég jóképű.

- Biztos vagyok benne.

- Miért?

- Azért, mert a gyerekeket akarták. Én képtelen lettem volna megtenni.

-Mit?

- Képtelen lettem volna nekik adni a gyerekeimet.

- A meg sem születetteket?

Hobson hallgatott.

- Mert ha mégis vannak gyerekei, és nem mondja el nekem, illetve nekünk, annak rossz vége lesz.

A férfi arcán csorogni kezdett az izzadság.

- Nincsenek gyerekeim.

- Hiszek magának - felelte Dávid, habár elképzelhetőnek tartotta, hogy hazudik. - És most áruljon el nekem még valamit, valami nagyon fontosat! Megteszi?

- Igen.

- Árulja el nekem, hol vannak a többiek!

- Megölted őket.

- Nem mindenkit. Az utolsók ugyanúgy kicsúsztak a kezem közül, mint maga. - Előredőlt. - Hol vannak a többiek?

Dewey ekkor már remegett, és elvörösödött. Nem akart beszélni, mégis megszólalt: - Csak Cammie-ről tudok. És lehet, hogy már továbbállt. Szeret mozgásban lenni.

- Hogy tartják egymással a kapcsolatot?

Újra csend.

- Dewey…!

- Dalton követi nyomon a mozgásunkat, és összefog bennünket, amennyire lehet.

- És ő hol van?

- Nem tudom. Fogalmam sincs, merre jár.

- És Cammie?

Hobson elmondta.

Pickford hátradőlt a széken. Szerette az égő fa illatát és a tűz melegét. Kellemesnek és megnyugtatónak találta a faház hangulatát.

- Kedvelte a szüleimet, Dewey?

- Az anyád kedves nő volt. Kicsit szégyellős, de kedves. Az apádat senki sem bírta igazán. Seggfej volt.

- Nem szép ilyeneket mondani. Halottakról vagy jót, vagy semmit.

Az idős férfi hallgatott.

Dávid félrebillentette a fejét.

- Maga szerint jóképű vagyok?

- Nem.

A válasz úgy fájt, mint egy tőrdöfés, Pickford viszont már számtalanszor hallotta. A puskára pillantott… mindjárt itt az idő.

- Gyönyörű férfi vagyok. Valószínűleg a legszebb, akit valaha látott, és látni fog.

- Gyönyörű férfi vagy, Dávid Pickford.

- Így már jobb.

Dávid felállt, és megkereste az asztalon heverő könyvek között Az Ackroyd-gyilkosságot. Nagyon szép első kiadás volt, bőrkötéses, aranyozott szélű lapokkal.

- Ez a kedvenc könyve? A legjobb ebben a házban?

Hobson bólintott.

Dávid bedobta a kályha tűzterébe. A legfelső fahasáb recsegve összeomlott a súly alatt. A lángok felmásztak a könyv oldalán, és rágni kezdték a bőrt.

- Gyerünk, tegye vissza a puskát a szájába, Dewey!

A férfi engedelmeskedett.

Dávid úgy tervezte, végignézi, ahogy Hobson megöli magát. Ritkán volt alkalma végignézni, de hirtelen támadt egy ötlete.

Sokkal jobb ötlete.

4

Az Eastern Airlines 509l-es járata délután hat óra huszonhárom perckor landolt a nevadai Renóban, 1998. augusztus 8-án. Joy Fogel nyomozó az ablaknál ült a tizennyolcadik sorban, a mellette lévő ülésen egy idős nő kötögetett, a folyosó mellett pedig egy üzletember merült a jegyzeteibe.

A reptéren Fogel bérelt egy Toyota Camryt, kivette a fegyvert és a vállra akasztható tokot az ellenőrzésen szerencsésen átjutott bőröndjéből, majd a csomagtartóba tette. Először kelet felé ment a 80-as autópályán, utána rákanyarodott az 50-es útra, és valamivel nyolc óra után megérkezett a nevadai Fallonba.

Elviselhetetlen hőség tombolt. Annak ellenére, hogy már lement a nap, a légkondi pedig a legerősebb fokozaton működött, Fogel hátán nedves lett a póló, és a bőrüléshez tapadt. Megfogadta, hogy nyáron többé nem teszi be a lábát ebbe az államba.

Soha.

A nevadai kisvárosok többségéhez hasonlóan Falion is a sivatagból nőtt ki, és azt a benyomást keltette, mintha képes lenne visszatérni a homokba, amennyiben valaki tönkretenné a vízvezetéket, vagy legalább egy órára elzárná a csapokat. A várost lucernaföldek szegélyezték, amitől még inkább úgy festett, mintha „kivésték” volna a tájból. A főutcán (amelyet találóan Fő utcának hívtak) földszintes és egyemeletes házak sorakoztak, és úgy nézett ki, mint egy vadnyugati film díszlete, az aszfaltburkolatot leszámítva.

Fogel talált egy éttermet a város központjában, leült az egyik hátsó bokszba, és rendelt egy sajtburgert, sült krumplit és kólát. Utána elővette a táskájából a Nokia telefont, amelyet Stacktől kapott még Pittsburghben, és bekapcsolta. Útközben kétszer is megpróbálta felhívni az öreget, de nem volt térerő. Mivel az aksi nem bírta sokáig, úgy döntött, hogy kikapcsolja. Amikor a kijelző életre kelt, kétvonásnyi térerőt mutatott. A nyomozónő megkereste Stack számát, megnyomta a hívás gombot, és húsz másodperccel később kicsöngött.

- Stack.

-Biztos, hogy ez jó ötlet? - kérdezte Fogel. - Nincs itt semmi.

- Most hol van?

Elmondta.

- Látta a Top Gunt, amiben Tom Cruise és az a Kelly nevű nő szerepel?

- Kelly McGillis.

- Tök mindegy. Az igazi Top Gun kiképzőbázis két évvel ezelőtt átköltözött a kaliforniai Miramarból Falion mellé, a tengerészgyalogság légi támaszpontjára. Az a katonai létesítmény tartja életben a várost. A hely, ahová mennie kell, félúton van a város és a 118-as út melletti leszállópályák között.

- És maga szerint Thatch most ott van?

- Tegnap este tíz után megint kivett háromszáz dollárt ugyanabból az automatából, amelyikből tegnapelőtt, kábé ugyanabban az időpontban. Elég valószínű, hogy ott van. Néhány cimborám a biztonság kedvéért szemmel tartja a brentwoodi temetőt, de a megérzésem azt súgja, hogy Thatch Fallonban van.

Fogel bekapta az utolsó falat hamburgert, és leöblítette egy korty kólával.

- Jelentkezni fogok, és elmondom, mit találtam.

- Úgy van felöltözve, mint egy zsaru? Jobban tenné, ha átöltözne.

A nő végignézett magán. Sötétkék inget és fekete nadrágot viselt.

- Maga szerint mit vegyek fel? Még sohasem jártam hasonló helyen.

- Valami civilt.

- Civilt, értem.

- De ne legyen szexi!

- Viszlát, Stack!

A férfi mondott még valamit, mielőtt letették, de Fogel nem értette. Két vonás térerő nem ért túl sokat. Azt is megállapította, hogy az aksi háromnegyedig lemerült. Ezek a készülékek sohasem fogják megfelelően helyettesíteni a megbízható, vonalas telefonokat, gondolta, aztán kikapcsolta a Nokiát, és visszadobta a táskájába.

Kikérte a számlát, az asztalon hagyta a pénzt, és kilépett a nevadai éjszakába, ami leginkább egy jól befűtött kemencéhez hasonlított.

Fallontól mintegy öt kilométerre észrevette a lila neonfényt a horizonton, és valamivel később megpillantotta a 118-as úttól nem messze lévő szögletes épületet. Másfél kilométerrel korábban elhajtott egy lerobbant motel mellett, azt leszámítva semmi sem volt a környéken. Feltételezte, hogy az efféle létesítményeket még Fallonban sem illik beengedni a városba. És a katonai támaszpont miatt biztosan több az efféle létesítmény.

Az út mellett lila neontábla jelezte a letérőt a Mike’s Gentlemen’s Club felé, de nem is kellett oda semmilyen reklám. Fogel egyszerűen beállt a kocsisor végére. Miután a parkolóba ért, a szmokingos alkalmazottak megpróbálták beterelni a parkolóinasos sorba, ő viszont úgy döntött, hogy megkerüli őket, és elindult az épület hátsó része felé. Azt akarta, hogy kéznél legyen a kocsikulcsa és könnyen elérhető az autója, ha esetleg sietősen kell távoznia.

Az autó hátsó ülésén átöltözött, fehér trikót és farmert húzott, utána követte a tengerészgyalogos-egyenruhát viselő férfiakat az épület bejárata felé. A légkondik valószínűleg túlóráztak, mert amint belépett a kétszárnyú ajtón, legalább húsz fokkal kevesebbet érzett. Megfordult a fejében, hogy visszamegy az autóhoz valami hosszú ujjúért, de végül meggondolta magát. Nem akart sokáig maradni.

A táblákon az állt, hogy húsz dollár a belépő, ez azonban kétségkívül csak a férfiakra vonatkozott. Fogel kapott tíz italkupont, egy fillért sem fizetett, és betessékelték. Beletelt némi időbe, mire a szeme megszokta a benti fényt. A láthatatlan hangszórókból az Aerosmith Walk This Way című száma üvöltött, a lézersugarak rengeteg asztalt és több színpadot világítottak meg. A hely belülről sokkal nagyobbnak látszott, mint kívülről. Fogel gyönyörű, hiányosan öltözött nőket is látott a színpadokon, néhány asztalon és a vendégek között elvegyülve. Némelyik teljesen meztelen volt, mások bikinit vagy szexi fehérneműt viseltek. Akadt néhány női vendég, de nem sok, és Fogel kívülállónak érezte magát.

A klubban nyüzsögtek a férfiak. A többségük katonai egyenruhát viselt, a maradék civil öltözéket vagy háromrészes öltönyt, és Joy azt feltételezte az öltönyösökről, hogy biztonsági őrök. A bárpulthoz ment, és rendelt egy vodkát áfonyalével. A pultos odaadta az italát, és legyintett a kuponra, amit nyújtott neki. Fogel a táskájába dobta a kuponokat, és megnézte magának a tömeget. Néhány asztal és szék a színpadok körül állt, de olyanok is voltak, amelyek falmélyedésekben vagy falak mögött bújtak meg, nyilván azért, hogy el lehessen vonulni. A plafont megvizsgálva Fogel megállapította, hogy itt nem lehet elrejtőzni. Az egész helyiség be volt kamerázva, az infravörös érzékelők a sötétben is láttak. Valaki valahol mindenen rajta tartotta a szemét.

A DJ bemondta, hogy Heavent várják a nagyszínpadra, Tori és néhány barátnője pedig a pezsgőlounge-ban van. Az Aerosmitht felváltotta a Guns N’ Rosestól a Sweet Child 0’ Mine. A Fogel mellett álló, háromfős férfitársaság tagjai bedobtak egy felest, és üvölteni kezdték a szöveget.

A nyomozó a poharával a kezében belevetette magát a tömegbe. Némelyik nő rámosolygott, mások tetőtől talpig végigmérték, majdnem olyan pofátlanul, mint a férfiak. Fogel még sohasem vágyott annyira egy zuhanyra, mint abban a pillanatban.

Jack Thatch a hátsó sarokban ült. Az asztalát egyik oldalról műanyag cserepes növények takarták el, a másikról egy folyosó fala, és a folyosó látszólag a női öltözőkhöz vezetett. Fogel alig ismerte fel. Ápolatlan volt a haja, és napok óta nem borotválkozott, az is lehet, hogy egy hete. Évekkel azelőtt látta utoljára, és az eltelt idő szemmel láthatóan megviselte a fiút. Tökéletesen rálátott az egyik színpadra, de nem a rézrúdra csavarodott, vékony szőke lányt nézte, hanem a kezében tartott felespoharat.

Fogel átvágott a helyiségen, és letette az italát Thatch asztalára.

- Leülhetek?

Jack először nem nézett fel, és a nő majdnem megismételte a kérdést, mert azt hitte, hogy a zene miatt nem lehetett hallani. Amikor Thatch végre felpillantott, furcsa módon nem meglepetés tükröződött a tekintetében. Szomorúság és tompaság áradt belőle. Még nem volt részeg, de jó úton járt.

Bedobta a felest, az üres poharat az asztal sarkára tette, és az egyik üres szék felé intett.

- Elég messzire elcsatangolt otthonról, nyomozó!

Joy leült vele szembe, és az ölébe tette a táskáját.

- Elég nehéz téged megtalálni, Jack.

- Igyekszem.

Odabiccentett az egyik pincérnőnek, aki észrevette az üres poharat, rákacsintott a vendégre, megállapította, hogy a nő pohara még tele, aztán elindult a bárpult felé. Néma párbeszéd.

A srác a bejárat felé fordult.

- Most érkezett?

Fogel bólintott.

Jack előredőlt.

- Hány fehér autót látott a parkolóban?

- Fehér autót? Nem tudom. Miért?

- Néhány nappal ezelőtt csak egy volt. Ma este hármat számoltam meg, amikor ideértem. Meg kell néznem újra.

Egész tagoltan beszélt. Fogel rosszabbra számított. Thatch a tömeget figyelte, utána a felespohárra nézett.

A rendőr is előredőlt.

- Itt van az a lány?

- Kiről beszél?

- Stella Nettletonról.

Jack tekintete ezúttal sem árult el semmit. Meredten bámulta a poharat.

- Miért lenne itt?

- Azért, mert te itt vagy.

A srác féloldalasan elvigyorodott.

- Lehet, hogy valamivel többet ittam magánál, de nem értem a logikát. Talán be akarok állni a haditengerészethez. - Az asztal fölé emelte a kezét, és repülést imitált vele. - Pilóta leszek, mint Maverick és Goose. Iceman nem akarok lenni, mert ő seggfej volt.

A pincérnő kihozta a rövidet, felkapta az üres poharat, és eltűnt a tömegben. Jack maga elé húzta az italt.

- Pittsburghben is elég sok sztriptízbár működik. Nem kellett volna repülőre ülnie, hogy kielégítse a legtitkosabb vágyait. Vagy attól félt, hogy belebotlik valamelyik kollégájába? Biztosan erről van szó. Egyes titkokat örökre meg kell őrizni.

- Augusztus 8-a van - közölte Fogel. - Valaki meg fog halni ma este, igaz?

- Ez egy vallomás?

- Minden évben, óramű pontossággal.

Jack hallgatott.

-Billings, Montana; Iowa, Chicago, New Hampshire… és most Falion, Nevada. - Fogel körbenézett. - Ki az? Itt van a klubban?

- Menjen ki, és számolja meg a fehér autókat, hogy ne kelljen felállnom! Akkor talán elmondom.

- Tudom, hogy az a lány tette, Jack. Nem világos előttem, hogyan és miért ölte meg azokat az embereket, de tudom, hogy ő volt. Beszélj vele a nevemben! Ha feladja magát, gondoskodni fogok a biztonságáról. Ezt akarod, igaz? Nem akarod, hogy baja essen. Aggódsz érte. Láttam rajtad abban a házban, amikor a festményét bámultad a szobájában. Ha nem adja fel magát, ez a történet bárhogyan végződhet. Az is lehet, hogy lelövi egy újonc zsaru, aki alig várja, hogy meghúzhassa a ravaszt, és nevet szerezhessen magának. Lehet, hogy meghal, pedig te megakadályozhattad volna. Akkor hogy fogod érezni magad?

- Igyon velem egy felest!

- Tessék?

- Igyon velem egy felest!

A srác vigyorgott.

- Nem.

- De igen! Jót tenne magának. El kell lazulnia.

Jack leintett egy pincérnőt, a saját poharára mutatott, majd Fogelre. A felszolgáló egy perccel később visszatért, és letett egy poharat a nyomozó elé.

- Jameson - tájékoztatta Jack. - ízleni fog magának.

- Ittam már Jamesont.

Jack az asztal fölé emelte a poharát.

- Azokra a pittsburghi rendőrség gyilkossági osztályán dolgozó nyomozókra, akik makacsok, mint az öszvér!

Lenyelte a whiskey-t, és lecsapta a poharát az asztalra.

Fogel felsóhajtott, és egy hajtásra kiürítette a poharát. Megborzongott a whiskey-től.

Jack hátradőlt, és megint elvigyorodott.

- Maga ebben az államban is zsarunak számít? Le merem fogadni, hogy nekem is annyi jogom van letartóztatni magát, mint magának engem. Úgy tudom, a főnökének fel kell hívnia a helyi seriffet, és tudatnia kell vele, hogy maga a városba érkezik, és egy ügyön dolgozik. Nem bukkanhat fel engedély nélkül. De ha mégis felbukkant, és nem szólt a megfelelő embereknek, akkor valószínűleg nagy bajba kerülhet. Nem vagyok biztos a dolgomban, mert szabálykövető típusnak látszik… Ó, tudom már! Magánál van a fegyvere?

Fogel önkéntelenül a táskájára pillantott.

Jack vigyora szélesebb lett.

- Nekem nincs fegyverem, úgyhogy maga van előnyben. A fehér autókban ülők is szeretnek fegyvert hordani maguknál. Minden alkalommal, amikor átlépek egy államhatárt, elolvasom a vonatkozó fegyverviselési törvényt, hogy tudjam, mit szabad, és mit nem. Nevada érdekes módon nagyon laza. Egy kicsit még mindig olyan, mint a vadnyugat. Ebben az államban nyíltan lehet fegyvert viselni, szinte bárhol. Nyugodtan csatolja a derekára, és legyen rá büszke!

- Kik azok az alakok, akik fehér autókkal járnak? Már többször is kitértél rájuk.

Jack felemelte az ujját, és intett, hogy hajoljon közelebb.

- Nem kedvelem Nevadát. Olyan meleg van, hogy nem kell kabát. Ha kiszállnak az autóból, észrevétlenül elvegyülnek az emberek között. - Körbemutatott a klubban. - Mindenki gyanús, kivéve talán a lányokat… Habár ki tudja?

Még két feles érkezett az asztalukra. Thatch ezúttal úgy rendelt, hogy Fogel nem vette észre. A srác elé tolta az egyik poharat, de ő csak ingatta a fejét.

- Nem szabad.

- Gyerünk! Végtére is szabin van, nem igaz? Mert ha a seriff nem tudja, hogy itt van, akkor bizonyára szabin van. - Felemelte a poharát. - A következő áldozatra, bárki legyen is az!

- Tudod, ki lesz a következő áldozat?

- Ha nem iszik velem, akkor biztosan nem árulom el magának.

Felhajtotta a felest, és majdnem elejtette a poharat.

Ekkor Fogel fején ostoba ötlet villant át. Figyelmen kívül kellett volna hagynia, de máshogy döntött. Ha eléggé leitatja Jacket, talán beszélni fog. Már majdnem ott tart. Még egy, legfeljebb két rövid. A vallomása nem lesz törvényes, viszont legalább végre kiderül, mi folyik itt, és az is valami.

A rendőrnő felemelte a poharát, elmosolyodott, és ivott.

Utána bedobtak még egyet.

A hangfalakból a Fly Away üvöltött Lenny Kravitztől. Fogel szerette ezt a számot. Közelebb húzta a székét a fiúhoz, és a füléhez hajolt.

- Ki lesz a következő?

- És ha maga lesz az? Talán ezért van itt. Talán Stella azt akarta, hogy itt legyen. Honnan tudja, hogy nem maga következik?

A DJ bemondta, hogy Grace-t várják a nagyszínpadra.

Jack testtartása megváltozott. Megfeszültek az izmai.

A klubban sötét lett, egyetlen fehér fénysugár világította meg a színpadot. Felcsendült Alanis Morissette Uninvited című száma, és kilépett a fényre a legszebb lány, akit Joy Fogel nyomozó valaha látott.

Mindössze egy fehér színű férfiinget, fekete magas sarkút és fekete csipkekesztyűt viselt, olyat, amilyet a filmsztárok hordtak a régi filmekben. Az ing félig ki volt gombolva, az ujja felhajtva, a kesztyű pedig a lány ujja hegyétől majdnem a könyökéig ért. Egy darabig mozdulatlanul állt, hosszú, barna haja a vállára omlott, és ő lefelé billentette a fejét. A lába hosszú volt, és formás, és az ing alatt sejteni lehetett a fekete tangát. Amikor táncolni kezdett, Fogel azon kapta magát, hogy megigézve bámulja. Képtelen volt levenni róla a szemét. Nem vette észre, hogy Jack odaintett az egyik biztonsági őrnek. Azt sem vette észre, hogy a férfi elindult az asztaluk felé. Csak akkor látta meg a férfit, amikor megállt a széke mögött, és a vállára tette a kezét.

Odahajolt a nyomozó füléhez, hogy túlharsogja a zenét.

- Velem kell jönnie, asszonyom!

- Miért?

- A tudomásunkra jutott, hogy fegyver van a táskájában.

- Jogomban áll…

Hirtelen megszédült. A whiskey jobban fejbe vágta, mint hitte. Vett egy mély lélegzetet, hogy összeszedje magát.

De már tudta, hogy mit fog mondani a biztonsági őr.

- Igen, Nevada államban viselhet fegyvert, ha nincs ittas állapotban, viszont maga egyértelműen ittas. Velünk kell jönnie, asszonyom!

Egy másik férfi kiemelte a székből. Mikor lettek ilyen sokan?

Ránézett Jackre. A srác felemelte a poharát, és elmosolyodott.

-Tisztelem a törvényt, nyomozó. Köszönöm, hogy ivott velem. Remélem, kellemes éjszakája lesz!

Fogel tiltakozni akart, de a két férfi elcipelte, mielőtt megszólalhatott volna, és menet közben az egyik átkutatta a táskáját.

5

Csak addig követtem a tekintetemmel a nyomozót elvezető biztonsági őröket, amíg el nem tűntek a DJ-pult mögötti, hosszú folyosón. Utána ismét a színpad és Stella felé fordultam.

Tegnapelőtt este láttam itt először, és azóta másodpercről másodpercre hevesebb lett a szívemben a vágyakozás. Akkor is ennél az asztalnál ültem. Azért választottam, mert közel volt az öltözőkhöz. Mióta elhagytam Pittsburghöt, minden autópályán, országúton és mellékúton egyre közelebb éreztem őt magamhoz. Mire átértem Nevadába, több mint kétezer mérfölddel később, azon kaptam magam, hogy majdnem a padlóig nyomom a gázt, és üvölt a Jeep motorja. Az egyik sivatagi szakaszon háromszor is túlléptem a százhatvan kilométer per órás sebességhatárt. Kényszerítettem magam, hogy lelassítsak. Ha megbüntetnek, a nevem bekerül egy jelentésbe, a jelentés bekerül egy számítógépbe, és annak a számítógépnek az adatai kereshetők lesznek… Útközben sok fehér autót láttam, de egyik sem követett, és azt akartam, hogy ez így is maradjon. Nem kockáztathattam meg, hogy kiderítsék, hol vagyok, és hol van Stella.

Amint megérkeztem Fallonba, tudtam, hogy Dunk igazat mondott.

A közelben kellett lennie. Vibrált tőle a levegő.

Az elmúlt négy évben, miközben követtem őt mindenfelé az országban, amikor csak a közelébe értem, éreztem a jelenlétét, az elektromosságot a levegőben. Enyhe vaníliaillatot is éreztem, bár azt valószínűleg csak képzeltem. Mindegyik helyen szinte tapintható volt a jelenléte, de kezdett megkopni.

Fallonban fordult a kocka. A jelenléte nem fogyóban volt, hanem erősödőben. Tudtam, hogy még mindig a városban van, és legalább már egy hete ott lehet. Dunk erre nem tért ki részletesen, talán mert nem tudta, de én éreztem Stellát és a jelenlétét.

Amikor rákanyarodtam a 118-as útra.

Amikor bekanyarodtam a Mike’s Gentlemen’s Club nevű szórakozóhely parkolójába.

Tudtam, hogy odabent van.

Egy cseppnyi kétség sem volt bennem.

Láttam egy fehér autót a parkolóban, egy Nissant, viszont a lányt is láttam, aki kiszállt belőle. Szűk farmert és fekete felsőt viselt, és tudtam, hogy nem a fehérruhások közé tartozik. Amikor a városba érkeztem, egyetlen fehér ruhás embert sem láttam, de kezdtek beszivárogni. Őket is éreztem.

Azon az első estén, amikor Stellát Grace néven kiszólították a színpadra, legszívesebben felálltam volna, és odamentem volna hozzá, de uralkodtam magamon. Kényszerítettem magam, hogy a helyemen maradjak, és végignézzem. Teljesen megbabonázott. Akkor még nem tudtam, hogy miért van ott, de úgy sejtettem, azért, mert az efféle klubok készpénzben fizetnek, és így kívül maradhat a rendszeren. Ez azonban csak részben volt igaz. Később észrevettem, hogy egy bizonyos férfinak táncol.

Tegnap megtudtam, hogy a férfit Leo Signorellinek hívják, és néhány órával ezelőtt, amikor felhívtam Dunkot, azt is megtudtam, hogy kicsoda.

Leo Signorelli volt a Mike’s Gentlemen’s Club tulajdonosa.

Ezenkívül hat bordélyházat működtetett a környéken; Nevadában ezt nem tiltotta a törvény, a körülmények viszont szánalmasak voltak. Sok lányt a világ különböző pontjairól hoztak ide illegálisan, és ingyen vagy nagyon kevés pénzért dolgoztak Signorellinek, hogy visszafizessék neki, amibe az ideutaztatásuk került.

Legalább négy lány haláláért személyesen Signorelli volt a felelős, mert szerette szex közben fojtogatni őket. A legfiatalabb még csak tizennégy volt. Dunk azt mondta, hogy az ő köreiben ismertek a hajlamai, de lefizeti a hivatalnokokat, ezért békén hagyják.

Amikor először jártam a helyen, Signorelli az egyik színpad melletti asztalhoz ült alig néhány másodperccel Stella fellépése előtt, és őt is ugyanúgy lenyűgözte az előadás, mint a klub férfi vendégeit. Tegnap este hozott Stellának egy szál vörös rózsát, és letette a színpad szélére, mielőtt a lány táncolni kezdett. Stella egyetlen pillantást vetett rá, de az is elég volt. Signorelli nem bírta levenni róla a szemét, ugyanúgy, ahogy én és a többi férfi sem. Ma este megint hozott neki vörös rózsát, és ma is a színpadra tette. Ezúttal azonban Stella nemcsak ránézett, hanem rá is mosolygott.

Azt hittem, meghasad a szívem, amikor megláttam azt a mosolyt.

Leo Signorelli eléggé hasonlított rám. Ugyanolyan volt a haja és a termete. Csakhogy Stella rá mosolygott, nem rám, és legszívesebben felpattantam volna az asztal mellől, hogy odamenjek hozzá, de nem tettem.

Mást nem tehettem: csak néztem őt.

Tétlenül kellett végignéznem, hogy másik férfinak táncol.

Megfogta a rézrudat, és könnyedén forogni kezdett rajta. Az ingruha olyan mélyen ki volt gombolva, hogy félig kilátszott a melle, és ez valamiért sokkal csábítóbb volt, mint a másik félszáz lány a klubban, akik majdnem vagy teljesen meztelenül mutogatták magukat. Mások is így gondolhatták, mert a férfiak elkezdtek a színpad elé gyűlni készpénzzel a kezükben.

A lányok többsége harisnyatartót viselt, a férfiak abba dugták a pénzt, és közben kissé elidőzött a kezük a formás combokon. Stella nem viselt harisnyakötőt, és nem ment ki a színpad széléhez. Elérhetetlen maradt. A klub férfi vendégei kénytelenek voltak a lába elé dobni a pénzt, de ez nem zavarta őket. Mire Alanis Morissette befejezte az első versszakot, halomba gyűltek a bankjegyek.

Stella úgy bámulta Signorellit, mintha ő lett volna az egyetlen vendég a klubban.

Rettenetesen vágytam arra, hogy rám is így nézzen, ha csak egy pillanatra.

Stella egyszer csak nekidőlt a rúdnak, és simán lecsúszott a földig. Karcsú lába kecsesen meghajlott alatta, sötét szemét a férfira szegezte, és az egyik ujját vörös ajkára szorította. A pillantás erejétől Signorelli hátradőlt, keskeny arca elvörösödött. Csak akkor vettem észre, mekkora csönd lett a klubban, amikor a zene elhallgatott. Mindenki némán bámulta Stellát.

Amikor lejött a színpadról, és elsétált Leo Signorelli mellett, a férfi kinyújtotta a kezét a Stella csípőjéből kilátszó tejfehér, csupasz folt felé. A lány kesztyűs keze megállította, mielőtt hozzáérhetett volna. Utána kacéran elmosolyodott, és a falon lévő tábla felé biccentett:

HA HOZZÁÉRSZ A LÁNYOKHOZ

A KIDOBÓK ÉRNEK HOZZÁD

Signorelli erre elnevette magát. Végtére is az övé volt a klub. Ettől függetlenül védekezőn a magasba emelte a kezét. Ekkor megláttam a cetlit az ujjai között, amelyet Stella csúsztatott oda neki. Amikor Stella eltűnt a színpad melletti folyosón, a férfi gyorsan elolvasta, és két termetes testőre társaságában követte őt.

Meglepődtem, amikor Joy Fogel nyomozó megérkezett. És mivel én korábban jöttem, néhány felessel megelőztem. Örültem a társaságának, habár csak rövid ideig élvezhettem - az főleg jólesett, hogy nem kellett egyedül innom -, és nem voltam részeg. Legfeljebb kicsit kapatos, de nem túlságosan, nem annyira, hogy ne legyek összeszedett. Egy gyakorlott alkoholista könnyedén asztal alá issza azt, aki ritkán fogyaszt alkoholt, mint a hosszútávfutó, aki simán leelőzi a kezdőket. Évek óta Jamesont ittam, és berúgtam volna tőle, ha túl gyorsan iszom, ahhoz azonban sokkal gyorsabban kellett volna innom.

Amikor Stella és Signorelli, gyalázatos üzletek tulajdonosa és ártatlan emberek gyilkosa eltűnt azon a folyosón, felálltam az asztaltól, és felhajtottam a nyomozó vodkás áfonyalevét. Biztosra vettem, hogy már nem jön vissza érte, én távozni készültem, ital pedig sohasem maradhat az asztalon.

Kiszámoltam négy húszdollárost, ami bőven kifutotta a számlát, és az asztalra tettem. Mire félúton voltam a kijárat felé, a pincérnő el is pakolta őket.

Nem követhettem őket a folyosón a női öltözők felé, mert valószínűleg azonnal megállítottak és megvertek volna.

Úgy döntöttem, odakint várok.

És azt reméltem, hogy Stella nem az épületben fogja megölni Signorellit.

A parkolóban kilenc fehér autót láttam. Hat szedánt.

Két terepjárót.

Egy kisbuszt.

Egyikben sem ült senki, ami viszont még nem jelentette azt, hogy senki sem figyelt engem.

Egy háromcentis rugós kést hoztam magammal, amelyet egy renói zálogházban találtam néhány nappal azelőtt, és mind a kilenc autónak kilyukasztottam két kerekét. A parkolóban cikázva igyekeztem az árnyékban maradni, gondosan kikerültem az épület sarkain lévő kamerákat és a parkolóinasokat, akik bejöttek időnként elvinni vagy leparkolni egy autót.

Miután végeztem, a Jeephez mentem, beültem, és összehúztam magam az ülésen. Szándékosan Signorelli fekete Z3-as BMW roadster kabriója közelében álltam meg, két autóra tőle.

Húsz perccel később Stella és Signorelli kilépett a klub hátsó ajtaján. Stella átöltözött, most farmert és hosszú ujjú, piros felsőt viselt. A kesztyűt nem vette le, és Signorelli kezét fogta.

Amikor az autóhoz értek, könyörögni kezdett a kulcsért, és a férfi végül engedett. Stella nevetve beült a kétüléses sportkocsi volánja mögé. A férfi beszállt mellé, aztán felbőgött a motor.

A parkoló lámpáinak a fényében ki tudtam venni az alakjukat, és láttam, hogy közelebb hajolnak egymáshoz. Stella átölelte Signorelli nyakát, és hagyta, hogy megcsókolja. Sokáig így maradtak. Legszívesebben kiugrottam volna a Jeepből, kinyitottam volna a BMW ajtaját, kihúztam volna Signorellit, és félholtra vertem volna. Addig ütöttem volna, amíg a bütyköm ugyanolyan véres nem lesz, mint az ő péppé vert arca. Azt akartam, hogy addig sírjon, nyöszörögjön és könyörögjön, amíg remegve össze nem gömbölyödik a földön, mint egy nagy gyerek.

De nem szálltam ki, és nem vertem meg.

Mozdulatlanul ültem, és tehetetlenül kivártam, amíg Stella elhúzódik tőle, és elhelyezkedik a kormány mögött.

Néhányszor felbőgette a motort, utána bekapcsolta a világítást, rükvercbe tette az autót, kitolatott, és végül csikorgó kerekekkel kiszáguldott a parkolóból. A felvert kavicsok hangosan kopogtak a környező járműveken.

Beindítottam a Jeepet, és követtem őket. Lekapcsolt fényszóróval és néhány autóval lemaradva kanyarodtam a 118-as útra. Nem volt közvilágítás, a sivatag pedig olyan tökéletesen sötét volt, mint a fekete aszfalt.

Az üres úton Stella valószínűleg tövig nyomta a gázt, mert jócskán elhúztak tőlem. A hátsó lámpákból csupán két apró, vörös pötty látszott, és majdnem elvesztettem őket. A Jeep köhögött és prüszkölt, de nem hagyott cserben. Tíz perccel később, amikor az országút leszűkült, és Wildes Roaddá vált, Stella kénytelen volt lassítani, és csökkent közöttünk a távolság. Miután a betonút földúttá változott, megint lemaradtam, nehogy észrevegyenek. Négyszáz méterrel később Stella a földútról egy keskeny mellékútra kanyarodott, amelyet leginkább ösvénynek lehetett volna nevezni. Két vájat jelezte a helyet, ahol korábban kerekek gurultak, de a közöttük lévő területet benőtte a fű és a gyom, és a közelben magasodó fák ágai az autómat csapkodták. Mivel a BMW keskenyebb volt, kikerülte az ágakat, de attól féltem, hogy az alja felakad, mert többször is láttam, hogy a talajt súrolja.

Vízre nem számítottam, itt a semmi közepén.

Mégis egy hatalmas vízfelület terült el előttem, amelyről később kiderült, hogy Harmon-víztározónak hívják. Nappali világosságnál észrevettem volna a peremébe csatlakozó, keskeny tápcsatornákat, de így elnyelte őket a sivatagi éjszaka sötétsége.

Stella odagurult a vízhez, kikapcsolta a fényszórókat, és leállította a motort.

Én az ösvény végénél álltam meg, pont a tisztás peremén, ahol még elrejtettek a fák. Hirtelen azon kaptam magam, hogy a késemet szorongatom. Kipattintottam a pengét, majd visszacsuktam. Megint megnyomtam a gombot, és megint becsuktam. Megnyugtatott a mozdulat, miközben az autóból kiszálló lányt néztem.

Kissé megvilágította a hold fénye, és még így is gyönyörű volt. Ellenállhatatlanul vonzott magához. Nagyon szerettem volna odamenni, megölelni, és úgy megcsókolni, mint Leo Signorelli. Érezni akartam a nyakamon a lehelete melegét, hosszú, kecses ujjai érintését és az ölelését.

Megkerülte az autót, és kinyitotta az anyósülés felőli ajtót.

Signorelli oldalra dőlt, és kizuhant a lába elé a földre.

Stella ekkor vett észre engem. Ezek szerint a fák mégsem rejtették el olyan jól a Jeepet, mint hittem.

Amikor a férfi kizuhant elé a földre, nem őt figyelte, hanem a fákat, és résnyire húzott szemmel igyekezett benézni a szélvédőm mögé. Mire kiszálltam, már elindult az autó felé.

- Te vagy az, Jack?

Kinyitottam a számat, de képtelen voltam megszólalni. Némán és rogyadozó térddel indultam felé.

- Mit keresel itt?

Amikor közelebb értem, megpillantottam Signorellit, és láttam, hogy a szája körül megfeketedett és elszenesedett az arca, sőt valójában a fél feje. A fél haja és az egyik füle hiányzott. Eszembe jutott Raymond Visconti, a sebhely, ami megjelent rajta, amikor Stella megérintette abban a pincében, és elakadt a lélegzetem.

Stella csókja.

- Miért vagy itt?

A következő másodpercekben sok minden történt.

Stella közelebb lépett hozzám.

Signorelli karja remegve megmozdult, de a sötétség miatt nem voltam biztos benne, hogy láttam. Utána fémesen megcsillant valami, és a férfi egy pisztolyt tartott a kezében.

Felemelte, és Stella hátára célzott.

A lány hallott valamit, és megfordult.

Elrohantam mellette, és beugrottam a pisztoly csöve és közé.

Térdre érkeztem, egy kiálló, hegyes kőre. A vállam az autó ajtajába csapódott, a testem többi része Signorellin landolt. A késem pengéjét valamikor az előző két szívdobbanásom között megint kinyitottam, és oldalról a férfi nyakába döftem. A hegye könnyedén belefúródott a bőrbe, és amikor mélyebben is kilyukasztottam valamit, hangos pukkanás hallatszott. Signorelli egyik szeme tejfehér volt a hályogtól, a másikkal viszont látott engem. Az elkerekedett, és rám meredt, miközben meleg vér fröccsent az arcomra és a ruhámra, és beleivódott a talajba.

Az egész egy pillanat alatt véget ért.

Signorelli megmerevedett, és nem mozdult többé.

- Jézusom, megölted! - kiáltotta Stella, és lerogyott a holttest mellé.

Letépte magáról az egyik kesztyűt, és a tenyerét Signorelli homlokára szorította, utána az arca épségben maradt felére, majd megmarkolta a karját. Kétségbeesetten végigtapogatta az összes csupasz testfelületet.

- Meg… meg kellett tennem. Lelőtt volna téged.

- De még nem… végeztem vele - suttogta kétségbeesetten Stella. - Még nem.

- Ez meg mit jelent?

Nem felelt. Némán ült, és az egész teste remegett. Kapkodva vette a levegőt, a szemében könnyek csillogtak.

Sírva fakadt, és nem lehetett megvigasztalni. Megfogtam a vállát, megszorítottam, a felsője vékony anyagán keresztül éreztem a teste melegét, de lerázta a kezem. Megpróbáltam odahajolni hozzá, de elhúzódott tőlem, és halkan azt mondta, hogy „ne!”, amit a zokogástól alig lehetett hallani. Signorelli vére korábban az arcára fröccsent, és amikor megpróbáltam letörölni, felpattant, és elhúzódott tőlem, mielőtt hozzáérhettem volna.

Elkezdett fel-alá járkálni, és alábbhagyott a sírása.

Én is felálltam, és mivel nem volt jobb ötletem, a vízhez mentem, és lemostam a vért a kezemről, a karomról és a késről.

- Azt a vízbe kell dobnod - rendelkezett hirtelen Stella a hátam mögött.

Szót fogadtam. A kés a parttól körülbelül harminc méterre csobbant a vízbe, és elsüllyedt.

Stella felé fordultam. A combjához préselte a karját, és ökölbe szorította a kezét.

- Ó, istenem, Jack! Miért vagy itt? - kérdezte kétségbeesetten.

Még mindig remegett, és vörös volt a szeme.

Benyúltam a hátsó zsebembe, és elővettem a levelét. Az évek során annyiszor hajtogattam ki és vissza, hogy a papír több helyen kilyukadt, de így is felismerte.

Lehunyt szemmel a fejét rázta, és megint elsírta magát.

- Ez évekkel ezelőtt történt. Kijutottam. Már jól vagyok.

- Szerintem nem - feleltem halkan.

A halántékára szorította a tenyerét, és az ujjaival szétkente a vért.

- Rossz ember volt.

- Tudom.

- Szükségem volt rá.

Újra odaléptem hozzá, és megragadtam a karját.

- Megölt volna téged.

Elhúzódott tőlem, és megint járkálni kezdett a holttest és a fák között, oda-vissza.

- Te ezt nem érted.

- De értem.

Megint a fejét rázta.

- Nem érted. Nem értheted. Az lehetetlen.

- Már évek óta tudom. Azt hiszem, mindig is tudtam.

- Te ezt nem érted - ismételte meg a fák felé tartva. - Szükségem. Volt. Rá.

Mindegyik szó között levegőt vett, utána csupasz tenyerét egy legalább húsz méter magas kaliforniai fenyőre helyezte. A fa törzse megfeketedett az érintésétől, mintha megégett volna, utána rohadásnak indult. Úgy hullottak Stellára a hosszú, szürkészöld tűlevelek, mint a záporeső, és mire földet értek, megfeketedtek. Amikor az összes tűlevél lehullott, nyögést hallottam, utána egy sikolyhoz hasonló éles reccsenést, aztán a fa megroppant, és lassan dőlni kezdett Stella jobb oldala felé. Ő egész idő alatt mozdulatlanul állt, a tenyerét a fatörzsre fektetve. Amikor a fenyő a földre zuhant, sok darabra tört. A törzse nem úgy festett, mintha most vágták volna ki, hanem mintha egész életében rohadt volna, de végül megadta magát a gravitációnak, és a földbe csapódott.

Amikor véget ért, Stella nem nézett rám. A földre szegezte a tekintetét.

- Muszáj megtennem azt, amit a pincében csináltam - mondta. - Amit végignéztél. Ha nem teszem meg, meghalok.

- Kihasználtak téged - feleltem annyira higgadtan, amennyire csak tudtam, mert azt akartam, hogy megnyugodjon.

Már elkezdte tornáztatni az ujjait, és a következő fa felé nyúlt. Tudtam, hogy az nem lesz elég.

- Etettek engem. Vigyáztak rám. Örülök, hogy eljöttem, hogy kijutottam, de… szükségem van rá…

Odaléptem hozzá, és átöleltem. A karját továbbra is a combjához szorította, de az arcát a mellkasomba fúrta, gondosan ügyelve, hogy ne érjen a nyakamhoz, ahol csupasz volt a bőr.

- El kell rejtenünk a holttestet - mondta, és a hangját eltompította a mellkasom. - Bele kell dobnunk a vízbe. Segítesz?

Elhúzódott tőlem, visszahúzta a kesztyűjét, és könyörgő pillantást vetett rám.

Némán bólintottam.

Áthúztuk Signorellit a vezetőülés felőli oldalra, és sikerült beültetnünk a volán mögé. Egyforma volt a magasságunk és a termetünk, de furcsa módon a gravitáció másként hat a holtsúlyra, mint az élőre, és a mozgatása komoly nehézségeket okozott. Amikor végre sikerült beültetnünk és becsatolnunk az ülésbe, beindítottam a motort, bekapcsoltam a fényszórót, üresbe tettem a sebváltót, és kiengedtem a kéziféket. Még utoljára körbenéztem az autóban, nehogy benne maradjon Stella holmija, utána leengedtem a vezetőülés felőli ablakot, hogy kormányozhassak.

- És ezzel mi lesz? - Stella a kesztyűs ujjai közé csípte a pisztoly markolatát. - Bedobjuk a tóba, vagy berakjuk az autóba?

Egy pillanatra elgondolkodtam.

- Nem titok, hogy kétes alakokkal barátkozott - feleltem végül. - Inkább hagyjuk az autóban!

A lány kinyitotta az ajtót, bedobta a pisztolyt az anyósülésre, utána közös erővel belegurítottuk a kis sportkocsit a vízbe. A tározó hirtelen mélyült, az autó ezért gyorsan elsüllyedt. A motor azonnal elhallgatott, a fényszóró harminc másodperccel később kialudt. A lehúzott ablakon kibuggyant a levegő, majd a BMW eltűnt a szemünk elől.

Sokáig álltunk ott mozdulatlanul, és azt a helyet néztük, ahol elsüllyedt. Végül Stella felém fordult, és belenézett a szemembe. A tekintetéből mélységes szomorúság áradt. Amikor kinyitotta a száját, csak két szót mondott, de azok fájdalmasabbak voltak, mintha kést döfött volna a szívembe.

- Nem lehet…

Elrohant a fák felé, átvágott a bozóton és az ágak között, végül elnyelte az éjszaka. Csak abban az egyben voltam biztos, hogy nem akarom újra elveszíteni.

Hiába hívtam, nem felelt.

A nevét kiáltoztam, és üldözőbe vettem. Nem érdekelt, hogy esetleg más is meghallja. Az ágak, amelyek őt készségesen átengedték, felhasították a bőrömet, és belém haraptak, de egyik sem zavart. Olyan gyorsan futottam, ahogy a lábam bírta, a karommal és a kezemmel félretoltam őket, és nem éreztem a fájdalmat.

Húsz percig tartott, mire megtaláltam.

Egy nagy sziklán ült, és a kesztyűs tenyerébe temette az arcát. Amikor meghallotta a lépteimet, elakadt a lélegzete, és felugrott.

Kinyújtottam felé a kezem.

- Ne menekülj! Kérlek, ne menekülj többet! Csak… csak hallgass meg! Kérlek!

- Ez nem te vagy, Jack. Sohasem voltál ez. Jobb ember vagy nálam. Nem rángathatlak bele téged. Képtelen vagyok.

Közelebb léptem.

- Szeretlek, Stella. Évek óta szeretlek, azóta, hogy először megláttalak. Abban a másodpercben beléd szerettem, amikor megpillantottalak azon a padon.

- Akkor még csak gyerekek voltunk.

- Tudom, hogy te is érezted. Láttam a festményt a szobádban. Nem gondoltad komolyan azokat a csípős és gonosz megjegyzéseket. Az a nő súgta őket a füledbe. De nem is számított, mert a szemedben kezdettől fogva látszott az igazság. Nem számít, hány éves vagyok, nyolc, tizennyolc vagy nyolcvan. Minden gondolatom körülötted forog. Minden lélegzetvétel, minden látvány, minden hang rád emlékeztet. A részem vagy, és nélküled meghalok. Ha nem vagy velem, akkor lyuk tátong bennem. Minden porcikámmal szeretlek, Stella, és tudom, hogy te is szeretsz engem. Tudom, hogy így van.

- Nem érdemlem meg, hogy szeressek - felelte halkan, könnyes szemmel. - Egy szörnyeteg vagyok.

- Ezek már megint Latrese Olivér szavai. Tudom, hogy így van, és te is tudod. Tudod, hogy mi van a szívedben, és az mindig is ott volt. - Megint közelebb léptem hozzá, és már csak néhány centi választott el tőle. - Senki sem számít. Csak mi számítunk. Semmi sem számít.

- Kényszerítettek…

Ekkor megfogtam a kezét, és éreztem a melegét a kesztyűn keresztül.

- Nézz rám, Stella!

Engedelmeskedett.

Gyönyörű, sötét szemével belenézett a szemembe, én pedig megsimogattam a haját. Amikor megtettem, majdnem elhúzódott tőlem, mert az ujjaim közel voltak a bőréhez, de végül nem tette, mert tudta, hogy értem, mitől kell félnem.

- Kihasználtak téged, de már vége. Soha többé nem fognak bántani és kihasználni, mert nem engedjük.

- Nem akarok többet gyilkolni. Képtelen vagyok… nem akarok… - Megint a mellkasomba fúrta az arcát, és felzokogott. - Abba akarom hagyni.

- Keresünk más megoldást - ígértem.

Sokáig álltunk ott, egymást átölelve, és mind a ketten hallgattunk. Utána megfogtam a kesztyűs kezét, és a Jeephez vezettem.

A Chestnut[17] Autós Motel közvetlenül a 118-as út mellett állt, körülbelül másfél kilométerre Fallontól, félúton a város és Signorelli klubja között. Jellegtelen volt, de pontosan azért választottam. A kétszintes kockaépület fölött jócskán eljárt az idő, a sivatag pora vette körbe, az aszfaltozott parkoló pedig már régen elvesztette a könyörtelen nevadai napsütéssel vívott harcot. A terület két végében egy-egy nátriumgőzös utcai lámpa világított, amelyek éppen elegendő fényt adtak ahhoz, hogy a motelt észre lehessen venni az országútról. A tetőn hatalmas neonfelirat magasodott, de már csak a Motel szó világított, és mivel rendkívül hangosan zúgott, elég valószínűnek tűnt, hogy az is hamarosan kialszik.

Miután elindultunk a Harmon-víztározótól, Stella végignavigált néhány mellékúton, az utolsó zsákutcában végződött, az összes főúttól úgy másfél kilométerre. Amikor megálltam, Stella kiszállt, egy mély gödörhöz ment az út mellett, és kivett belőle egy fekete sporttáskát. Visszaült mellém, és letette a padlóra a lába közé.

- Az összes tulajdonom - szólt halkan.

Úgy tervezte, hogy azonnal elindul Fallonból, miután elintézte Signorellit, ezért délelőtt elrejtette itt a táskát. Egyenesen Las Vegasba akart menni, és ott akarta hagyni a BMW-t. Onnan át akart utazni Charlestonba, mert még sohasem járt Dél-Karolinában. Ezt halk, monoton hangon mesélte el nekem, és alig emlékeztetett arra a magabiztos lányra, akit Pittsburghből ismertem. Arra, akit a padon, a medencében és alig néhány órával korábban a színpadon láttam. Lehullott a lepel, és eltűnt a látszat. Mind a kettő Stella volt, mégis ez volt a valódi énje. Már nem öltötte magára a begyakorolt magabiztosságot, hanem beavatott engem, persze csak óvatosan és bizonyos részletekbe. Azon töprengtem, hogy beszélgetett-e valaha őszintén bárkivel. Először abban a házban raboskodott, utána egyedül menekült, és jól ismertem ezt a magányos életformát.

A Chestnut Motel parkolójában három fehér autó állt. Stella is látta őket, de nem tett megjegyzést. A jégautomatánál éppen egy fehér inges, vászonnadrágos férfi töltötte meg a vödrét, és végignézte, ahogy behajtunk a parkolóba. A szobám a 27-es volt az első emeleten, ezért az épület keleti oldalán parkoltam le, közel a lépcsőhöz, viszont olyan messze a fénytől, amennyire csak lehetett.

Megvártuk, amíg a fehér inges férfi visszamegy a szobájába (földszint, az épület nyugati végétől számított harmadik ajtó), utána kiszálltunk. Mindkettőnkre rászáradt Signorelli vére, ezért senki sem láthatott meg bennünket. Stella feljött velem a lépcsőn a szobámhoz, és megvárta, amíg előhalászom a kulcsot, és kinyitom az ajtót.

- Elég ócska - figyelmeztettem.

Körbenézett a szobában. A franciaágy középen besüllyedt a kupacba gyűrt, virágmintás ágytakaró alatt. A zöld padlószőnyeget a szoba túlsó végében lévő mosdó alatt barna járólap váltotta fel, ami az apró fürdőszobában is folytatódott. A falon három, a Kentucky Derby versenylovait ábrázoló nyomat lógott. Az éjjeliszekrényen egy üres Jack Daniel’s-üveg állt, és azt kívántam, hogy bárcsak elpakoltam volna. A műanyag kuka mellett tizenkettes söröskarton állt, szintén üres üvegekkel. Behúztam a függönyöket, kiakasztottam az ajtóra a „Ne zavarjanak!” táblát, utána bezártam, bereteszeltem, és beakasztottam a biztonsági láncot. Ha valaki tényleg be akar jönni, ezek csak lelassítják, de a semminél jobb volt.

Félrehúztam a függöny sarkát, kikukucskáltam a parkolóra, és a fehér autókat néztem.

- Nem ők azok.

- Honnan tudod?

- Csak tudom. Nem mindegyik fehér autó az övék.

Ettől egyáltalán nem nyugodtam meg.

- Előkészítettél magadnak valamit Dél-Karolinában? Kerestél magadnak szállást?

Megrázta a fejét.

- Azt hiszem, ma éjjel itt maradhatunk, de hajnalban el kell indulnunk, hogy lehetőleg ne legyünk a közelben, amikor megtalálják Signorellit. És tegnap csak egy fehér autót láttam. Valószínűleg igazad van, és nincs jelentősége, de jobban tesszük, ha mozgásban maradunk.

Nem figyelt rám. Amikor megfordultam, láttam, hogy a mosdó fölötti tükör előtt áll. Menet közben ledobta magáról a ruhákat, amelyek kirajzolták az útvonalát.

Azt hiszem, leesett az állam.

Fekete csipke melltartóban és bugyiban állt, és grimaszolt.

- Láttál már meztelenül, Pip. Ne legyél szégyellős! Le kell zuhanyoznom. Leo vére beleragadt a hajamba. Ez általában nem szokott előfordulni.

Azzal belépett az apró fürdőszobába, és félig behajtotta az ajtót. A következő pillanatban csobogni kezdett a víz.

Összeszedtem az üres üvegeket a többi szeméttel együtt, és levittem a konténerbe. Nagyjából kitakarítottam a szobát, mire Stella végzett.

A parkolóba időközben beállt a negyedik fehér autó, egy Ford Escort. Senki sem ült benne.

Amikor Stella kilépett a fürdőszobából fehér törülközőbe csavarva, és enyhe vaníliaillatot árasztva, gyorsan megszabadultam a piszkos ruháimtól, és én is lezuhanyoztam. Nagyszerű érzés volt a forró víz alatt állni, és valószínűleg a kelleténél tovább elidőztem. Addig súroltam magam, amíg ki nem vörösödött a bőröm, és meg nem győződtem róla, hogy Signorelli utolsó sejtjét is elnyelte a lefolyó.

Mire kijöttem, Stella egy túlméretezett pólóba bújt. A fekete kesztyűjét kézzel kimosta a mosdóban, és kiterítette száradni a repedezett műanyag pult szélére.

Leült az ágyra, és keresztbe tette karcsú, meztelen lábát.

- A ruháinkat egy zsákba tettem. Meg kell szabadulnunk tőlük valahol, de nem itt.

A hátizsákomat a fürdőszoba ajtaja előtt hagytam, Stella sporttáskája mellett, de eltűnt.

- Nem láttad a…?

- Mi ez?

Felemelte a levelet, amelyet az ő szülei írtak az én szüleimnek. A hátizsákom kinyitva hevert mellette az ágyon.

- Nézd meg nyugodtan!

- Mi ez?

Kihalásztam egy melegítőalsót a táskámból, felvettem a törülköző alatt, utána eldobtam a törülközőt a fürdőszoba irányába, és leültem a lány mellé.

- A szomszédom adta ide, miután a nagynéném meghalt. Azt hiszem, a te apád írta.

- A szüleink ismerték egymást? Ezt miért nem mutattad meg nekem soha?

- Megpróbáltam. Magammal vittem a levelet, amikor kimentem a padhoz abban az évben, vagyis 1993-ban, ami… hűha…! Öt évvel ezelőtt volt. De te nem voltál ott, csak Latrese Olivér. Akkor adta ide a te leveledet, azt, amit megmutattam neked. Azóta nem láttalak.

Stella megint elolvasta a levelet, és közben az ujjával követte a sorokat a papíron.

- Ezt apám írta. Az ő kézírása. - Egy pillanatra elgondolkodott, és megint könnyes lett a szeme. - Még sohasem láttam a kézírását. A szüleim összes holmija eltűnt. Semmi sem maradt rám. Apám eléggé… paranoiásnak tűnik.

- Emlékszel a szüleidre?

Megcsóválta a fejét.

- Csak Latrese Olivérré, a nevelőnőkre és a ház alkalmazottaira emlékszem. Nincsenek korábbi emlékeim.

- És Olivér mesélt neked róluk?

- Csak annyit mondott, hogy meghaltak autóbalesetben, amikor még kicsi voltam. Azt mondta, jó barátságban volt velük, ezért ő lett a törvényes gyámom.

- Nekem is azt mondták, hogy a szüleim autóbalesetben haltak meg.

- De nem úgy történt, igaz?

Vállat vontam, beszámoltam neki apa sírjáról, és arról, amit benne találtam. Azt mondtam neki, hogy talán még életben van az apám.

Stellának akkorára kerekedett a szeme, mint egy kistányér.

- Kiástad az apád sírját? Nahát! Ezek szerint az én kis Pipem mégsem olyan gyáva, mint hittem. - Aztán még jobban elkerekedett a szeme. - Elképzelhetőnek tartod, hogy az én szüleim is életben vannak?

- Bárcsak tudnám!

- Megnézhetem a könyveket? - kérdezte hosszú hallgatás után.

- Legalább ezúttal megkérdezted.

Beletúrtam a táskámba, kivettem belőle a Szép reményeket meg a Penn State-évkönyvet, és mindkettőt odaadtam Stellának.

Amikor meglátta a Dickens-könyvet, felragyogott az arca.

- Ez pont olyan, mint az enyém!

Megkereste a saját példányát, és letette őket egymás mellé. Az enyém újnak látszott, az övé egyértelműen elnyűtt volt. A kopott borítón fehér repedések futottak végig, és több helyen elszakadt. Rengeteg oldal sarka be volt hajtva. Stella egy szövegkiemelőt akasztott a borítóra, és mindig megjelölte a kedvenc részeit. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy ennyi év után még talál benne ismeretlen szakaszt. A könyve valószínűleg egyetlen, sárgával kijelölt tömbből állt.

Kinyitottam az évkönyvet, megmutattam neki a bekarikázott fotókat, és elmondtam, hogy mit találtam az adott illetőről.

- Ezek szerint mindegyikük halott, akinek eddig a nyomára bukkantál?

Az évkönyv elején tároltam a listát, amelyet a Penn State-en készítettem. Kivettem, és kisimítottam a gyűrött papírlapot.

- A mi szüleink elvileg autóbalesetet szenvedtek. Perla Beyham, Garret Dotts, Penelope Maudlin és Lester Woolford öngyilkos lett. Elfrieda Leech a szemem láttára lőtte fejbe magát. Cammie Brothertont, Jaquelyn Breece-t, Jeffery Daltont és Keith Pickfordot nem sikerült megtalálnom.

Stella lebiggyesztette az ajkát. Az ujja a nevek fölött lebegett.

- Emlékszel Davidre? Egyszer kijött velem a temetőbe, amikor még gyerekek voltunk.

Bólintottam.

- Ott volt, amikor a szomszédom meghalt. Én Ms. Leech lakásában voltam, amikor fejbe lőtte magát, Dávid pedig érdekes módon a folyosó másik oldalán, az én lakásomban. Üzenetet is hagyott nekem, amiben az állt, hogy „Üdvözöllek a buliban, Jack!”. Alá is írta.

Egy üveg Jamesont is kaptam tőle, de arról hallgattam.

- Istenem, az borzalmas lehetett!

Három.

Mi három?

Bumm!

Megborzongtam.

Stella megkocogtatta a papírt.

- Dávid azt mondta, hogy a szüleit Jackie-nek és Keithnek hívták. Biztosan ők azok.

- Jaquelyn Breece és Keith Pickford? Tudod, mi történt velük?

Stella hallgatott.

- Stella?

- Dávid azt mondta, hogy mindketten meghaltak. Gyilkosság és öngyilkosság. Az apja lelőtte az anyját, utána maga ellen fordította a fegyvert. Régen történt, azt hiszem, Dávid öt-vagy hatéves lehetett, de ebben nem vagyok biztos.

- Dávid is a házban lakott?

Stella nemet intett a fejével.

- Amikor még gyerekek voltunk, párszor meglátogatott. Utána főleg én mentem el hozzá. Borzalmas volt az a hely.

Remegni kezdett a keze, és amikor meg akartam fogni, elrántotta.

- Nem lehet.

Megfogta az egyik kezével a másikat, hogy ne remegjen.

- Mi a baj? Jól vagy?

-Még nem végeztem… - felelte olyan halkan, hogy alig hallottam. - Nem kaptam eleget.

- Signorelliről beszélsz?

Bólintott. Elengedte a kezét, és már nem remegett.

- Csak pihennem kell egy kicsit. Rendben leszek.

Az ágy mellett álló, digitális órára pillantottam. Majdnem hajnali négy óra volt. Néhány óra múlva világos lesz. Mindkettőnknek alvásra volt szüksége. Meg akartam kérdezni Stellától, hogy kik azok az ők, a fehér ruhás emberek. Latrese Olivér, Dávid, a fekete GTO-s férfi. Sok mindenről kellett beszélnünk, de az várhatott. Várnia kellett. Az elmúlt néhány percben Stella egyre laposabbakat pislogott, és én is éreztem, hogy rám tör az egész nap kimerültsége. Kezdett elmúlni az adrenalin hatása, és a testemnek pihenésre volt szüksége. Ki kellett kapcsolnia.

- A tiéd az ágy - közöltem Stellával. - Én a földön alszom.

Lenézett a zöld padlószőnyegre.

- Már attól is piszkosnak érzem magam, ha végigmegyek rajta. Nem alhatsz ott. Megosztozunk az ágyon.

A kezére siklott a tekintetem.

- És mi lesz, ha… ha egymáshoz érünk, úgy értem, véletlenül… mert eszembe sem jutna… Akkor mi lesz?

Beharapta az alsó ajkát, és gondolkodott. Utána felállt, és az ágyra terítette az ágytakarót.

- Ezt fogjuk használni. Te befekszel alá, én pedig rá. Így mindig kettőnk között lesz. Nem lesz semmi baj.

- Biztos vagy benne?

Bemászott az ágyba.

- Igen.

Leoltottam a villanyt, és még utoljára kinéztem az ablakon. Még egy fehér autó csatlakozott a többihez, és így már öten voltak. Ebben az újban ültek, de nem láttam az arcokat.

- Van kint még egy fehér autó - jegyeztem meg.

Stella azonban nem válaszolt, mert már aludt.

Az én kezem is remegett, de nem az idegesség, és nem is Signorelli miatt. Nekem is megvolt a magam baja. Odamentem az ágy mellett álló komódhoz, és kihúztam a fiókot. Tegnap beraktam oda egy üveg Maker’s Mark whiskyt, és a fele még megvolt. Lecsavartam a kupakot, a számhoz emeltem az üveget, és ittam. Nem sokat, csak annyit, hogy a remegés megszűnjön. És végül megszűnt.

Stella kapkodó légzése egyenletessé változott, és dünnyögött valamit álmában.

Még legalább egy óráig bámultam, utána eltettem az üveget. Biztosra vettem, hogy ha csak egy másodpercre is lehunyom a szemem, Stella nem lesz ott, amikor kinyitom. Hihetetlenül gyönyörű és békés volt. Nem akartam elhinni, hogy ott van velem, de ott volt. Annyi év után az én Stellám velem volt, az ő Pipjével.

Most már minden rendben lesz. Nagyon el akartam hinni, hogy ez igaz.

Lementem a parkolóba, és az összes fehér autó kerekéből kieresztettem a levegőt, azt az egyet kivéve, amelyikben ültek. Azt is elhatároztam, hogy az első adandó alkalommal veszek egy másik kést.

Végül hajnali öt óra körül befeküdtem Stella mellé az ágyba. Arra számítottam, hogy ébren fogok maradni, de egy perc alatt elaludtam.

És ekkor rossz dolgok történtek.

*

Az álom.

Mindent beterített a csokis tej. A hajamat, a ruháimat, a kezemet és az ülést.

- Katy! - üvöltötte apa anyának. - Most nem alhatsz el, Katy! Maradj ébren!

Kerékcsikorgás. Ajtócsapódások. Hangos dörrenések.

- Megtaláltam! - mondta apa.

Apa egy tárgyat tartott a kezében, és az is hangosan dörgött. Odakiáltott valakinek, aki a hátunk mögött volt, és az illető visszakiáltott valamit. Sírtam.

Nagyfiú akartam lenni, de sírtam. A hangos dörrenésektől nem hallottam a saját sírásomat.

Egy pillanatra lehunytam a szemem, és mire megint kinyitottam, apa eltűnt. Előtte anya mellett állt az ajtóban. Nem láttam, hová ment. A biztonsági öv az ülésbe préselt, ezért nem tudtam megfordulni és kinézni sorban minden ablakon.

A dörrenések elhallgattak.

Hirtelen hatalmas csönd lett.

- Apa!

Nem érkezett válasz.

Hatalmas csönd.

Egyedül vagyok.

Anya nem mozgott. Láttam a haját. A feje előrebukott az első ülésen.

Egyedül vagyok.

Megint elsírtam magam, és kinyílt a mellettem lévő ajtó.

- Hé, cimbora, gyere ki onnan! - mondta apa. - Nem lesz semmi baj, minden rendben lesz.

De ő is sírt, és tudtam, hogy semmi sem lesz rendben.

Kivett az ülésből, odavitt a mögöttünk parkoló fehér terepjáróhoz, és a hátsó ülésre fektetett. Egész idő alatt a mellkasához szorította a fejem, és azt mondogatta, hogy ne nézzek szét. De én körbenéztem, és fehér ruhás embereket láttam a földön heverve; mindegyiken vörös foltok virítottak.

Kihúztam magam, hogy jobban lássak.

Apa beült a vezetőülésbe, hátramenetbe tette az autót, aztán eltolatott a mi autónktól és attól a másiktól, amelyikbe beleütköztünk. Az is fehér terepjáró volt, mint ez. Apa hirtelen rátaposott a fékre, és üresbe tette az autót. Majdnem leestem az ülésről.

- Maradj fekve, Jack!

Megint kiszállt az autóból, és a mi autónk felé rohant. Tudtam, hogy anyáért megy. Biztosra vettem. Nem hagyhattuk ott. Belekapaszkodtam az első ülés fejtámlájába, és végignéztem, ahogy apa odamegy anyához. Már nagyon hangosan sírt, hangosabban, mint én valaha, és ettől elsírtam magam. Behajolt anyához, megölelte, és megrázta. Utána magához húzta, és szorosan átölelte. Nem értettem, hogy miért nem hozza át ebbe az autóba, és miért nem ülteti be ebbe az ülésbe. Én is meg akartam ölelni anyát.

Amikor apa felegyenesedett, hátratántorodott, és azt hittem, el fog esni, de nem esett. Hátrafordult, és látta, hogy őt nézem. Intett a kezével, hogy feküdjek le, én azonban nem engedelmeskedtem. Végignéztem, ahogy az egyik földön fekvő embert odahúzza a mi autónkhoz, és beülteti a volán mögé, a saját helyére. Mindig apa vezetett. Utána elcipelte azt a kettőt, aki ebben az autóban ült, ahhoz a terepjáróhoz, amelyikbe belerohantunk, és berakta őket a hátsó ülésre.

Aztán rohanni kezdett felém, és azt kiáltozta, hogy feküdjek le. Ezúttal lefeküdtem, de előbb végignéztem, ahogy égő gyufát dob a földön csillogó tócsába. Nem azért feküdtem le, mert szót akartam fogadni, hanem azért, mert a robbanás felborított.

Mennydörgésre ébredtem, a testem verejtékben úszott. A nap már felkelt, de csak halványan világított, mert eltakarták a kavargó, sivatagi viharfelhők, az eső hangja pedig a géppuskaropogásra emlékeztetett.

Üres volt mellettem az ágy. Stella eltűnt.

Az ágyneműje félre volt hajtva, és hideg volt a hely, ahol feküdt.

- Stella!

Nem érkezett válasz.

Benéztem a fürdőszobába, de nem volt ott. A kesztyűje eltűnt a pultról. A sporttáskáját sem láttam a szobában.

Éles, metsző hangon megcsörrent a telefon. Egy darabig mozdulatlanul meredtem rá, aztán felemeltem a kagylót. Nem szólaltam meg, hallottam, hogy a vonal túlsó végén valaki szuszog.

- Jack! - szólt egy férfihang.

Dunk.

- Igen?

- Jól vagy? Furcsa a hangod.

Nem vagyok jól.

Egyáltalán nem.

- Most nem tudok beszélni. Mit akarsz?

- Baszki! Ez azt jelenti, hogy megtaláltad Stellát? Ott van veled? Sikerült végre…?

A szavába vágtam:

- Mit akarsz, Dunk?

Felsóhajtott.

- Büszke vagyok rád. Ezen a héten sok hézagot betömtél. Gratulálok!

- Le fogom tenni.

- Várj egy kicsit! Az emberem megtalálta az egyik nevet.

- Melyiket?

- Cammie Brothertont, mondjuk, már nem így hívják. A Faye Mauck nevet használja. Az eltelt évek alatt vagy hatszor változtatott nevet, és bejárta az egész országot.

A fülemre szorítottam a kagylót.

- Várj csak! Ezek szerint életben van?

- Talán nem kellene életben lennie? Nem azért kerestetted meg velem?

A nevek listája a telefon mellett hevert, az egyetemi évkönyv tetején. A Dickens-könyvem eltűnt. Stella nyilván elvitte.

- Tudod, hol lakik?

Dunk lediktálta a címet. Kerestem egy tollat, és a motel jegyzettömbjére firkantottam.

Carmel Kalifornia.

- Ez még nem minden - folytatta Bellino. - Hallottad már a Charter nevet?

- Nem. Miért?

- Többen is kérdezősködnek utánad a városban. Keresnek téged. Az embereim elkapták az egyiket, és elbeszélgettek vele. A csóka először azt mondta, hogy régi barátod, de miután a srácok közelebbről is megismerkedtek vele, megeredt a nyelve. Kiderült, hogy egy Charter nevű csapatnak dolgozik, és nagyon fontos, hogy megtaláljanak téged.

- Te is beszéltél vele?

- Igen, de kedves voltam. Az embereim szerint egy hatlövetű Colt Anaconda volt nála, amivel nem szokás viccelni. És nem is nagyon igyekezett elrejteni. Azt mondták, hogy a derékszíján lógott, a kabátja alatt, mint a vadnyugaton.

Felegyenesedtem.

- Milyen kabát volt rajta?

- Honnan tudjam? Nem érdekel a divat.

- Milyen színű volt a kabátja?

- Nem tudom. De ha olyan fontos, majd megkérdezem Reidtől.

- Fontos.

- Oké. - Lehalkította a hangját. - Hé, Jack! A csaj még alszik? Megböknéd a nevemben? Úgy hallottam, nagyon…

Letettem a kagylót, letéptem a lapot a jegyzettömbről, és zsebre vágtam.

Ha Cammie még életben van, akkor talán a többiek is. A szoba ajtaja kitárult, és belépett Stella. A ruhájából facsarni lehetett a vizet, sötét hajából is csöpögött, és olyan fehér volt, mint a fal.

- El kell indulnunk.

Felsóhajtottam.

Gyorsan becsukta az ajtót, az ablakhoz ment, és elhúzta a függönyt. Megint remegett a keze. Én is kinéztem a válla fölött.

Odakint ömlött az eső, és visszapattant a repedezett aszfaltról.

Már hat fehér autó volt odakint. Az egyik eltorlaszolta a parkoló bejáratát, egy másik közvetlenül a Jeepem mögött szobrozott. Három elszórtan, a placc közepén pedig egy fehér Cadillac Escalade állt, két nyitott ajtóval. A vezetőülés felőli oldalon ismeretlen férfi ácsorgott a szakadó esőben, és telefont szorított a füléhez. Hosszú fehér kabátja végig be volt gombolva.

- Beraktam a holmimat a Jeepbe. Az Escalade akkor gurult be a parkolóba, amikor feljöttem a lépcsőn. Szerintem nem vettek észre.

- Többet is láttál?

Stella megrázta a fejét.

- Csak a Cadillacben ülő két alakot, de valaki a többi autót is megmozdította.

A késem a Harmon-víztározó alján pihent. Nem volt fegyverünk.

Körbenéztem a szobában, utána a komódhoz mentem, kihúztam a fiókot, és kivettem a whiskyt. A kétharmada hiányzott. Lecsavartam a kupakot, eldobtam, majd letéptem egy csíkot az egyik párnahuzatból, összegöngyöltem, és bedugtam az üveg száján.

- Gyufa kell - közöltem, miközben kihúztam a másik fiókot, és belenéztem.

Csak egy régi biblia hevert benne.

- Ott láttam egyet.

Stella megkerülte az ágyat, az éjjeliszekrényhez ment, felkapta a mocskos hamutál mellett fekvő csomagot, és átdobta nekem.

- Esőben is működni fog?

- Fogalmam sincs.

Az évkönyvet elpakoltam a hátizsákomba, amit a vállamra vettem.

- A másik könyv nálad van?

A lány bólintott.

- A táskámban.

A szoba ajtaja kinyílt, és Stella hangosan felkiáltott.

Két férfi jött be lopakodva és fürgén. Az első egy 9 mm-est tartott a kezében, a második puskát. Mind a ketten fehér ruhát viseltek. Gondolkodás nélkül eldobtam az üveget, és rávetettem magam a pisztolyosra. A vállam a gyomrába mélyedt, ő hátrazuhant, és fellökte a társát. Mind a hárman kiestünk a függőfolyosóra, ott könyékkel állba vertem a pisztolyos fazont, aki elvesztette az eszméletét. Felkaptam a fegyverét, és oldalra gördültem, miközben a puskás arc lelökte magáról az ájult testet, és lassan feltápászkodott.

Ráfogtam a pisztolyt.

- Ne mozduljon!

Rám mosolygott.

- Ki van biztosítva.

- A Glockokat nem lehet kibiztosítani. Tegye le, és hátráljon egy lépést!

A férfi megvágta magát, amikor elesett, és a homlokán lévő sebből a vér a szemébe csorgott. Nem vett róla tudomást, és még szélesebben vigyorgott. Felemelte a puskát.

Két lövést adtam le, és mind a két golyó a hasába fúródott. Harmadszor is el akartam sütni a pisztolyt, de üresen kattant, ezért eldobtam. A férfi lenézett a fehér kabátján terjedő vörös foltra, utána térdre rogyott, és elejtette a puskát, én pedig felkaptam.

A whiskysüveg kirepült a szobából, elhúzott a fejem mellett, átrepült a korláton, a hevenyészett gyutacs lángolt. A parkoló közepén álló Cadillac Escalade tetején robbant fel, és a terepjárót az eső dacára elborították a lángok. A telefonáló férfi arrébb ugrott, és eltűnt a függőfolyosó alatt.

Stella elrohant mellettem a lépcső felé. A hátizsákom a vállán lógott.

- Gyere!

Követtem lefelé a lépcsőn, a puskát magam előtt tartva.

A lépcső alján egy fehér ruhás férfi várakozott. A puskája csöve kilátszott a fehér kabátja alól, és egyenesen rám mutatott.

Stella sietős és határozott léptekkel elindult felé, közben levette az egyik kesztyűjét, és kinyújtotta a kezét. A férfi elsápadt, és inkább őt vette célba.

Eldördült egy lövés.

A puska megrándult a kezemben a visszarúgás erejétől. A férfi háttal nekirepült a falnak, utána a földre zuhant.

Odarohantunk a Jeephez, és gyorsan bepattantunk. Miközben ledobtam a puskát a hátsó ülésre, és beindítottam a motort, Stella tekintete a parkolót pásztázta. Az egyik fehér autó, egy Chevrolet Cavalier közvetlenül mögöttünk parkolt, és elállta az utat. Nem tolattam ki, hanem egyesbe kapcsoltam, áthajtottam a betonpadkán, és bementem a Chestnut Motel és a 118-as út között húzódó, sáros területre. A hátunk mögött a férfi, aki korábban a Cadillac mellett telefonált, kiugrott egy Ford pickup fedezékéből, és berohant a parkoló közepére. A telefont még mindig a fülére szorította, és megpróbálta túlkiabálni az esőt.

6

Augusztus 9-e kora reggelén a Prédikátor az LA Union pályaudvar egyik padján ült a Los Angeles Times friss példányával a kezében. Az egyik szemével az újságot nézte, a másikkal azt a magas férfit, aki barna öltönyt és mulatságos kalapot viselt.

Nem értette a kalapot.

Az rendben volt, hogy szalmából készült, de azt nem értette, hogy miért van a férfi fején. A szalmakalapok a tizenkilencedik század végén divatosnak számítottak, de azóta csak a jelmezes partikon szoktak felbukkanni. Ha az ember kétmillió dollárt lop a maffiától, akkor nem a Los Angeles-i pályaudvaron lődörög fura kalappal a fején, hanem eltűnik.

A Prédikátor gondoskodni fog róla, hogy a magas, barna öltönyös, szalmakalapos férfi valóban eltűnjön, de nem oda fog megérkezni, ahová a markában szorongatott jegye szólt.

A Prédikátort nem érdekelte különösebben, hogy ki a megbízója. Egyik sem ütötte meg az ő szintjét, de a Letto család mindig jól és pontosan fizetett, és jó helyekre ajánlották be. A Prédikátor szakmájában az elismerő szavak értek a legtöbbet. Kedvelte Los Angelest, és általában elfogadta az itteni munkákat, kivéve kora tavasszal és ősszel, mert a Santa Ana-szelekért nem rajongott. Mindig kijött tőlük az allergiája.

A magas, barna öltönyös, szalmakalapos férfit Lonny Caley-nak hívták. Az eredeti neve Elton Engelman volt, de 1972-ben megváltoztatta, mert nem akart bevonulni, és Délkelet-Ázsiában harcolni, inkább a jól jövedelmező pénzmosást választotta. Kezdetben cégeknek dolgozott, utána a Letto családnak. Sikeres ember lett, de a múlt héten úgy döntött, hogy meglopja a munkaadóját. Nem ez volt élete legjobb döntése.

Lonny Caley lassan átvágott a csarnokon, és a keleti csomópont felé tartott. Az egyik kezében a jegyét szorongatta, a másikban a degeszre tömött bőröndjét.

A Prédikátor összehajtotta az újságot, a hóna alá dugta, és követte a férfit. Amikor elhaladt a csomagmegőrzők közelében sorakozó nyilvános telefonok előtt, az egyik megcsörrent. Nem vett róla tudomást, hanem követte Caley-t a keleti csomópont csarnokába, és közben elhaladt egy Subway és egy Starbucks előtt.

Caley a falnak dőlt, letette a táskáját, és megvakarta az állát.

Megint megszólalt egy telefon néhány centire a Prédikátor fülétől.

Felkapta a kagylót.

- Mi van?

- Megtaláltuk a lányt.

- Nem érdekel - felelte a Prédikátor, és letette.

A telefon megint csörgött, és sorban megszólalt a többi is.

A Prédikátor újra felvette a kagylót, mire a többi telefon is elhallgatott.

- Kihoztam a lányt abból a házból. Nincs több dolgunk egymással. Kvittek vagyunk.

- Maga elvesztette őt. Elengedte.

- A megállapodás úgy szólt, hogy ki kell juttatnom. Arról nem volt szó, hogy én leszek a bébiszittere. Miután a fiúról kiderült az a szarság, megmondtam, hogy többet ilyet nem vállalok.

- Maga tudta. Hátráltatott bennünket.

- Semmi közöm a maguk céljaihoz.

- De van köze hozzájuk, mert megkapta az injekciót, és utána elmenekült.

A csarnok túloldalán Caley felkapta a bőröndjét, és bement a férfimosdóba.

- Most nem tudok beszélni. Dolgozom.

A Prédikátor letette a kagylót, és elindult a mosdó felé.

A pályaudvar összes telefonja csörögni kezdett. Több tucatnyi volt belőlük, az is lehet, hogy száz. Az egyforma, éles, fémes sikoltást visszaverték a márványfalak.

A Prédikátor körül az emberek felpillantottak az újságjukból, a könyvükből, a tányérjukból és a kávéjukból, de nem néztek konkrétan sehová. Néhányan félrebillentették a fejüket, mások elmosolyodtak, megint mások összeráncolták a szemöldöküket, nyugtalanul méregették a tömeget és a falakra, valamint a sarkokba szerelt telefonokat. A Prédikátor nem vett tudomást a hangról, és belökte a férfimosdó lengőajtaját.

A jobb oldali falon tizenkét fülke sorakozott, a bal oldali falat piszoárok foglalták el, a hátsót pedig a kézmosók. A padlót felcsiszolt beton borította, a falakat pedig fehér metrócsempék. A piszoároknál három férfi állt, és három fülke ajtaja volt becsukva. A mosdó bejáratán túl a telefonok kitartóan csörögtek.

Az egyik piszoár előtt álló férfi a Prédikátorra pillantott.

- Tűzriadó van?

A Prédikátor bólintott.

- Valaki felrobbantott egy bombát az egyik keleti vágányon.

- A picsába, a picsába, a picsába! - hadarta a férfi.

Gyorsan befejezte a dolgát, és kisietett a mosdóból. A

Prédikátor megállapította, hogy nem mosott kezet. A másik két férfi is befejezte a dolgát, de ők odamentek a kézmosókhoz. Az egyik sietős mozdulatokkal mosta meg a kezét, a másik komótosan. A tapasztalt Los Angeles-ieket kevés dolog hozta ki a sodrából. A férfi az ajtó felé menet megtörölte a kezét, a papírtörlővel meglökte az ajtót, utána összegyűrte, és a szemetesbe dobta.

A Prédikátor az ajtó közelében várta meg, amíg a két férfi távozik. Utána kihúzta a Walther géppisztolyt a válla alatt lévő tokból. Általában nem használta a biztosítékot, mert ennek a fegyvernek a ravasza hosszú utat tett meg, ami azt jelentette, hogy egy gyakorlott felhasználónál a véletlen elsütés esélye minimálisra csökkent.

A bal kezéről levette a kesztyűt, és az első fülke ajtajára fektette a tenyerét.

Caley nem abban volt.

A következő ajtóhoz lépett, és megismételte a mozdulatot. Ezt nehezebben érzékelte, de hamar rájött, hogy Caley ebben sincs.

Lonny Caley persze mindig az utolsó fülkébe ment. Akik bujkálnak valami elől, minden esetben a leghátsó helyiségbe mennek, bármilyen létesítményről legyen is szó.

Az első fülkében valaki lehúzta a vécét, és egy pillanattal később kilépett az ajtón egy hatvanas férfi. Elindult a kézmosók felé, de amikor meglátta a Prédikátor kezében a fegyvert, inkább kiment. A Prédikátor futni hagyta. Mire segítséget hív, ő már nem lesz itt. Amikor a mosdó lengőajtaja kinyílt, a helyiséget megtöltötte a telefonok éles csörgése, és amikor becsukódott, a hang eltompult. Amint a második vécét is lehúzta valaki, a Prédikátor elrejtette a fegyvert a kölyök elől, aki kilépett a fülkéből. Ő sem mosott kezet, ami csúnya dolog, különösen mivel az ő esetében nem állta el a mosdókagylókhoz vezető utat egy fegyveres férfi.

Miután a fiú mögött becsukódott a mosdó ajtaja, és kettesben maradtak, a Prédikátor megint elővette a fegyvert, és a csövével bekopogott a fülke ajtaján.

- Hogy talált meg? - kérdezte ideges hangon Caley a túloldalról.

A Prédikátor nem válaszolt.

- Tudom, ki maga. Furcsa módon úgy érzem, mintha ismerém. Minden alkalommal, amikor a Lettóknak dolgozott, én fizettem ki. Három ilyen tagot használnak, de csak azt küldenék utánam, akiben megbíznak. Maga a Prédikátor nevű, ugye?

A Prédikátor hallgatott.

- A szóbeszéd szerint maga tud dolgokat, mintha gondolatolvasó lenne vagy ilyesmi. Bárkit megtalál. Hogy ragadt magára ez a név? Nem hiszem, hogy vallásos.

A Prédikátor ellépett a kézmosók felé.

A fülkében hat lövés dörrent gyors egymásutánban. A fekete furnérlemez szilánkjai a betonpadlóra hullottak, miközben lyukak jelentek meg a fülke ajtaján.

Caley pisztolya üresen kattant.

- Nem találtam el magát, mi?

A Prédikátor odalépett az ajtóhoz, és berúgta. Caley felnyüszített, amikor belecsapódott, aztán az ajtó visszapattant. A vécén ült, a nadrágja a bokája köré gyűrődött, a bőrönd pedig mellette állt a földön. Az orrára szorította a kezét, az ujjai közül vér szivárgott. A másik kezében az özönvíz előtti pisztolyt tartotta, de amikor meglátta a Prédikátor fegyverét, eldobta.

A bőrönd felé biccentett.

- Abban van az egész, és még kétszáznyolcvanezer dollár, amit évek alatt gyűjtöttem össze. Vegye el! Tartsa meg, vagy adja vissza nekik, engem nem érdekel! - Orrhangon beszélt. - Csak… csak csinálja gyorsan, oké?

A Prédikátor visszadugta a fegyvert a tokba, mire Caley szeme felcsillant.

Ekkor a Prédikátor a tenyerébe fogta a férfi fejét - egyik kezén továbbra is kesztyűt viselt -, és egy hirtelen mozdulattal eltörte a nyakát. Caley előrebukott, és erőtlenül lezuhant a karja. Üveges lett a tekintete, és a szája sarkából kissé kilógott a nyelve.

A Prédikátor nekitámasztotta a falnak, és amikor meggyőződött róla, hogy a magas férfi egy darabig nem fog eldőlni, kihátrált a fülkéből, és becsukta az összetört ajtót, amennyire tudta.

Caley bőröndjével a kezében visszatért a keleti csomópontba. A telefonok még mindig csörögtek. Sok kíváncsiskodó állta körül őket, egyikük-másikuk időnként felemelte valamelyik telefon kagylóját, majd visszaakasztotta a helyére.

A Prédikátor a szabad kezével felkapta a legközelebbi kagylót.

- Visszaszerzem a lányt, és végeztünk egymással, világos?

A vonal túlsó végén felsóhajtott valaki.

- Ez már nem ilyen egyszerű, Dalton.

- Miért?

- Dávid valószínűleg megtalálta Cammie-t.

A Prédikátor szíve hevesen megdobbant.

- A rohadt életbe!

Ekkor az összes telefon elhallgatott.

7

- Telefonon keresik.

Fogel kinyitotta a szemét, utána megint becsukta. A falloni rendőrség kedves munkatársai egy apró cellában helyezték el, ahol a neonlámpák bántó fénye nem használt a kitartóan lüktető fejfájásnak. A párna sem segített sokat, mert olyan jólesett feküdni rajta, mint egy zsák rongyba csavart legón. Fogel az éjszaka folyamán kétszer is félrelökte, és inkább az ideiglenes ágya kevésbé göröngyös matracát és fémvázát választotta.

Hálásan vette tudomásul, hogy nem zárták rá az ajtót, de nem esett abba a tévhitbe, hogy szabadon távozhat. Ezt világosan megmondták neki, amikor behozták.

Azt is mondták, hogy ez szakmai szívesség. Maga ittas, és fegyvere van. Megszegte a törvényt, de nincs értelme vádat emelni maga ellen, és tönkretenni a karrierjét. A rendőrök vigyáznak egymásra. Nem szándékos szabálysértés. Aludja ki magát, és reggel felvesszünk a jékávét.

Fogel emlékezett rá, hogy meredten bámulta a kölyköt, aki ezeket elmondta. Legfeljebb tizenkilenc éves lehetett, és ötven kiló vasággyal. Az egyenruhája nadrágja csak a derékszíj miatt nem csúszott le róla, és Joy azt feltételezte, hogy nadrágtartót is visel az inge alatt, de erre nem mert rákérdezni.

A névtábláján az állt, hogy „Mitchell Jun”, és magányosan ült az íróasztala mögött az éjszakai műszakban. A legócskább műszak - gondolta Fogel. - A termetén kívül amely alkalmatlanná tette arra, hogy bárkit is elijesszen, vajon mivel érdemelte ki?

Jékávé?

Sikerült megismételnie a szót a helyi rendőr után, kis nyelvbotlással, de a kölyök így is megértette.

Jegyzőkönyv, asszonyom.

Ó!

Mi ezt otthon, Pennsylvaniában, a művelt végeken egyszerűen jegyzőkönyvnek hívjuk, kisfiú!

Jun közben bekísérte a cellába. Fogel lefeküdt a vékony matracra, a fejét a kemény és göröngyös párnára hajtotta, és őszintén remélte, hogy a szoba megszűnik forogni, mielőtt kihányja a vacsoráját.

- Telefonon keresik, asszonyom!

A hang felé fordult. Mitchell Jun őrmester a rács előtt állt egy vonalas telefonnal a kezében, és Fogel azon töprengett, hogy vajon beférne-e a rudak között.

A nyomozó erőt vett magán, letette a lábát a földre, megfordult, felült, és megvárta, amíg utoléri a feje. Amikor felállt, és odament az ajtóhoz, rájött, hogy mezítláb van. Megpillantotta a cipőjét az ágy előtt, és majdnem visszament érte, de végül úgy döntött, hogy nem fontos. Ezek a gondolatok olyan lassan úsztak át a fején, mintha félig megdermedt zselében közlekedtek volna. Az agya összekötötte őket egymással, de csak negyvenszázalékos teljesítménnyel működött.

Fogel megfogta a kagylót, és a füléhez emelte, de nem szorította oda. Elég józan volt ahhoz, hogy belegondoljon, hány fülhez ért már hozzá, és nem akart részesülni a többiek biológiájából.

- Halló!

- Hogy van a feje, Fogel?

- Maga az, Stack? Honnan tudta, hogy itt vagyok?

- Éjjel felhívott. Nem emlékszik rá?

Nem.

- Ó, persze, tényleg! - felelte.

- Azt mondta, hogy az a kis szaros átverte magát. Habár ez inkább úgy hangzott, hogy „tvertazakisszros”. Szerencsére beszélem ezt a nyelvet. Ha hazaér, talán megtanítom inni, hogy ne hozzon rám szégyent. - A nyomozónő hallotta, hogy halkan kuncog a saját poénján.

- És most mi lesz? - kérdezte.

- Azt hiszem, meg kell várnunk a következő pénzfelvétet. Mást nem tehetünk.

- Találtak hullákat?

Fogel szándékosan halkan tette fel a kérdést, de a kis rendőr így is meghallotta, és felcsillant a szeme.

- Itt egyet sem, de pontosan erre számítottunk, nem igaz?

- Azt hiszem.

-Vegyen ki egy szobát valahol a közelben, és maradjon ott egy-két napig! - javasolta Stack. - Ha szem elől tévesztjük a fiút, akkor jöjjön haza! Azt hiszem, ez a terv.

Joy beleegyezett, elbúcsúzott a férfitól, és visszaadta a telefont Junnak, aki a telefont a négy cellától jobbra lévő asztalra tette.

- Ki kell vinnem egy fényképezőgépet a Chestnuthoz. Szívesen visszaviszem magát az autójához, ha nem bánja, hogy útközben teszünk egy kitérőt.

- A Chestnuthoz?

-Egy motel a 118-as út mellett. Félúton a klub és a város között.

Fogel bólintott, de azonnal megbánta.

Mitchell elővett egy doboz Advilt a zsebéből, és halvány mosoly kíséretében odanyújtotta a nyomozónak. A Chestnut Motel borzalmasan nézett ki. Ha nem lett volna a közelben a katonai támaszpont, a turisták legfeljebb tankolni álltak volna meg itt, de inkább még azért sem. A tulajdonos megpróbált túladni rajta, viszont nem járt sikerrel, ezért úgy döntött, hogy lassú pusztulásra ítéli a helyet.

- Mi nem bánjuk - magyarázta Jun. - A prostituáltaknak el kell vinniük valahová az ügyfeleiket. A motel miatt a kétes alakok legalább a város határain kívül maradnak.

Ránézésre úgy tűnt, hogy a kétes alakok tevékenyek voltak az éjjel.

A helyi rendőrök szalaggal körbekerítették az egész parkolót és az épület nyugati végét. A parkoló közepén egy nagy terepjáró maradványa füstölgött, és néhány autó szintén körbe volt kerítve.

- Mi történt itt?

- Valaki megrongálta a parkolóban lévő összes fehér autót, sőt azt fel is gyújtotta. Lövésekről is kaptunk bejelentéseket. A lépcsőn találtak egy kevés vért, de nincs áldozat. - Mitchell átnyúlt a kesztyűtartóhoz, kinyitotta, és turkálni kezdett benne. Talált néhány doboz 35 mm-es filmet, ellenőrizte a címkéjüket, utána becsukta a kesztyűtartót, és a szabad kezével felemelte a lábánál heverő fényképezőgépet. - Úgy gondoljuk, hogy a tettes tegnap este a Mike’sban kezdett. Ott is találtunk kilenc megrongált autót. Fel volt hasítva a kerekük, és mindegyik fehér. Valami baja van azzal a színnel. Bizonyára ritka fajta őrült. Várjon itt!

Jun kiszállt, és elindult a nyugati lépcsőnél álló kollégái felé.

Hány fehér autót látott a parkolóban?

Thatch megszállott volt. Miért rongálta meg őket? És tényleg képes lenne felgyújtani egy autót?

Fogel kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Mitchell háttal állt neki beszélgetésbe merülve. Az épület túlsó végén, a recepció közelében, egy civil ruhás nyomozó kikérdezett egy nőt, akinek névtábla lógott a hajtókáján. Talán a menedzser volt, vagy az egyik alkalmazott. A nő többször is felmutatott az első emeleti szoba nyitott ajtajára, utána ismét a nyomozó felé fordult.

Jun hátrapillantott Fogelre a válla fölött.

A nő intett neki.

Amikor a rendőr visszafordult a többiekhez, Fogel átrohant a parkolón, és felszaladt a központi lépcsőn kettesével véve a fokokat. A függőfolyosóra felérve egyenesen a nyitott ajtóhoz ment. A folyosó betonján vérfoltot látott, közvetlenül az ajtó előtt. Egy részét valószínűleg lemosta az eső. Nem volt bizonyítékként felcímkézve, sem elkerítve. A rendőrök még nem jutottak fel ide.

Valaki dühösen felkiabált neki a földszintről. Nem értette, mit mondott.

Kevés ideje maradt.

Gondosan átlépte a vérfoltot, és bement a szobába.

Tipikus ócska motelszoba. A karrierje során több száz ilyet látott. Rozoga ágy, vastag függönyök, padlószőnyeg. De történt itt valami. A szoba furcsa hangulatot árasztott. Joy megpillantott egy kupakot a földön, egyébként úgy tűnt, hogy minden a helyén van. Gyorsan a fürdőszobához ment. Egy törülköző hevert a padlón, de egyébként szokványosán festett. A mosdó környékén semmit sem talált.

Az ágy mellett egy csomag gyufa hevert a földön.

Az egyik fiókban egy biblia árválkodott.

A telefon mellett a motel jegyzettömbje állt.

Fogel letépte a felső három cetlit, zsebre tette őket, majd leguggolt, és benézett az ágy alá.

Amikor felállt, három férfi állt az ajtóban. Egy civil ruhás nyomozó, egy egyenruhás rendőr és Jun.

Utóbbinak vörös volt az arca.

- Megmondtam, hogy várjon meg az autóban.

- Magával van? - kérdezte a nyomozó.

Kövérkés férfi volt, tizenöt centivel alacsonyabb Junnál, és vékony szálú haját lapos fején hátrafésülve viselte.

- Maguk a bizonyítékban állnak - közölte Fogel, és a betonra pillantott.

A nyomozó követte a tekintetét.

- Ó, a picsába!

A három férfi körbevette a vérfoltot.

- Az eső lemosta a nagy részét, de a vércsoportot így is meg tudják állapítani.

- Az én ügyem tetthelyén van, kisasszony!

A nyomozó dühösen meredt Joyra, aki körbenézett a szobában.

-Igazán? Sajnálom. Nem volt megjelölve. Láttam valakit idefönt, aki messziről ismerősnek tűnt, és feljöttem, hogy köszönjek neki.

- Hé, Jun! Ki ez a személy, aki az ügyem tetthelyén áll?

Mitchell megköszörülte a torkát.

- Fogel nyomozó a pittsburghi rendőrségtől.

- Ó, úgy érti, hogy az a felfegyverzett, részeg nő, aki ellen tegnap este szívjóságból nem emeltünk vádat? Az, aki ellen ma reggel is vádat emelhetünk, tiltott fegyverviselésért és ittas rendzavarásért, ha esetleg meggondoljuk magunkat. Az a nő?

- Én nem zavartam… - tiltakozott Fogel, de hirtelen becsukta a száját.

Nem emlékezett.

- Igen, uram.

- És mit mondott erről a felettese?

- Még nem hívtuk fel, uram.

A nyomozó megvakarta az állát.

- Nem, nem hívtuk fel, mi? Persze. Még nem.

Joy mosolyt erőltetett az arcára, és elindult az ajtó felé.

- Elnézést, szakmai kíváncsiság! De teljesen igaza van. Nem az én hatáskörömbe tartozik.

A nyomozó elállta az útját.

- Már visszaadták neki a fegyverét?

- Igen, uram. Az igazolványait is.

A férfi kissé félrebillentette a fejét.

- Tudja, hogy ki tette ezt, Fogel nyomozó?

- Nem tudom biztosan, mit ért ez alatt.

- Szerintem tudja.

- Én a gyilkossági osztályon dolgozom. Ezt ránézésre egy elszabadult vandál csinálta. Nem az én szakterületem.

- Ez a vandál úgy tizenöt autót megrongált két különböző helyen, és mindegyik egyforma színű volt. Az egyiket felgyújtotta egy Molotov-koktéllal. Lövésekről is kaptunk bejelentéseket, találtunk két vértócsát, ezt is beleértve, ami arra utal, hogy néhányan találatot kaptak. Holttestek viszont nincsenek. Senkit sem találtunk itt, sem a környékbeli kórházakban. Egy nagy rakás semmi. És tudja, még mi a furcsa?

Fogel hallgatott.

- Az összes fehér autónak, a felgyújtottnak is, hamis a rendszáma. Nem lopott, hanem hamis, és esküszöm, hogy olyan jól néznek ki, akár az igaziak. Az alvázszámok is hamisak. Sohasem gyártották le őket. Ezek az autók nem léteznek. Látszólag nincs tulajdonosuk. Nem a motelhez tartoznak. Nem a vendégek autói.

- Ez elég meghökkentően hangzik - jegyezte meg Joy.

- Miért jött át Pittsburghből Fallonba, nyomozó?

A nő vállat vont.

- Imádom a Top Gunt.

8

- Lassítanod kellene.

Tudtam, hogy Stellának igaza van, de valahányszor lejjebb vettem a gázt, ellenállhatatlan késztetést éreztem arra, hogy megint beletapossak. Az országút sárga csíkjai összemosódva suhantak el alattunk. Az út menti ördögszekerek és satnya fák olyan gyorsan száguldottak el mellettünk, hogy beleolvadtak a csupasz sivatagi talajba. Az esőt perzselő hőség váltotta fel. Lenéztem a kilométerórára. A mutató százötven körül mozgott.

- Kérlek, Jack!

Felemeltem a lábam, lelassítottam száztízre, és kényszerítettem magam, hogy tartsam is.

Körülbelül egy órája hagytuk magunk mögött Fallont.

Alkoholra volt szükségem, de nem volt nálam semmi. Sem az autóban, sem a táskámban.

Olyan erősen markoltam a kormányt, hogy elfehéredtek az ujjaim. Az egyik kezemmel elengedtem, és a verejtéket a farmeromba töröltem, majd a másikról is.

- Öltél már valaha embert? - kérdezte bátortalanul Stella. - Lőttél már agyon valakit?

Megráztam a fejem.

- Én eddig csak rossz embereket öltem. Olyanokat, mint Signorelli. - Felém fordult. - Meg kell értened, hogy Leót nem te ölted meg, hanem én. Nem a te lelkiismeretedet terheli. Lehet, hogy a te késed végzett vele, de már halott volt. Már nem lehetett volna megmenteni. Legfeljebb egy perce volt hátra. És a maiak miatt se emészd magad! Az a férfi, akit hasba lőttél, életben marad. Az a másik, a lépcsőn, rossz ember volt, olyan, mint Signorelli.

- Honnan tudod? Lehet, hogy családja volt. Semmit sem tudunk róla.

- Tudom, hogy az volt. Ráadásul közéjük tartozott.

Ezt úgy mondta, mintha elegendő indok lett volna, és talán az is volt. El sem tudtam képzelni, hogy mit műveltek Stellával azok az emberek, és mit képviseltek.

Megöltem egy férfit.

A gondolat lesüllyedt a gyomromba, és émelyegni kezdtem.

- A rendőrök keresni fognak bennünket.

- Nem fognak hullákat találni - felelte Stella.

Több embert is megöltem.

Stella folytatta:

- Fegyvert fogtak ránk, és lelőttek volna bennünket.

Valóban? Vagy csak a lányt próbálták visszaszerezni? A puska csak blöff volt. Ha az egyikük meghúzta volna a ravaszt, vajon elsült volna a fegyver?

Kapkodva vettem a levegőt, az arcom és a nyakam hideg verejtékben úszott. Foltok úsztak a szemem elé, mintha fehér felhők takarták volna el az utat és az autó belsejét.

A jobb első kerék legurult az aszfaltról, aztán a hátsó is, a göröngyös útpadka megmarkolta a Jeepet, és próbálta lerángatni az útról.

Stella felkiáltott.

Balra rántottam a kormányt, de a kezem megint csúszott az izzadságtól. Az alvázon kavicsok és kövek kopogtak. A gyomokat elnyelte a hűtőrács. Olyan erősen tapostam a fékre, hogy az autó teljesen elhagyta az aszfaltot, és csúszni kezdett a porban. A kormány használhatatlanná vált. A Jeep elkezdett balra forogni, ezért jobbra húztam a kormányt, abban a reményben, hogy visszaszerzem az irányítást. Mivel magas volt, könnyen borult, és éreztem, hogy a jobb oldala felemelkedik. Az ellenkező irányba rántottam a kormányt. Az első keréknek sikerült megtapadnia, és az autó vízszintesbe zökkent. Lefékeztem, kikapcsoltam a biztonsági övet, kiugrottam, és a fűbe görnyedtem.

Nem emlékeztem, mikor ettem utoljára, és ami kijött belőlem, betegesen sárga volt, és annyira savas, hogy égette a torkomat, miközben folyamatosan öklendeztem, és még többet hánytam.

Stella egyik kezét a derekamra, a másikat pedig a vállamra tette, és a pólón keresztül megmarkolt. Miután végeztem, felegyenesedtem, és megtöröltem a számat.

- Jézusom! Borzalmas állapotban vagyok.

- Elvettél egy életet. Ember vagy. Aggódnék, ha nem zaklatna fel.

Amikor felé fordultam, megállapítottam, hogy nagyon sápadt, és már nemcsak az egyik keze remeg, hanem mind a kettő.

- Ez a történtek miatt van, vagy…?

- Rendben leszek.

Beletúrtam a hajamba.

- Táplálékra van szükséged.

Elég ostobán hangzott, de nem tudtam, mi a helyes kifejezés. Enned kell? Csillapítanod kell az éhségedet? Ki kell facsarnod valakit?

Megértette, miről beszélek.

- Nem - felelte halkan. - Többé nem fogom megtenni.

- Nem kellett volna lelőnöm azt a tagot. Szükséged volt rá. Jóllakhattál volna vele.

A fejét csóválta.

- Nem tettem volna meg, csak rá akartam ijeszteni.

- De meg kell tenned, ugye? - Közelebb léptem hozzá. - Meddig bírod… táplálék nélkül?

Mély levegőt vett, és lepillantott a kezére.

- A rekordom egy év és két nap. Van néhány módszerem arra, hogy lelassítsam, de csak lassítani tudom. Úgy tűnik, hogy egyetlen embertől múlik el egészen.

- Az a kukoricaföld ‘95-ben?

Bólintott.

- Nem sokat nyertem vele, csak pár napot. Aznap este rátaláltam egy parkra. Jó vadászterület. Alig egy óra elteltével követni kezdett egy férfi, és tíz perccel később kést szorított a torkomhoz. Előtte a bozótban rejtőzött, és azt hitte, nem vettem észre, pedig mindig észreveszem őket. Olyan szaga volt, mint a rohadt hagymának. Nem viseltem a kesztyűmet. Gyorsan meghalt.

- Megtalálták a holttestet? Abban az évben egyetlen cikket sem láttam erről.

Stella hamiskásan elmosolyodott.

- Előfordul, hogy nem találják meg a holttesteket, Pip.

Eszembe jutott Leo Signorelli a Harmon-víztározó alján a BMW-jében.

- De többé nem fogom megtenni - közölte határozottan a lány, és megint megpróbálta megállítani a kézremegését.

- Kitalálunk valami mást. - Mondtam már ezt korábban is, holott sejtelmem sem volt, hogyan fogok betartani egy ilyen ígéretet.

Visszamentem a Jeephez, lehajoltam, és szemügyre vettem az alvázat. Aztán körbejártam, és megállapítottam, hogy néhány friss karcoláson kívül nem esett baja. Megbámultam a csapást, amit a bozótba vágtunk, és a hosszú, mély keréknyomokat. Stella is arra fordult, de ő az utat nézte, az elszáguldó autókat. Az utolsó egy kék kombi volt.

- Hová megyünk, Jack? Nem maradhatunk itt. Hamarosan utolérnek minket.

- Carmelbe, Kaliforniába - feleltem. - Megtaláltam Cammie Brothertont.

Elmondtam neki, amit Dunktól megtudtam.

- Szükségünk lesz egy új autóra.

9

- Nem tudom kiolvasni - szólt Fogel. - Vagy 803, vagy 303 Windmore.

Összeráncolt szemöldökkel meredt a jegyzettömb legfelső lapjára, amelyet a motelszobából hozott el. Miután ceruzával óvatosan átsatírozta, láthatóvá vált egy sietősen felfirkantott cím és még egy szó, vagy valami olyasmi.

A Nokiát a füléhez szorította, és Stackkel beszélt.

- De a Charter szóban és a kérdőjelben biztos? - kérdezte a férfi. - Azt ki tudja olvasni?

- Igen, azt hiszem.

- Nekem ismerősen hangzik. Hallottam vagy láttam már valahol.

-Hol?

Az öreg egy darabig hallgatott.

- Mindjárt visszahívom.

Megszakadt a vonal.

Joy egy földszintes bevásárlóközpont parkolójában állt, Falion határában. A mobilja aksija lemerült, ezért vásárolt egy szivargyújtós töltőt a Radio Shackben, utána felhívta Stacket. A jegyzettömb csak homályos lehetőség volt. Lehet, hogy nem Thatch lakott abban a szobában, és nem ő írta fel a címet, hanem egy másik vendég (vagy egy másik vendég vendége, ami a létesítmény jellegére való tekintettel szintén elképzelhető volt) hónapokkal vagy akár egy évvel azelőtt.

A Chestnut-ügy vezető nyomozója nem akarta elengedni, de nem volt elegendő indoka, ezért húszperces zaklatás után Fogel Jun rendőr társaságában távozott, és elhozta az autóját a Mike’s Gentlemen’s Club parkolójából. Figyelmeztették, hogy hagyja el a várost, mint a vadnyugaton. A jelek szerint ez Nevadában még mindig bevett szokás.

Junt egyértelműen megbízták azzal, hogy kövesse. Ő is a bevásárlóközpont parkolójában állt, két autóval távolabb, és nem próbált elrejtőzni. Fogel integetett neki.

Tíz perccel később megcsörrent a Nokia.

Fogadta a hívást.

- Windmore-ról semmit sem találtam, de rájöttem, hol láttam a Charter szót. Emlékszik Calvin Gurney-re?

Fogelnek még mindig fájt a feje, a fogaskerekek azonban kezdtek mozgásba jönni.

-1978?

- Igen. Abban az évben csak őt sikerült azonosítani. Három halottat találtunk a házban, ahol Nettletonék elrejtőztek, és ő volt az egyik. A Charter Gyógyszercég volt az utolsó hivatalos munkahelye, ahol karbantartóként dolgozott. A cég Pennsylvaniában működik, Chadds Ford mellett, négy és fél órányira Pittsburghtől.

- Van a közelében Windmore nevű utca?

- Még nem találtam meg a térképen, de folytatom a keresést. És a Charterről is kiderítek mindent, amit tudok.

Fogel megdörzsölte a halántékát.

- Ha felülök a következő gépre, estére otthon leszek.

- Az kockázatos lépés - felelte Stack. - Szerintem jobban tenné, ha inkább ott maradna. Menjen vissza a sztriptízbárba, és kapja el Thatcht, ha ismét felbukkan!

- Thatch itt már végzett. Szerintem megszerezte, amit akart.

- A lányt?

- Igen.

- Látta őt? Milyen?

Joy hirtelen nem tudta, hogyan írja le, amit tegnap este látott. Végül egyetlen szó mellett döntött.

- Veszélyes.

- Helyes megállapításnak tűnik.

Fogel Jun rendőr felé fordult, és ezúttal a férfi intett neki.

- Felhívom, miután leszállt a gépem.

10

Davidnek kipattant a szeme. A szája száraz volt.

- Álmodtál valamit - mondta a mellette ülő Latrese Olivér.

A férfi megint lehunyta a szemét, és hátradőlt az ülésen. A magángép hajtóművének a zúgása általában megnyugtatta, most azonban nem tudott ellazulni. Olivér nélkül jobban élvezte volna ezeket az utazásokat, de az makacs nő volt, főleg amikor Stelláról volt szó.

- Milyen messze van még?

- Még néhány óra repülővel, utána egy óra kocsival.

- És az a nő még ott van?

- Igen, és azt is kiderítettük, hogy Stella is oda igyekszik a fiúval - felelte Olivér. - Mindannyian együtt leszünk, mint egy nagy család.

A nő lehelete legalább olyan büdös volt, mint a nyüves karja.

Dávid arra gondolt, hogy hamarosan találkozik Stellával, és elmosolyodott. Túl sok idő telt el azóta, hogy utoljára látta.

11

Száz kilométerrel Falion után lekanyarodtam az 580-as autópályáról, és a South Laké Tahoe-i emelkedőn mentem tovább Minden városa felé.

- Van készpénzed?

Stella, aki már egy órája az én Dickens-könyvemet olvasta, felpillantott.

- 2463 dollárom van.

- És itt is van nálad?

- Nem, egy kő alatt, Fallonban.

Csalódottan felsóhajtottam.

- Hát persze hogy nálam van, Jack! Nem bízom a bankokban, és a kövek sem jobbak náluk.

A kedve javult, de a bőrének valahogyan sikerült még inkább kifakulnia. Annak ellenére, hogy az autóban a legerősebb fokozaton működött a légkondi, a halántéka csillogott a verejtéktől. A kézremegés néha visszatért, máskor elmúlt. Úgy tettem, mintha nem venném észre, de Stella többször is rajtakapott, hogy a kezét nézem.

- Nekem körülbelül ezerhatszáz dollárom van. Azt hiszem. Tegnap este felvettem, amennyit tudtam. Ha beszámíttatjuk a Jeepet, és felhasználjuk a készpénz felét, elfogadható autót tudunk venni.

- Vagy lopunk egyet, és megtartjuk a pénzt.

- Nem lopunk autót.

- Oké, akkor kölcsönveszünk egyet, utána visszaadjuk egy később meghatározott, jövőbeni időpontban, és az általunk választott helyen - közölte Stella, és folytatta az olvasást.

- Szerintem az is lopásnak számít.

- Nem azt javasoltam, hogy jó autót vegyünk kölcsön. Lehet egy ócskavas is, ami senkinek sem hiányzik.

- A jobb autókra nagyobb valószínűséggel kötnek biztosítást.

- Akkor ezt megbeszéltük. Jó autót veszünk kölcsön, mondjuk, egy BMW-t.

- Nem erre gondoltam.

A hüvelykujjával megjelölte a könyvben, hol tart, és becsukta.

- Legszívesebben soha életemben nem tenném be a lábam egy olyan klubba, mint ahol megtaláltál, de menekülő lány nem válogathat a bevételi források között. Megtanultam a pénz értékét. Pontosan tudom, milyen keményen meg kell dolgozni minden egyes dollárért, és ha autókról van szó, inkább azokat választom, amelyekért valaki más dolgozott meg, főleg mivel könnyen hozzáférhetőek.

- Tehát lopsz?

- Ha belegondolok, jobban kedvelem a „kölcsönveszek” kifejezést. Nem kellett volna kimondanom a „lopás” szót. Lopni nem helyes. Kölcsönvenni szívélyes, barátságos szokás. Az egyik kölcsönkér a másiktól egy csipet sót, felhasználja, és elfelejti visszaadni, de továbbra is mosolyognak egymásra. Az a lényeg, hogy csak „kölcsönveszem” az autókat.

A lehajtó a 395-ös útra vezetett, és feltűnt előttünk a Minden nevű kisváros. Az épületek többsége földszintes vagy legfeljebb egyemeletes volt, és látszólag elég sok üresen állt. Az egész egy olyan régi bányászváros benyomását keltette, amelynek sikerült elkapaszkodnia a huszadik századig, de lélegeztetőgép nélkül ma már nem maradna életben.

- Szerintem ilyen helyen nem lehet autót kölcsönvenni vagy lopni, mert rögtön elkapják az embert - vélekedtem, miközben a tekintetemmel az út két oldalát pásztáztam. - Egy nagy parkoló kéne, olyan hely, ahol nem vesznek észre.

- Látszik, hogy még sohasem vettél kölcsön autót. Kanyarodj be oda!

Stella a város egyik legnagyobb épülete felé mutatott.

- A kórházra gondolsz?

Gyorsan lekanyarodtam balra, aztán lelassítottam, miközben a rövid, lejtős úton haladtunk a járdával párhuzamosan, és végül behajtottunk a kórház körül elterülő parkolóba. A háromnegyede üres volt, de egy ekkora városban még rosszabbra számítottam.

- Az orvosok és az ápolónők nagyon hosszú műszakokban dolgoznak, néha több napon át egyfolytában, ezért elképzelhető, hogy csak napok múlva veszik észre, hogy valaki kölcsönvette az autójukat. Ráadásul azt mondtad, jó autót szeretnél.

- Nem úgy értettem…

- Ott van! - Stella egy, a központi parkolótól elkülönülő, kisebb terület felé mutatott. A táblán az állt, hogy KIZÁRÓLAG A SZEMÉLYZET RÉSZÉRE, és sorompóval volt elzárva. - Parkolj le valahol a látogatói részen! Több időbe telik, mire ott megtalálják a Jeepet.

A parkoló hátsó részére hajtottam a sövényhez, és beálltam egy nagy pickup (zöld) és egy viharvert lakóautó (bézs és barna) közé. A személyzeti parkoló átlósan szemben volt, húsz méterre tőlünk.

- Szedd össze a holminkat! - szólt Stella, és kikapcsolta a biztonsági övet. - Keresek valamit.

- Elég jól vagy ahhoz, hogy…?

Kiszállt, és elindult a másik parkoló felé, mielőtt befejezhettem volna a mondatot. Kissé imbolyogva járt, de menet közben összeszedte magát.

Meddig bírod… táplálék nélkül?

Egy év és két nap a rekordom.

Ma augusztus 9-e volt - egy év és egy nap.

Kivettem a hátizsákomat és Stella sporttáskáját a hátsó ülésről, és letettem őket a Jeep mellé. Azt a könyvet is, amit Stella olvasott. A lopott puskát elrejtettem a táskák mögé, nehogy meglássa valaki, hogy mit csinálok, ha esetleg elhajt a közelben. Megkerültem az autót, és kinyitottam a kesztyűtartót. Kigurult belőle egy üres Jim Beam-es üveg, és a padlóra esett. Gondolkodás nélkül, inkább reflexből lenyúltam érte, lecsavatam a kupakot, a számhoz emeltem, és egy utolsó cseppben reménykedtem. De semmi sem csöppent ki belőle. Amikor rájöttem, mit művelek, bedobtam az üveget a bokorba, és örültem, hogy nem látott meg senki.

A palackon kívül az autó használati utasítása, forgalmi engedélye és egy lapos csavarhúzó hevert a kesztyűtartóban. A használati utasítást benne hagytam, a forgalmit zsebre tettem, és a csavarhúzóval a kezemben a Jeep hátuljához mentem, hogy lecsavarozzam a rendszámot. Utána visszatértem a vezetőülés felőli oldalra, és a csavarhúzó segítségével lefeszegettem az alvázszámot. Már évekkel azelőtt meglazítottam, és épp annyi ragasztóval ragasztottam vissza, hogy a helyén maradjon. Könnyen lejött, és azt is beletettem a zsebembe, a forgalmi mellé.

Még utoljára körbejártam a Jeepet, hátha megfeledkeztem valamiről, mialatt Stella lefékezett mögöttem egy új, négyajtós, E-osztályos Mercedes Benzzel.

Az autó fehér volt.

- Szerinted ez jó ötlet? - kérdeztem, miközben Stella kinyitotta az ajtót, és kiszállt.

- A tulajdonos egyértelműen azt akarta, hogy valaki kölcsönvegye tőle. Különben miért hagyta volna benne a kulcsot?

- A színére gondoltam.

- Báránybőrbe bújt farkas, drága Pip! Szem előtt leszünk, de mégsem. Így lehet a legjobban elrejtőzni. - Lehajolt, és megnyomott egy gombot. A csomagtartó egy kattanással kinyílt, és lassan, sziszegve felemelkedett. - Gyerünk, igyekezz, mielőtt erre jön valaki!

Vágtam egy grimaszt, és a Mercedes hátuljába hordtam a holminkat. A csomagtartó rendkívül tágas volt, és vagy rendszeresen és gondosan porszívózták, vagy ritkán használták. Halk kattanással csukódott be. A könyvet nem tettem bele. Sejtettem, hogy Stellának kelleni fog.

Átdobta nekem a kulcsot.

- Te vezetsz.

Vetettem egy utolsó pillantást a Jeepre, és rájöttem, hogy hiányozni fog. Négy éve használtam, az eddigi autóim közül ez húzta a legtovább. Talán később vissza tudok jönni érte, de a szívem mélyén tudtam, hogy nem fogok.

Beültem a Mercedes kormánya mögé, és becsuktam az ajtót. A valódi bőrülés átölelt.

- Hűha!

Stellának ragyogott az arca.

- Ugye? Annyira örülök, hogy luxusautót javasoltál. És teljes körű biztosítás van rá. Megnéztem a papírokat. Nincs miért aggódni.

Kikapta a kezemből a könyvet, és az ölébe tette.

Megsimogattam a bőrkormányt, és beállítottam a tükröket.

Stella bekapcsolta a rádiót. Recsegésre számítottam, de a hangszórókból Steven Tyler hangja üvöltött fel: az Aerosmith / Don’t Want to Miss a Thing című száma ment.

- Nahát! - mondtam a rádiót bámulva.

- Mi az?

- Semmi. A rádió. A gyerekkorunkra és arra a padra emlékeztet.

- Jessie’s Girl - idézte fel halkan Stella. - Az a szám szólt a rádióban, amikor először feljöttél a dombon. Amikor először találkoztunk.

- Rick Springfield volt a legsirályabb.

- A legsirályabb?

- Még nem hallottad ezt a kifejezést?

Megrázta a fejét.

- A legsirályabb. A legmenőbb, a király. Doktor Noah Drake a General Hospitál című sorozatból? Jo néni mindig megnézte, amikor nem dolgozott.

Stella kifejezéstelen arccal meredt rám.

- Fogalmad sincs, miről beszélek, mi?

Megint megrázta a fejét.

- A házban nem volt tévé. Ms. Olivér nem engedte. Zenét hallgathattam, de csak egy órát, miután végeztem a tanulással. És természetesen könyvek is voltak. Rengeteg könyv. Azokban éltem.

Kihajtottam a parkolóból, és rákanyarodtam a 395-ös útra az autópálya felé.

- Hogy jutottál ki a házból?

- Természetesen a bejárati ajtón keresztül.

A Mercedes könnyen gyorsult. A Jeepben töltött évek után a német autó utastere meglepően csöndes volt.

- Mesélj arról a napról, amikor kijutottál!

Találomra kinyitotta valahol a Szép reményeket, és megint olvasni kezdett.

- Kérlek, soha ne tegyél fel kérdéseket arról a napról! Soha többé, Pip!

Verejték folyt végig az arcán és a nyakán, de nem vett róla tudomást.

Maximumra állítottam a légkondit.

Átnyúltam Stellához, és megfogtam a kesztyűs kezét.

Ötórányira voltunk Carmeltől, és egyetlen fehér autót sem láttunk.

12

Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, de ma már csak Terry, majdnem egy órát töltött azzal, hogy kiderítse a Charter Gyógyszercég telefonszámát, és beszéljen egy hús-vér emberrel. A tudakozó által megadott számon egy automata tájékoztató rendszer jelentkezett be. Több lehetőséget is felajánlott, de egyik sem vezetett valódi személyhez, sőt minden egyes alkalommal, amikor Stack valami újat választott a menüből, ismét automata jelentkezett be, vagy megszakadt a vonal, és elölről kellett kezdenie az egészet. Már majdnem a falhoz vágta a telefont, amikor támadt egy ötlete.

A tudakozó által megadott szám 371-1050-re végződött.

Stack tárcsázta a körzetszámot, utána a 371-1051-et. Ezen is az automata tájékoztató rendszer jelentkezett be.

371-1052. Automata.

371-1053. Automata.

371-1054. Automata.

371-1055. Automata.

Amikor eljutott a 1063 és a 1081 közé, már nem az automata jelentkezett be, hanem kicsöngött, majd néhány perc után abbahagyta.

Már-már azon volt, hogy feladja, és valami mással próbálkozik, de még utoljára tárcsázta a 371-1097-et.

- Sanders.

Semmi halló vagy köszönés, csak egy név, amelyet a tulajdonosa mellékesen eldünnyögött. Nem így szoktak telefont felvenni.

- Ki az?

Stack szólásra nyitotta a száját, és rájött, hogy nem tervelte ki, mit fog mondani, ha esetleg elér valakit. Megköszörülte a torkát.

- Calvin Gurney-t keresem. Úgy tudom, karbantartóként dolgozik maguknál.

Stack pontosan tudta, hogy Gurney 1978-ban meghalt a Nettleton-házban, de úgy döntött, hogy ha vihart akar kavarni, nem óvatoskodhat.

- Kit? - kérdezte a hang.

- Calvin Gurney-t.

- Hogy szerezte meg ezt a számot?

- Nem tudom. Az automata kapcsolt ide.

- Kibaszott automata! Várjon!

Papírcsörgés hallatszott, aztán visszatért a hang: - Nem szerepel ez a név a telefonkönyvben.

- Calvin azt mondta, hogy ha őt nem érem utol, akkor Eura Kappet keressem - próbálkozott Stack.

Eura Kapp 1986-ban halt meg. A negyvenhét éves nő holtteste megégett, de mégsem égett meg.

- Ezt a nevet sem látom.

- És esetleg Andy Olin Flacket?

Flack volt az a harminchárom éves férfi, aki gyerekeket molesztált. Egy sikátorban találták meg a holttestét, a kölyök lakásával szemben.

- Flack? Flack már legalább tíz éve nem dolgozik itt. Ki maga?

A nyugdíjas nyomozó egy pillanatra elgondolkodott.

- Richárd Nettleton.

A vonal megszakadt.

Amikor újrahívta a számot, senki sem vette fel a telefont.

13

Stella aludt.

Eleinte küzdött az alvás ellen, és csak rövid időszakokra szenderedett el, de kis idő elteltével ránéztem, és láttam, hogy a könyv az ölében hever, és félrebillen a feje. A keze még álmában is remegett. Bizonyos időközönként zihálva lélegzett. Egyszer olyan hevesen megrázkódott a teste, hogy felébredt. A bőre sápadt volt, lázasnak tűnt, de nem mertem megérinteni a homlokát, hogy kiderítsem.

Egyszer felébredt, és csak ennyit mondott:

- A pénz miatt dolgoztam ott.

- Nem kell megmagyaráznod.

- Tudom - felelte.

Aztán megint elaludt.

Éppen a 88-as kaliforniai autópályán haladtunk, Dogtown közelében, amikor rosszra fordultak a dolgok.

A Mercedes hangszóróiból recsegés hallatszott.

Nem az a fajta zaj volt, ami néha belezavar egy számba, amikor elhagyjuk egy rádióállomás hatósugarát, hanem bántóan éles pattogás, kétszer olyan hangos, mint az REM, akik egy pillanattal korábban a Losing My Religion című számot játszották. A Mercedes megrándult, az elektronika egy pillanatra kikapcsolt, utána a műszerfal sokkal fényesebben világított, mint korábban, végül minden visszatért a normális állapotba, amikor a recsegés elhallgatott.

Stella felriadt, a könyv a padlóra esett. A lány a fejét ide-oda kapkodva nézett ki az ablakokon.

- Húzódj le!

- Tessék?

- Húzódj le!

Jobbra rántottam a kormányt, és rátapostam a fékre. A Jeeppel ellentétben a Mercedes kissé megcsúszott, de miközben legurultunk a kavicsos padkára, sikerült visszaszereznem fölötte az irányítást, és csúszva megálltunk. Néhány autó dudálva száguldott el mellettünk. Egy öreg és rozsdás Chevy pickup majdnem végighúzta a mi autónk oldalát, a motor pedig felbőgött, amikor a sofőr kikerülte azt a helyet, ahol lecsúsztunk az útról.

Mielőtt megálltunk volna, Stella már kikapcsolta a biztonsági övet, és kinyitotta az ajtót. Elrohant, átmászott az autópályától három méterre lévő fakerítésen, és átvágott a mezőn.

- Várj! - kiáltottam utána.

Lehet, hogy meghallott, de nem törődött velem. Megkerültem az autót, és a nyomába eredtem.

A mező egy dombra vezetett, és amikor felértem a tetejére, megpillantottam Stellát lefelé szaladni a túloldalon egy nagy víztömeg felé (később megtudtam, hogy a Camanche-tó). Nem tudtam, miért fut felé, és azt sem, honnan tudta egyáltalán már az autópályán, hogy ott a tó. Én nem láttam idefelé jövet, de ő egyértelműen oda igyekezett.

Lerohantam a dombról, és a vízparton utolértem. Éppen lerángatta magáról a kesztyűket.

- Menj hátrébb, Jack!

Miután nem mozdultam, megfordult, és rám mordult a válla fölött:

- Hátrébb!

A kesztyűjét a földre dobta, aztán letérdelt, és mind a két kezét a vízbe mártotta.

A világ elnémult, és rájöttem, hogy elfelejtettem levegőt venni; mozdulatlanná dermedtem.

- Hátrébb! - ismételte meg Stella, ezúttal alig hallhatóan.

Lehunyta a szemét, és kissé félrebillentette a fejét, mintha egy távoli hangra figyelt volna.

Nem tudom pontosan, mire számítottam, de egy darabig semmi sem történt. Stella nem mozdult, a háta megmerevedett, a nyakán ugráltak az izmok, a szemét lehunyta, és kissé nyitva volt a szája, mert miután kiszökött rajta az utolsó szó, nem csukta be.

Ropogóssá vált a levegő, de egyáltalán nem a hideg miatt. Inkább olyan volt, mintha megszilárdult volna, és a levegő molekulái egymásba kapaszkodva vastag takarót alkottak volna. A tó és a rét fölött már nem lengedezett szellő. Az állatok és a rovarok elhallgattak, és a levelek susogása sem hallatszott.

A karomon felállt a szőr, és ámultán néztem le rá. Tudtam, hogy a tarkómon is felállt a szőr, mert csiklandozta a pólóm nyaka. Enyhe ózonillatot éreztem, ami egyre erősebb lett.

Csak egy másodperc telt el, pedig sokkal hosszabbnak tűnt.

Stella mély levegőt vett.

Először egy pisztrángsügér jött a felszínre, legalább ötkilós lehetett. A vízen lebegett mozdulatlanul, néhány méterre Stella karjától. Egyértelműen döglött volt. Megégett, de nem égett meg. A másik oldalon felbukkant egy törpeharcsa, majd egy másik hal, amit nem ismertem, de talán pisztráng lehetett. Stella körül egymás után bukkantak fel a halak - öt, tíz, egy tucat, két tucat. A karjától indult, és onnan terjedt tovább, onnan terült szét a víz alatt, mint a halál takarója. Végül már csak halakat láttam, a sötét víz eltűnt alattuk.

Nem tudom, meddig tartott. Elvesztettem az időérzékemet.

A halak egyre csak emelkedtek a felszínre a távolban, amikor Stella kihúzta a karját a vízből, és összeesett a parton.

Odarohantam hozzá, és letérdeltem mellé.

- Nem… nem érhetsz hozzám… főleg most.

A szeme csukva volt, a szavak egyetlen lélegzetvételre szakadtak ki belőle. Kétségbeesetten szerettem volna felemelni, szorosan magamhoz ölelni és megvigasztalni. Bármit megtettem volna, hogy könnyebbé tegyem számára azt, ami vele történik, de nem tehettem semmit. Még az arcát sem simogathattam meg. Tudtam, és rettenetesen bántott.

Elsimítottam a haját az arcából, gondosan ügyelve arra, hogy ne érjek a bőréhez.

- Mit tegyek?

- Nem akarom, hogy bajod essen.

- Tudsz mozogni?

A teste elernyedt.

Elájult.

A tavon, illetve a haltetemek szőnyegén egy kis csónak siklott, amiben egy tizennégy év körüli fiú ült. Elég messze volt, de felénk tartott. A kis teljesítményű motor felverte a habot, miközben a fiú a fejét jobbra-balra forgatva a vizet kémlelte.

Visszarohantam a Mercedeshez, kinyitottam a csomagtartót, és beletúrtam a hátizsákomba. Elég sok éjszakát töltöttem a szabadban, és már régen megtanultam, hogy mindig legyen nálam egy jó pokróc. Az, amelyik a hátizsákomban lapult, nem volt vastag, viszont nagyon meleg, mivel gyapjúból készült. Odavittem Stellához, óvatosan a testére terítettem úgy, hogy eltakarjam a csupasz bőrt a karján és a nyakán, felemeltem, és az autóhoz cipeltem. Gyengéden az ülésre helyeztem, utána eszembe jutott a kesztyűje.

Visszaszaladtam.

A csónakos kölyök már egészen közel volt a parthoz, és izgatottan felkapta a fejét, amikor meglátott.

- Az összes hal megdöglött!

A tó partján, azon a helyen, ahol Stella térdelt, a gaz és a fű háromméteres körben megfeketedett. Minden elpusztult, és rothadt szagot árasztott. Felkaptam a kesztyűjét.

- Biztosan mérgezett a víz! - kiáltotta a fiú.

- Úgy tűnik! - válaszoltam hasonló hangerővel.

Még utoljára körbenéztem, aztán zsebre tettem a kesztyűt, és átrohantam a dombon a Mercedeshez. Beugrottam a kormány mögé, elfordítottam a kulcsot, rátapostam a gázra, mire a kerekek felverték a kavicsokat mögöttünk. Az útra visszaérve megpillantottam a fiút a domb tetején, és őszintén reméltem, hogy nem volt elég ideje alaposan megnézni magának bennünket vagy az autót.

A 395-ös úton enyhe volt a forgalom. Elsősorban kamionok, lakókocsik és néhány személyautó közlekedett rajta. A tempomatot tízzel a sebességhatár fölé állítottam be. Ezért még nem járt büntetés, és együtt tudtunk haladni a forgalommal.

Stella a kaliforniai Stockton körül ébredt fel először. Többször is dünnyögött valamit álmában, de egyszer sem értettem, mit mond. Az arcába visszatért a szín, és szerencsére az izzadás is elmúlt. Lehet, hogy még mindig lázas volt, de nem látszott rajta, és nem állt módomban ellenőrizni. Megfordult a fejemben, hogy felébresztem, főleg amikor láttam rajta, hogy javul az állapota, de jobb belátásra tértem. A tó segített ezen a valamin - állapot, betegség, átok vagy éhség -, viszont pihenésre volt szüksége. Megnyugtató lett volna hallani a hangját, de hagytam pihenni.

Amikor felbukkantak a Stocktont jelző táblák, Stella megfordult a takaró alatt, a feje az egyik oldalról a másikra bukott, utána vissza, és kinyitotta a szemét.

- Szomjas - nyögte ki erőtlen hangon.

Egy üveg vizet nyújtottam neki.

- Egy órával ezelőtt megálltam tankolni, és bevásároltam. Van víz, Kit Kat, Oreo és Cheetos.

- Keveset adsz a tápértékre, igaz, Pip?

- Jo néni azt mondta, hogy a gyorskaják egészségesek, mert nem hagyják ellustulni az immunrendszert.

- Szeretném azt hinni, hogy viccelsz, mégis attól tartok, komolyan beszélsz. - Lecsavarta a kupakot, és majdnem a felét megitta, aztán a pohártartóba tette. - Mennyit aludtam?

- Körülbelül két órát.

- Mekkora kárt okoztam?

- A tóra gondolsz?

Bólintott.

- Azt hiszem, az összes halat megölted.

Hátradőlt, lehunyta a szemét, és megadóan felsóhajtott.

- Nem szándékosan csináltam.

- Meglátott bennünket egy motorcsónakos kissrác. Azt hiszem, nem jött annyira közel, hogy le tudja olvasni a rendszámot.

Stellának kipattant a szeme.

- Kint volt a vízen?

Bólintottam.

- A tó közepén. Amikor elkezdődött, még elég messze járt, de utána meglátott bennünket, és elindult a part felé.

Stella egész testével felém fordult volna, ha a biztonsági öv nem tartotta volna vissza a mellkasánál és a hasánál fogva.

- De jól van? Nem halt meg?

Rájöttem, hogy mi jár a fejében. Ha az összes hal megdöglött, akkor a fiú mért nem halt meg? Ő is a vízen volt.

- Nem volt benne a vízben. A csónak valószínűleg megvédte.

Stella újra hátradőlt, és felsóhajtott.

A nyugat felé tartó sávban egy lassú kamion haladt. Rá kellett lépnem a fékre, ezért a tempómat lekapcsolt. A sebességünk százra csökkent.

- De a halak segítettek, igaz?

Felemelte az egyik kezét, és megmutatta. Már nem remegett.

- Szerinted meddig fogod… Mennyi időt nyertél?

Leengedte a kezét az ölébe.

- Legfeljebb egy napot vagy kettőt.

- Akkor újra megcsináljuk - mondtam. - Ha úgy érzed, hogy itt az idő, keresünk egy tavat vagy egy kukoricaföldet, vagy…

A fejét rázta.

- Az újságokból értesültél a kukoricaföldről, ugye? Lehet, hogy a riporterek még nem értek ki a tóhoz, de hamarosan ott lesznek. A sztori benne lesz a helyi újságokban, és talán a tévében is. Lehet, hogy most szerencsénk lesz, és nem kerülünk be az országos hírekbe, de legközelebb már igen. Halott tavak, halott szántóföldek, halott fák… Valaki össze fogja kötni a szálakat, az újságírók térképeket készítenek, és bejelölik az események helyszínét. Bizonyos sebeket el lehet takarni, Pip, mások viszont egyszerűen túl nagyok. Lehet, hogy a riporterek nem találnak meg bennünket, de Olivér és a többiek biztosan megtalálnak. Szerintem figyelik az eseményeket. Ms. Olivér „halálos csók”-nak nevezte ezeket. A térképére biztosan felírta vastag, nyomtatott betűkkel, hogy Stella halálos csókja, és a nyomok egyértelműen nyugat felé vezetnek. Akkor nem tudunk elrejtőzni előlük.

Előfordul, hogy nem találják meg a holttesteket, Pip.

- Akkor keresünk egy másik rossz embert. Valakit, aki megérdemli a halált.

- Senki sem érdemli meg a halált.

- Egy gyilkost, egy erőszaktevőt, valakit, aki bánt másokat… - El sem akartam hinni, hogy ilyen könnyedén eljutottam erre az elhatározásra, de nem akartam elveszíteni Stellát, ezért valójában nem volt választásom. - Talán LA-ben. Keresünk egy parkot, ahogy korábban is csináltad, és…

- Nem - felelte határozottan. - Többé nem fogok ölni.

- Csak még egyszer utoljára. Azzal egy évet nyerünk, igaz? Egy egész évünk lesz, hogy kitaláljunk valami mást, másik módszert. Keresünk megoldást.

- Nem.

- Ha a fehér ruhás emberek megtalálnak bennünket, akár egy, akár több…

- Nem.

- …akkor bántani fognak. Ők tényleg megérdemlik…

- Kérlek, Jack, hagyd abba! Nem teszem meg. Nem érdekel, hogy mi lesz velem. Nem fogok többé gyilkolni. Meg kell ígérned nekem valamit! Ha megint belázasodom, és legyengülök, és megállásra akarlak kényszeríteni, mint a tónál, akkor ígérd meg, hogy…!

- Nem fogok…

- És ha azt veszed észre, hogy téged akarlak bántani, akkor meg kell állítanod. Lehet, hogy kötelekre vagy bilincsre lesz szükségünk, esetleg mindkettőre. Nem tudom, milyen állapotban leszek. Még sohasem mentem ilyen messzire, de nem akarlak bántani. Nem hagyhatod. - Lehalkította a hangját. - Ezt a kesztyűt nem vehetem le. Ha mégis lekerül rólam, és feléd nyúlok, le kell lőnöd, Jack! Meg kell ölnöd.

- Azt nem fogom megtenni - közöltem. - Kizárt dolog.

Az ablak felé fordult, és kinézett a csupasz tájra.

- Le kell lőnöd, mint egy veszett kutyát, mert akkor már az leszek.

Balra fordítottam a kormányt, átvittem a Mercedest a szembe sávba, és a gázra tapostam. Megelőztük a kamiont, de nem tértem vissza a sávomba, csak akkor, amikor autó jött szembe. A kilométeróra addigra kiakadt.

14

Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, de ma már csak Terry, visszament a nappali ablakához, ami a tornácra és az előkertre nézett.

A fehér furgon még mindig odakint parkolt.

Stack nem tudta, hogy pontosan mikor érkezett, de majdnem az egész napot ott töltötte.

Csak ott állt.

Senki sem szállt ki belőle, és senki sem ült be, legalábbis a nyomozó nem látta. Semmiféle mozgást nem látott.

A furgon csak ott állt.

15

Besötétedett az ég, mire végre behajtottunk Carmelbe. Az autóban ugyanolyan némaság uralkodott, mint az éjszakai égbolton. Stellával több mint egy órája nem szóltunk egymáshoz. Minden egyes alkalommal, amikor ránéztem, azon kaptam magam, hogy a bőre színét ellenőrzöm, és azt figyelem, hogy nem remeg-e a keze vagy a karja, és visszatért-e az izzadás. Szerencsére úgy tűnt, hogy jól van, de egy hang a fejemben arra figyelmeztetett, hogy csak idő kérdése, és a tünetek előbb-utóbb jelentkezni fognak. Az időt csak kölcsönvenni lehetett. Stella elgondolkodva bámult kifelé az ablakon a tekintetét egy távoli pontra szegezve. Többször is belekezdett az olvasásba, de láthatóan még Charles Dickens szavai sem tudták megnyugtatni. Becsukta a könyvet, majd ismét az ablak és a távoli üresség felé fordult, ami annyira lekötötte a figyelmét.

A kaliforniai Monterey-félszigeten elhelyezkedő Carmel elég kicsi volt. Az l-es autópálya mentén elhelyezett „Isten hozta Carmelben!” tábla tanúsága szerint nagyjából háromezren lakták.

A legutóbbi benzinkútnál megnéztem egy térképet, és felírtam az útirányt.

Az l-es autópálya az Ocean Avenue-ra vezetett. Körülbelül három kilométeren keresztül az óceánparton haladtunk, utána mellékutakra kanyarodtunk, amelyek a szárazföld belseje felé vittek. Viszonylag könnyen megtaláltuk a Windmore Roadot, és lassan végigkanyarogtunk rajta a 803-as házszámot keresve. A spanyol stílusú házak többsége kicsi volt, két vagy három hálószobával, gondosan lenyírt pázsittal és ápolt kerttel. A járdák és a felhajtok mentén színes murvafürtök nőttek. Az idős Monterey-fenyők, ciprusok és tölgyek lombja az út fölé hajlott, és sátrat alkotott.

- Gyönyörű ez az utca - jegyezte meg halkan Stella, elsőként törve meg a csöndet.

- Ott van - mondtam. - A jobb oldalon.

Az egyszerű házban két, legfeljebb három hálószoba lehetett. Téglából épült, a tetejét bitumenes zsindely borította, az utcára néző ablakok alatt gondozott virágoskertek húzódtak. A felhajtón nem állt autó, és nem égett bent a villany.

- Úgy tűnik, nincs itthon senki.

- Vagy szeretnek a sötétben üldögélni - vetette fel Stella.

Lefékeztem a tökéletesen nyírt pázsit előtt, és leállítottam a motort.

- Várj meg itt! Majd én szétnézek.

Kinyitotta az ajtót, kiszállt, és elindult a rövid járdán a bejárat felé.

- Persze együtt is mehetünk - dünnyögtem, miközben kikapcsoltam az övet, és követtem.

Napnyugtával a hőmérséklet is csökkent, hűvös és csípős lett a levegő. A Mercedes csomagtartójában lévő kabátomra gondoltam, és a belecsavart puskára.

Stella a bejárat előtt állt, és bekukucskált az oldalsó ablakon.

- Semmit sem látok.

Bekopogtam.

Semmi.

Megint kopogtam, ezúttal hangosabban.

Szintén semmi, mire Stella a kilincs felé nyúlt. Az ajtó nem volt bezárva. Lenyomta a kilincset, és kissé meglökte az ajtót, ami kitárult, és egy járólappal burkolt folyosó látszott mögötte.

-Hahó!

A szó visszhangot vert a lakásban, ami számomra azt jelentette, hogy üres. Utána valami más jutott eszembe. Mi van akkor, ha Cammie Brotherton holtan fekszik a konyhában, vagy a fürdőszobában, esetleg a hálóban? Szinte láttam a szörnyű sebet, amelyet saját magán ejtett, az üveges tekintetét és a torz mosolyba merevedett száját.

Isten hozott az otthonomban!

A ház nem is üres, hanem egy kripta.

Stella belépett a folyosóra, és megmarkoltam a vállát.

- Szükségünk van a puskára - mondtam.

Ő bólintott, és megvárt, amíg visszaszaladtam az autóhoz, és kivettem a kabátomat és a puskát a csomagtartóból. Visszafelé futva függőlegesen magamhoz szorítottam, és igyekeztem elrejteni a kabátom alatt a szomszédok kíváncsi tekintete elől.

Elléptem Stella mellett, beléptem a házba, és magam elé tartottam a fegyvert.

A hold és az utcalámpák fénye miatt odabent tompa félhomály uralkodott. A nappali és a belőle nyíló konyha bútorai hosszú árnyékokat vetettek a padlóra.

A hátsó reggelizősarokban fából készült étkezőasztal állt. Három szék be volt alá tolva, a negyedik a támláján feküdt a földön. A konyhapultok üresek voltak, néhány szekrényajtó nyitva állt, fiókok kihúzva, de a legtöbbjük üresen.

A nappaliban egy régi kanapé állt a fal mellett, amelyen ócska párnák sorakoztak. Dohos szagot árasztott, mintha azért tették volna oda, hogy összegyűljön rajta a por, miközben elmegy mellette az élet. A helyiségben nem volt tévé, sem asztalok, sem székek, és képek sem lógtak a falakon.

A nappali mögött keskeny folyosó következett, sötétebb, mint a ház többi része. A kintről beszűrődő fény megtorpant a küszöbön, és nem akart továbbmenni.

Stella szorosan mögöttem haladt, miközben beléptem a folyosóra, és a puska csöve vezetett bennünket.

A bal oldalon apró, vidám rózsaszínre festett hálószobát találtunk. A távolabbik sarokban egy Disney hercegnős takaró és párna feküdt összegyűrve. Bútorokat nem láttunk. A beépített szekrényben néhány üres vállfa lógott, de ruhák nem voltak benne.

- Nézd! - mondta halkan Stella.

A gardrób egyik polcáról egy szőke Barbie baba figyelt minket. Egyik karját kinyújtotta, a másikat leengedte maga mellé, a haja ki volt bontva.

Felnyúltam érte, és levettem. Azt hittem, hogy poros lesz, de tévedtem, nem túl régen kerülhetett a polcra.

Stella elvette a babát, és visszamentünk a folyosóra.

A túloldalon lévő hálószoba valamivel nagyobb volt, mint a másik, de az is üresen tátongott. A padlón néhány papírgalacsint láttam. Letérdeltem, és szemügyre vettem a szőnyeget. Az ágy vagy a komód jellegzetes bemélyedéseit kerestem, de semmit sem találtam. Ha valaki hálószobának használta ezt a helyiséget, akkor a földön aludt.

Stella visszament a folyosóra, és a végében lévő, csukott ajtót bámulta.

Valószínűleg az volt a fürdőszoba.

Megint felrémlett előttem Cammie Brotherton élettelen testének a látványa.

A fürdőszobában sokféle baleset érheti az embert.

16

Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, de ma már csak Terry, a nappaliban lévő, zöld velúrkanapé középső párnája alatt tartotta a régi szolgálati pisztolyát, amelyet 1973-ban vásárolt. A kanapé nagyon kényelmetlen volt, ezért nem aggódott amiatt, hogy valaki ráül arra az ócskaságra, és megtalálja a fegyvert. A gyerekek miatt sem kellett aggódnia. Amelyik utoljára betette a lábát a házba, időközben megnősült, és már három gyereke született. Stack azt akarta, hogy a fegyver elérhető közelségben legyen, mert csak ennek látta értelmét, ugyanakkor nyolcvankét éves volt, ezért az elérhető közelség számára mindennapos témát jelentett. Benyúlt a párna alá, és kihúzta a fegyvert.

A Magnummal a kezében az ablakhoz ment.

A fehér furgon nem mozdult.

- Mi az anyádra készülsz? - dünnyögte.

A fegyvert a nadrágja elejébe dugta, a derékszíja alá - cseppet sem érdekelte, hogy ki látja -, kiment az ajtón, lement a lépcsőn, és elindult az autó felé. Már félúton járt, amikor a motor életre kelt, és a furgon megmozdult. Éppen csak akkora sebességgel gördült végig az utcán, hogy Stack ne érje utol.

17

Stella mozdulatlanul állt, ahogy én elmentem mellette, és miközben a fürdőszoba kilincse felé nyúltam, erősebben megmarkoltam a puskát. Halkan elszámoltam háromig, hogy Stella is hallja, aztán lenyomtam a kilincset, és belöktem az ajtót a fürdőszobába.

A falakat rózsaszín csempe borította. A vécé, a mosdó és a kád is rózsaszínű volt. Valószínűleg a hatvanas években épült ház eredeti tartozékai lehettek. A szekrényajtók és a fiókok nyitva voltak, ugyanúgy, mint a konyhában. Az egyik fiókban néhány hajgumi és egy félig üres fogkrémestubus hevert. A zuhanyfüggöny félre volt húzva, a helyiség üres volt.

Leeresztettem a puskát, hogy a csöve a padló felé mutasson.

- Valaki vagy sietősen távozott innen, vagy sohasem költözött be igazán. Néha üresen álló házakban húztam meg magam, és azok is így néztek ki, de ez olyan benyomást kelt, mintha valaki csak nemrég távozott volna, és éppen elkerültük egymást.

Stella nem válaszolt, ezért megfordultam.

Nem állt a hátam mögött.

- Stella!

Végigmentem a folyosón, és a konyhában találtam rá, a hűtő nyitott ajtaja előtt.

- Van egy csomag virslink, fél üveg Patron tequilánk, körülbelül negyedkiló fehér kenyerünk, és három doboz light kólánk. Minden frissnek látszik, a kenyér nem penészes, a virslinek a jövő héten jár le a szavatossága. Mivel van áram, szerintem sietősen távoztak, és nem túl régen. Valójában biztos vagyok benne, hogy tegnap mentek el.

- Honnan tudod?

Becsukta a hűtőajtót, és a naptárra mutatott, amelyet négy Pizza Hut-os mágnes tartott a helyén.

- Mert a mai dátum előtti napok át vannak húzva. És abban is eléggé biztos vagyok, hogy szeretik a pizzát. Csak kényszereseknek gyűlik össze négy mágnese egy helyről.

- Dunk azt mondta, hogy ez a nő gyakran költözik. Valószínűleg éppen elkerültük egymást.

Stella nekidőlt a pultnak.

- Kedves tőle, hogy hagyott nekünk ennivalót. Mindjárt éhen halok.

- Nem maradhatunk itt.

- Miért?

- Cammie jó okkal távozott. Mi van, ha ők már idetartanak?

- És mi van, ha már voltak itt, és el is mentek? Mi van, ha Cammie visszajön? Én négy éve menekülök, és nekem is kellett efféle házakban laknom. Minden, amire szükségem van, a sporttáskában van. Ha egy hete laknék itt, és el kellene szaladnom valamiért valahová, még ha csak egy órára is, magammal vinném a táskát. Olyan üresen hagynám itt a házat, amilyen most. Lehet, hogy visszajön, és ha elmegyünk, végleg elveszítjük. Miután eljöttem abból a pittsburghi házból, egy éven keresztül állandó rettegésben éltem. Az a rengeteg „mi van akkor, ha” tönkretette az életem. Aztán megtanultam megbízni az ösztöneimben, azok pedig most azt súgják: ez biztos hely legalább egy éjszakára. Lehet, hogy még mindig Nevadában keresnek bennünket.

- De lehet, hogy Cammie-t itt fogják keresni.

Stella csípőre tette a kezét.

- Éppen az előbb beszéltük meg, hogy mit gondolok a „mi van akkor, ha”-ról. És ez pontosan annak hangzott.

Tudtam, hogy Stellát nem lehet meggyőzni, és igazság szerint nem volt hová mennünk. Beszállhattunk volna a „kölcsönvett” autónkba, elindulhattunk volna egy véletlenszerű irányba, és falhattuk volna a kilométereket, de az is meggondolatlanságnak tűnt. Pihennünk kellett. Az adrenalin egészen addig mozgásban tartott, de most nem mozogtam, és éreztem, hogy elhagy az erőm. Nem voltam olyan állapotban, hogy vezessek. Megszánhattunk volna egy motelben, de ott papírokat kell kitölteni, még akkor is, ha az ember készpénzzel fizet, és nem akartunk nyomot hagyni magunk után. Ráadásul a szoba pénzbe kerül, és nekünk volt ugyan valamennyi, de nem állt végtelen mennyiségben rendelkezésre.

- Végül is nyitva hagyta a bejárati ajtót - mondtam végül.

Stella elmosolyodott.

- Így igaz. Gyorsan tanulsz, drága Pip.

- Egy éjszaka - közöltem megadóan.

- Egy éjszaka - bólintott a szekrényekben turkálva. - Ha behozod a holminkat az autóból, elkészítem a vacsorát.

Kimentem, de otthagytam neki a puskát.

18

Tíz perccel azután, hogy a furgon visszatért, Stack odahúzta a kedvenc fotelját az utcára néző ablakhoz. Akkor is ott ült, amikor a második és a harmadik jármű megérkezett. Egyszerű, fehér kisteherautók voltak, felirat és bármiféle jelzés nélkül. Stack szinte biztosra vette, hogy Chevyk, de abból a szögből nehéz volt megállapítani. Egy órával korábban kiment, a pisztolyt akkor már a kezében tartotta, és ugyanaz történt, mint legutóbb: a furgonok elindultak, mielőtt a közelükbe ért volna. Az egyik rendszámot részben sikerült leolvasnia, mégsem tett bejelentést a rendőrségen. Mégis mit mondott volna? Valaki leparkolt a háza előtt az utcán? Három valaki leparkolt a háza előtt az utcán? Újonc korában ő fogadta az efféle hívásokat, és tudta, hogy senki sem veszi őket komolyan. Attól függetlenül, hogy nyomozóként dolgozott, csak az idejüket rabló öregembert látnák benne.

A kedvenc fotelja mellé húzta a kedvenc, rozoga asztalát. Az asztalon egy hatos csomag Iron City maradéka állt. Addig kettőt ivott meg, és gondolkodás nélkül a harmadik után nyúlt. Kiszabadította a dobozt a fóliából, felpattintotta a fedelét, ivott három nagy kortyot, aztán letette. Tudta, hogy Fogel nem helyeselné, de ő nem volt ott, és kurvára inni akart még egyet. Az elmúlt órákban háromszor próbálta felhívni a nőt, de nem volt elérhető. Valószínűleg kikapcsolta a Nokiát. Húsz perccel azelőtt újra megpróbálta, és rájött, hogy a saját telefonja is süket.

Egyszer kiment a mosdóba, de azt leszámítva folyamatosan figyelte a buszokat. Senki sem szállt ki, senki sem szállt be. Lehet, hogy a süket telefon az ő művük volt, de ennek nem volt látható jele, ami azonban nem jelentett semmit. Lehet, hogy ők csinálták, viszont az is lehet, hogy nem.

Stack a kedvenc foteljában ült, és a furgonokat bámulta, miközben Pittsburgh felett az égbolt besötétedett. A környéken kigyulladtak az utcai lámpák. Néhány szomszéd hazajött a munkából, és bement a házába. Pár kölyök is szaladgált odakint, de nem sok. Arrafelé a többségük már régen felnőtt, elköltözött, és a saját életét élte.

A nyugdíjas rendőr a furgonokat figyelte.

A harmadik sör rögtön a negyedikért kiáltott, és tudta, hogy ennie kellene valamit, de nem igazán volt éhes.

19

Mire visszatértem a házba a táskákkal, a két Dickensszel és a Penn State-évkönywel, Stella már feltette főni a virslit, meggyújtott néhány gyertyát, és elhelyezte őket a konyha különböző pontjain. A kisebbik hálóban talált hercegnős takaró a konyhaszigeten feküdt gondosan összehajtva, a tetején a párna. A táskáinkat a földre tettem, a könyveket a konyhaasztalra, és felállítottam a hátán fekvő széket.

- Úgy döntöttem, hogy inkább nem kapcsolom fel a villanyt. A nappali és a hálószobák az utcára és a szomszédok felé néznek, ezért az lesz a legjobb, ha azokat nem használjuk. A konyha a bekerített hátsó kertre néz. Ha itt maradunk, elvileg senki sem fog meglátni bennünket. - Megkeverte az ételt, és a konyha végében lévő ajtó felé biccentett. - Találtam egy mosógépet és egy szárítót ott hátul. Azt hiszem, meg kellene ragadnunk a lehetőséget, és ki kellene mosnunk a ruháinkat, amíg itt vagyunk. Ritkán lehet részünk efféle luxusban.

Hirtelen ellenállhatatlan késztetés fogott el, hogy megszagoljam a hónaljamat, de szorult belém annyi finom modor, hogy ne tegyem Stella szeme láttára. Tudtam, hogy a ruháim büdösek, mert hetek óta nem jártak mosógépben. A motelszobák mosdójában lögyböltem és a szobában terítettem ki őket.

Amikor megérkeztem Fallonba, mindent „kimostam”, de a mosógépet semmi sem képes felülmúlni.

A konyhapulton egy doboz latexkesztyűt láttam.

- A mosogató alatt bukkantam rá - mondta Stella. - A saját kesztyűmet jobban szeretem, de a latex is megteszi. Mindig jó, ha van tartalék.

A konyhaasztalon egy üveg tequila, két doboz light kóla és két műanyag pohár állt, félig tele jéggel. A palackon táncoló gyertyafény majdnem olyan igéző volt, mint Stella mosolya.

Két szelet kenyeret papírtányérra tett, majd rájuk pakolta a virslit.

- Készítsd el az italainkat, Jack! Úgy bámulod azt az üveget, mint a kiskutya a csontot.

Ha az ember már huszonnégy órája nem evett, minden étel ízletesebbnek tűnik, mint máskor. Ettől függetlenül valószínűleg az volt a legfinomabb virsli, amit valaha ettem. Elfogyasztottuk az egészet, és megettünk hozzá három szelet kenyeret. A kólához kevert tequilához azonban szinte hozzá sem értem. Egy darabig meredten bámultam az üveget, és végül Stella törte meg a csöndet.

- Innod kell, igaz?

Nem akartam hazudni neki.

- Általában.

- És most nem?

Egy pillanatra elgondolkodtam.

- Tegnap este ittam utoljára a klubban. Találtam egy whiskysüveget a Mercedes kesztyűtartójában, de üres volt. Annyira kellett a pia, hogy majdnem széttörtem, hogy lenyalhassam az üveget. Most viszont… - Tenyérrel lefelé magam elé tartottam a kezemet. Nem remegett. - Furcsa. Úgy érzem, mintha inni akarnék, innom kellene, de valójában nincs rá szükségem. Máskor ilyen szárazon úgy remegek, mint a nyárfalevél.

- Akkor talán nem kellene innod.

-Talán szívesen meginnék egy italt egy gyönyörű nő társaságában. - Felemeltem az üveget, belekortyoltam a tequilába, majd letettem. - Akkor is, ha nincs rá szükségem.

Stella elém tolta az üres poharát.

- Azok után, ami a víztározónál, a motelben és a tónál történt kevesebb mint egy nap leforgása alatt, muszáj innom valamit, és nemcsak egyet, hanem hármat vagy ötöt vagy hatot. Ma este szeretném elfelejteni, hogy milyen nehéz helyzetben vagyunk, és ez a palack a tervem fontos része. Őszintén szólva nagyon örülök, hogy megtaláltuk.

Elmosolyodtam, és töltöttem neki.

- Ha nekem kellett volna együtt laknom Latrese Oliverrel, már gyerekkoromban alkoholista lettem volna.

Amint kimondtam ezeket a szavakat, azonnal megbántam.

A név hallatán Stella arca kissé elkomorodott, a pohara után nyúlt, megkavarta az italt az ujjával, majd beleivott. Levette a kesztyűjét, gondosan összehajtotta, és a könyvek mellé tette.

- Elhiszem, hogy nehéz megértened, mivel külső szemlélő voltál, de Ms. Olivér jól bánt velem. Gondoskodott rólam, vigyázott rám, és tisztelettudóan viselkedett. A többiek csak kényszerből tiszteltek, mert féltek tőlem. Ő nem. Ha esetleg egy kicsit is félt tőlem, akkor sem mutatta. Amikor elhagytam a házat, bántottam Ms. Olivért. Szörnyű fájdalmat okoztam neki. Odajött az a férfi, kiszabadított, megölte azt a sok embert, hogy kiszabadítson, és nem hittem volna, hogy eljutunk a bejárati ajtóig, a kocsijáról nem is beszélve, egyszer csak mégis ott álltam az autó mellett, és emlékszem, hogy nagyon csodálkoztam. Láttam egyszer egy dokumentumfilmet, ami arról szólt, hogy Németországban az egyik állatkertben a gondozók véletlenül nyitva hagyták az oroszlánketrec ajtaját. Nem nagyon, csak egy centire, de nyitva volt. Néhány óra elteltével az oroszlán észrevette, ez látszik a felvételen. Elkezdett körbe-körbe járkálni a ketrecében, aztán megállt az ajtó előtt, megbökte a fémrudat az orrával, és legalább öt percig állt előtte. Folytatta a körözést, majd lefeküdt a sarokba szunyókálni. Mivel majdnem az egész életét abban a ketrecben töltötte, eszébe sem jutott kimenni. Vagy lehet, hogy eszébe jutott, de úgy döntött, hogy nem akar. Számára a ketrec jelentette az életet, nem a kinti világ. A megszokottat biztonságosabbnak ítélte az ismeretlennél. Amikor ott álltam a feljárón az autó mellett, majdnem visszaszaladtam a házba. Tényleg képes lettem volna rá. Nem akartam gyilkolni, de aznap gyilkoltam. A házban dolgozó emberek elkaptak, rángattak, nem akartak elengedni, és mivel rövid ujjú felső volt rajtam, amint hozzám értek… Egyiküket sem akartam bántani. Nagyon megrázott. És az a rengeteg lövöldözés és robbanás… Az a férfi akkora pusztítást végzett, mint egy egész hadsereg. - Egy darabig hallgatott, beleivott a poharába, utána az asztalra tette. - Azt üvöltötte, hogy kövessem, és üljek be az autójába. A felhajtó közepén parkolt. Akkor bukkant fel az a rendőr. Mögöttünk futott, és azt kiáltozta, hogy „pittsburghi rendőrség, dobja el! Dobja el!”

- Brier nyomozó - mondtam halkan.

Stella folytatta:

- A GTO-s férfi felé fordult, felemelte a fegyvert, de nem lőtte le. Biztosra vettem, hogy le fogja lőni, de valami visszatartotta. Utána mögéjük gurult Ms. Olivér terepjárója, és még mozgásban volt, amikor az egyik embere kiugrott belőle, és rálőtt a nyomozóra, még mielőtt az tüzelhetett volna. Borzalmas volt az egész. Annyira lekötötte a figyelmem a nyomozó és a többi áldozat halála, hogy nem vettem észre Ms. Olivért, aki kiszállt az autóból, és felém rohant. Még a hangját sem ismertem fel, amikor rám kiáltott. Egyszerűen megfordultam, és puszta önvédelemből elkaptam a karját. Ha tudtam volna, hogy ő az, nem bántottam volna, és azonnal el is engedtem a karját, amikor rájöttem, ő pedig nagyon hangosan üvöltött. - Stella vett egy mély lélegzetet. - A férfi megmarkolta a pólómat, és az autójához húzott. Egész idő alatt hallottam Olivér üvöltését. Még most is hallom.

Majdnem megfogtam a kezét. Meg akartam vigasztalni, de trikót viselt, ezért meztelen volt a karja, és nem volt rajta a kesztyű. Mozdulatlanul ültem, mert nem tehettem mást. Nem tudtam megvigasztalni.

- Az a férfi elvitt New Yorkba. Öt óra hosszáig ültünk egymás mellett az autóban, és egyszer sem szólalt meg. Nagyon féltem, mert biztosra vettem, hogy meg akar ölni. Többször is majdnem hozzáértem. Levettem a kesztyűmet, és a nyaka felé nyúltam. Nem érdekelt, hogy ő vezet, gyorsan megyünk, és mi fog történni. Ki akartam jutni. De az arcizma sem rándult. Úgy tett, mintha ott sem lettem volna. Amikor New Yorkba értünk, elvitt a Grand Central pályaudvarhoz, és leparkolt előtte. Kivett a hátsó ülésről egy sporttáskát, és ideadta nekem. - A padlón lévő táska felé biccentett. - Azt a táskát. Azt mondta, hogy ruhák, új személyigazolványok és tízezer dollár készpénz van benne. Azt mondta, hogy szálljak ki, és üljek fel valamelyik vonatra. Bármelyikre. Nem akarta tudni, hová megyek. Megint megkérdeztem tőle, hogy hívják, és kinek dolgozik, de csak odalökte a táskát, közölte, hogy szálljak ki, és amikor megtettem, azonnal elhajtott. Otthagyott a járdán, mint valami kellemetlenséget, amitől meg kell szabadulni.

- Ezek szerint nem tudod, ki az a férfi?

- Akkor még nem tudtam, de most már talán igen. Hála neked.

- Ki az?

Megint elém tolta az üres poharát.

- Ezt az információt nem kapod meg ingyen, Pip.

Kevertem neki még egy italt, ez volt a harmadik, és visszatoltam elé a poharat.

- Vigyázz, mert le fogsz részegedni!

- Tisztában vagyok az alkohol hatásaival - felelte, aztán nagyot kortyolt.

Én még az elsőt szopogattam. Csak a fele hiányzott.

Stella félretolta a poharat, maga elé vette az évkönyvet, kinyitotta az egyik szamárfüles oldalnál, azután Jeffery Dalton fotójára mutatott.

- Nem vagyok tökéletesen biztos benne, de szerintem ő az. Ezen a fotón sokkal fiatalabb, így nehéz megállapítani. Amikor megmutattad az évkönyvet, azért nem szóltam, mert nem akartam elhinni, illetve arra gondoltam, hogy szándékosan el akarom hitetni magammal. De azóta többször is felidéztem magamban azt az éjszakát, és egyre biztosabb vagyok benne, hogy ő az.

Jeffery Dalton.

- Ma este ne beszéljünk többet erről! - Átnyúlt az asztal fölött, felkapta az üveget, és belekortyolt a tequilába. Utána mosolyogva letette elém. - Te jössz, Pip.

- Te tényleg egy rutinos alkoholistát próbálsz leitatni?

Elvigyorodtam, felkaptam az üveget, és ittam. Az ismerős melegség végigfolyt a torkomon. Aztán megtöröltem a kézfejemmel a számat.

- Most pedig játszani fogunk - közölte Stella, és hamiskásan elmosolyodott. Félretolta az útból a tányérjainkat. - Szét kell válogatnunk a ruhákat. A színeseket ide tesszük. - Kitolta a kesztyűjét az asztal jobb oldalára. - A fehéreket pedig oda, melléd. A játékot úgy hívják, hogy Soha, de soha.

Kuncogni kezdtem.

- Játszottam már ilyet, ötödikes koromban.

- De velem még nem.

Egyre jobban tetszett nekem a buli, és felegyenesedtem a széken.

Stella közénk tette az üveget.

- Játszottál már ilyet, úgyhogy ismered a szabályokat. Én kezdem, és például azt mondom, hogy „soha, de soha nem ettem sült krumplit”. Ha te már ettél, akkor két választásod van: vagy iszol, vagy kiteszel az asztalra egy ruhadarabot.

A lábammal közelebb húztam magamhoz a hátizsákomat.

Stella csóválta a fejét.

- A játék ideje alatt nem használhatjuk fel a táskánkban lévő ruhákat.

Igyekeztem pókerarcot vágni, de a lány mosolyából ítélve elég rosszul sikerült.

Összekulcsolta a kezét az asztalon.

- Soha, de soha nem bicikliztem.

- Ez komoly?

- Szerettem volna egy biciklit, amikor kisebb voltam, főleg miután láttam a tiédet, de Ms. Olivér attól félt, hogy elesem, és megütöm magam. Az orvos az én esetemben… problémás. A kórház szóba sem jöhetett, ezért Ms. Olivér nagyon vigyázott rám. Nem csinálhattam olyasmit, ami sérüléssel járhatott.

El sem tudtam képzelni a gyerekkoromat bicikli nélkül. Az a két kerék jelentette a szabadságot, és imádtam száguldozni.

Stella megköszörülte a torkát, és az üveg felé biccentett.

- Azt hiszem, innod kell, vagy virítanod kell egy ruhadarabot.

Elmosolyodtam, az üvegért nyúltam, és ittam.

- Nyuszi vagy - közölte.

- Csak próbállak utolérni. Még sohasem ivott az asztal alá egy nő.

- Akkor most móresre tanítom, jóuram. Te jössz!

Egy pillanatra elgondolkodtam.

- Soha, de soha nem laktam medencés házban.

- Szerettem a medencét - révedezett Stella, aztán keresztbe tette a karját, áthúzta a fején a trikót, és az lett a fehér rakás első darabja.

Cipőben, farmerban és fehér melltartóban hátradőlt a széken, a lobogó gyertyaláng fénye ugrált a bársonyos bőrén.

Felemeltem az üveget, és ittam. Istenem, milyen gyönyörű volt!

- Ne bámulj, Pip! - figyelmeztetett. - Folytassuk?

Bólintottam.

- Soha, de soha nem voltak velem egykorú, igazi barátaim, akikkel játszhattam volna.

- Egy sem? Mit csináltál egész nap?

- Természetesen olvastam. Rengeteg könyvet elolvastam. Néha kártyáztunk vagy társasoztunk Ms. Oliverrel. Amikor öt-vagy hatéves lehettem, keresni akartak nekem egy barátot. Hoztak egy kislányt, akivel játszhattam. Emlékszem, hogy Ms. Olivér hosszú ujjú ruhát és hosszú szárú kesztyűt adott rám. A kislányt Rebeccának hívták. Egy órán keresztül játszottunk úgy, hogy legalább öten hajoltak fölénk. Akkor még túl kicsi voltam, és nem értettem, hogy mire vagyok képes. Eleinte nagyon figyeltek, de egy idő után valószínűleg elkalandoztak a gondolataik. Senki sem vette észre, amikor Rebecca az arcom felé nyúlt. Valami ráragadt, és le akarta söpörni. Pillanatok alatt lezajlott az egész. Amikor felkiáltott, felkapták, kivitték, aztán nem tudom, mi történt vele. Azt mondták, hogy az egyik szakács lánya, de szerintem elrabolták. - Stella az üveg felé biccentett. - Szerintem neked voltak barátaid, úgyhogy választanod kell.

Levettem a University of Connecticut feliratú pulóveremet. Sohasem jártam Connecticutban. Egy turkálóban találtam évekkel azelőtt. Mivel sötétkék volt, a színes kupacba került.

Hamarosan mind a ketten alsóneműre vetkőztünk. Stella azt mondta, hogy mivel a kesztyűje kezdte a játékot, a cipőt és a zoknit is párosával kell levenni.

Közelebb toltam a kezem a kezéhez az asztalon, de nem mertünk egymáshoz érni.

Tudtam, hogy nem érinthetjük meg egymást, mégis kétségbeesetten vágytam rá. Fel akartam emelni a székről, és szeretkezni vele, ott a konyhában, és az ő szeméből is ez a vágyakozás áradt. Tudtam, mi történne, ha megtenném, és majdnem engedtem is a vágynak. Már csak egy másodpercre hozzáérni is megérte volna. Az ujjai hegyéből és a meztelen bőréből melegség áradt. Fénnyel árasztotta el a helyiséget.

Elém tolta az üveget.

- Igyál!

- De még nem hangzott el a következő kijelentésed.

- Igyál!

- Meg amúgy is én jövök.

- Akkor is igyál! És én jövök.

A számhoz emeltem az üveget, és ittam. Alig maradt benne valami, de nem ittam meg az egészet.

Amint letettem, Stella felkapta, és felhajtotta a maradékot. Ravaszul elmosolyodott, és félretolta a palackot.

- A második lehetőség többé nem létezik, és már alsónadrágban vagy. - Dobolni kezdett az ujjával az asztalon. - Hmmm… Mit mondjak? Mit is mondjak…?

Felállt, és a konyhaszigetnek dőlt. Sötét haja gesztenyebarna hullámokban omlott a vállára. Még sohasem láttam ilyen hosszú és szexi lábat.

- Mit is mondjak…? - ismételte meg halkan. Amikor rám nézett, a szeme csillogott a gyertyafényben. - Soha, de soha… nem csókoltam meg senkit, akit szerettem.

Egy darabig hallgattam, mert elgondolkodtam azon, amit mondott. Aztán felálltam, a hüvelykujjamat az alsónadrágom dereka alá dugtam, de nem vettem le.

Stella megint elvigyorodott, ezúttal azonban kissé szomorúan. Nem akarta, hogy észrevegyem, de észrevettem.

- Most ne legyél szégyellős, Pip!

- Én sem… én sem csókoltam meg senkit, akit szerettem.

Látszólag meglepődött.

-Te még soha…?

- Ó, azt már csináltam! De olyannal még nem, akit szerettem.

- És az a lány az étteremből?

- Gerdy.

- Róla talán megfeledkeztél?

- Kellemes társaság volt. Szeretni akartam valakit, és ő igyekezett az az ember lenni. Még mindig gyötör a bűntudat, mert tényleg mindent megtett, és alig kapott vissza valamit. Viszont képtelen voltam szeretni, mert tudtam, hogy te létezel valahol. Minden alkalommal, amikor Gerdy megfogta a kezem, a te kezedre gondoltam. Amikor megcsókolt, azt képzeltem, te vagy az. Azt hiszem, sejtette, de nem érdekelte. Azt hiszem, belenyugodott, és ezért volt olyan nehéz elfogadni a halálát. Rengeteget tett értem, és én nem adtam cserébe semmit.

- Szerintem tényleg úgy érezte, hogy szereted.

- Szeretném azt hinni. Ezt mondogatom magamnak.

- Rendes srác vagy, John Edward Jack Thatch. Ezt Gerdy is tudta. Szerintem sohasem leszel képes megérteni, hogy mennyit jelentett neki a gyengédséged. Szerencsés volt, mert átélhette azt a közelséget és intimitást.

Kigördült egy könnycsepp a szeméből, így odamentem hozzá. Meg kellett tennem. Kinyújtottam a kezem, de nem értem hozzá, nem töröltem le a könnycseppet. Az ujjam az arcától egy centire megállt, és végignéztem, ahogy a könnycsepp lefolyik, végig az állán, és végül a meztelen lábára csöppen.

- Én örökké csupán egy csinos kis tárgy leszek a számodra, Jack, drága Pip, amit csak nézni szabad, de megérinteni nem - suttogta Stella. - Más nem lehetek.

- Hunyd le a szemed - kértem halkan.

- Miért?

- Hunyd le!

Engedelmeskedett, és még egy könnycsepp gördült le az arcán.

Hátranyúltam az asztalhoz, kivettem a poharamból a legnagyobb jégkockát, Stella nyakához emeltem, és a bőrére tettem.

Zihált, de a szeme csukva maradt, aztán mélyet lélegzett.

Végigcsúsztattam a jégkockát a nyakán, a vállán és a karján. Amikor az ujjaihoz értem, megfeszítette őket, és felém fordította a tenyerét. Visszacsúsztattam a jégkockát a válláig, utána elindultam lefelé a mellkasán, egészen a melle domborulatáig.

A füléhez hajoltam, amilyen közel csak mertem.

- Vedd le a melltartódat!

Lehunyt szemmel a háta mögé nyúlt, és kikapcsolta a csatot. A melltartó közénk esett a földre. Körözni kezdtem a mellén a jégkockával úgy, hogy egyre közelebb jutottam a duzzadt mellbimbójához. Begörbítette a hátát, és halkan felnyögött. Amikor a jégkocka végül célba ért, levegő után kapkodott. A jég fele már majdnem elolvadt. A hátam mögé nyúltam, és másikat vettem a pohárból. Letérdeltem, és végighúztam a lábfején, a bokáján és a combja belső oldalán. Ott elviselhetetlen volt a hőség, és minden akaraterőmet latba kellett vetnem, nehogy eldobjam a jeget, és inkább a kezemet használjam. Felhúztam a jégkockát fehér bugyija selymes, puha anyagán, a hasán és a mellén. Utána felálltam, végighúztam a nyakán, és körberajzoltam vele a száját. Amikor óvatosan megnyalta a jég maradékát, a nyelve nagyon közel került az ujjamhoz, de csak akkor engedtem el a jeget, amikor szétnyitotta az ajkait, és bekapta.

Ezután ő nyúlt a háta mögé. Kivett egy pár latexkesztyűt a pulton lévő dobozból, ideadta nekem, aztán ő is felvett egyet. Ekkor kinyitotta a csillogó, élettel teli szemét, és simogatni kezdte az arcomat, az állam vonalát.

A következő néhány órát azzal töltöttük, hogy kesztyűbe bújtatott kézzel felfedeztük egymás testét. Óvatosan egymáshoz értünk, és nem értünk egymáshoz. Egy koreografált tánc. És csodálatos volt. Végül úgy aludtunk el, hogy a kölcsön takaró a meztelen testünk között volt, a fejünk pedig a lehető legkisebb távolságra egymástól. Mind a ketten kimerültünk, és én végre teljesnek éreztem magam.

20

Stack nem tudta pontosan, mikor aludt el, de a nyakában lévő fájdalom arra utalt, hogy nem mostanában lehetett. A mellette lévő asztalon sorakozó hat üres sörösdoboz szintén ezt támasztotta alá, a hólyagját feszítő vizelési ingerről nem is beszélve.

Előredőlt a fotelban, és kinézett az ablakon.

A három fehér furgon még mindig az út túloldalán parkolt, ahol utoljára látta őket.

Az éjszaka sötétjét a pittsburghi reggel tompa szürkesége váltotta fel.

A három jármű még mindig ott állt. És látszólag senki sem ült bennük.

A nyomozó arra gondolt, hogy talán üldözési mániában szenved. Az út túloldalán lakó McPhersonnak vízvezetékszerelő cége volt. Talán vásárolt néhány új furgont, és leparkolta őket a háza elé. Persze ez nem magyarázta, hogy miért menekülnek előle. Valahányszor kiment, beindultak a motorok, az autók pillanatok alatt eltűntek az utcán, és valamivel később visszatértek. Stack már nem is számolta, hogy hányszor ment ki a házból.

Lehet, hogy azért hajtottak el, mert pisztolyt lóbált a kezében. Ő is elmenekülne egy részeg, fegyveres alak elől. De vajon miért jöttek vissza? És miért nem értesítette senki a rendőrséget? Időközben valószínűleg örült volna, ha a kék egyenruhások váratlanul bekopogtattak volna hozzá. Elhatározta, hogy könnyít magán, és visszafelé újra ellenőrzi a telefont, habár szinte biztosra vette, hogy a vonal továbbra is süket, legalábbis eddig minden alkalommal az volt, amikor felemelte a kagylót.

A Magnum a rozoga asztalon hevert, az üres sörösdobozok mellett. Stack felmarkolta, és felállt. Sajgott a teste, és megtámaszkodott a fotel háttámláján, mert vagy a sör, vagy a hirtelen mozdulat miatt kissé megszédült. Egy pillanatra elsötétült előtte a világ, utána kitisztult a látása.

A padlódeszkák nyikorogtak a súlya alatt, miközben a pisztollyal a kezében átvágott a házon a lépcső alatti, apró fürdőszobához.

Már félig kiürítette a hólyagját, amikor egy másik nyikorgás ütötte meg a fülét. A hang az emelet felől érkezett.

21

Kaparászó hangra ébredtem.

A tudatom hamarabb felébredt, mint a testem, és elképzeltem egy kövér egeret a Cammie Brothertontól kölcsönvett házban. Apró mancsaival eszelősen ásott a gipszkarton fal túloldalán, hogy kiszabaduljon. Körülötte szállt kifelé a por, és összegyűlt apró, rózsaszínű lábánál. A fal túloldalán a szabadság várta, de ahhoz ásnia kellett.

Kipattant a szemem.

Az ablakokon beáradt a napfény.

Stellával a konyhában aludtunk, a pult és a sziget közötti, keskeny területen, és mind a két oldalról megvédtek bennünket a szekrények. Stella még aludt, és halkan szuszogott mellettem.

Kaparászás.

Még mindig az a kaparászás. Az egyik hálószobából jött.

Halkan felkeltem, beletúrtam az asztalon heverő ruhakupacba, és felvettem a farmeromat. A puska ott hevert a pulton, ahol előző este hagytam. Óvatosan felemeltem, hogy ne csapjak zajt. Tudtam, hogy töltve van, és tüzelésre kész. A mutatóujjammal kipattintottam a biztosítékot, és elindultam a rövid folyosón.

A rózsaszínű szobában találtam meg a férfit.

Úgy egyhetven magas lehetett, hosszú, borzas, őszesbarna haja egy szőrmekarimás, füles sapka alá volt tűrve, amilyet a vadászok viselnek. Piszkos farmert, barna bakancsot és kék flanelinget viselt.

Ő is hozott magával fegyvert, ránézésre vadászpuskát, amit az egyik sarokba támasztott.

Háttal állt nekem, és lázasan körmölt a falra egy vastag, fekete filctollal.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

A férfi hátára szegeztem a puska csövét, és zajtalanul elindultam a fal mentén. Elhaladtam a gardrób és a sarok előtt, és amikor elég közel értem, kinyújtottam a kezem, és hangtalanul felkaptam a puskát. Átdugtam a fejem a szíján, és a hátamra akasztottam. Utána megint az ismeretlen férfira fogtam a fegyvert.

- Ki maga? - kérdeztem, és szerencsére nem remegett a hangom.

Folytatta a körmölést.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

Lehajtottam a puska csövét, kivettem belőle a töltényt, és másikat tettem bele. Felesleges erőfeszítés volt, de azt reméltem, hogy a jellegzetes hangtól észhez tér.

- Hol van Cammie Brotherton? - kérdezte, és közben folyamatosan mozgott a filctoll.

A férfinak ijesztően széles homloka volt. Drótszerű haja úgy nézett ki, mintha késsel vágta volna le, és különböző hosszúságban lógott az arcába. A tekintete üres volt, és élettelen. A szakálla borzas szőrcsomóvá állt össze. Ránézésre körülbelül ötvenéves lehetett, de nehéz volt megállapítani.

- Itt kellene lennie - folytatta. - Azt mondta, itt lesz. Dávid azt akarja, hogy üdvözöljem. Láttad Cammie Brothertont?

- Ki maga? - tettem fel újra a kérdést.

Vetett rám egy pillantást, aztán folytatta az írást.

- Te Eddie fia vagy, igaz?

Erre majdnem leeresztettem a puskát, de jobb belátásra tértem. Valami nem stimmelt. Furcsán beszélt, úgy, ahogy elalvás előtt szoktak az emberek.

- Honnan ismeri apámat? Dávid Pickford gyönyörű férfi. Dávid Pickford gyönyörű férfi.

- Régóta ismerem - felelte. - És az anyádat is. Végigfuttattam a fejemben az évkönyvben bekarikázott neveket. Három kivételével halottak voltak. És ha a GTO-s fazon Jeffery Dalton…

- Maga Dewey Hobson, igaz?

Félrebillentette a fejét, mintha ez most jutott volna eszébe.

- Igen, Dewey Hobson vagyok.

Nem hallottam Stellát felkelni, de már az ajtóban állt az előző napi ruhájában. Nem jutottunk el a mosásig. Szólásra nyitotta a száját, én viszont gyorsan megráztam a fejem. Odanyújtottam neki a puskát, és Hobson felé biccentettem. Megértette, és a férfira fogta a csövet.

Az üres tenyeremet mutattam Hobsonnak, majd a hátamon lógó puskát.

- Kerestük magát, Dewey. És a többieket is. Magát nehéz megtalálni. Tudja esetleg, hol rejtőzik az apám?

Addigra teleírta az egyik falat, és a következőhöz lépett. Stelláról nem vett tudomást.

- Azért vagyok itt, mert Cammie Brothertont keresem. Dávid azt akarja, hogy üdvözöljem. Utána le kell lőnöm Cammie-t. - Felemelte a hüvelykujját, kinyújtotta a mutatóujját, és rám fogta, mint egy fegyvert. - Bumm, bumm! Két lövés egyenesen a homlokába. Azonnal vége lesz.

- Maga beszélt Daviddel? - kérdezte Stella. - Mit mondott magának?

- Azt mondta, hogy menjek el Cammie házába, adjam át neki az üdvözletét, utána öljem meg. Le kell lőnöm. Azt is mondta, hogy szeret téged, Stella, és eltakarítja a szemetet, kizárólag a te kedvedért.

Hobson ekkor eldobta a filctollat, megfordult, és sietős léptekkel elindult a lány felé. Biztosra vettem, hogy Stella le fogja lőni, mert olyan gyorsan közelített felé, de ő csak félreállt az útból, Dewey pedig elsétált mellette, mintha ott sem lenne.

Stellával értetlenül egymásra néztünk, és követtük Hobsont.

22

Stack felhúzta a cipzárt.

Nem fogják kilógó farokkal megtalálni a hulláját, az biztos.

Megint megnyikordult a padlódeszka a feje fölött.

Ismerte azt a deszkát. A lépcső tetejétől a folyosó felé számolva a harmadik. Az elmúlt évtizedek alatt legalább egy tucatszor kivette a helyéről, kihúzta belőle a régi szögeket, 50 mm-es csavarokat tett a helyükre, majd azokat is lecserélte hosszabbra. Megpróbálta leragasztani, sőt egyszer hintőporral is beszórta a szélek mentén tátongó réseket, a szögek és a csavarok környékét, és a körülötte lévő deszkákkal is megcsinálta ugyanezt, abban a reményben, hogy legalább halkabban fog nyikorogni. Semmi sem segített. Az az átkozott fadarab azonnal megnyikordult a legkisebb súly alatt.

Az öreg a Magnum után nyúlt, a plafon felé fordította a csövet úgy, hogy a lámpától öt centire mutasson, és leadott három gyors lövést.

Az a kibaszott pisztoly nem vette figyelembe, hogy egy vénemberrel van dolga, és erősen visszarúgott, de Stacknek volt gyakorlata, és nem tévesztette el a célt. A golyók egymástól két centire fúródtak a plafonba, ahol most egy lyuk tátongott.

23

Dewey Hobson a nappaliban állt, és a nagy ablakon át kibámult az utcára. Mögé léptem, de tartottam a biztonságos távolságot.

- Cammie nincs itthon, igaz? - kérdezte.

- Nincs - feleltem. - Valószínűleg tegnap ment el.

- Ez igazán sajnálatos. Át akartam adni neki Dávid üdvözletét.

- Tudja esetleg, hogy hová mehetett? Hová menne innen?

Hobson hallgatott, és meredten bámult valamit az út túloldalán.

- Lehet, hogy apámhoz ment? Tudja, ő hol van?

- Hamarosan ideér - közölte Hobson.

- Apám idejön?

- Nem ő, hanem Dávid. Közvetlenül mögöttem voltak.

Hátranéztem Stellára, aki addigra már megmozdult. A konyhában szaladgált, visszagyömöszölte a ruháinkat a táskákba, és felmarkolta az asztalról a könyveket.

A nagy ablak szilánkokra tört, és egy szemvillanás múlva meghallottam a dörrenést.

A golyó eltalálta Hobson bal vállát. Hátratántorodott, de állva maradt.

Egy fehér terepjáró állt meg a Windmore Road közepén. A nő, aki leadta a lövést, a vezetőülés felőli nyitott ajtó mellett állt hosszú fehér kabátban gúnyosan vigyorogva, miközben a nikkelbevonatú, félautomata pisztolyából keskeny füstcsík szivárgott.

- Hasra! - kiáltottam, és lekuporodtam az ablak alatti falhoz abban a reményben, hogy a tégla elég védelmet nyújt.

Hobson nem mozdult. Ledermedve állt, miközben a vállán az inget átitatta a vér.

Még három golyó csapódott be a mögöttünk lévő falba. Kinyújtottam a kezem, elkaptam Hobson lábát, és megrántottam. Elvesztette az egyensúlyát, és lezuhant mellém.

Stella berohant a konyhából. Az egyik kezében a táskák lógtak, a másikban a puska.

- A szomszédok értesíteni fogják a rendőrséget. Ki kell jutnunk innen!

Még egy lövés. Ez a sarokban álló lámpát találta el.

Felemeltem a fejem, és kikémleltem.

- Azt hiszem, hárman vannak. Tűz alá vesszük őket a két puskával, utána odarohanunk az autóhoz. - Gyorsan felvettem a hátizsákot, becsuktam Stella táskáját, és felhúztam a puskát. - Háromra! Készen állsz?

A lány bólintott.

Egy golyó lepattant az ablakpárkány alatti tégláról.

Elkezdtem számolni. Még csak egynél jártam, amikor a második terepjáró csikorgó kerekekkel lefékezett az első mögött.

24

Stack hallotta, hogy valami nehéz súly lezuhan a földre közvetlenül a feje fölött, majd legurul a lépcsőn. A mosdó és az emelet között keletkezett hézagon keresztül gipsz hullott a fejére.

A nyugalmazott rendőr nem szeretett feleslegesen járkálni, ezért amikor bevitte a sört a konyhából, megtöltötte a bal zsebét huszonkilenc .357-es tölténnyel a hűtő melletti mindenes fiókban lapuló dobozból. Nem is volt több a házban. Kipattintotta a forgótárat, kivette a három használt töltényt, és újakat tett a helyükre. Aztán lehúzta a vécét, kinyitotta az ajtót, és visszament a nappaliba.

A férfi, aki gurulva érkezett le a lépcsőn, az akasztós előszobaszekrénynél hevert. Fehér viharkabátja a testére csavarodott, a jobb lába pedig beleakadt a vállára akasztott puska szíjába, ami a kabátja alatt rejtőzött. A sípcsontja a térde és a bokája között éppen félúton tört el, átfúrta a bőrt és a férfi fehér nadrágját, és kikandikált a lyukon. Ha még életben lett volna, rettenetes fájdalmai lettek volna. A dolgok jelenlegi állása szerint azonban legalább két golyó a lába között hatolt be, és a gerince tövében jött ki. Azok a sebek sokkal fájdalmasabbnak látszottak.

Stack mozdulatlanná dermedt a nappaliban, de nem azért, mert megijedt vagy sokkot kapott volna, hanem azért, mert elég rosszul hallott, és nem tudta megállapítani, hogy van-e még odafönt valaki.

25

Stellával a nappali kitört ablakán át néztük végig, ahogy Latrese Olivér kiszállt az autóból a jól ismert, fehér kabátban. A bal karja fel volt kötve, és félig elrejtette a kabát. Lehet, hogy volt nála fegyver, de nem láttam.

Az idős nő végighordozta a tekintetét az utcán, utána szemügyre vette Cammie Brotherton apró házának golyókkal telelyuggatott homlokzatát.

- Odabent vagy, drága Stella?

Láttam, hogy Stella készül felállni, mire ránéztem, és a fejemmel nemet intettem.

Mozdulatlanná dermedt.

- Tudom, hogy baleset volt, kicsikém - folytatta Olivér. - Az egész Dalton hibája volt, bár úgy tudom, mostanában a Prédikátor nevet használja. Összezavart téged a szökési tervével, hazugságokkal beszélte tele a fejed, igaz? Egyszer sem kérdezte meg tőled, hogy el akarsz-e menni. Elvett tőlem, utána magadra hagyott az utcán, mint egy kalitkából kiszabadult madarat, amelyik egyedül kénytelen verdesni a törött szárnyával. Visszajöhetsz, Stella! Tudod, hogy szeretlek. Senki sem szeret úgy, mint én! Megbocsátok neked azért, amit velem tettél!

A lány megborzongott, de hallgatott.

Olivér kissé bicegve közelebb lépett a házhoz.

- Dalton egy bérgyilkos, ugye tudod? Megölni azokat, akik megérdemlik a halált, nem ugyanaz, mint pénzért ölni. Dalton beárazza az embereket - apákat, anyákat, testvéreket -, és zsebre vágja a pénzt. Bárkit eltesz láb alól. Neked van értékrended, és erkölcsös vagy, amit nekem köszönhetsz. Nagyszerű nőt faragtam belőled. Gyere vissza hozzám, folytasd a tanulmányaidat, és mindent megbocsátok!

- Maga börtönbe zárt! - kiáltotta Stella. - És gyilkolnom kellett maga helyett.

- Életben tartottalak, kicsikém, és gondoskodtam a biztonságodról. Mindent megadtam neked, amire csak szükséged volt. Ki más tenné meg ezt? És már két napja enned kellett volna. Biztosan nagyon éhes vagy. Hadd etesselek meg, Stella! Pontosan tudom, mire van szükséged, és már találtam is egyet. Lehet, hogy egy már nem lesz elég. Talán kettő vagy három. - A nő még közelebb jött, és összeráncolta a szemöldökét. - Thatch is odabent van, igaz? És az a rémes Hobson. Érzem a szagukat. Intézd el őket, Stella, utána gyere haza velem! Találtam egy új helyet, egyszerűen csodálatos. Tetszeni fog neked. Hadd adjam meg neked azt, amire szükséged van, drága kicsikém! Megígérem, hogy mindent megbocsátok!

Hobson Stella hosszú, fekete kesztyűbe bújtatott kezére nézett, utána ismét az ablak felé fordult, egy férfi pedig éppen akkor kerülte meg a terepjárót.

- Dávid - suttogta Stella.

Pickford felemelte a kezét, és megkocogtatta a karórája üvegét.

- Elég szűkös az időnk, Latrese. Inkább majd akkor mondja el ezt a szívhez szóló beszédet, ha visszaértünk a Charterhez, oké? - Mosolyogva a ház felé fordult. - Helló, Jack! Ízlett a Jameson, amit a pittsburghi lakásodban hagytam neked? Úgy hallottam, az a kedvenced. Van belőle egy üveggel az autóban. Az egész a tiéd. De előbb meg kell tenned nekem valamit. Semmi komoly, csak egy apró szívesség. Van fegyvered, ugye? Le merem fogadni, hogy egy ágyú van nálad. Meg van töltve és fel van húzva, igaz? Kérlek, irányítsd a fegyvered csövét Dewey Hobson fejére! Emeld fel, és tartsd közel hozzá!

Megfordultam, felemeltem a puskát, a keskeny cső alig egy centire volt Hobson homlokától. Megpróbáltam elfordítani, de nem engedelmeskedett a karom.

- Miután befogtad a célt, kérlek…

Lövés dörrent, és elnyelte Dávid szavait. Stella felemelte a puskát, és elsütötte közvetlenül a fülem mellett. Az egész világ elnémult, nem hallottam Stella és Hobson légzését, és az összes hangot a másodperc törtrésze alatt éles csengés váltotta fel. Elengedtem a puskát, a szíj miatt azonban nem esett le, hanem az oldalamnál lógott. Befogtam a fülem a kezemmel, de akkor még hangosabb lett a csengés.

Stella hátba vágott, aztán elkezdett Dávid, Olivér és a többi fehérruhás felé tüzelni. Kiáltott nekem valamit, egyenesen bele az arcomba, mégsem hallottam. Ránézett a nyakamban lógó puskára, majd az ablakra. Erről eszembe jutott a terv, felemeltem a fegyvert, és tüzelni kezdtem. A csengés miatt a lövésekből csak távoli, tompa puffanásokat hallottam.

Stella felállt, és megragadta Hobsont. Egy szempillantás alatt kívül volt az ajtón a férfit maga után húzva. Éppen csak annyi időre engedte el, hogy erősebben megmarkolhassa a puskát, megszórta a terepjárókat, utána megint elkapta Dewey-t, és keresztülhúzta az előkerten. Az egyik lövés eltalálta a nikkelezett pisztolyos nőt. Nekizuhant a vezetőülésnek, majd a földre rogyott. Én is tüzeltem. Négy golyó az autó oldalába fúródott, az ötödik kilyukasztotta az első kerekét. Célba vettem az Olivér autójának anyósülésén kuporgó férfit, Stella pedig azt, aki megkerülte az autót, és most mellette térdelt, a sárvédő fedezékében. A Mercedes felé löktem Hobsont, leadtam még egy sorozatot, utána feltéptem a hátsó ajtót, belöktem az öreget, és bedobáltam a cuccunkat.

Olivér az út közepén állt, és nem törődött a lövöldözéssel. Stellát bámulta, és csoszogva elindult felé. Dávid fedezékbe húzódott valahol. Őt nem láttam.

A lány mozdulatlanná dermedt, amikor meglátta Latrese-t, aki elszántan vonszolta magát felé. Az egészséges karját kinyújtotta, a másikat nem tudta a kötéstől. Kiáltottam Stellának, de a csengés miatt nem hallottam a saját hangom. Megrángattam a karját, az autó felé húztam, és beültettem az anyósülésre. Utána átvetettem magam a motorháztetőn, és én is beültem.

Olivér még mindig felénk tartott.

-Indulj! - formálta Stella némán a szájával. - Kérlek…! Indulj, indulj, indulj!

Indítottam.

A Mercedes motorja felbőgött, hátramenetbe kapcsoltam, tövig nyomtam a gázt, és pörögve megfordultam. A kerekek csikorogtak az aszfalton, de megkapaszkodtak, amikor egyesbe tettem, és végigszáguldottam a Windmore Roadon, a kanyarokban driftelve. Ötszáz méterrel távolabb három fehér Ford Expedition száguldott el mellettünk az ellenkező irányba. A ház felé igyekeztek.

Még mindig csengett a fülem, de már nem olyan hangosan, ezért meghallottam a közeledő szirénák vijjogását.

26

Stack hallott valamit.

Pontosabban úgy vélte, hogy hallott valamit.

Kibaszott hallás.

Óvatosan közelebb ment a lépcsőhöz, megfordult a fejében, hogy elveszi a férfitól a puskát, de végül úgy döntött, hogy a Magnum tökéletesen megteszi.

Megkerülte a holttestet, és igyekezett maga előtt tartani a fegyvert, miközben a másik kezével a korlátba kapaszkodott, és felhúzta magát a lépcsőn. Négy fok megtétele után a sajgó izmai és ízületei eszébe juttatták, hogy előző este vett be Aleve-et utoljára. A jobb zsebében zörgő gyógyszeresdoboz (a bal zsebében csörgő töltényekről nem is beszélve) elárulta a helyzetét, de valószínűleg még nem született meg az a rosszfiú, aki ne tudna eltalálni egy nyolcvankét éves férfit, mialatt az felfelé araszol a lépcsőn, mintha a geriátrián bújócskázna. Stack titkon azt remélte, valaki útközben lelövi, hogy ne kelljen felkapaszkodnia a lépcső tetejéig.

Megint hallott valamit, és ezúttal biztos volt a dolgában. Valaki köhögött.

Fellépett a következő fokra.

- Nyugalmazott nyomozó vagyok, aki két évtizede alig várja, hogy rálőhessen egy mocskos betörőre. A társát lepuffantottam, és remek érzés volt. Nem tudom, ki maga, de azt tanácsolom, hogy húzzon el a házamból, mielőtt felérek az emeletre!

A kiabálástól kiürült a tüdeje, ezért meg kellett pihennie hat lépcsővel a cél előtt. Nem ült le, holott szívesen megtette volna, hanem mozdulatlanul állt a korlátot markolva, nehogy ő is lebucskázzon, mint a kabátjába gabalyodott ember, és mélyeket lélegzett.

Sohasem volt baj a szívével.

Hosszú listát lehetett volna írni a teste hibáiról, de a szíve mindig jól működött. A dolgok azonban változnak, és a mellkasa bal oldalán jelentkező fájdalomból ítélve a ketyegője is fel fog kerülni arra a hosszú listára.

A fájdalom tompa volt, mélyről jövő dübögés, a gimnáziumi évekre emlékeztette, amikor a futballcsapatban játszott. Ezer éve történt, az emlékek mégis úgy törtek elő valahonnan a fejéből, mintha csak tegnap lett volna. Ebből a szempontból furcsán működött az agya. Nem emlékezett, hogy mit vacsorázott két nappal korábban, sőt arra sem, hogy mit nézett legutóbb a tévében, ebben a pillanatban viszont érezte a Macintosh-farm mögött elterülő, nedves pázsit illatát, és a föld szagát. Emlékezett, hogy az előző év ősze óta először látta felkelni a napot, és hogy mennyire fájdalmas volt, amikor Henry Otter áttörte a védelem vonalát, elrohant Daryl Luthing mellett, és vállal belevágódott az oldalába. Stack felidézte, hogy amikor megkapta az ütést, az agya figyelmeztette, hogy ne engedje el a labdát, és nem is akarta elengedni, ám amikor Daryl vállal beleszáguldott, mint egy elszabadult bika, megreccsent néhány bordája, a levegő kipréselődött a tüdejéből, és iszonyatos fájdalmat érzett. A labda felrepült, aztán pontosan Érnie Neidert karjában landolt, aki visszafutott vele, és touchdownt csinált. Mire ez az egész lezajlott, Stack összerogyott.

Az a fájdalom, amit most érzett a mellkasában, ugyanolyan rossz volt, mint azon a hetven évvel ezelőtti napon, és miután a mély, perzselő fájdalom alaposan megvetette a lábát a mellkasában, felfedezőútra indult. Lassan végighaladt a bal karján egészen a korlátot markoló kezéig.

Stack nem akart meghalni. Túlságosan makacs volt a halálhoz, és egészen biztos, hogy nem fog legurulni a saját háza lépcsőjén, és hozzásimulni ahhoz a szarházihoz, aki már odalent fekszik.

A fájdalom dacára még erősebben markolta a korlátot, és felhúzta magát. A lába úgy pumpált, mint a dugattyú, és könnyedén felszökkent két fokon. A mellkasában tiltakozva felizzott a fájdalom, de mielőtt az érzet teljes mértékben eljutott volna az agyáig, Stack megint húzott magán egyet a korlátba kapaszkodva, fellépett a két utolsó fokon, és azonnal összerogyott. A keskeny folyosó padlóján hevert, zihálva lélegzett, és nyál folyt a szája sarkából.

Valaki odament hozzá. A középső hálószobából jött ki, amelyikben a kiterjesztett Furcsaságok Fala volt. A valaki megállt alig egy méterre a fejétől. Stack megpróbált felnézni, hogy alaposabban szemügyre vegye, mert abból a szögből csak egy fehér cipőt, fehér nadrágot és egy fehér kabát szegélyét látta, ami hasonlított a földszinten heverő férfi kabátjához. Csakhogy a feje nem akart megmozdulni. És a szeme sem. Megpróbálta maga elé emelni a jobb kezét, amiben a Magnumot tartotta, és a mozdulat közben rájött, hogy már nincs nála. Lehet, hogy mellette fekszik a földön, de az még valószínűbb, hogy már a lépcsőn elejtette. Az biztos, hogy a kezében nincs, azzal pedig nem megy sokra, ha máshol van.

A mellette álló valaki letérdelt, és egészen közel hajolt hozzá.

- Nagyon érdekes az a szoba. A főnököm biztosan szeretne elbeszélgetni magával.

Stack közölni akarta a taggal, hogy senkivel sem akar beszélni, se vele, se a főnökével, se az amerikai elnökkel. Ha mégis beszélne velük, akkor csak annyit mondana, hogy belőle egyetlen kibaszott szót sem fognak kiszedni, ám amikor szólásra nyitotta a száját, csak nyál csorgott ki rajta. A mellkasában és a karjában lüktető fájdalom elviselhetetlenné vált, és Stack elvesztette az eszméletét.

27

Hat perc.

A fehér Ford terepjárók megérkeztek a Windmore Road 803. elé, Latrese Olivér és Dávid Pickford hat perccel később már a középsőben ült. Addigra feltakarítottak maguk után.

A csapat nagy rutinról árulkodó sebességgel dolgozott. A halottakat a két használhatatlanná vált autóba pakolták, és gyújtógránátokkal lángra lobbantották őket. Davidnek sejtelme sem volt, a Charter miként tett szert efféle játékszerekre, de élvezte, hogy a beosztottai rendelkezésére állnak. A gránátokban állítólag sűrített trietil-alumínium van, és ez a napalmszerű anyag lángra lobban, mihelyt levegő éri. Nagyon diszkrétek voltak, csak halk pukkanást hallattak, aztán kék füstfelhőt eresztettek ki. A gyorsan szétterjedő lángok pillanatok alatt elnyelték az autók utasterét, majd kinyúltak a nyitott ablakokon, és felkúsztak a tetőre, a motorháztetőre és az ajtókra.

A ház belsejét két perc alatt lefotózták és videóra vették. A fotókat és a felvételeket később kielemzik a szakértők. Ha van a lakásban valami használható, ők biztosan megtalálják. Miután letelt a két perc, a házban is élesítettek néhány gránátot.

A halottakat pusztán elővigyázatosságból égették el. A Charter alkalmazottai nem hordhattak maguknál személyigazolványt, és egyetlen országos adatbázisban sem szerepeltek. Az előéletüket, a társadalombiztosításukat, a születési adataikat és a gépjárműveiket törölték, amikor felvették őket.

Miután elhallgattak a fegyverek, a két házzal arrébb lakó szomszéd odaszaladt a Windmore 807.-ből, és megpillantotta Dávidét, aki az út közepén osztogatta a csapatának az utasításokat. Az ötvenes szomszédnak kicsi feje volt, a haját hátrafésülve hordta. Fehér atlétát és farmert viselt, mezítláb volt, és egy .22-es kaliberű pisztolyt tartott a kezében. A rozsdás csőből ítélve elég régen sütötték el vagy tisztították meg utoljára. A férfi Dávid felé rohant, és közben azt kiáltozta, hogy már kihívta a rendőröket, és úton vannak.

- Mikor hívta fel őket? - kérdezte Pickford.

- Öt perccel ezelőtt. Maga jól van? Eltalálták?

- Nem is vagyok itt - felelte Dávid. - Hogy találtak volna el?

A férfi egy darabig értetlenül pislogott, majd bólintott.

- Ez igaz. Akkor biztosan nem találták el.

- Mit látott?

A szomszéd sok mindent látott. Azt mondta, az egész úgy kezdődött, hogy felbukkant az a Ford Bronco valamivel távolabb, és kiszállt belőle egy hajléktalan kinézetű hegyi ember. Úgy sétált be Faye házába, mintha ott lakott volna.

- Faye Maucknak volt gyereke?

- Nem láttam gyereket, de Faye elég visszavonultan élt.

Cammie Brotherton két évtizede menekült, és kiderítették, hogy éppen a Faye Mauck nevet használja. Valószínűleg ez lenne a sírkövére írva, ha jelölt sírba temetnék. Dávid követte a szomszéd férfi tekintetét, és megpillantotta a szürke Fordot, amelyik nagyjából ötven méterrel távolabb parkolt félig az úttesten, félig a járdán.

Hobson.

Követte az utasításokat, akár egy jó katona.

Pickford odabiccentett az egyik emberének, és rámutatott a Broncóra.

- Vegyék ki belőle, ami benne van, és mossák le, mint a többit!

A fehérkabátos megértette, és gyorsan elindult.

Dávid ismét az atlétás, kíváncsi szomszéd felé fordult.

- Maga gyújtott fel mindent, igaz?

- Én gyújtottam fel?

- Úgy van. A házat és az autókat is. Szereti a tüzet, ezért felgyújtotta mindet, és megölte azokat az embereket.

- Oké, ha maga mondja.

- Amikor a rendőrök ideérnek, elmeséli nekik, mit tett, és hogy mennyire élvezte. És miután végzett, és a rendőrök leírták az egészet, megtesz még valamit.

A férfi kifejezéstelen arccal meredt rá.

- Bemegy az égő házba, és leül a nappaliban! - folytatta Pickford. - Bemegy a sűrűjébe, és belepisál! Szereti a tüzet.

- Oké, szeretem a tüzet.

- Miután én elmentem, belelő a pisztolyával a terepjárókban heverő hullákba! Kiüríti az egész tárat, aztán abba a bokorba dobja a pisztolyt! Nem túl messzire! Nem akarjuk megnehezíteni a rendőrök dolgát.

- Az nem lenne szép.

- Nem bizony.

Dávid látta, hogy a szomszédos ház emeleti ablakában megmozdul a függöny, és kiles egy nő. Odaintegetett. Nem baj, hogy meglátta, mert úgysem hisznek majd neki. Visszafordult a férfihoz.

- És volna itt még valami.

- Igen?

- Maga szerint jóképű vagyok?

A szomszéd félrebillentette a fejét, az enyhe szél zsíros hajába kapott.

- Azt hiszem, maga a legcsúnyább férfi, akit valaha láttam.

- Maga nem túl okos, ugye?

- Nem, nem igazán.

- Én vagyok a leggyönyörűbb férfi, akit valaha látott.

Az atlétás elgondolkodott.

- Igen, azt hiszem, igaza van - mondta végül.

Pickford otthagyta az utcán, beült a középső Fordba, Latrese Olivér mellé. A nő egy pikkelyes foltot piszkált a sérült karján. Dávid megcsóválta a fejét, majd kinézett az ablakon, miközben elindultak.

- A házban az egyik szobát mostanában festették ki rózsaszínűre. És találtunk egy babát.

- Még egy gyerek? - kérdezte Olivér.

- Talán. - Dávid vetett egy utolsó pillantást a házra. - Lehet, hogy Cammie Brotherton mégis szült.

- Vajon mire képes a kislánya?

- Sejtelmem sincs - felelte Pickford.

28

- Követnek bennünket?

Még mindig csengett a fülem, de egyre halkabban, és a fájdalom is tompult.

Stella kikapcsolta az övet, hátrafordult az anyósülésen, és kinézett a hátsó ablakon.

- Nem tudom. Túl nagy a forgalom. Három fehér autót látok, a sofőrök viszont nem tűnnek ismerősnek. Azt hiszem, megúsztuk.

A következő közlekedési lámpa pirosra váltott, ezért gyorsan lekanyarodtam jobbra, hogy mozgásban maradjunk. Carmel belvárosában kötöttünk ki, és zsúfoltak voltak az utak a reggeli csúcsforgalomban.

- Ki kell jutnunk az autópályára. Vagy szereznünk kell egy másik autót.

- Rá kell néznünk Hobson vállára, Jack.

- Nem állhatunk meg.

- Tiszta vér az ülés.

- Bőrből van. Le lehet törölni róla. Nem állhatunk meg.

- Engem nem a huzat érdekel. Lehet, hogy meg fog halni.

Rákanyarodtam a 17 Mile Drive-ra.

- Van valami hátul, amivel megkötözhetnénk? Eszméleténél van?

Stella csettintett egyet Dewey szeme előtt.

- Magánál van, de nem reagál. Hall engem, Mr. Hobson?

Semmi.

- Talán van a csomagtartóban kötél vagy valami, amit használhatnánk.

- Szerintem nem fog bántani bennünket.

- Ebben nem lehetsz biztos.

- Hé, Dewey! - mondta Stella. - Bántani akarod Jack Thatcht?

Csönd.

- Bántani fogsz engem?

Csönd.

- És Cammie Brothertont?

- Átadom neki Dávid üdvözletét, utána megölöm. - Hobson felemelte a kezét, és megint pisztolyt mutatott az ujjával. - Bumm, bumm! Két lövés, egyenesen a fejébe.

- Van még valaki, akit bántani akarsz?

Csönd.

Összeráncoltam a szemöldökömet.

- Amikor Dávid azt mondta, hogy fogjam rá a puskát Hobsonra, megtettem. Nem volt választásom. És ha arra utasított volna, hogy öljem meg, azt is megtettem volna. Te tudtad. Azért sütötted el a fülem mellett a fegyvert, hogy ne halljam, amit mond. Mi a fene volt ez?

Stella megfordult, és elhelyezkedett az ülésben.

- Dávid rendkívül meggyőző tud lenni.

- Ez meg mit jelent?

- Nekem is csak ennyit mondott - felelte Stella. - Ms. Olivér szerint különleges, olyan, mint én, és kivételes a meggyőzőereje, ezért mindig végighallgatták a beszélgetéseinket. Szörnyű volt. Bezárták Dávidét egy kis szobába, teljesen egyedül. Nem tudtunk igazán beszélgetni. Olyanok voltunk, mint a kísérleti patkányok a lámpafényben. Folyamatosan figyeltek bennünket, és állandóan hallgatóztak. Azért látogattam meg, mert sajnáltam.

- Hol látogattad meg?

- Nem tudom pontosan. Mindig bekötötték a szemem, vagy csuklyát húztak a fejemre. Kisebb koromban Ms. Olivér azt mondta, hogy ez egy izgalmas játék. Amikor Dávid jött el hozzám, maszkot kellett viselnie. Az is a játék része volt, de tudtam, hogy azért csinálják, nehogy mondjon nekem valamit, amit nem hallhatnak. Amikor idősebb lettem, Olivér azt mondta, hogy a saját biztonságom érdekében jobb, ha nem tudom, hol lakik Dávid. Sokáig tartott az út, négy vagy öt órát ültünk az autóban. Fogalmam sincs, hová mentünk. Nem ismertem a külvilágot, szóval az is lehet, hogy egy háztömböt jártunk körbe-körbe. Nem hittem volna, hogy valaha kijut abból a házból.

- Arra használtak téged és a képességedet, hogy embereket ölj. Talán Dávidét is használják.

- Ott kanyarodj le balra! - mutatott egy táblára.

- A tengerpart felé?

Bólintott.

- Ebben a napszakban kevesen lesznek.

Igaza volt. A parkolóban csak három autó állt (zöld, piros, ezüst). Két nő sütkérezett a napon, egy férfi a homokban futott. Elgurultunk a parkoló túlsó végéig, és leállítottam a motort. Stella a Cammie házából kölcsönzött dobozból felhúzott egy kesztyűt, beletúrt a táskájába, kivett egy elsősegélydobozt, és munkához látott. Kigombolta Hobson ingét, óvatosan lehámozta az anyagot a sebről, majd levette róla az egészet. A férfi kifejezéstelen arccal bámult maga elé, és tudomást sem vett Stelláról.

- Átfúrta a vállát a golyó - közölte a sebet alkoholos vattával nyomkodva. - Ez jó hír. Látszani fog a helye, de nem kell összevarrni. És már majdnem elállt a vérzés.

Kötszert helyezett mind a két oldalra, és ragtapasszal rögzítette.

Kihalásztam egy pamutinget a hátizsákomból - ez volt az egyetlen gombos felsőm -, és közös erővel ráadtuk Hobsonra. Olyan élettelen volt a karja, mint egy nagy rongybabának. Nem küzdött ellenünk, nem is könnyítette meg a dolgunkat.

Amikor az arca előtt integettem, nem pislogott. Egyáltalán nem reagált.

- Mintha hipnotizálták volna.

- Azt hiszem, elakadt - jegyezte meg Stella. - Azt az utasítást kapta, hogy ölje meg Cammie Brothertont, és amíg nem teszi meg, képtelen bármi másra.

- Meg kellene kötöznünk.

- Pillanatnyilag csak Cammie-re jelent veszélyt.

Úgy tűnt, Stella biztos a dolgában, ezért nem erősködtem. Megint verejtékezett a homloka, és sápadtnak látszott. A tó előtt is így festett, és az alig egy napja volt.

Körbenéztem a parkolóban.

- Itt nem fogunk autót találni.

- És ahhoz mit szólsz?

Egy négyajtós fekete Honda Accordra mutatott, ami az út túloldalán állt a sarkon, és az ablakában lévő fehér táblán piros betűkkel az állt, hogy ELADÓ.

A kulcsokat az anyósülés alatt találtuk. Azzal nyugtatgattam magam, hogy nem ellopjuk, hanem elvisszük egy kiadós tesztvezetésre.

Sikerült átverekednünk magunkat a forgalmon, kijutottunk a 101-es útra, aztán észak felé haladtunk a kaliforniai tengerparton.

Megfordult a fejünkben, hogy elindulunk a szárazföld belseje felé, és inkább az I-5-ös autópályát választjuk, de rájöttünk, hogy az üldözőink valószínűleg erre számítanak. A 101-es út régebbi volt, és nem lehetett rajta olyan gyorsan haladni, viszont kényelmesen elvitte az embert egyik tengerparti városból a másikba. Az út két oldalán éttermek, turistalátványosságok és földszintes bevásárlóközpontok sorakoztak, és itt el tudtunk vegyülni a helybéliek között. Nagyobb volt a szénakazal, és nekünk éppen erre volt szükségünk.

Hobson némán ült hátul, meredten bámulta előttünk az utat. Mindent látott, de semmi sem érdekelte. Egyszer halkan és összefüggéstelenül dünnyögni kezdett. Nem szavakat formált, hanem inkább értelmetlen hangokat, és végül megint elhallgatott. Stella beszélni kezdett hozzá, mire Dewey néha rápillantott ugyan, de nem válaszolt. Stella egy óra elteltével feladta, elővette mind a két Dickens-könyvet, és lapozgatta őket. Makacsul azt hajtogatta, hogy apám nem véletlenül hagyta nekem hátra, és egyre csalódottabb lett, amikor semmit sem talált.

Én folyamatosan szemmel tartottam körülöttünk a járműveket. Minden alkalommal, amikor felbukkant a visszapillantóban egy fehér autó, megfeszültek az izmaim, lelassítottam, és kapkodva vettem a levegőt, amíg el nem gurult mellettünk. Akkor megnéztem a sofőrt, és amikor meggyőződtem róla, hogy nem fehér ruhát visel, végre megkönnyebbültem.

Stella az elmúlt néhány órában egyre sápadtabb lett, és megpróbáltam kiszámolni, hogy előző nap mennyi idő telt el az éhség látványos tünetei és a tó között. Úgy emlékeztem, hogy legfeljebb hat vagy hét óra lehetett. A folyamat ezúttal lassabbnak tűnt. Talán a tóval nyertünk egy kis időt, azt azonban senki sem tudhatta, hogy pontosan mennyit. De valami rossz közeledett.

- Világít a lámpa - szólalt meg Stella. - Mindjárt kifogy a benzin.

Akkora csönd volt az autóban, hogy megijesztett a hangja.

- Tudom.

Majdnem öt órája utaztunk. Tele volt a tank, amikor kölcsönvettük a Hondát, de tizenöt kilométerrel korábban kigyulladt a lámpa.

- Manchester következik, ott megállhatunk.

- Jack, el kell mondanom neked még valamit. Valami fontosat.

-Mit?

- Az állapotommal kapcsolatos.

- Nekem elmondhatod.

- Nem értem pontosan, de azt tudom, hogy ha megérintek valamit, akkor kiveszem belőle az életet, kifacsarom, viszont néha nem csillapítja az éhséget - magyarázta. - Bizonyos dolgok jobban működnek, mint mások.

- Ezt értem. A halak a tóban, a fa Nevadában. Az a kukoricaföld néhány évvel ezelőtt. Segítettek valamennyit, de emberre van szükséged, mert…

- Jack - vágott a szavamba Stella. - Egyes emberek nem működnek. Erre akartam kilyukadni. Némelyek jobbak a többieknél. Nem értem, mi a különbség, de bizonyos emberekkel csak néhány hónapot nyerek, mások viszont egy teljes évig kitartanak. Ms. Olivér valahogyan ráérzett, kik működnek a legtovább. Azok, akiket ő hozott el nekem, mindig egy egész évre csillapították az éhségemet.

- Augusztus 8-tól augusztus 8-ig.

Bólintott.

- És Cammie házánál Olivér azt mondta, hogy már kiválasztott neked valakit.

Megint bólintott.

- Úgy tűnik, az a lényeg, hogy rossz emberek legyenek. Azok működnek a legjobban. Lehet, hogy Olivér már elrabolt valakit.

Egy benzinkúthoz közeledtünk - Manchester Fill ‘n Go a jobb oldalon. Bekanyarodtam, és megálltam az egyik kútoszlop előtt. Leállítottam a motort, és Stella felé fordultam.

- Megígérem, hogy kitalálunk valamit. Keresünk megoldást.

Megint bólintott, a tekintetéből azonban kétely és egyre mélyebb szomorúság áradt.

Hamarosan elfogod veszíteni. Így búcsúzik el tőled.

Gyorsan a háttérbe szorítottam az eszembe villant gondolatot.

Kitalálunk valamit.

Csakhogy bennem is feltámadt a kétely.

A parkolóban három autó állt - egy zöld Ford, egy piros Dodge és egy fehér Toyota. A Toyotát egy tinédzser lány vezette, bő n’synces trikót és rózsaszín bikinit viselt, egyértelműen látszott rajta, hogy ellógott az iskolából, és a strandra tartott.

- Vennünk kellene rágcsát, hogy legyen valami a gyomrunkban.

Egy húszdollárost nyújtottam Stellának, szó nélkül elvette, kiszállt, és bement a benzinkút épületébe.

Én az autónál maradtam, és már majdnem elindultam utána, amikor felbukkant egy zacskó csipsszel, három szendviccsel, három üveg vízzel és egy térképpel a karjában. Beült, és a térképen kívül mindent maga elé dobott a padlóra.

A félrelökött ételre néztem.

- Igen, elfogadok egy szendvicset. Köszönöm, Stella.

- Manchester - dünnyögte a térképet a műszerfalra terítve. - Manchester.

- Stella! Mit csinálsz?

- Manchester egy város Angliában - mormogta a térképet tanulmányozva. - És egy város itt, Kaliforniában, Illinois-ban, Connecticutban, Georgiában, Indianában… Valószínűleg az egész világon van belőle. Szokványos név.

Megkereste a saját Dickens-példányát, és kinyitotta a belső borítón lévő térképnél. Alaposan szemügyre vette, utána kinyitotta ugyanott az én könyvemet, amit az apám sírjában találtam, és egymás mellé tette a kettőt.

-Ugyanaz a kiadás. Az egyik a szüléimé volt, a másik az apádé.

- Na és?

Kesztyűs kezével gyengéden megsimogatta a saját példánya borítóját.

- A Szép remények először 1861 júliusában jelent meg folytatásokban az egyik magazinban, és később regényként is kiadták. Száz évvel Dickens halála után a mű köztulajdonná vált, ami azt jelenti, hogy mindenki számára ingyenes, és bárki kiadhatja. Ennek az lett az eredménye, hogy több száz új kiadás született szerte a világon. Sokan szerettek volna pénzt keresni Dickens csodálatos szavain. Az összes könyvesbolt tartott belőle példányokat, különféle kiadásban. A szöveg mindegyikben egyforma, csak a külsejük eltérő - a borító, a kötés, a könyv minősége. Léteznek belőle olcsó másolatok, és döbbenetesen drága, százéves eredetik. Sok embernek megvan ez a könyv, de általában nem ugyanabban a változatban. Bizonyos kiadások hamar eltűnnek a boltokból, mert a kiadók újracsomagolják, és megint megjelentetik. A régit kidobják, és újat hoznak helyette. - Végigsimította a hüvelykujjával a könyv gerincét. - Ez a szüléimé volt, és más nem maradt rám tőlük. Számomra ez a világ legértékesebb kincse. Ez a könyv az életem minden napján velem volt, és velem lesz az utolsó napomig, ebben biztos vagyok. A szüleim emléke és lényege utazik velem ebben a kötetben. Általa úgy érzem, hogy velem vannak.

Rátette a kezét az én példányomra.

- Ez az apádé volt, és a sírjában rejtette el a Penn State-évkönywel együtt. Elég fontos lehetett neki ahhoz, hogy eldugja a világ elől egy hamis sírba, abban a reményben, hogy te egy napon megtalálod. Nézz a térképre, Jack! Pontosan elmagyarázta neked, hol van. Látod?

Közelebb hajoltam. A gyönyörű térképek részletesen ábrázolták az angol városokat. Valójában nem kapcsolódtak a regényhez, a kiadó viszont úgy döntött, hogy valami széppel tölti ki az üres helyet. Valószínűleg a marketingesek találták ki, hogy megkülönböztessék a többi kiadástól, amelyeket Stella említett. A kaliforniai Manchesterben voltunk. Megkerestem Manchestert mind a két térképen, de csak akkor értettem meg, hogy Stella mit talált, amikor a többi város nevét is elolvastam.

- Ezt rosszul írták.

- Így igaz, Pip! - lelkendezett Stella. - Az én példányomban szerepel Exeter, London, Manchester, Whitby, Newcastle upon Tyne és az összes többi város. A te példányodban, amit az apád olyan okosan elrejtett neked, Whitby helyett W-H-I-D-B-E-Y szerepel. Whidbey, nem Whitby. Angliában nincs Whidbey nevű város.

- Washington állam tengerpartjánál van egy Whidbey nevű sziget - mondtam halkan, a két térképet közelebbről tanulmányozva.

Stella elmosolyodott.

- Igen, van. Egy világtól elzárt, gyönyörű hely.

- Jo néni mindig azt mondogatta, hogy anyám víz mellett szeretett volna lakni - mondtam.

- Whidbey-sziget a Puget tengerszorosban van, Seattle közelében - magyarázta Stella. - A déli végét csak hajóval vagy komppal lehet megközelíteni. Az északi végében áll egy híd, és úgy emlékszem, a Megtévesztés-szorosról[18] nevezték el. A sziget szinte érintetlen: hegyek, tavak, sűrű erdők… rengeteg rejtekhely.

- Megtévesztés-szoros - dünnyögtem, és arra gondoltam, hogy ez tökéletesen illik apámhoz.

- Tizenkét óra alatt odaérünk, Jack. Vissza kell mennünk az 5-ös autópályára. Az alsóbbrendű utakon túl sokáig tartana az út, így viszont fél nap alatt ott lehetünk, ha sietünk.

Bizakodónak látszott. Nem akartam megfosztani a reménytől, de ez elég merész feltételezésnek tűnt.

- Apám húsz évvel ezelőtt rejtette el a könyvet. Szerinted még mindig a szigeten van? Már megtalálták volna.

- Nincs hová mennünk.

Természetesen igaza volt. Céltalanul kóboroltunk Kaliforniában egy kölcsönautóval, amelyet a gazdája előbb-utóbb hiányolni fog, és valószínűleg bejelentést tesz a rendőrségen, ahol nem rajonganak a nemrégiben alapított alternatív autókölcsönző mozgalomért.

Belenéztem a visszapillantóba. Hobson kifejezéstelen arccal meredt vissza rám.

- Maga mit gondol, Dewey?

Megnyalta a száját, aztán kinézett az ablakon.

- Teljesen egyértelmű, hogy ő is a szigetre szavaz - közölte Stella.

- Teljesen. Megehetem előbb a szendvicsemet?

Stella átnyújtott egyet nekem és Hobsonnak is, aki elvette ugyan, de csak tartotta a kezében. Inkább reflex volt, mint tudatos cselekedet.

- Ennie kell, Dewey. Szüksége lesz az erejére, ha meg akarja ölni Cammie-t.

- Oké.

Lehámozta a műanyag csomagolást, és beleharapott a szendvicsbe.

- Jézusom, ez hátborzongató!

Beindítottam a motort, visszakanyarodtam a 101-esre, és az 5-ös autópályát jelző táblákat kerestem.

A kaliforniai Manchesterben még aggódtam Stella állapota miatt, ám délután négy óra körül, amikor beléptünk Oregonba, már kifejezetten rémült voltam.

A bőre falfehér lett, az ajka kékeslilára színeződött. A haja csatakossá vált az izzadságtól, és élettelenül lógott az arca körül. Majdnem két órája aludt, és hálás voltam érte, mert mielőtt végre elszenderedett, nagyon igyekezett úgy tenni, mintha minden rendben lenne, én pedig nagyon igyekeztem egyetérteni vele.

Csakhogy semmi sem volt rendben. A legkevésbé sem.

Előző nap, a tó előtt, majdnem delíriumba került alvás közben. Inkább lázálom lehetett, mint pihenés, és tudtam, hogy megint afelé közeledik. Egyszer megkérdeztem tőle, hogy keressek-e egy másik tavat, de azt válaszolta, kétszer egymás után nem működne, úgyhogy menjek tovább. Utána eszembe jutott, amit Manchesterben mondott…

Vissza kell mennünk az 5-ös autópályára. Az alsóbbrendű utakon túl sokáig tartana az út.

Sejtelmem sem volt, hogy ezt miért mondta. És ha valami csoda folytán megtaláljuk az apámat, vajon ő mit tehet Stelláért? Nem tartottam valószínűnek, hogy húsz éven keresztül várt volna a csodatévő gyógyszer birtokában arra a lányra, akivel a fia majd egyszer fel fog bukkanni. A nagy semmi felé rohantunk az ürességbe. Hiábavalónak látszott az út.

Őszintén bevallom, hogy megfordult a fejemben: keresek valakit, aki megfelelő Stellának. Egy csövest. Két stoppost is láttam Medford után, és lelassítottam. Esküszöm, hogy majdnem megálltam. De nem tettem meg, és két órával később, amikor Stella nyögdécselni kezdett álmában, elátkoztam magam, amiért nem álltam meg, és nem vettem fel valamelyiket. Minden kamionparkolónál és pihenőhelynél lelassítottam, majd lebeszéltem magam. Tudtam, hogy ha megteszem, akkor nincs visszaút. Hivatalosan is hidegvérű gyilkossá válok. Önvédelemből ölni egy dolog, egy ártatlan ember megölése után - még akkor is, ha visszataszító, és senkinek sem fog hiányozni - csak lefelé vezet az út.

Nem veszíthetem el Stellát.

Nem fogom elveszíteni.

Eugene közelében rendszeresen hátranéztem Hobsonra, a sebére. Egy részem azt remélte, felszakad, elfertőződik, és okot szolgáltat arra, hogy… Ám ez nem történt meg. Dewey sebe nem kezdett újra vérezni, és tudomást sem vett róla. Egész úton hallgatott, és elveszett a saját fejében. Egyszer sem láttam, hogy elaludt volna.

Minden órában, amikor megállapítottam, hogy nem alszik, egyre fáradtabb lettem.

Végül megálltam egy, a tábla szerint festői szépségű pihenőhelyen, a washingtoni Longview közelében, valamivel éjfél után. Elgurultam a parkoló távolabbik végéig, és leállítottam a motort.

Csak fél órát akartam aludni, hogy összeszedjem a maradék erőmet.

Két óra lett belőle.

És mire felébredtem, Stella eltűnt.

Amikor megtaláltam a fémkorlátnál, nagyon megkönnyebbültem. A mély szurdokba bámult, amelynek az alján egy folyó csobogott, és akkora fák álltak körülötte, amekkorákat még sohasem láttam. A lány nem fordult felém, amikor közelebb mentem hozzá, mégis tudta, hogy ott vagyok.

- Az ott a Cowlitz folyó - mondta. - Hát nem gyönyörű?

- Te vagy gyönyörű.

Nagyon örültem, hogy végre felébredt. Néhány évvel azelőtt szégyelltem volna ezeket a szavakat, de most annyira természetesnek és helyesnek tűntek. A bennem lakozó űrt megtöltötte a közelsége - az a hely a szívemben csak az övé volt, egy szoba, ahová csak ő léphetett be.

Átöleltük egymást. Rajta volt a könyökéig érő fekete kesztyű, és pulóvert is húzott. Egy négyzetcentiméter sem látszott ki a bőréből, de lehet, hogy az sem érdekelt volna, ha kilátszik. Ő azonban óvatos volt. Egy egész élet gyakorlatával rendelkezett. Éreztem a karja melegét, és a simogató leheletét a nyakamon, miközben beletúrt a hajamba. Rettenetesen szerettem volna magamhoz húzni, és megcsókolni. Őrjítő érzés volt, hogy nem tehetem meg, az a tudat pedig még őrjítőbb, hogy ez örökké így lesz.

- Hamarosan meghalok, drága Pip. Ugye tudod?

- Ne beszélj így, kérlek!

- Nemsoká megint úrrá lesz rajtam az éhség, és ezúttal nem lehet lecsillapítani. Annyira le fogok gyengülni, hogy delíriumba kerülök. Zavarossá válnak a gondolataim, és összevissza fogok beszélni. Rengetegszer átéltem. Mintha egy ősi ellenségem kopogtatna be az ajtón, egy hívatlan vendég, aki bemosolyog az ablakon, ha nem vagyok hajlandó beengedni.

- Használhatod ezt a folyót, az erdőt.

- Nem lesz elég.

- Akkor keresünk valakit.

Már van valakink. Hobson, aki türelmesen ül a hátsó ülésen.

Nem. Kiűztem a fejemből ezt a gondolatot. Hobson is áldozat volt, akárcsak mi.

Neki már mindegy.

Nem.

- Már megmondtam, hogy nem fogom megtenni. Soha többé.

- Nem veszíthetlek el, Stella.

- Mégis így lesz.

- Ha a fehér ruhás emberek ránk találnak… az egyik. Vagy talán az apám ismer valakit, aki…

- Nincs jogom elvenni az életet. Önző a létezésem. Éveken keresztül elhitették velem, hogy helyes, amit teszek, de a szívem mélyén tudtam, hogy ez nem igaz. Sok embert megöltem. Az én bűneim alól nincs felmentés. Magam előtt látom az arcukat, amikor lehunyom a szemem. Hallom az üvöltésüket. Sok szörnyeteg volt közöttük, de még ők sem érdemelték meg azt a fájdalmat, amit tőlem kaptak. Azt hiszem, örülök a halálnak, örülök a halál némaságának. Odaát várni fognak engem, és felelnem kell a tetteimért. Nagyon ijesztő gondolat, mégis tudom, szembe kell néznem velük, hogy végre megleljem a békét.

- Csak makacskodsz, Stella. Keresünk egy rossz embert, valakit, aki megérdemli… Egy gyilkost, erőszaktevőt… Olyat, aki gondolkodás nélkül megölne bennünket vagy bárkit…

Kesztyűs ujját a számra szorította, és elhallgattatott.

- Nem fogom megtenni, Jack. Soha többé. Nem akarok erről beszélni. Nem akarok erre gondolni. - Rám mosolygott, és a szemében megcsillant a holdfény. - Élvezzük ki ezt a pillanatot, a közös időt, ami még hátravan. Egy pillanat örökké tarthat. Ez csak rajtunk múlik.

Istenem, annyira sápadt!

- Szeretlek téged, Stella Nettleton - mondtam halkan.

- Én is téged, John Edward Jack Thatch. Az én Pipem.

Közelebb húztam magamhoz, és erősen megszorítottam.

- Táncolsz velem? - kérdezte súgva, és a fejét a nyakamba fúrta.

Táncoltunk.

Táncoltunk annak a sziklának a peremén, olyan zenére, amit csak mi hallottunk.

Nem tudtam megállapítani, hogy egy perc telt el, vagy egy óra. Nem érzékeltem az idő múlását, csak az a pillanat létezett. Amikor Stella végül a fülembe súgta, hogy indulnunk kéne, némán bólintottam. Tudtam, ha megszólalok, elsírom magam. Követtem Stellát a szurdok peremétől az autóhoz. Bekuporodott az anyósülésre, és az ölébe vette a Szép reményeket, a saját példányát.

Hobson továbbra is a semmibe révedt a hátsó ülésen.

Magunk mögött hagytuk a Cowlitz folyót.

Még három óra volt Whidbey-ig. Longview után egy órával Stella megint elaludt. Hátradöntötte az ülést, és a mellkasához húzta a térdét. Sötét haja eltakarta az arcát. Nagyon kicsinek és védtelennek látszott. A célunk előtt fél órával remegni kezdett.

Amikor a nap felbukkant a horizonton, megpillantottam a ruháin a sötét izzadságcsíkokat. A pulóverem ujját a kezemre húztam, és kisimítottam az arcából az elkóborolt, fényüket vesztett tincseket. Látszólag zavarta a felkelő nap, mert halkan felsóhajtott, és az arcát a könyökhajlatába fúrta.

Letértünk a pályáról, elindultunk észak felé az 525-ösön, amiből később Mukilteo út lett, és követtük a Whidbey-t és a Clinton-Mukilteo kompkikötőt jelző táblákat. Hétfő reggel volt, és sokan igyekeztek a szigetről a szárazföld felé, ellenkező irányban viszont kevesen haladtak. Azt feltételeztem, hogy délután valószínűleg fordítva lehet, amikor Seattle-ben lejár a munkaidő.

A fizetőkapunál egy kedves, ötvenes nő ült, elvette a pénzt, és azt mondta, hogy kövessem az előttem lévő autót, és álljak be legelőre a második sorba. A következő komp öt percen belül megérkezik.

- Mennyi ideig tart az út?

- Tizenöt vagy húsz percig. A tengertől függ.

Megfordult a fejemben, hogy felébresztem Stellát, de úgy döntöttem, hogy jobb neki, ha alszik. Sejtelmem sem volt, hogy mi vár bennünket a szigeten.

Rajtunk kívül még hat autó várakozott, és csak az egyik volt fehér, egy huszonöt év körüli Ford pickup. Idős férfi ült a volánnál, sötétkék zakót és egy Seahawks baseballsapkát viselt. Újságot olvasott, és kávét ivott a műszerfalon billegő pohárból. Amikor észrevette, hogy nézem, elmosolyodott, biccentett, és újra az újságba mélyedt.

Még sohasem utaztam kompon, és amikor a Kittitas kikötött, el sem akartam hinni, mennyi autó gördül le róla. Nem sejtettem, hogy ekkora. Amikor végre az utolsó jármű is elszáguldott a Mukilteón Seattle irányába, integetni kezdtek a mellettünk álló sornak. Egy narancssárga mellényes férfi intett nekem, hogy kövessem őket. Az alsó szinten parkoltunk. Leállítottam a motort. Néhány perccel később, amikor a komp elhagyta a kikötőt, végre lehunytam a szemem, és hagytam, hogy úrrá legyen rajtam a kimerültség.

ÖTÖDIK RÉSZ

„A józan ésszel, ígérettel, reménnyel, lelkem nyugalmával, boldogságommal dacolva szeretem, és szenvedélyemtől semmi el nem téríthet.”

Charles Dickens: Szép remények

1

Lehet, hogy aludtam, de nem álmodtam, és hálás voltam érte. A mögöttünk lévő autó figyelmeztetően rám dudált, és kipattant a szemem.

- Már Whidbey-ben vagyunk, Jack?

Stella is felébredt. Felült, és kissé előrehajolt, hogy jobban lásson.

A komp kikötött a túlsó parton. A mellettünk lévő sor már lehajtott. Egy másik narancssárga mellényes férfi türelmetlenül integetett nekem, és a kikötő felé mutogatott.

Megint felharsant mögöttem a duda, ezúttal hosszabban.

Beindítottam a motort, egyesbe kapcsoltam, és követtem az előttem lévő autó helyzetjelző lámpáját a rámpán keresztül a szárazföldre, ahol egy hatalmas táblán ez állt:

CLINTON KOMPKIKÖTŐ

ÜDVÖZÖLJÜK A WHIDBEY-SZIGETEN

Balra egy szürke, földszintes, zöld tetős épületet láttam LÁTOGATÓKÖZPONT felirattal. Beálltam a mellette lévő üres helyek egyikére. A terminál többi része egyetlen hatalmas parkoló volt, amelyben mintegy negyven jármű sorakozott arra várva, hogy felhajthasson a kompra, és átjusson a másik oldalra. Amint a mi sorunk befejezte a kiszállást, a várakozók felhajtottak, és a komp elindult. Begyakorolt tánc.

Az érkező kocsik közül egyik sem maradt a kikötőben. Gyorsan átmanővereztek a parkoló útburkolati jelei között, és eltűntek észak felé az 525-ös úton. Öt perc elteltével egyedül maradtunk.

- És most?

- Bemegyünk - közölte Stella, azzal felmarkolta a Dickens-könyveket és az évkönyvet.

Amikor kinyitotta az ajtót, és kiszállt, azt hittem, el fog ájulni. Megingott, és megmarkolta a tetőt, hogy megkapaszkodjon.

Gyorsan megkerültem a Hondát, és megtartottam. Megint remegett.

- Talán jobban tennéd, ha megvárnál itt.

- Jól vagyok - bizonygatta.

De nem volt jól.

Behajolt, és ránézett Hobsonra.

- Hé, Mr. Hobson! Nem akar kimenni a mosdóba?

- De - felelte színtelen hangon az utasunk, majd kikászálódott, és bement az épületbe.

Stellával utánamentünk, viszont nagyon lassan haladtunk. Igyekezett erősnek mutatni magát, de majdnem a teljes testsúlyával rám nehezedett, és zihálva lélegzett.

A látogatóközpont üres volt. Két automata állt benne, az egyikben rágcsálnivaló és csokoládé, a másikban üdítők voltak. Kétoldalt helyezkedtek el a mosdók. A szemközti falat a sziget plakátjai és egy hatalmas térkép foglalta el, előttük tárolókon a helyi látványosságokról szóló prospektusok sorakoztak.

Stella letette a könyveket a padra, és megnéztük a térképet.

- Mit gondolsz?

Kinyitotta a könyveket a térképnél.

- A Whidbey és Whitby nevén kívül látsz valami eltérést?

Közelebb hajoltam, és összehasonlítottam a térképeket - a vonalakat, a színeket, a többi város nevét és az egyéb jelöléseket. Megráztam a fejem.

- Semmit.

- Én sem. De szerintem ha az apád ekkora erőfeszítéseket tett azért, hogy eljuttasson bennünket idáig, akkor biztosan hagyott utalásokat arra is, hogy merre tovább. Kell lennie valaminek, csak nem látjuk.

Ismét Whidbey térképe felé fordultam. A hatalmas sziget nagy része érintetlen volt. Láttam több farmot és strandot, néhány kisebb üzletközpontot és tengerparti házakat. De semmi kirívót nem vettem észre.

A hátunk mögött a férfimosdóban öblített a vécé, aztán kilépett Hobson, elsétált mellettünk a kijárat felé, visszaült az autóba, és maga elé meredt.

- Ez annyira hátborzongató!

Stella már a prospektusokat vizslatta, és közben végighúzta fölöttük az ujját.

- Strandok, parkok, borospincék és szőlőhegyek, éttermek, galériák, múzeumok, szigetnéző túrák, egy világítótorony…

Már éppen kezdtem feladni a reményt, amikor megakadt a szemem az egyik füzeten. A borítóján egy sziklán álló és a Puget-tengerszorosra néző ház fotója látszott. A reklámszöveg gyönyörű kilátást, barátságos kiszolgálást és tágas szobákat ígért. Engem egyik sem érdekelt, mert a szálláshely nevét bámultam.

- Stella!

Megmutattam neki, és elkerekedett a szeme.

By Hand Bed and Breakfast.[19]

By Hand.

Két Kéz Munkája.

- „Két keze munkájával” nevelt fel engem - mondta halkan Stella. - Jo Gargeryt is a „két keze munkájával” nevelte fel, akárcsak engem. Bizonyára férjet is ezzel a módszerrel szerzett magának.

Mind a ketten felismertük a kifejezést, amelyet Dickens számtalanszor használt a regényében. Elég furcsa kifejezés volt, és már akkor is szemet szúrt, amikor először olvastam a könyvet, sok évvel korábban. Pip nagynénje rendszeresen használta.

- Szerinted ez az?

Stella ismét a térkép felé fordult, és végighúzta az ujját az egyik vonalon.

- Still Creek Road 6600. A sziget túloldalán van, körülbelül tizenkét kilométerre. Szerintem megtaláltuk, Jack.

Megmarkoltam a kesztyűs kezét, és gyorsan visszakísértem az autóhoz.

2

A rendelkezésre álló rövid idő alatt Fogel csak kétórás átszállással tudott repülőjegyet venni Nevadából Pittsburghbe. A gép 19:23-kor szállt fel, 23:30-kor megérkezett a chicagói O’Hare Repülőtérre, ahonnan éjjel l:30-kor indult a járat Pittsburghbe. A nyomozó halálosan fáradt volt. Megpróbált aludni a gépen, de rendszeresen felriadt, amit a mellette ülő, idős férfi elég zavarónak talált. Egyszer felrázta Fogéit, mert álmában kiabált. A nő nem emlékezett az álomra és a kiabálásra sem, de a többi utas gyanakvó tekintete arra utalt, hogy megtörtént, és ezek után nem akart elaludni.

A chicagói reptéren megkereste a kaput, és körbejárta a terminálokat, hogy elüsse az időt. Ivott egy kávét az étteremrészleg egyetlen nyitva tartó egységében. A hátralévő időt egy kényelmetlen műanyag széken töltötte, és elolvasta Stephen King Tóparti kísértetek című könyvének első néhány fejezetét. Jó könyvnek tűnt, de képtelen volt összpontosítani. Végül újra lecsukódott a szeme, és saját magát látta. Egy út menti árokban hevert, a bőre megégett, de mégsem. Ettől függetlenül képes volt kiabálni - amikor fájdalmasan felüvöltött, kirepedt a szája széle, és vérezni kezdett.

Ezúttal ő is hallotta, hogy felkiáltott. Letette a könyvet, vett magának még egy pohár kávét, és visszament a kapuhoz.

Az a két óra örökkévalóságnak tűnt.

Este Stack felhívta a nevadai reptéren, tíz perccel a beszállás előtt.

Arden Royal, az a huszonhét éves férfi, akit 1991-ben találtak meg Upper Saint Clairben, egy szemeteskonténer mögött, szintén a Charter Gyógyszercégnél dolgozott. Stack a többieket is megpróbálta összefüggésbe hozni a céggel - nyomon voltak. A Charter körülbelül négyszázötven kilométerre volt Pittsburghtől, Philadelphia közelében.

- És van itt még valami - mondta az öreg. - Azt hiszem, megfigyelés alatt tartanak.

Beszámolt a fehér furgonokról.

A nő azóta többször is megpróbálta felhívni, de folyamatosan foglaltat jelzett.

Fogel hajnali 3:33-kor szállt le Pittsburghben, elment az autójáért a parkolóba, és a 76-os autópályán elindult Chadds Ford felé akkora sebességgel, hogy az összes NASCAR-rajongó arcára mosolyt csalt volna.

Valamivel nyolc óra után ért Chadds Fordba, négy perc alatt keresztülhajtott az aprócska városon, és megállapította, hogy még a nevadai Fallonnál is kisebb, utána a sebtében felvázolt útvonalat követve elindult a 41-es út felé, és közben áthaladt az egyetlen közlekedési lámpán, amelyik a csöndes városka végén működött, onnan pedig elindult a 27-esen nyugat felé. Csak néhány házat látott távolabb az úttól, a kukorica-, lucerna-, szójabab-és isten tudja, miféle földek mögött.

Kétszer is elvétette a Turlington Road lehajtóját. Először majdnem százhúsz kilométer per órás sebességgel száguldott el mellette, de másodjára sokkal lassabban ment, és figyelmesen pásztázta végig az út jobb oldalán elterülő földeket.

Az utat nem jelezte tábla.

Valójában nem is lehetett útnak nevezni. Egy csík aszfalt, ami leágazott a kétsávos országútról, és eltűnt a széles kukoricaföldek között. Ha Fogel nem látott volna egy másik autót bekanyarodni, valószínűleg harmadjára is elvétette volna a Turlingtont.

Mire megfordult, és rákanyarodott a Turlington Roadra, a másik autó helyzetjelzőjéből csupán két távoli piros pötty látszott, majd az autó áthajtott egy dombon, és mire a nő egyenesbe hozta a Toyotát a keskeny, kétsávos út közepén, azok is eltűntek.

A 27-es út tele volt repedésekkel és gödrökkel, a Turlingtont viszont nemrégiben burkolták le, és gondosan karbantartották. A felezővonalat macskaszemek jelezték, az út két szélén pedig fehéren virított a friss festék. Mindkét oldalon három méter magas drótkerítés zárta el a földektől, amitől Fogel kissé klausztrofóbiás lett. Mintha Pittsburghben a Beaver Avenue-n lévő állami börtön udvarára hajtott volna be. Az érzés erősödött, ahogy megpillantotta az őrbódét és a kaput az út végén.

A bódéhoz egy sorompó is tartozott, aminek az volt a feladata, hogy feltartóztassa a forgalmat, de nyitva állt. A másik autó, amelyik Fogel előtt kanyarodott le az országútról, egy pillanatra lefékezett a kapunál, majd behajtott a tágas parkolóba, ami a hátsó rész közepén magasodó betonépületet vette körbe. Fogel az őrbódé felé közeledve előhalászta a táskájából a jelvényét és az igazolványát, de rájött, hogy nem lesz rá szüksége, mert a bódé üres volt.

Megállapította, hogy sehol sem lát Charter feliratú cégtáblát - sőt semmilyet -, áthajtott a kapun, és addig körözött, amíg üres helyet nem talált. A korai időpontra való tekintettel furcsállta, hogy ennyien vannak ott. Azt pedig még különösebbnek vélte, hogy a saját zöld Toyotáját leszámítva az összes autó fehér volt.

3

Tizenöt percig tartott átérnünk a sziget túlsó végére, de nekem egy örökkévalóságnak tűnt. Stella megjegyezte, merre kell menni, és ő navigált. Útközben csak a helyi parkfenntartó kisteherautójával találkoztunk. A sziget olyan benyomást keltett, mintha egy másik világba csöppentünk volna. Egyáltalán nem hasonlított azokra a városokra, amelyekben az évek során laktam. Ezen a félreeső, magányos helyen a Stills Creek Road jelölte a világ peremét. Néma csöndben kanyarodtunk le a Cultus-öbölből a Stillsre. A keskeny úton alig fért el két autó egymás mellett, és a közepéről hiányzott a felezővonal. A bal oldalon postaládák és felhajtok sorakoztak, de egyetlen házat sem lehetett látni. A felhajtok a duglászfenyők, vörös égerek, juharfák, magas cédrusok és a bürök sűrűjébe vezettek. Vadregényes hely, amelyet nem érintett meg a pusztító emberi kéz.

- Ott van - mondta halkan Stella, és egy nagy, piros postaládára mutatott, amelyre gondos, fekete betűkkel 6600 volt felfestve.

Semmi más nem szerepelt rajta, semmi, ami szálláshelyre vagy egyáltalán üzleti tevékenységre utalt volna.

A kavicsos feljáró fölé behajló ágak zöld lombsátrat alkottak.

- Indíts, Jack! Nem bírom tovább. - Stella megint előregörnyedt.

Ráeszméltem, hogy én is. A tenyerem nyirkos volt az izzadságtól.

Rákanyarodtam a keskeny felhajtóra, és végiggördültünk a fák között.

4

Kiderült, hogy a kocsi, amelyet Fogel a Charter parkolójába követett, egy Ford F-250-es pickup volt - fehér, mint a többi. Miközben a nő kiszállt az autójából, két férfit látott a Fordból kiszállni és az épületbe bemenni. Mindketten hosszú fehér viharkabátot viseltek. Egyikük sem vett tudomást Fogelről, sietősen és határozottan lépdeltek.

A nyomozó egy gombnyomással bezárta az autót - a két pittyenés nagyon hangosnak tűnt, de egy ilyen korai órán minden hang annak tűnik -, azután követte a két férfit a parkolón és a két vastag üvegajtón át.

Amikor az ajtók automatikusan becsukódtak mögötte, hűvös levegő csapta meg, a cipője kopogását pedig visszaverte a tükörfényesre csiszolt, fehér márványpadló.

Fogel felpillantott a szédítő magasságú átrium mennyezetére.

A mennyezet fehér volt.

A falak is fehérek voltak.

A falakon fehér vásznak lógtak fehér keretben, és Joy biztosra vette, ha alaposabban szemügyre venné valamelyiket, kiderülne, hogy nem üres, és felfedezné rajta a gondos, fehér ecsetvonásokat. A rejtett hangszórókból halk zongoramuzsika szólt, Mozart A varázsfuvola című operájából a Bosszú-ária. Fogel felismerte, mert ez volt az anyja egyik kedvence.

- Segíthetek?

A kérdés az előcsarnok végében lévő recepciós pult mögül érkezett. Előtte helyezkedett el a váró, ahol két fehér bőrkanapé, négy fehér bőrfotel és néhány fehér asztal állt fehér szőnyegen.

A csarnoknak szinte bántóan világosnak kellett volna lennie, a halvány lámpafény azonban enyhítette a hatást.

Joy a pulthoz ment, és elővette az igazolványát.

- Fogel nyomozó vagyok a pittsburghi rendőrségtől. A cég vezetőjével szeretnék beszélni.

A recepciós egy szőke, zöld szemű, huszonöt év körüli nő volt. Rámosolygott Fogelre. Fehér blézert és fehér blúzt viselt, és bár a nyomozó nem látott be a pult alá, biztosra vette, hogy a szoknyája és a cipője is fehér.

- Időpontra jött?

- A gyilkossági osztályon dolgozom. Nincs időpontom, de most rögtön beszélnem kell valakivel.

A nő felvonta a szemöldökét.

- Gyilkossági osztály? Talán gyilkosság történt?

- Nem közölhetek magával részleteket, mert folyamatban lévő ügyről van szó.

- Értem.

Megint elmosolyodott, felemelte a telefont, és fehérre lakkozott körmű, kecses ujjaival tárcsázott. Halkan mondott valamit a kagylóba, majd figyelmesen hallgatott, és végül letette.

- Kérem, foglaljon helyet, Fogel nyomozó! Hamarosan felkíséri valaki. Szolgálja ki magát kávéval és süteménnyel! A baklava egyszerűen fenséges.

- Köszönöm.

A várakozórészhez sétált, és ledobta magát egy nagy fehér kanapéra.

Az egyik asztalon egy kis kávézó volt berendezve fánkkal és különféle süteményekkel. Ízesített tejszín, cukor és édesítő is volt bőven. Töltött magának egy csésze feketekávét, és amikor rájött, hogy jéghideg, összeráncolta a szemöldökét. A sütemények is úgy néztek ki (a fenséges baklavát is beleértve), mintha már egy ideje odakészítették volna őket. A fánkok szélét belepte a penész.

5

Vannak olyan pillanatok az ember életében, amikor azt hiszi, tudja, mi következik. A kiszámíthatóság, az azonosság pillanatai. Ilyenkor az ember ugyanolyan jól ismeri a következő lépést, mint az előzőt, és magabiztosan megy az árnyék felé, mert tudja, hogy nem várja ott semmiféle szörnyűség. Bátran halad előre, mint amikor a könyv utolsó oldalával kezdi abban a tudatban, hogy visszamehet, és az elejét is elolvashatja, mert ismeri ugyan a történet végét, mégis élvezi az utazást.

Az életem elmúlt tizennyolc évében abban a biztos tudatban léteztem, hogy a szüleim meghaltak. Kijártam a sírjukhoz. Beszéltem hozzájuk. Imádkoztam értük. Sohasem érhettem el őket, mindig a múltam részei voltak. Az arcukat csak régi fényképekről és az álmaimból ismertem, a hangjuk pedig kisiklott a kezem közül, mint a sebesen rohanó patak vize. Már kisgyermekként megbékéltem a halálukkal, holott akkor még nem is tudtam, mit jelent ez valójában. Ha az ember korán árván marad, akkor csak ezt az állapotot ismeri, csak ezt a helyzetet tudja értelmezni, és a szülei halála puszta ténnyé változik. Jo néni mindig azt mondogatta, örülnöm kellene, hogy még annyira fiatal voltam. Ő felnőtt korában vesztette el a szüleit, és minden éjjel kísértették az eleven emlékek.

Én sohasem számoltam be neki az álmaimról, a saját kísérteteimről.

És közben arra is rájöttem, hogy nem is álmok voltak, hanem kaotikus gyermeki emlékek.

Vajon ha elmeséltem volna Jo néninek az álmaimat, elárulta volna nekem, hogy az apám még él?

Vajon elsírta volna magát, és elárulta volna, hogy valójában azért gyűlöli apámat annyira, mert ő életben maradt, anya viszont meghalt? Egy átverés részeként nevelt fel úgy, mintha a saját fia lettem volna.

Vajon gyávának nevezte volna apámat, aki megszökött, és lehet, hogy meghalt?

Nagyon szerettem volna ezekről beszélni Jo nénivel. Gyűlöltem azért, mert nem árulta el nekem az igazat, ugyanakkor szerettem, mert vigyázott rám, és úgy tűnt, hogy a kettő egy és ugyanaz.

A kerekek alatt csikorogtak a kavicsok.

Stella olyan erősen markolta a látogatóközpontban talált prospektust, hogy összegyűrődött a papír.

A bal oldalon felbukkant egy nagy, régi ház. Kikandikált a magas juhar-és égerfák közül, amelyek vastag ágai lassan ringatóztak az enyhe reggeli szélben. Egy rövid rúdra erősített, kézzel festett táblán az állt, hogy Vendégparkoló, és a nyíl balra mutatott. A jobb oldalon álló fáskamrában legalább három hideg télre elegendő farönk tornyosult. A fáskamra mögött terült el az őzeket és a többi vadállatot távol tartó magas kerítéssel körülvett kert. Gyümölcsfákat is láttam, főleg almát és körtét.

A kavicsos felhajtó betonozott parkolóba torkollott, onnan pedig feljebb kanyargott, egy másik ház felé. Az újabb volt, mint a lenti, alacsony dombon állt a szikla peremén, a harminc méterrel lejjebb lévő Puget-tengerszorosra és a hajóforgalomra nézett.

- Ez lélegzetelállító - mondta Stella.

Az udvart fehér deszkakerítés vette körül, és legalább négyvagy öthektáros lehetett.

-Vajon ezt hogy engedheti meg magának? Szerintem rossz helyen járunk.

- Parkolj le oda! - A vendégek számára fenntartott helyek felé mutatott.

Bekanyarodtam egy barna Chevy pickup mellé, amelynek a platóján egy fűnyíró volt, és leállítottam a motort.

Kiszálltam, és megkerültem az autót, hogy segítsek Stellának, és hirtelen megpillantottam egy férfit, aki a fáskamra hátsó sarkánál állt, és minket nézett. Az egyik kezében fekete szemeteszsákot tartott, a másik keze a csípőjén lógó tokban lévő pisztoly markolatán pihent.

Velem egymagas lehetett. Barna hajába és szakállába ősz szálak vegyültek. Farmert, fekete bakancsot és feltűrt ujjú kék inget viselt. Markáns arcvonásai miatt idősebbnek látszott a valódi koránál, de a tekintete éber volt, mint a rókáé, és ide-oda cikázott köztem és Stella között a fekete keretes szemüveg mögül. A férfi keze piszkos volt.

És nem mozdult meg.

Legalábbis egy darabig.

Amikor végre elindult felénk, kissé remegett, és erősen megmarkolta a szemeteszsákot. Ahogy közelebb ért, elvette a kezét a pisztolyról, és ráhúzta az inge alját. Alaposan megnézett bennünket magának, a tekintete egy darabig elidőzött Stella kesztyűjén. Kissé lehajolt, hogy jobban megnézhesse Dewey Hobsont, aki még mindig a hátsó ülésen ült. Utána kifejezéstelen arccal ismét felénk fordult.

- Apa?

Olyan halkan bukott ki belőlem ez a szó, hogy biztosra vettem, senki sem hallotta rajtam kívül.

Magam sem tudom, mire számítottam. Talán arra, hogy a férfi eldobja a zsákot, odarohan hozzám, és átölel? Talán könnyekre. Egy sebtében elhadart összefoglalóra az eltelt évekről, töredékes szavakra, amelyek megmagyarázzák a két évtizeden át tartó átverést, titkolózást és hazugságot?

Istenem, fiam! Férfi lett belőled.

Hiányoztál, apa. Minden másodpercben hiányoztál.

Ezek közül egyik sem történt meg.

- Be kell mennünk - közölte halkan az apám, majd sarkon fordult, sietős léptekkel elindult a szikla peremén álló ház felé, és a vállára dobta a zsákot.

Stellával értetlenül egymásra néztünk, és követtük.

Nyitva hagyta a bejárati ajtót.

A ház földszintjén tágas tér terült el. A bejárat egy előtérre és egy széles folyosóra nyílt, amelynek a bal oldaláról indult a lépcső, a jobb oldalán pedig magas tárolószekrények sorakoztak. A folyosó végén balra volt az étkező, jobbra pedig a professzionális konyha. Amögött süllyesztett nappali helyezkedett el, amelyben egy kőből épült kandalló, két bőrkanapé, valamint bőrfotelok és puffok voltak. A hátsó üvegfal egy hatalmas teraszra és az odalent elterülő, mély tengerszoros sötétkék vizére nézett. A felszínt több kisebb hajó pettyezte, és távolabb egy Alaszka felé tartó kirándulóhajó is látszott.

Segítenem kellett Stellának. Rettenetesen gyönge volt. A karját a vállamra fektette, és rám nehezedett, kapkodva vette a levegőt, és bizonyos időközönként rázta a remegés. Az elmúlt egy napban rendszeresen legyengült, majd megint visszatért az ereje, bármiféle előjel nélkül. Alig egy órával ezelőtt, amikor megérkeztünk a kompkikötőbe, éber volt, és energikus. Erősnek látszott. Még a ház felé közeledve is felfedeztem rajta nyomokban azt a lányt, akire éveken keresztül emlékeztem. Kezdtem rájönni, hogy tudatosan igyekszik felszínre hozni azt a lányt, és kiemelkedni a betegsége ködéből. De minden egyes felbukkanásnak az volt az ára, hogy leszívta az erejét, és a következő felbukkanás már rövidebb ideig tartott.

Stella kezdett elhalványulni.

Ez más volt, mint két nappal korábban az autó és a tó.

Rosszabb volt.

Egyikünk sem akarta beismerni, de ettől függetlenül létezett.

Hamarosan meghalok, drága Pip. Ugye tudod?

A ruhája vastag anyagán keresztül éreztem a teste melegét, és tudtam, hogy megint lázas. Bevittem a házba, az egyik bőrkanapéhoz támogattam, és óvatosan lefektettem úgy, hogy a feje az egyik puha párnán nyugodott.

Felmosolygott rám, és némán azt formálta a szájával, hogy Az én Pipem.

Hobson, aki teljesen önként kiszállt az autóból, belépett mögöttem az előszobába, becsukta az ajtót, majd mozdulatlanul állt, és nem szólalt meg.

Stella szavával élve elakadt.

Az apám az étkezőasztal mellett állt. Feltépte a fekete szemeteszsákot, kiborította a tartalmát, és turkálni kezdett az összefűzött papírkötegek, videokazetták és naplók között.

Odamentem hozzá.

Nem nézett rám.

- Apa!

Másodjára is kimondtam azt a szót, amelyet utoljára húsz éve. Továbbra sem vett rólam tudomást, és folytatta a turkálást.

A holmik többségén a Charter felirat szerepelt, némelyik dokumentumon fejlécként, másokon kézírással, a mappákra pedig rá volt pecsételve olyan szövegekkel megtoldva, hogy Bizalmas, Másolat készítése tilos vagy Szigorúan belső használatra. Egy kötegnyi fénykép is volt. Megfogtam, lehúztam róla a gumit, és belelapoztam. A tíznél is több fotó között felismertem az évkönyvben szereplő arcokat - Perla Beyham, Cammie Brotherton, Jaquelyn Breece, Keith Pickford, Jeffery Dalton, Dewey Hobson, Garret Dotts, Penelope Maudlin, Richárd Nettleton, Emma Tackett. A szüleim fotója nem volt köztük, de biztosra vettem, hogy régen igen. Találtam egy vastag mappát egykori szomszédomról, a szüleim pályaválasztási tanácsadójáról, Elfrieda Leechről. A borítóra az ő egyik régi fotóját tűzték. Amikor kinyitottam, több tucatnyi, a Charter által számára kiállított fizetési csekket találtam; a cég elég jól fizetett. Az első csekk dátuma 1974. február 4-i volt, az utolsóé 1980. augusztusi. Emlékeztetőket és kézzel írott feljegyzéseket is találtam ugyanazon diákok nevével.

Találtam egy olyan mappát is, amin az én nevem és fotóm szerepelt. Stella mappáját is megtaláltam. A fényképek régiek voltak, legfeljebb három-négyévesek lehettünk rajtuk. Az én aktáim között számos másféle kép is volt, és legalább százoldalnyi, különálló lap. Némelyiken kézírást láttam, másokon géppel írt szöveget. A dátumok alapján az egyik legrégebbi dokumentumot kézzel írták a születésem után négy hónappal:

Hét kiló és negyven deka. Segítség nélkül a hasára és a hátára fordul. Jön a foga. Érzékeli a környezetét. Nincsenek külső jelek. Nem tapasztaltunk semmiféle rendellenességet.

Charter Megfigyelőcsoport - 102.

Felmutattam az apámnak.

- Mi ez az egész?

Lepillantott a papírra, még javában olvasta, amikor hirtelen hatalmas robajt hallottunk a felhajtó felől. Az ajtó melletti, nagy ablakon át egy fekete GTO-t pillantottam meg, ami blokkoló kerekekkel fékezett le a ház előtt.

Apám felnézett, előhúzta a pisztolyát, és elindult a bejárat felé.

Jeffery Dalton, akit eddig csak fényképeken láttam, kinyitotta a vezetőülés felőli ajtót, és előhúzta a fegyverét, mielőtt apám kilépett volna a házból.

Dalton megrohamozott bennünket.

Nem futott, de határozottan lépdelt, és felemelve tartotta a fegyverét.

Nem tudom, ki lőtt először.

Egy golyó az ajtókeretbe fúródott, alig egy centire a fejemtől, és a szilánkok szerteszét repültek. Összekuporodtam, és a ház hátsó része felé hátráltam.

Hallottam az apám fegyverét, talán három vagy négy lövést adott le gyors egymásutánban. Közben kintről is hallottam dörrenéseket attól a férfitól, aki megrohamozott minket. Négy lövés. Hat. Még több. Apám megvonaglott, és a hátán két helyen kihasadt az ing. Az egyik lövést a bal válla fölé kapta, a másikat a hasába. A golyók keresztülszáguldottak rajta, és a lépcső mögötti falba csapódtak. Apám hátratántorodott, összeesett az előtérben, és tócsába gyűlt körülötte a vér a járólapon.

Csak ekkor vettem észre, hogy üvöltök. Nem tudom, mikor kezdtem üvölteni. Négykézláb odabotladoztam apámhoz, és rászorítottam a tenyerem a két sebre. Az ujjaim között szivárgott a vér, és átitatta az ingét. Görcsösen rángatózott, amikor pedig felnézett rám, félelem áradt a tekintetéből. Köhögött, mire véres köpet szakadt fel a torkából.

Dalton belépett az előtérbe, és kirúgta a pisztolyt apa kezéből.

- Lelőtted az apámat, de rohadék!

A férfi benézett a házba, a pisztolya csöve követte a feje mozgását.

- Ez az ember nem az apád.

Apa megint köhögött, de már nem olyan erősen.

Egymást kergették a gondolataim, miközben igyekeztem felfogni, amit Dalton mondott, és ami az elmúlt percekben történt.

Stella.

Abban a pillanatban nem érdekelt, hogy ki a földön fekvő férfi. Abban biztos voltam, hogy haldoklik, és semmit sem tehetünk érte. Viszont nem tudtam, hogy mennyi ideje van hátra.

Felugrottam, benyúltam a hóna alá, és húzni kezdtem a nappali felé.

- Segítsen!

Dalton a fegyverével együtt megfordult, és a kertet pásztázta.

- Segítsen, maga kibaszott seggfej!

Visszadugta a pisztolyt a tokjába, és megfogta a férfi lábát. Közös erővel becipeltük a nappaliba, és letettük a földre a kanapé mellé, ahol Stella aludt.

Leguggoltam melléjük.

A férfi már nem köhögött, de még élt.

-Stella, ébredj! - Hiába kiabáltam, nem reagált. Lélegzett, de hideg volt a teste.

A pulóverem ujját a kezemre húztam, nehogy bajom essen, aztán levettem Stella egyik kesztyűjét, és a padlóra dobtam. Utána a kezét a férfi nyakához emeltem.

Stella felriadt, félálomban érzékelte, hogy mit csinálok, és megpróbálta elhúzni a kezét.

- Ez a férfi haldoklik, Stella! Meg fog halni. Már nincs sok időnk. Meg kell tenned!

Kinyújtotta a kezét, és megmarkolta a férfi nyakát, és belecsípett a bőrébe.

A bőr fekete lett, ahol Stella ujjai hozzáértek, a feketeség aztán átterjedt a nyakáról az arcára és a mellkasára, végül az alkarjára is, ami kilátszott a feltűrt ing alól.

- Menj hátrébb, Jack! - mondta halkan Stella. - Kérlek, menj arrébb!

Képtelen voltam megmozdulni. Megmerevedtek a végtagjaim.

A férfi megfonnyadt, fekete ajkai közül felszállt egy utolsó, szaggatott sóhaj, majd elhallgatott.

Stella még legalább egy percig markolta. Az ujjai lüktettek, miközben kiszívták az utolsó csepp életet is, csak akkor engedte el a nyakát. A karja erőtlenül himbálózott a kanapé mellett.

- Nem működik - mondta halkan, mielőtt ismét nyugtalan álomba merült volna. - Nem elég. Fájdalmasan összeszorult a szívem.

6

Fogel türelmetlenül az órájára nézett.

Két perc múlva kilenc. Már majdnem egy órája ült a váróban. Halkan felnyögött, amikor a végtelenített felvételről ezredjére is felcsendült a Bosszú-ária.

Ásított, felállt, és megmozgatta a lábát, azután újra odament a recepciós pulthoz.

A hosszú szőke hajú, zöld szemű nő felpillantott rá, és elmosolyodott.

- Segíthetek?

- Egy órája várok.

A nő félrebillentette a fejét.

- Kire vár? Időpontra jött?

A nyomozó összeráncolta a szemöldökét.

- Maga egy órával ezelőtt azt mondta, hogy mindjárt felkísér valaki.

- Igazán?

Joy elővette a jelvényét.

- A gyilkossági osztályon dolgozom. Maga azt mondta, hogy keres valakit, akivel beszélhetek.

A nőnek leesett az álla.

- Gyilkossági osztály? Talán megöltek valakit?

Fogel elvörösödött a dühtől, de igyekezett uralkodni magán.

- Hívja fel a főnökét! Most rögtön!

A nő elmosolyodott, és felemelte a kagylót.

- Van időpontja?

A rendőrnő közelebb hajolt hozzá.

- Hívja fel a főnökét!

A recepciós felsóhajtott, és tárcsázott egy számot.

Valaki felvette a telefont, mert Fogel hallotta a kattanást.

- Itt áll egy meglehetősen goromba nő a recepciónál, aki azt állítja, hogy rendőr, és beszélni akar a főnökömmel. Idehívjam a biztonságiakat, és kivezettessem a területről?

Fogel legszívesebben kikapta volna a kis szőkeség kezéből a kagylót, és fejbe vágta volna vele.

A recepciós a hátsó falon lévő ajtó felé pillantott. Fogel egy billentyűzetet látott az ajtó mellett a falon. Valószínűleg kód kellett a belépéshez.

- Biztos benne? Tényleg elég goromba. És rémesen öltözködik.

Joy összeráncolta a szemöldökét, és önkéntelenül végignézett a barna bőrkabátján, a szürke pulóverén és a farmerján.

A nő letette a telefont.

-Valaki hamarosan felkíséri magát. Kérem, foglaljon helyet! Szolgálja ki magát kávéval és süteménnyel! A baklava egyszerűen fenséges.

Elmosolyodott, és kivillantotta tökéletesen fehér fogsorát.

- Ha az a valaki nem ér ide egy percen belül, lövök egy lyukat abba az ajtóba, és beengedem magam.

A recepciós lepillantott a kezére, szemügyre vette a fehér körmeit, majd felmosolygott Fogelre.

- Segíthetek?

7

- Hogy érti azt, hogy nem elég? Mi történik vele?

A pulóverem ujjába bújtatott kezemmel Stella karját óvatosan a mellkasára fektettem. Úgy éreztem, hogy végzetes vereséget szenvedtem.

- Maga Jeffery Dalton. - Kényszerítettem magamat, hogy mély levegőt vegyek. Képtelen voltam ránézni Daltonra.

- Prédikátor. Senki sem szólít Daltonnak. A közöttünk fekvő, halott férfit bámulta.

- Ha ő nem az apám, akkor kicsoda? Ekkor hangos női sikoly hallatszott. Kintről érkezett a hang.

- A picsába! - morogta a Prédikátor, és feltápászkodott. - Ez Cammie.

- Cammie Brotherton itt van?

- Elhoztam őt és a lányát Kaliforniából - kiáltotta hátra a válla fölött, miközben előhúzta a pisztolyát, és az ajtó felé rohant.

Gyorsan körbenéztem, és utánaszaladtam. Dewey Hobson eltűnt.

- Dewey, ne! - kiáltottam az ajtón kirontva.

Hobson meg sem hallotta, mert ököllel verte a GTO hátsó ablakát. Amint sikerült betörnie az üveget, elkapta a hátsó ülésen ülő nő farmerkabátjának a gallérját, és maga felé húzta. A bütykeiből vér csordogált. A Prédikátor ért oda hamarabb.

Dewey már félig kihúzta az ablakon a nőt, aki valószínűleg Cammie Brotherton lehetett, amikor a Prédikátor teljes sebességgel belevágódott, és mind a ketten a földre zuhantak. Hobson feje lekoppant a betonra, de nem ájult el, csak egy pillanatra megszédült. Utána a tenyerébe fogta a Prédikátor fejét, és felemelte a térdét, hogy ágyékon rúgja, de rossz volt a szög, ezért a combját találta el.

Megfordult, valahogyan sikerült megvetnie a lábát a talajon, és felállt. A Prédikátor éppen meg akarta ütni ököllel, de a mozdulat kibillentette az egyensúlyából. Dewey kihasználta az alkalmat, leteperte a földre, ráült, és a következő pillanatban már a Prédikátor nyakát szorongatta, és igyekezett kifacsarni belőle az életet.

Elkaptam Hobsont a derekánál, és megpróbáltam lehúzni áldozatáról, de nem engedte el a nyakát. Mintha ólomból lett volna a karja.

Közben Cammie kimászott az autóból egy automata puskával a kezében. Egy töltényt tett bele, és Hobson fejére irányította a fegyver csövét.

A zaj hallatán Dewey megfordult, és amikor megpillantotta a nő kezében a puskát, elengedte a Prédikátor nyakát, engem lerázott magáról, és rávetette magát Cammie-re. Ha nem kaptam volna el a lábát, sikerrel járt volna, így viszont elvesztette az egyensúlyát, és a betonra esett.

- Mit keresek én itt, Prédikátor?

Cammie hátrált két lépést, és megint Hobson fejére célzott.

-Lődd le!

A Prédikátor kiabálni akart, de reszelős suttogás lett belőle, mert alig kapott levegőt.

Visszarántottam Hobsont, és a másik lábát is megmarkoltam.

- Nem érti, mit történik! Dávid csinált vele valamit!

Azt nem tudtam, Cammie ismeri-e Dávid Pickfordot, Dewey Hobsont viszont ismerte, és szerintem kizárólag ezért nem húzta meg a ravaszt. Megfordította a puskát, és a tussal két erős ütést mért Hobson halántékára, aki ájultan összeesett.

A Prédikátor felült, levegő után kapkodott, és megdörzsölte a nyakát.

- Vigyétek be! Meg kell kötöznünk.

A GTO hátsó üléséről kidugta a fejét egy hosszú szőke hajú, kék szemű kislány.

8

Fogel megcsóválta a fejét, és dübögő léptekkel átvágott a nagy fehér előcsarnokon a hátsó ajtó felé. Miután megállapította, hogy zárva van, verni kezdte az öklével.

- Azonnal nyissák ki!

A szőke recepciós megint telefonált. Félig állva az asztala fölé hajolt, és beszélt valakivel.

Joy találomra beütött néhány számot a biztonsági zár billentyűzetén.

Kigyulladt egy piros LED, a panel berregni kezdett.

Fogel addig verte az ajtót, amíg a lámpa ki nem aludt, utána bepötyögött még néhány számot.

Miután a panel negyedjére is zúgni kezdett, a nyomozó halkan káromkodott egyet, és visszament a pulthoz.

A szőke nő felpillantott, és rámosolygott.

- Segíthetek?

- Fogalmam sincs, miért szórakozik velem, de ismét közlöm magával, hogy gyilkossági ügyben nyomozok, és veszélyesen közel jár ahhoz, hogy letartóztassam, mert akadályozza egy hivatalos személy munkáját.

A recepciós félrebillentette a fejét, és összeráncolta a szemöldökét.

- Meghalt valaki?

Fogelnél betelt a pohár. Megkerülte a pultot, és elővette a bilincset a farzsebéből.

- Álljon fel, és forduljon meg! Le van tartóztatva.

Az átrium túlsó végén kinyílt egy ajtó, és egy háromrészes, vakítóan fehér öltönyt viselő, ötvenes férfi lépett ki rajta.

- Kérem, jöjjön velem, nyomozó!

9

Találtam egy kötelet a garázsban. És egy fehér Chevy Suburbant is.

Amikor beszámoltam a Prédikátornak a terepjáróról, ránézett az alvó Stella mellett fekvő, halott férfira. Cammie is a holttestre pillantott, majd fel, Stellára.

-Ez ő?

- Aha. Ő pedig itt a szerelme, Jack Thatch.

- Eddie és Katy fia?

- Úgy van.

- Ez hihetetlen.

Megkötöttem az utolsó csomót Hobson bokáján, és felálltam. Egyre jobban úrrá lett rajtam a kétségbeesés.

- Hol a pokolban van az apám?

A kislány bejött velünk a házba, és egy szót sem szólt. Az anyja mögött állt, és átölelte a combját. A hangomra elbújt, de nem érdekelt.

- Ha maguk tudják, mi folyik itt, akkor közölniük kell velem!

A Prédikátor védekezőn felemelte a kezét.

- Mi történt, amikor ideértetek?

Elmondtam nekik.

Harminc perc alatt kipakoltam, ami azóta történt, hogy megtaláltam Stellát abban a falloni klubban. Beszámoltam Leo Signorelliről is, és a férfiról, akit megöltem a motelben. Semmit sem hagytam ki. Már semmi sem érdekelt.

Dalton azt mondta, hogy három órával azelőtt beszéltek az apámmal.

- Ezek szerint itt van?

- Itt volt - felelte Cammie.

A földön heverő férfi megölte.

Azért jött.

-Át kell kutatnunk a területet. - Lehet, hogy sebesülten fekszik valahol.

A Prédikátor és Cammie jelentőségteljes pillantást váltott, és pontosan tudtam, mi jár a fejükben. Ezek az emberek nem bántani akarták apát, hanem megölni.

Megráztam a fejem, és elindultam az ajtó felé.

- Megkeresem.

- Segítünk - vágta rá a Prédikátor. - Úgy gyorsabban haladunk. Cammie, te nézz szét a házban! Én a vendégházat kutatom át. Jack, rád maradnak a melléképületek!

Apámra a fáskamrában találtam rá megkötözve.

Nem halt meg.

Még nem.

10

Fogel követte a fehér öltönyös férfit az ajtón át egy hosszú folyosóra. Fehér falak, fehér mennyezet, fehér márványpadló. Minden annyira fehér volt, hogy szinte vakított. Áthaladtak három ajtón (mindegyik fehér volt, és mindegyik zárva), utána a férfi betessékelte a nyomozót a folyosó bal oldalán lévő, egyetlen nyitott ajtón.

-Kérem, foglaljon helyet! - mondta a férfi, miközben becsukta az ajtót. - Kér egy csésze kávét, vagy valami harapnivalót?

Az iroda is fehéren virított, és nem voltak ablakai.

A férfi íróasztalán álló, bekeretezett fénykép volt az egyetlen színes dolog a helyiségben. Egy fiatal férfit ábrázolt, aki a frissen végzettek jellegzetes talárját viselte, és büszkén mutatott a diplomájára.

- Ő a fiam, William. A múlt hónapban diplomázott le a Penn State-en - magyarázta a férfi. - A jövő héten ő is csatlakozik hozzánk, és a Charter család tagja lesz. Évfolyamelső lett, igazi maximalista a gyerek. - A fehér íróasztal előtt két üres szék állt, és a férfi az egyikre mutatott. - Kérem, üljön le! - Megkerülte az asztalt, és helyet foglalt az elegáns, fehér bőr irodaszéken. - Róbert Trudeau vagyok. Miben segíthetek?

Volt valami furcsa a tekintetében. Belenézett Fogel szemébe, de mintha nem rá nézett volna, hanem keresztül rajta. Mintha valami mást figyelt volna a nő mögött.

A nyomozó megfordult. A mögötte lévő falon egy fehér festmény lógott, ugyanolyan, mint a többi, alatta pedig egy fehér tálalóasztalka állt. Mást nem látott. Visszafordult.

- Maga pontosan mivel foglalkozik, Mr. Trudeau?

- Kérem, szólítson Róbertnek!

- Róbert.

- Igen?

- Maga pontosan mivel foglalkozik itt? - ismételte meg a kérdést Fogel.

- Gyógyszeripari kutatásokat végzek.

- Elmagyarázná részletesebben?

- Nem.

- Miért?

A férfi legyintett.

- Rengeteg megrendelést kapunk a kormánytól. Attól tartok, maga nem rendelkezik a megfelelő szintű felhatalmazással ahhoz, hogy erről beszélgessünk.

- Honnan tudja?

Trudeau elmosolyodott.

- Tudom.

Az asztalán lévő, fehér MacBook kijelzőjére nézett, kattintott néhányat, majd ismét Fogel felé fordult. A mosolya merevnek tűnt, mintha úgy festették volna az arcára.

- Ms. Toomey azt mondta, hogy egy gyilkossági ügy miatt van itt. Kifejtené ezt bővebben?

- Valójában több gyilkosság történt.

A férfi előredőlt.

- Igazán? Ki halt meg?

- Attól tartok, maga nem rendelkezik a megfelelő szintű felhatalmazással ahhoz, hogy erről beszélgessünk - felelte a nyomozó.

- Kár. Kedvelem az izgalmas rejtélyeket.

Az íróasztal mögül tompa ciripelés hallatszott. Trudeau mosolya elhalványodott, és egy pillanatra értetlennek látszott. Aztán kihúzta az asztal felső fiókját, és kivett belőle egy Nokiát. Hasonlított ahhoz, amit Fogel kapott Stacktől.

- Elnézést, de ezt fel kell vennem!

Megnyomott egy gombot, és a füléhez emelte a készüléket.

Fogel nagyon figyelt, de nem értette, mit mond a másik fél.

Trudeau bólogatni kezdett.

- Ez nagyszerű hír - közölte, és megszakította a hívást.

Letette a Nokiát, és felemelte az asztalán lévő telefon kagylóját.

- Elnézést, rövid leszek!

Tárcsázott, és miközben kicsöngött, elvett az asztalról egy fehér golyóstollat, forgatni kezdte az ujjai között, és kitartóan mosolygott. Amikor a hívott fél felvette, nem mutatkozott be, és nem köszönt, hanem csak ennyit mondott:

- Megerősítették az információt. A fiú és a Nettleton lány Whidbey-n van a maradék felnőttekkel együtt. - A másik felet hallgatva egyre gyorsabban forgatta az ujjai között a tollat. - Természetesen - felelte végül. - Talán ha végeztem ezzel megbeszéléssel.

Fogel azon töprengett, hogy vajon milyen színű a tinta a tollban. Ezen a helyen a színek istenkáromlásnak számítottak. Nem tudta megállapítani, hogy a hívott személy férfi vagy nő.

- Egy nyomozó. Ráadásul gyilkossági - szólt Trudeau, és egyre gyorsabban pörgette a tollat. - Pontosan értem. Maga valóban gyönyörű férfi.

Letette a telefont, a toll hegyét a fülébe dugta, majd akkora erővel csapott a tenyerével a másik végére, hogy belecsúszott a hallójáratába, átszakította a belső fülét, és az egyensúlyi ideg mellett behatolt az agyába. Trudeau élettelenül elernyedt a széken, és egész idő alatt mosolygott.

11

Apát borzalmasan megverték. Fekete monoklik éktelenkedtek a szeme alatt, a bal szeme pedig annyira be volt dagadva, hogy nem tudta kinyitni. A homlokán csúnya seb tátongott, a feje félrebillent, és erőtlenül lógott a nyakán. A kezét és a lábát egy narancssárga hosszabbítóval kötözték meg.

A Prédikátorért kiáltottam.

Kihúztam az olajszagú, mocskos rongyot apám szájából.

Apa alig volt magánál, ezért nem fogta fel, hogy én állok ott. Amikor rám nézett, talán azt hitte, hogy hallucinál, mert csak köhögött, lehunyta a működőképes szemét, és elbóbiskolt.

Egy másodperccel később kipattant a jobb szeme, és rám meredt.

- Jack?

- Rendbe fogsz jönni. - Kidugtam a fejem a nyitott ajtón. - Prédikátor! Cammie! Jöjjenek ide!

Ekkor megcsörrent a fáskamra sarkában lévő telefon.

12

Joy Fogel nyomozó sok mindennel találkozott, mióta a pittsburghi rendőrségnél szolgált, de még senki sem lett öngyilkos a szeme láttára.

Önkéntelenül megragadta a széke peremét, és az ujjai úgy szorították, mint a satu. Az összes izma megfeszült, és minden erejével markolta a fémet. Üvölteni akart, de csak halk nyögésre futotta tőle.

Róbert Trudeau üveges tekintete még mindig rámeredt.

Joy nem mozdult.

Telt az idő, de ha valaki megkérdezte volna tőle, hogy mióta ül ott, nem tudta volna megmondani, hogy tíz másodperce vagy tíz perce.

Nem mozdult.

Végül csak Trudeau egyik utolsó mondata miatt mozdult meg. Amikor a férfi kimondta azokat a szavakat, Fogelnek hevesen megdobbant a szíve.

Megerősítették az információt. A fiú és a Nettleton lány Whidbey-n van a maradék felnőttekkel együtt.

Joy felállt, és megkerülte az íróasztalt.

A Nokia Trudeau élettelen keze mellett hevert.

Felemelte, megkereste az utolsó bejövő számot, és visszahívta.

Valaki a harmadik csengésre felvette.

- Halló!

- Kivel beszélek? - kérdezte a nő.

- Maga kicsoda?

- Fogel nyomozó vagyok a pittsburghi rendőrségtől. Azonosítsa magát!

Ismerősnek találta a férfi hangját.

- Fogel? Hogyan… honnan szerezte meg ezt a számot?

- Kivel beszélek? - És ekkor rájött. - Jack?

- Ezt nem értem.

- Én… én sem értem.

- Hol van? Hogy talált rám?

- A Charter Gyógyszercégnél vagyok. Megnyomtam a telefonon a visszahívás gombot, és te vetted fel. Jézusom, ez az ember meghalt!

- Lassítson egy kicsit, nyomozó! Ki halt meg?

- A fehér öltönyös pasas.

Jack egy darabig hallgatott.

- Maga jól van, nyomozó? A hangja alapján mintha sokkos állapotban lenne.

- Öngyilkos lett.

- Kicsoda?

- Én… én nem tudom, te most hol vagy, Jack, de el kell menned onnan. Azt mondta, hogy elmennek értetek. Érted, a Nettleton lányért és a felnőttekért. Jézusom, ez az ember megölte magát! Valaki idetelefonált onnan, ahol most te vagy, Jack. Felhívta a Chartert. Azt mondta, hogy elkapnak titeket. Hol… hol vagy…?

Fogel nem szokott sírni. Nem is emlékezett, hogy mikor sírt utoljára, de akkor potyogni kezdtek a könnyei, és elhomályosították a látását. Hangosan zokogott. Az elmúlt percek eseményei keltette érzések egyszerre robbantak ki belőle, mint egy bomba.

A Nokia sípolt egyet.

Kezdett lemerülni az aksi.

Megszakadt a hívás.

13

A Prédikátor akkor lépett be az ajtón, amikor letettem a kagylót. Elvörösödött a feje.

- Kit hívtál fel?

- Én nem hívtam fel senkit. És maga?

Átvágott a fáskamrán, a telefonhoz lépett, és letépte a falról.

- Kivel beszéltél?

Megráztam a fejem, és megint letérdeltem apám mellé.

- Erre most nincs időnk. Jönnek. Segítsen kiszabadítani!

Láttam a Prédikátor tekintetén, hogy vitatkozni akar, de végül hallgatott, és segített kibontani a csomókat. A pisztolya a válla alatt lógó tokban pihent. Nem tudtam volna megvédeni magam, ha úgy dönt, hogy előhúzza.

Óvatosan a tenyerembe fogtam apa fejét, és magam felé fordítottam az arcát.

- Fel tudsz állni?

Erőtlenül bólintott, kezdett magához térni. Talpra segítettük.

Megköszörülte a torkát, és vért köpött a kamra sarkába.

A karját a vállamra fektettem.

- Gyere, menjünk a házba!

Amikor bementünk, Cammie a konyhaszekrényekben turkált. A fiókok felét is kihúzta. A lánya, mint megtudtam: Darby, a konyhaszigetnél ült egy széken, és az anyját figyelte.

A nő felpillantott a mosogató alól.

- Jóságos ég! Életben van? - Odasietett hozzánk. - Jézusom, Eddie! Mit műveltek veled? Ültessétek le! Találtam egy elsősegélydobozt.

Betámogattuk apát a nappaliba, és leültettük az egyik bőrfotelba.

A halott férfi eltűnt.

És Stella is.

- Hol van Stella?

Cammie letérdelt a fotel mellé, kinyitotta a műanyag dobozt, kivett belőle néhány vattacsomót és egy fertőtlenítőt, aztán tisztogatni kezdte apám arcát.

- Bekísértem az egyik hálószobába.

Összeráncoltam a szemöldököm.

- Ugye nem…?

- Nem, nem értem hozzá. Felvettem egy olyat. - A pulton lévő latexkesztyűsdobozra mutatott. - Az autótokban találtam.

- Átkutatta a holminkat?

- Az én házamból loptátok el - vágott vissza Cammie. - Stella rám szólt, hogy vegyek fel kesztyűt, és megmondta, hol a doboz.

Az apám zihálva lélegzett, és a gyomrára szorította a kezét.

- Azt hiszem, az a tróger eltörte néhány bordámat.

Cammie megcsóválta a fejét.

- Le kell vennünk az ingedet. Az a rohadék alaposan elintézett.

A Prédikátor fölénk hajolt.

- Rajtakaptam a kölyköt, Cammie. Telefonon beszélt valakivel.

- Nem kapott rajta semmin.

-Hallottam, hogy csörög - vetette ellen a nő, majd megfordult, és rám meredt. - És te felvetted? Megőrültél?

- Itt a házban hallotta, hogy csörög a fáskamrában a telefon?

Ismét apám felé fordult, aki felszisszent, amikor megtörölgette a bal szeme fölött húzódó sebet.

- A házba is ugyanaz a vonal van bevezetve, és itt is csörögtek a telefonok, mindegyik szobában. Ő volt az? Az a Dávid nevű kölyök?

- Nem.

A Prédikátor csettintett a nyelvével.

- Meg kell kötöznünk, mint Hobsont. Ha Pickforddal beszélt, akkor nem fogja elmondani nekünk. Lehet, hogy nem is emlékszik rá. Jó nagy szarban vagyunk.

Felálltam, és az arcához hajoltam.

- Senkit sem fog megkötözni.

Elnevette magát.

- Te fogsz megállítani engem? Ezek után már csak azért is megcsinálom, hogy kiderítsem, mennyire vagy tökös.

- Tegyétek el a tesztoszteront, mind a ketten! - förmedt ránk Cammie.

Kigombolta apám ingét, aztán óvatosan lehúzta a hátára. A törzse tele volt fekete és kék foltokkal. Valamivel feljebb a bal oldalon vörös és gyulladt volt a bőre.

- Jézusom! - nyögte Cammie. - Biztos, hogy eltört néhány bordája. - Csettintett egyet az elsősegélydoboz felé. - Valaki adja ide a gézt!

Odaadtam neki. Ő apám felé fordult.

- Be fogom kötözni a bordáidat, Eddie, de nem túl szorosan, nehogy akadályozzon a légzésben. Kellemesebb érzés, ha a kötés szoros, de akkor nagyobb az esélye, hogy a csontszilánkok átfúrják a tüdődet. - Óvatosan nyomkodni kezdte apa törzsét, végighaladt a sötét foltokon, és közben figyelte a reakcióját. - Úgy tűnik, hogy a bal oldalon a két felső tört el, a jobb oldalon pedig az egyik alsó. Egy kicsit előre kéne hajolnod.

Az apám engedelmeskedett, és a fájdalmas mozdulatra becsukta a működő szemét.

- Kivel beszéltél? - kérdezte tőlem Cammie.

Elgondolkodtam azon, amit Fogel mondott.

Először is valaki felhívta ebből a házból a Chartert, és az a valaki elárulta nekik, hol vagyunk. Én apámmal voltam, ezért nem tudtam, hol volt a Prédikátor, amikor kiment a hívás. Cammie, Stella és Hobson a házban tartózkodott. Dewey-ra néztem, aki még mindig a folyosó padlóján hevert megkötözve. Ébren volt, de nem próbált kiszabadulni.

- Egy nyomozóval - feleltem végül. - A pittsburghi rendőrségen dolgozik.

Cammie abbahagyta a kötözést.

- Tessék?

- Azon a Charter nevű helyen van, de nem tudom, hogy került oda. Azt mondta, hogy beérkezett oda egy hívás erről a számról, és az a valaki, aki felhívta innen a Chartert, elmondta a Charter emberének, hogy mi itt vagyunk. A nyomozó azt mondta, hogy elindultak ide.

- Valaki felhívta őket innen? Mégis ki?

- Nem én - közölte Cammie. - Én idebent voltam.

- Most mondta, hogy itt is vannak telefonok.

A Prédikátor fel-alá járkált.

- Mit számít? A tag, aki elintézte Eddie-t, már itt járt. Már a telefonhívás előtt rátaláltak.

- Elintéztem azt a szarházit - nyögte halkan és fájdalmasan apa.

- Aha - felelte a Prédikátor. - Alaposan elintézted. Ura voltál a helyzetnek.

- Csak felderítő volt - folytatta az apám. - A kertben ástam, amikor megérkezett, nem vettem észre. Ököllel az arcomba vágott, és nem hagyta abba. Folyamatosan ütött és rugdosott. Én egyszer sem találtam el. Megkötözött a fáskamrában, utána ideért Jack. Az a tróger biztos nem hívott fel senkit.

- Arra elég ideje volt, hogy elrejtse a terepjárót a garázsban -jegyeztem meg.

- Lehet, hogy egy darabig eszméletlen voltam, nem tudom.

Cammie végzett a kötözéssel, és tiszta inget adott apára, amit a konyha melletti mosókonyhában találtam.

- Nem számít, ki hívta fel őket. Már tudják, hogy itt vagyunk. El kell mennünk! Most! Lehet, hogy vannak embereik a környéken, de akkor is beletelik egy kis időbe, mire egy csapatba gyűlnek, és átjutnak ide.

Ekkor újra megcsörrent a telefon.

- Ne nyúljon hozzá senki! - morogta a Prédikátor.

Legalább öt telefon éles csörgése töltötte meg a házat. Egy csörgés. Két csörgés. Három csörgés.

- Fel kell vennünk - szólt apám. - Az embereim szemmel tartják a sziget két végét. Lehet, hogy ők keresnek.

- Vagy a Pickford kölyök - jegyezte meg Cammie.

- Talán megint Fogel nyomozó hív - vetettem közbe. - Esetleg segíthet nekünk. Lehet, hogy kiderített még valamit.

Négy csörgés.

Öt.

A Prédikátor megdörzsölte borostás állát, utána apám felé biccentett.

- Bárki legyen is az, valószínűleg téged keres. Te vedd fel! - A pisztolya markolatához emelte a kezét. - Ha a Pickford kölyök az…

Apa megértette. Ha Dávid van a vonalban, és utasítja valamire, például hogy bántson bennünket, akkor a Prédikátor meg fogja állítani.

Hét csörgés.

Segítettem felállni apának, odabicegett a konyhai telefonhoz. Amikor felemelte a kagylót, nem szorította a fülére, hanem a levegőben tartotta a fejétől néhány centire, mintha ez a távolság elegendő lenne ahhoz, hogy megvédje Pickford szavaitól.

- By Hand Bed and Breakfast, miben segíthetek?

A vonal túlsó végén megszólalt egy férfi, és olyan hangosan beszélt, hogy mindannyian hallottuk.

- Most adtak le nálam egy foglalást tizenkét fő részére. Elindultak a szorostól négy… várjál csak, nem, hat autóval. Körülbelül egy óra múlva fognak odaérni.

Kattanás hallatszott. A férfi letette.

Az apám is letette a kagylót.

- Lloyd hívott. A Megtévesztés-szoros sziget felőli oldalán lakik. Valószínűleg kiszúrta őket, amikor áthajtottak a hídon. Ha nem történik velük útközben valami, ötvennyolc perc múlva itt lesznek.

A Prédikátornak esze ágában sem volt várakozni. Felkapta Darbyt a földről, megfogta Cammie kezét, és elindult az ajtó felé.

- Mi komppal megyünk. Harminc perc alatt a kikötőbe érünk. Gyertek utánunk, ha gondoljátok! A túloldalon megvárunk benneteket. Ha esetleg elveszítjük egymást, akkor az oregoni Crater-tó látogatóközpontjában találkozunk egy hét múlva.

- Ez rossz ötlet - közölte apám. - A következő komp délben indul, és le merem fogadni, hogy már a fedélzeten vannak. Ha esetleg lekésték, akkor biztos lehetsz benne, hogy a túloldalon fognak várakozni a következőre. Valószínűleg az összes autót ellenőrzik, ami elhagyja a szigetet. Azzal a Pontiackal nem igazán lehet elvegyülni.

- Ha átjutunk a túloldalra, megpróbáljuk lerázni őket - vetette fel Cammie. - Vagy elviszünk egy másik autót, és megpróbálunk észrevétlenül átcsúszni. Nem várhatjuk meg, amíg ideérnek.

- Miért nem? - kérdezte apa. - Ezt a helyet meg lehet védeni. Szerinted miért vagyok itt? - A víz felé intett. - Mögöttünk meredek sziklafal van egyetlen lépcsővel, előttünk pedig majdnem négyhektárnyi üres terület, amit az út zár le, és másik út nem vezet a házhoz. Nem tudnak megközelíteni bennünket. Nem adunk rá esélyt. - A konyhába ment, és kinyitotta három felső szekrény ajtaját. Nem poharak, tálak vagy edények tárultak elénk, hanem egy fegyverraktár. Rengeteg frissen olajozott, csillogó fegyver, pisztolyok és puskák, némelyik katonai felszerelésnek látszott. M-16-osok vagy AK-47-esek, fogalmam nem volt a típusokról. - Húsz évvel ezelőtt felhagytam a meneküléssel, és nem áll szándékomban újra elkezdeni. Véget kell vetnünk ennek az egésznek.

Cammie csüggedtnek látszott.

- Mindannyiunkat meg akarnak ölni, Eddie.

- Lehet, hogy tőlünk meg akarnak szabadulni, csakhogy van velünk három gyerek. Az ő életüket nem fogják kockára tenni. Élve akarják megszerezni őket.

- Miért? - vágtam közbe. Hirtelen csönd lett, és mindenki felém fordult. - Miért akarnak megölni benneteket, és minket miért nem? Miért üldöznek bennünket egyáltalán?

Apám értetlenül meredt rám, mintha arra számított volna, hogy ezt már tudom. A Prédikátorra és Cammie-re nézett, de mindketten hallgattak. Végül ismét felém fordult.

- Te nem tudod? - kérdezte őszinte meglepetéssel. - A nagynénéd nem mondta el neked? A pályaválasztási tanácsadó, Elfrieda Leech… nem adta oda neked a leveleimet? Éveken keresztül írtam neked.

- Egyetlen levelet sem kaptam tőled. Csak ezt adta ide.

Elővettem, amit Stella apja írt, és átadtam apának. Átfutotta, majd Cammie-nek nyújtotta.

- A nagynénéd valószínűleg figyelmeztette, hogy hallgasson. Kurva Jo! Makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy normális életet kell élned. Képtelen volt felfogni…

Hitetlenkedve megcsóválta a fejét, és elhallgatott. Az étkezőasztalhoz ment, és keresgélni kezdett a dokumentumok és a mappák között.

- Erre most nincs időnk - közölte a Prédikátor.

- Szakítunk rá időt - felelte apa.

Megtalálta, amit keresett, és átadta nekem. Egy régi szórólap volt, az a fajta, aminek az aljáról le lehet tépni a telefonszámokat. A cetlik fele hiányzott, a szórólapon ez állt:

KERESSEN 1000 DOLLÁRT!

A CHARTER GYÓGYSZERCÉG ÖNKÉNTESEKET KERES AZ

EGYIK ÚJ, UTOLSÓ (NEGYEDIK) FÁZISBAN LÉVŐ

OLTÓANYAGA TESZTELÉSÉHEZ. HA ÖNNEK BEADJUK AZ

INJEKCIÓT, A GYEREKEINEK EGYETLEN VÉDŐOLTÁSRA

SEM LESZ SZÜKSÉGE!

BŐVEBB INFORMÁCIÓÉRT HÍVJON BENNÜNKET!

- Mindannyiunknak azt mondták, ha mindkét szülő megkapja az oltóanyagot, akkor a gyerekeink, vagyis ti, védve lesztek mindenféle betegségtől - a gyermekbénulástól, a diftériától, a szamárköhögéstől és a vérmérgezéstől elkezdve egészen a himlőkig és a kanyaróig. Az anyáddal már együtt jártunk, beszéltünk a családalapításról, és őszintén szólva kellett a pénz. Jelentkeztünk. Mindannyian jelentkeztünk. Akkoriban a diákok sok pénzt kerestek azzal, hogy efféle kísérleteken vettek részt. Némelyik ijesztő volt, LSD és hallucinogének. Ez a hetvenes években történt, úgyhogy egyébként is használtuk őket. És ha fizetnek is érte, az még jobb.

- Mindig is a kormánynak volt a legjobb LSD-je - dünnyögte Cammie. - Maradnom kellett volna annál, és nem belekeverednem ebbe a baromságba. Viszont a Charter majdnem kétszer annyit fizetett, mint a többi cég, ráadásul ki ne akarná megkímélni a gyerekét a sok oltástól? Visszautasíthatatlan ajánlatnak tűnt.

- Az injekció után havonta vissza kellett járnunk vérvételre és kontrollra, mindig nyolcadikán - folytatta az apám. - Nem volt vészes, és azokért is fizettek. És egyikünk sem tapasztalt mellékhatásokat, legalábbis eleinte. De utána anyád terhes lett. Ne érts félre, valóban szóba került a család, de úgy terveztük, hogy először lediplomázunk, összeházasodunk, dolgozni kezdünk, egzisztenciát teremtünk, és akkor lesznek gyerekeink, amikor már készen állunk. Anyáddal nagyon vigyáztunk, mégis teherbe esett. Richárd Nettletonnal és Emmával, Keith Pickforddal és Jaquelyn Breece-szel is ez történt. Az összes pár gyereket várt, körülbelül ugyanabban az időpontban. Sokszor viccelődtünk azzal, hogy az injekció felturbózta a hormonjainkat. Richárd és Emma úgy döntött, nem fejezik be az egyetemet, és megszakították a kapcsolatot a Charterrel. Mi továbbra is rendszeresen megjelentünk a kontrollon. Amikor te és Dávid megszülettetek, még többet fizettek, hogy titeket is ellenőrizhessenek. Ugyanazokat a rutinvizsgálatokat végezték el rajtatok, mint rajtunk, és úgy tűnt, minden rendben van. Minden normálisnak tűnt. Utána jelentkeztek nálam Nettletonék, és elmesélték, hogy mi történik minden egyes alkalommal, amikor a lányuk, Stella megérint egy élőlényt. Nem tudták, mit tegyenek. Elrejtőztek, és a rendszeren kívül éltek. Ne felejtsd el, hogy ez a hetvenes évek végén és a nyolcvanas évek elején történt! Akkoriban ezt könnyebben meg lehetett oldani, mint manapság. Richardnak meggyőződése volt, hogy a lánya állapota összefüggésben van a szérummal, amit a Charter adott be nekünk. Mindannyian úgy gondoltuk, hogy elment az esze, de ettől függetlenül anyád és én figyeltünk téged. Keithszel és Jackie-vel is kapcsolatban álltam, és ők is figyelték Dávidét. Látszólag mind a ketten rendben voltatok. Richárd paranoiás lett, azt állította, hogy fehér ruhás emberek üldözik, valószínűleg a Charter emberei, mert azok is fehér ruhát viseltek. Arra gondoltam, hogy talán idegösszeomlást kapott a vakcinától, és valami allergiás reakció. Ilyen akkoriban elő is fordult, mert a biztonsági előírások elég gyatrák voltak. - Egy darabig hallgatott, és közben leporolta a fejében lévő információt. - Keith Pickford és Jackie 1978 közepétől nem jelent meg a kontrollokon. Anyáddal csak egy évvel később tudtuk meg, hogy mi történt. Borzalmas volt. Keithnek elment az esze. Egy lábas forró olajat öntött a kisfia arcába, a gyerek csúnyán megégett. Az apja ezután halálra szurkálta Jackie-t, és végül maga ellen fordította a kést. A szomszédok a konyha padlóján találták meg Dávidét, teli torokból üvöltött a fájdalomtól, a szülei pedig halottak voltak, és mindent elborított a vér. Dávid még csak kétéves volt, és már beszélt ugyan, de keveset. Nem igazán tudta elmondani, hogy mi történt, és nem erőszakoskodtak vele. Nekem eszembe jutott az injekció. Ha Rich Nettleton megőrült tőle, akkor talán Keith is. Úgy hallottam, hogy a kissrác a rokonaihoz került, legalábbis a Charter alkalmazottai ezt mondták, és akkor még nem volt okunk kételkedni a szavukban. Stella szülei, Rich és Emma körülbelül ekkor jöttek vissza Pittsburghbe. Alig egy héttel később mind a ketten meghaltak. Betörtek hozzájuk, és meggyilkolták őket. Stella eltűnt. A házban talált férfiakról is hallottam. Úgy néztek ki, mintha megégtek volna, és rájöttem, talán Stella csinálta. Talán mégis igaz volt az az őrültség, amit Richárd a képességéről mondott.

1979 májusában megtudtuk, hogy Perla Beyham megfulladt a fürdőkádban. Őt csak a Charter-kísérlet kapcsán ismertem. Balesetnek hangzott. Állítólag elaludt, ami előfordul. De nekem megint eszembe jutott a szérum. Valóban baleset volt? Amikor anyáddal megtudtuk, hogy Garret Dotts 1980-ban felakasztotta magát, megint eszünkbe jutott az anyag. Úgy döntöttünk, hogy nem megyünk el többet a Charterhez, és téged sem vittünk oda. Ekkor vettem észre, hogy figyelnek bennünket. Fehér ruhás embereket láttam, és állandóan fehér autók parkoltak a házunk előtt. Amikor mi is elkezdtük figyelni őket, rájöttünk, hogy Richardnak igaza volt, és mindenütt ott vannak. Úgy döntöttem, egy utolsó időpontra még elmegyek egyedül, anyád otthon maradt veled, és akkor loptam el mindent, amit ezen az asztalon látsz. Az anyád közben az egész életünket bepakolta az autóba, és úgy terveztük, hogy elmenekülünk.

- De utolértek benneteket - vetettem közbe halkan.

- Sejtettem, hogy emlékszel rá. Egy ilyen traumatikus élmény beleég az ember agyába, és örökre ott marad. Gyorsan kellett döntenem, mert nem tudtam, mivel állunk szemben. Azért hagytalak a nagynénédnél, hogy engem üldözzenek. Valóban így történt, de sikerült leráznom őket. A pályaválasztási tanácsadónk, Elfrieda Leech hívta fel a figyelmünket erre a kísérletre; könnyű pénzkeresetnek nevezte. Akkor még nem tudta, mibe keveredünk majd bele, de amikor kiderült, a segítségével sikerült egyezséget kötnöm a Charterrel. Abban állapodtunk meg, hogy ők békén hagynak téged, én pedig nem állok a nyilvánosság elé, és eltűnök a föld színéről. Te a nagynénédnél maradsz, Ms. Leech pedig megfigyelés alatt tart, és rendszeresen beszámol nekik. Stellával és Daviddel ellentétben neked nem voltak különleges képességeid, ezért nem vették a hasznodat. Nem volt szükségük rád, így békén hagytak.

- Stellát bezárták abba a házba, Dávidét pedig egy szobába - mondtam.

Apám füttyentett.

- Ők ketten egészen más lapra tartoznak. A fiút azért őrizték olyan szigorúan, mert rájöttek, hogy mire képes. A tökéletes gyilkológép. Addigra a kísérlet résztvevői - Penelope Maudlin, Lester Woolford, Dewey Hobson, Cammie és Dalton - elmenekültek, szétszóródtak. Feltételezésünk szerint Dávidét használták arra, hogy egyesével elkapjanak bennünket. Valószínűleg így vették rá Perlát, hogy fulladjon a kádba, Garret Dottst pedig, hogy felakassza magát. Nem baleset és öngyilkosság történt. Dávid sugallatára cselekedtek, és engedelmeskedniük kellett, mert nem volt más választásuk. Ez Dávid ereje, a különleges képessége. Akkor még gyerek volt, és valószínűleg nem fogta fel, mit tesz. Legalábbis eleinte. De azt hiszem, idővel ráérzett az ízére. A Charter megkapta, amit akart. A szülőkre már nem volt szükségük, mert nem kellett több gyerek. Felesleges teherré váltunk.

Darbyra néztem, aki megint az anyja lábába kapaszkodott.

- A lányomról nem tudnak - szólt Cammie. - Nem tartottak megfigyelés alatt, amikor megszületett, és azt akarom, hogy ne szerezzenek tudomást róla.

- Van valamiféle… képessége? - puhatolóztam.

- Neked van? - kérdezett vissza Cammie.

Éppen meg akartam tudni tőle, hogy ki Darby apja, amikor megláttam az aggodalmat a Prédikátor tekintetében. Fájdalmasan nyilvánvaló volt a válasz.

Apa felpillantott a konyha falán lógó órára.

- Negyven percünk van. Maradunk és harcolunk, vagy folytatjuk a menekülést?

- Ha menekülünk, akkor hová? - kérdezte Cammie.

Eszembe jutott a szomszéd szobában alvó Stella. Ha nem találok neki hamarosan segítséget, elhervad és meghal. Ő abban az ágyban fog meghalni, mi pedig idekint, az ablakokban és az ajtókban gubbasztva, egy utolsó, kétségbeesett harcban. Ráadásul ha apám igazat mondott, akkor őt, Hobsont, Cammie-t és Daltont meg fogják ölni, minket pedig - Stellát, Darbyt és engem - elvisznek valahová, és bezárnak, mint Dávidét. Ha itt maradunk, a fegyverek csak arra lesznek jók, hogy egy kis időt nyerjünk.

- Ha itt maradunk, le fognak mészárolni bennünket - közöltem halkan. - Fel kell hívnom valakit. Van egy ötletem.

- Nem érhetsz a telefonhoz! - mormogta a Prédikátor.

Apám a konyha falára erősített készülék felé biccentett.

- Csak rajta!

A Prédikátor megint felmordult, de nem állított meg, amikor átvágtam a helyiségen, felemeltem a kagylót, és tárcsáztam.

Öt perccel később, amikor letettem, apa megint az órára nézett, erőt vett magán, és felállt.

- A kikötő és a híd felől érkeznek. Én tudok egy kiutat, de bíznotok kell bennem.

Cammie és a Prédikátor elkezdte kipakolni a fegyvereket a pultra.

- A hűtő fölötti szekrényben találtok egy bőrtáskát - mondta apa. - Vegyétek elő! Csak a dokumentumokat visszük magunkkal. Csak azokkal zsarolhatjuk őket.

- Szükségünk van a fegyverekre - makacskodott a Prédikátor.

Apám megrázta a fejét.

- Túl nagy lesz a súly.

14

- Szedd össze magad, Fogel! - dünnyögte Fogel, és meglepődött, amikor meghallotta a saját hangját.

A kézfejével megdörgölte könnyes szemét, aztán az orrát a kabátja ujjába törölte.

Kihúzta magát.

Mélyet lélegzett az orrán keresztül, és a száján kifújta.

A tekintete megakadt Trudeau nyitott MacBookján.

A bal felső sarokban fehér betűkkel a dátum és az idő látszott, folyamatosan peregtek a másodpercek. A jobb alsó sarokban az állt, hogy CHARTER MEGFIGYELŐCSOPORT 309. - „D” ALANY - 2/3-AS SZINT.

A megnyitott videocsatorna üres volt.

A holttest szeme üveges volt, a toll vége kiállt a füléből, és meglepő módon alig vérzett. Néhány csepp a fehér zakójára csöppent.

Fogel ismét a Mac felé fordult, és közelebb húzta magához.

A gépen több program is meg volt nyitva - Excel, böngésző, e-mail. Fogel először a levelezőprogramra kattintott, és legörgette a beérkező üzeneteket. Trudeau-nak 6324 olvasatlan e-mailje volt.

Joy betegesen ragaszkodott a tiszta postaládához, a virtuális térben és a valóságban egyaránt, és ez a sok üzenet, ez a sok szemét, felkeltette a gyanakvását. Brier egy üzenetet sem törölt ki, miután elolvasta őket, és az ő bejövő fiókja is így nézett ki.

Nem pont így.

Trudeau üzenetei vastag betűsek voltak. Olvasatlanok. Mintha rájuk sem nézett volna soha.

A nyomozó elkezdte lefelé görgetni a leveleket, és átfutotta a tárgysorokat.

Csökkentse a hitele törlesztőrészletét!

Moziműsor.

Helyi autókereskedők hirdetései.

Az összes szemét volt. Egyetlenegyet sem talált, ami valós személytől érkezett volna hivatalos ügyben.

Az elküldöttekre kattintott.

Az utolsó kimenő e-mailen az 1993. 08. 12-es dátum szerepelt, vagyis majdnem öt évvel azelőtti volt.

Trudeau küldte a 6491@charter.com címre, és a loliver@charter.com is kapott belőle másolatot. A tárgyban mindössze ez állt: „Beszélnünk kell doktor Durginról. Lehet, hogy „D”-vel probléma van.”

Fogel visszakattintott az üres videocsatornára:

CHARTER MEGFIGYELŐCSOPORT 309. - „D” ALANY - 2/3-AS SZINT.

„D” alany.

Joy a böngészőre kattintott. A férfi a TicketMaster.com oldalra látogatott el utoljára - Patti LaBelle fellépett Phillyben, 1993.09. 20-án.

Fogel újra megnézte az elküldött leveleket. Majdnem tízezer volt belőlük, a legrégebbi a nyolcvanas évek közepén íródott. A nyomozó megpróbálta felidézni, hogy mikor lett e-mail-fiókja. Valószínűleg az AOL idején.

Leveled érkezett.

Attól a hangtól a mai napig rémálmai voltak.

Visszament a videocsatornára:

CHARTER MEGFIGYELŐCSOPORT 309. - „D” ALANY - 2/3-AS SZINT.

Bármikor beléphet valaki az irodába. Túlfeszíti a húrt. Döntést kellett hoznia, és két másodperc alatt meg is hozta.

Becsukta a MacBookot, kihúzta a töltőt, és a hóna alá csapta a gépet. Talált alatta egy fakósárga jegyzetlapot, amelyen darabos kézírással az állt, hogy 392099. Azt is magához vette.

Lassan kinyitotta az ajtót, és kikémlelt a folyosóra.

Senkit sem látott.

Jobbra volt az előcsarnokba vezető ajtó, balra pedig a hosszú folyosó végén egy lift. Elbotladozott addig, és megnyomta a gombot.

Semmi sem történt.

A lift melletti falon ugyanolyan billentyűzet volt, mint az előcsarnokban.

A jegyzetlapra pillantott, beütötte a 392099-es számot, és újra megnyomta a lift gombját, ami ezúttal világítani kezdett, és Fogel hallotta a motorok zúgását, miközben a fülke elindult. A lift csengetett, és az ajtók nyikorogva kinyíltak. A fülkében néhány izzó nem világított.

Joy még utoljára végignézett a folyosón, belegondolt, mekkora szarban lesz, ha valaki rajtakapja, és kiderül, hogy itt szaglászik, azután belépett a liftbe.

Újra beütötte a kódot, és megnyomta a 2/3-as gombot.

Az ajtók nyikorogva becsukódtak.

A lift emelkedni kezdett.

Fogel nem tudta pontosan, hogy mire számít, miután az ajtók kinyílnak. Talán egy nagydarab biztonsági őrre (vagy háromra), egy rémült laboránsra vagy asszisztensre, esetleg egy takarítóra. Amikor az ajtó kinyílt, semmi olyasmi nem történt, amire számított.

Egy fehér folyosót látott, a falakra vörös foltokban vér száradt, és több mint tíz holttest hevert a földön.

Fogel nekipréselte a hátát a fülke hátsó falának, és mozdulatlanná dermedt. Amikor az ajtók elkezdtek becsukódni, odalépett, a kezét a résbe dugta, az érzékelő bekapcsolt, és az ajtók kinyíltak.

Lassan kilépett a folyosóra, a MacBookot a mellkasához szorította, mint egy pajzsot, hogy megvédje magát az ellen, ami ott történt.

A holttestek állapotából ítélve, ami ott történt, már régen lezajlott. Legalább néhány évvel korábban. Eszébe jutott, hogy Trudeau utolsó e-mailjének dátuma 1993. 08.12. volt.

Az első két holttest közvetlenül a liftnél hevert. Egy férfi és egy nő. Mind a ketten fehér ruhát viseltek, az anyagot különböző árnyalatú, sárga és barna foltok tarkították, a holttestek pedig kiszáradt porhüvelyek voltak, amelyek évekkel azelőtt bomlásnak indultak. Úgy néztek ki, mint a múmiák. A körmük és a hajuk hosszúra nőtt, kiszáradt ajkuk gonosz vigyorra húzódott, és üres szemgödörrel figyelték Fogéit. A nő fejét szinte teljesen levágta az a fém csiptetős tábla, amit a mellette fekvő férfi fegyverként használt. A keze még mindig a férfi hasánál volt, és úgy tűnt, hogy beledöfött egy ollót.

Velük szemben egy nő holtteste feküdt, legalábbis a fehér szoknya alapján valamikor nő lehetett. Egy vonalzó állt ki a szeméből, és még mindig két kézzel markolta a végét.

Nem kivenni próbálta, hanem mélyebben beleforgatta - suttogta Fogel tudata.

A többi test hasonló állapotban volt. Miközben Fogel végigment a folyosón, olyan érzése támadt, mintha ezek az emberek haláltáncba dermedtek volna. Vagy önkezükkel vetettek véget az életüknek, vagy az egyik közelükben fekvő végzett velük. Ez nem iroda volt, nem is kutatólabor vagy tanintézet, hanem egy kripta volt, és bűzlött a levegője.

Fogel két ajtót látott, az elsőn az állt, hogy „D” ALANY - MEGFIGYELŐ, a másikon pedig az, hogy „D” ALANY - TÁROLÓ. Az első ajtót nyitva találta, a másodikat zárva. Trudeau kódja nem működött.

Belökte a megfigyelő ajtaját, és belépett.

Két férfi holtteste hevert a kezelőpulton. Már régen meghaltak. A bal oldali úgy nézett ki, mintha a fogával tépte volna fel a saját csuklóját. A jobb oldalinak pedig egy toll állt ki az egyik szemüregéből, és a jobb kezében tűzőgépet tartott. A koponyája maradványaiból ítélve betörte a saját fejét.

Ez a látvány is elég felkavaró volt, de amit a nagy detektívtükör túloldalán látott, még ezen is túltett. A steril hotelszobának látszó helyiség közepén egy nő ült egy széken. Az ablak felé fordult az ölében jegyzetfüzettel. A szája füzetlapokkal volt teletömködve, az arca maradványai felfújódtak, mint egy hörcsög pofazacskója. A bal kezében még mindig egy gombóccá gyűrt lapot tartott. A lába körül is hevert néhány a földön. Fehér orvosi köpenyének mellrésze fölött a jobb oldalon a neve állt hímzett betűvel: DR. DURGIN. A másik oldalon fekete filctollal a következő, kézzel írott szöveg állt: ALAMIZSNÁÉRT AGYTURKÁSZOK.

Mi a lószar történt itt?

A kezelőpulton fekvő férfiak között egy írótábla hevert, amelyre papírlapok voltak felcsíptetve, körülbelül egy centi vastagon. A legfelsőn az állt, hogy Charter Megfigyelőcsoport Bejegyzések. Valaki mellé írta, hogy 309., és a dátumot: 1993. 08.12. Ezt leszámítva a lap üres volt.

A bal oldali falon lévő polcokon videokazetták sorakoztak, valamint egy monitor (üres) és egy videolejátszó. Fogel szemügyre vette a lejátszót. Be volt kapcsolva, és benne volt a kazetta, ezért megnyomta a visszatekerés gombot. Az apró motorok zúgása megtöltötte a helyiséget, miközben a szalag visszapörgött az elejére.

15

- Hé, Stack! Ébredj, cimbora! Én vagyok az.

Terrance Stack, aki korábban nyomozó volt, ma már csak Terry, hallotta a szavakat, de úgy tűnt, mintha valaki hurrikán idején suttogta volna el őket, az esővíz-elvezető csatorna legaljáról.

- Fel kell ébredned, Terry! Nincs sok időnk.

A szavak ezúttal közelebbről érkeztek, szinte a feje fölül.

Remegve kinyitotta a szemét. Először csak egy fehér foltot látott, de ahogy elkezdett pislogni, fokozatosan kitisztult a kép. A piszok, a könnyek és a rászáradt valamik lehullottak a nehéz szemhéjáról, és a szoba körvonalai lassan kirajzolódtak. Fel akarta emelni a kezét, hogy megtörölje a szemét, a keze azonban nem engedelmeskedett. És a karja sem.

A feje oldalra fordult, és lefelé nézett. Amint kitisztult a látása, megállapította, hogy a vendégszobában lévő kártyaasztal lapját nézi. Amikor sikerült felemelnie a fejét, és felpillantott, Faustino Brierrel találta magát szemben. Az egykori társa gyűrött, szürke öltönyt, fehér inget és kék csíkos nyakkendőt viselt. Stack számtalanszor látta ebben a szerelésben.

- Brier!

A szó kiszökött a torkából, és utat tört száraz, cserepes ajkai között, amelyek olyan érdesek voltak, mint a csiszolópapír.

Faustino felemelt egy pohár vizet, és kollégája szájához emelte.

- Idd meg ezt! Egy darabig eszméletlen voltál.

Stack ivott. Mohón szürcsölte a vizet.

Brier egy pillanatra elvette a poharat.

- Ne túl gyorsan, nehogy visszajöjjön!

Terrance bólintott.

Brier visszatette a szájához a poharat.

Miután a pohár kiürült, Brier letette az asztalra, és a szája sarka mosolyra húzódott.

Stack legalább egy percen keresztül meredten bámulta.

- Te halott vagy - mondta végül.

Brier csak mosolygott, és hátradőlt a székkel úgy, hogy csak a két hátsó lábán egyensúlyozott. Veszélyes volt, de így szeretett ülni. Stack mindig azt mondogatta neki, hogy egyszer majd kifog egy rossz széket, ami darabokra törik alatta, és kibaszottul hülyén fog kinézni, amikor seggre esik. Faustino ettől függetlenül mindig így ült.

- Én is halott vagyok?

Stack lába nem mozdult, a szék lábának szorult. Az is komoly kihívást jelentett, hogy a fejét megmozdítsa. Viszont nem érzett fájdalmat, ami jó hír volt. Nagyon jó hír.

Brier kissé előredőlt a széken.

- Nem fogok hazudni, cimbora. A szíved végzett veled. Néhány sörrel több a kelleténél, idegenek rohangálnak a házadban, és az az eszement túra felfelé a lépcsőn… Kicsit túlerőltetted magad, és elborult az agyad. De tudtad, hogy ez következik, nem? Semmi sem bírja ki a nyolcvankét éven át tartó verést és durva bánásmódot. Őszintén szólva meglep, hogy sikerült ennyi kilométert kicsikarnod ebből a testből. Kizárólag a sör, a szárított marhahús és a Denny’s elviteles gyorskajája tartott egyben.

- Nem ittam túl sok sört, főleg a végén.

- De eleget.

- Mikor?

- Mármint hogy mikor haltál meg? Körülbelül másfél napja.

Terry körbenézett a vendégszobában. A falakat elborították a húsz év alatt összegyűjtött bizonyítékok, alattuk dobozok sorakoztak, az ablakok piszkosak voltak, a sarkokban összegyűlt a por.

- Ennyi az egész? Semmi fehér fény? Semmi mennyország kapuja? És az egykori társamat kapom meg kísérőnek? Ezért vagy itt? Te fogsz átkísérni a másik oldalra?

Faustino megrázta a fejét.

- Azért vagyok itt, hogy átbeszéljem veled az ügyet.

- De miért? Még nálam is jobban ismered.

- Tőled akarom hallani, még egyszer utoljára. - Legyintett. - A régi idők emlékére, meg ilyesmi.

Stack megnyalta a száját. Még mindig száraz volt. Ránézett az asztalon álló pohárra. Néhány perccel azelőtt kiürítette, de megint tele volt vízzel.

- Ügyes trükk.

- Kérsz még?

Bólintott.

Brier felemelte a poharat, és a szájához emelte. Amikor kiürült, visszatette az asztalra.

- Jobb?

Stack megint bólintott.

- Honnan kezdjem?

- Ahonnan szeretnéd.

- Talán onnan, amikor meghaltál.

- Az pontosan mikor történt?

- Nem emlékszel?

- Nem igazán.

Stack elmondta neki. Elmesélte, hogy Faustino követte a fekete GTO-s férfit a Milburn Road 62. alatti házba, Fogel pedig a Thatch nevű kölyök nyomába eredt. És Briert valaki fejbe lőtte.

- A ballisztikusok megállapították, hogy .45-ös kaliber volt, és egy Sig Sauer P220-ból adták le. A fegyvert megtalálták. Valaki bedobta a bokorba. Nem voltak rajta használható ujjlenyomatok.

- De szerinted a fekete GTO-s arc tette?

Stack vállat vont.

- Meglehet, habár Chevy keréknyomokat találtak a te autód és a GTO mögött. Lehet, hogy volt ott még valaki, és az tette. Ennyi információból nem lehet megállapítani.

Brier lerúgta az asztal mellett álló egyik doboz tetejét. Abban voltak a dormonti ház anyagai. Belenyúlt, és kivette Richárd Nettleton levelét.

- Ezt a lány apja írta, ugye?

- Igen. A Thatch nevű kölyöknél találtad, emlékszel? Nekem is adtál belőle másolatot.

Brier látszólag fontolóra vette, amit hallott.

- Kicsit homályosak a dolgok. - Visszadobta a levelet a dobozba. - Mesélj nekem Thatchről! Most hol van?

- Nem tudom. Fogel szem elől tévesztette Nevadában. Most újabb nyomok után kutat. Jack a lánnyal van, de nagyjából ennyit tudunk.

- Szerinted hová mennek?

- Fogalmam sincs. - Terry körbenézett a szobában. - Kik voltak a fehér furgonos alakok? Mit tettek, miután…?

- Miután meghaltál?

Bólintott.

- Az egyiket megölted, ugye tudod?

- Lelőttem a padlón keresztül.

Brier összepréselte az ajkát.

- Igen, egyenesen a padlón keresztül.

- Még itt vannak?

Brier hallgatott.

- Ha már meghaltam, de valahogyan még a házban vagyok, nem láthatom őket? - kérdezte Stack.

- Mint egy kísértet?

- Igen, azt hiszem.

- Kísérteni akarsz a saját házadban?

- Ki akarom deríteni, hogy miért jöttek ide, és mit kerestek.

Faustino előredőlt, és kissé előrebillent a székkel.

- Ez a nyomozás számodra véget ért, Terry.

- Fogel még odakint van - dünnyögte Stack.

- Hol odakint?

- Egy nyomot követ egy Charter nevű cégnél, Chadds Ford közelében.

Brier nem tűnt meglepettnek.

- Mesélj nekem a Charterről!

Stack megpróbálta kinyújtani a kezét az ajtó mellett hagyott jegyzetfüzetért, amiben a Charterrel kapcsolatos feljegyzései voltak, de nem működött a karja, sem a lába.

- Miért nem tudok mozogni?

- A halottak nem mozognak.

- De te igen - jegyezte meg Stack. - A fejem, a nyakam és a szemem mozog. Csak a karom és a lábam nem. Miért?

Brier vállat vont.

- Isten útjai kifürkészhetetlenek az élők számára, a halál után viszont azt a kevés szabályt is felrúgja. Semminek sincs értelme. - Hátradőlt a széken. - Hogy szereztél tudomást a Charterről?

Stack beszámolt neki arról a jegyzetlapról, amit Fogel talált Thatch motelszobájában, és az összefüggésekről, amelyeket ő fedezett fel néhány egykori alkalmazott kapcsán.

- A furgonok akkor bukkantak fel, amikor telefonálgatni kezdtem - mondta Terrance. - Biztos, hogy a Charter emberei. Minden összefügg mindennel.

Brier a tenyerével az asztalra csapott.

Stack rémülten összerezzent.

Brier elvigyorodott.

- Ne haragudj, cimbora, de kezdett elkalandozni a figyelmed! Vissza kellett hoznom téged. - Körbenézett a helyiségben. - Tehát minden ebben a szobában van, amit az évek során kiderítettél? Az üggyel kapcsolatos összes adat?

- Nagyrészt - felelte Stack. - Néhány hivatalos dokumentum Fogelnél van, a rendőrségen. A többi itt.

Brier egy darabig hallgatott.

Stack összeráncolta a szemöldökét.

- Nem emlékszel? Miután nyugdíjba mentem, te kezelted az aktákat. Életben tartottad a nyomozást. A te aktáid vannak Fogelnél.

- A halál után zavarossá válnak a dolgok - ismételte meg Brier.

- Én még emlékszem. Ez azért van, mert mostanában haltam meg?

Faustino hallgatott, és hintázni kezdett a szék hátsó lábán.

- Mit tudsz Dávid Pickfordról?

- Kiről?

- Dávid Pickfordról.

- Sohasem hallottam róla - válaszolta Stack.

- Gyönyörű férfi.

- Oké.

- A leggyönyörűbb férfi.

Stack hallgatott.

Brier kinyújtotta a kezét a pohár felé, ami ismét tele volt.

- Kérsz még?

Terry még szomjas volt, de nemet intett.

Brier letette a poharat, és ismét a kollégájára szegezte a tekintetét.

- Biztos vagy benne, hogy nincs más információ azonkívül, ami ebben a szobában és Fogel irodájában van? Senkinek sem adtál másolatot? Senkinek sem beszéltél arról, hogy mit találtál ennyi év alatt?

Stack nemmel felelt, amit furcsának talált, mert egyáltalán nem akart Brier kérdésére válaszolni. Ettől függetlenül kimondta a szót.

Brier megint hátradőlt a széken, és az ajtó felé fordult.

- Jöjjenek be, és vigyék ki az egészet! - kiáltotta. - Az utolsó cetlit is!

Belépett az ajtón három harminc év körüli férfi, akik ugyanolyan fehér viharkabátot viseltek, mint az, akit Stack lelőtt a lépcsőn. Ketten elkezdték kihordani a dobozokat, a harmadik pedig nekiállt lecsupaszítani a falakat.

- Mi ez az egész? - dünnyögte Stack ismét Brier felé fordulva.

Csakhogy már nem Brier ült vele szemben. Egy sötét hajú, és még sötétebb szemű fiatal férfi ült a helyén, akinek rettenetesen össze volt égve az arca bal oldala. Stacknek már az is fájt, ha ránézett.

Megint megpróbált felállni, de nem tudott megmozdulni. Lenézett, és most először megpillantotta a köteleket, amelyek a székhez erősítették a karját, a lábát és a törzsét. Rángatni kezdte őket, de szorosan tartottak, és egy kicsit sem engedtek. Megint a szemben ülő férfira nézett.

- Ki a fene maga?

- Dávid Pickford vagyok.

- Maga gyönyörű férfi.

- Köszönöm.

Stack az asztalon álló pohárra pillantott. Száraz volt, koszos, és porlepte. Ránézésre napok óta üres volt. Valószínűleg Fogel ivott belőle utoljára, amikor itt járt. Egyáltalán nem volt benne víz.

A fehér ruhás férfiak folytatták a pakolást. Már félig kiürítették a szobát.

Megcsörrent egy telefon. Dávid a fekete bőrkabátja belső zsebébe nyúlt, és elővett egy mobilt. A kijelzőre nézett, utána Stackre.

- Ezt fel kell vennem. Nagyon élveztem a beszélgetést. Most el fog aludni.

Stack elaludt.

Pickford a füléhez emelte a telefont, és elfordult a szoba egyik sarka felé.

- Mi az?

Latrese Olivér hangosan zihált a vonal túlsó végén. Dávid esküdni mert volna, hogy a nő torkából áradó rothadásszagot is érzi a telefon apró hangszóróján keresztül.

- Megléptek előlünk Whidbey-n.

Dávid maga előtt látta Olivért, ahogyan a csonka karját piszkálja. Gyorsan megrázta a fejét, hogy elűzze a képet, és igyekezett nem arra gondolni, hogy vajon milyen folyamatok zajlanak a nő elcsúfított, félholt testében. Alig várta, hogy megölhesse ezt a szánalmas ribancot.

- Előlem nem léptek volna meg - mondta.

- De te nem vagy itt, vagy igen?

- Nem lehetek ott mindenütt.

Latrese figyelmen kívül hagyta a megjegyzést.

- Már mindannyian együtt vannak… Edward Thatch, Cammie Brotherton, Dalton, Stella és a fiú.

- Embereket állítottunk a kikötőkbe, maga pedig a híd felől érkezett. Hogy csúsztak ki a kezük közül?

- Edward Thatchnek van egy hidroplánja, a szikla tövében lévő mólónál parkolt. Akkor szállt fel a tengerszorosról, amikor ideértünk.

- Egy hidroplán? És mi miért nem tudtunk róla?

Olivér hallgatott.

Pickford a falnak dőlt, és dobolni kezdett az ujjával az ablakpárkányon.

- Azt hiszem, ez nem számít. Tudjuk, hová mennek.

Olivér vett egy mély lélegzetet.

- Van még itt dolgom? Mi legyen a házzal?

Dávid vállat vont. Egyértelmű volt a válasz.

- Szedjen össze mindent, ami használható, a többit égesse el! - Egy darabig hallgatott, azután hozzátette: - Dalton autója ott van? A fekete GTO.

- Igen.

- Kell nekem az a kocsi. Vezessen vissza vele valaki! A többi legyen a lángoké!

- Oké.

- Repüljön vissza a Charter magángépével, miután végzett! Itt lesz szükségem magára.

- Hamarosan véget ér - mondta Olivér.

- Igen, hamarosan.

16

Miután elintéztem azt a hívást, vastag pokrócba göngyöltük Stellát, és elindultunk apám Whidbey-szigeti házából, a szikla tetejéről. Mindannyiunk vállán különféle táskák lógtak, a lányt én vittem, a kötelek alatt fészkelődő Hobsont a Prédikátor cipelte. Cammie és a lánya szintén táskák alatt görnyedezve haladt leghátul, és mind a ketten nyugtalanul méregették Hobsont. Apa mutatta az utat, és látszott rajta, hogy minden egyes lépés fájdalmat okoz neki. Semmit sem hozott el a házból. Azt mondta, hogy már régen összepakolt magának egy táskát, ami útra készen várja.

Átvágtunk a ház hátsó udvarán, kimentünk a szikla peremére, utána le az ingatag falépcsőn, amelyet vastag fémcsavarok és kapcsok erősítettek a szikla falához. A lépcső alján egy csónakház várt bennünket, legalábbis ahhoz hasonlított. Nagy betonoszlopokon állt, amelyek a magántulajdonban lévő tengerpart homokjába süllyedtek. Nyilván motorcsónakra számítottam, ezért amikor apám kinyitotta az ajtót, és megláttam az úszótalpakon ringatózó repülőgépet, azt hiszem, ugyanúgy meglepődtem, mint mindenki más.

- 208-as Cessna Caravan. Néhány évvel ezelőtt vettem, amikor megszereztem a pilótaengedélyemet, főleg azért, hogy gyorsabban tudjak közlekedni a sziget és a kontinens között, de hosszú utakra tervezték, és lerázhatjuk az üldözőinket. Ha elég alacsonyan maradok, repülési tervet sem kell leadnom.

A Prédikátor megkerülte a gépet, és végighúzta a kezét a szárnyon.

- Elég nagy. Magunkkal vihetjük a fegyvereket.

- Már a házban is megmondtam, hogy nem a hely a gond, hanem a súly. Minden egyes hozzáadott kiló kilométereket vesz el az elérhető távolságból. És azt nem engedhetjük meg magunknak. Ha megállunk tankolni, bekerülünk az adatbázisba, és lenyomozhatóvá válunk. Ez nem retúrjegy.

- És hová szól?

Kiderült, hogy az észak-dakotai Devils-tó az úti célunk, és apának igaza volt. Mire leszálltunk a vízre, szinte teljesen kiürült a tank. Majdnem hét óráig tartott odaérni. Az apám kivette a két hátsó ülést, amiért hálás voltam. A Prédikátorral lefektettük Stellát a gép hátuljába a földre, hogy pihenhessen. A repülőút alatt többször is forgolódni kezdett, de csak egyszer ébredt fel. Amikor elmondtam neki, hol vagyunk, bólintott, és ismét álomba szenderült. Egy órával a felszállás után a Prédikátor bekötötte Hobson szemét. Miután nem látta Cammie-t, befejezte a fészkelődést, és visszatért abba a könnyen kezelhető állapotba, amelyet Stellával az autóból ismertünk. A biztonság kedvéért nem oldoztuk el a kezét és a lábát.

Apám egy gyakorlott pilóta könnyedségével tette le a gépet az Devils-tó felszínén, és arra gondoltam, hogy milyen keveset tudok erről a férfiról. Húszévnyi élet. A pilótaengedély valószínűleg csak egy titok volt a sok közül.

A tó északi vége felé kormányozta a gépet, és óvatosan beállt vele egy hosszú mólóhoz. Miközben odasiklottunk, a Prédikátor kinyitotta az ajtót, és megfogott egy kötelet. Én kiugrottam, és odadobtam neki egy másik kötelet, amelyet egy műanyag tárolóban találtam a deszkákhoz erősítve. Apám utasításokat osztogatott, és közös erővel biztonságosan kikötöttük a gépet.

A móló ápolt, lejtős pázsithoz vezetett. Az emelkedő mögött két épület állt - egy kis fakunyhó és egy nagy fémpajta. Apa azt mondta, hogy tíz évvel azelőtt vette meg ezt a területet, de ritkán jött ide. Fizetett valakinek, hogy rendben tartsa. Még nem derült ki, miből engedhetett meg magának ennyi mindent, és terveztem, hogy megkérdezem tőle, amint célba értünk, de kérdésekre most nem volt időnk.

Megint én vittem Stellát. A Prédikátor pedig az alvó Darbyt. Cammie mellettük lépdelt, és mind apámat követtük, aki elsétált a kunyhó mellett, és a pajtához ment. Beütött egy kódot a fémajtón lévő biztonsági zárba. Az ajtó zúgni kezdett, és egy kattanással kinyílt. A világítás automatikusan felkapcsolódott. A pajtában három fehér Cadillac Escalade parkolt, a motorháztetők alól drótok kígyóztak kifelé.

- Mindig tele vannak tankolva, és folyamatosan csepptöltőre kötve. A kesztyűtartókban van készpénz üzemanyagra. Elvileg elvisznek bennünket oda, ahová igyekszünk.

- Miért fehérek? - kérdezte a Prédikátor.

- A fehér autók elvegyülnek, azokban nem vesznek észre bennünket.

Apám szinte szóról szóra megismételte, amit Stella egy örökkévalósággal azelőtt mondott.

Az egyik terepjáróba beült a Prédikátor, apám, Cammie és Darby. A másikat én vezettem. Hobson az anyósülésen ült, Stella hátul feküdt.

Az utazásunk ott fog véget érni, ahol elkezdődött, és miközben a kilométereket faltuk, egyre határozottabban éreztem Pittsburgh közelségét.

17

Reid Migliore a Carrie Furnace-hez vezető út bejáratánál várt bennünket egy AR-15-össel a kezében. Két másik férfi, akiket nem ismertem, egy fekete terepjáró oldalának támaszkodott, ami pontosan az út közepén parkolt, körülbelül három méterrel távolabb. Mind a hárman felélénkültek, amikor odaértünk, főleg Reid. A tekintete nyugtalanul cikázott a mögöttem lévő autóban ülő Hobson, Prédikátor és Cammie között. Végül a lehúzott ablakomhoz lépett úgy, hogy a gépkarabélya csöve a talaj felé mutatott. Az arca jobb oldalán friss heg éktelenkedett.

- Mi történt veled? - kérdeztem.

Elengedte a füle mellett, és Hobsont nézte, aki az anyósülésen ült bekötött szemmel és megkötözve.

- Mi folyik itt, Thatch? Dunk nem beszélt emberrablásról.

Az utolsó benzinkútnál kötöztem meg Dewey-t.

- Tud róla.

- Hát nekem nem szólt, az biztos. És egyáltalán nem tetszik.

Stella felnyögött a hátsó ülésen.

Reid kissé behajolt az ablakon.

- Ez az a lány?

Ezúttal én engedtem el a fülem mellett a kérdést.

Nem válaszoltam.

- Mi baja?

Erre sem válaszoltam.

- Hol van Dunk?

Elhátrált az autótól, és a gépkarabély csövével a régi acélmű felé mutatott.

- Parkolj le ott, ahol legutóbb álltunk meg, a 7. számú nagyolvasztónál! Dunk odabent van.

Sebességbe tettem az autót, és elindultam a gazzal benőtt úton a fémszörnyeteg felé.

Majdnem ugyanott parkoltam le, mint legutóbb, és leállítottam a motort.

A Prédikátor ugyanígy tett, és kiszállt. Szemügyre vette az épületeket, a futóhidakat, a férfiakat, akik komótos léptekkel járkáltak fel-alá a terület különböző pontjain a környező réteket figyelve.

- Biztos vagy ebben? - kérdezte halkan.

- Nem.

A téglaépület mellől kilépett egy lány, és elindult felénk. Legfeljebb tizenhat vagy tizenhét lehetett, és nála is gépkarabély volt, mint Reidnél, de neki mindkét karját és a nyaka felét kígyókat ábrázoló, színes tetoválások borították. Az álla alatt egy tátott szájú kobra látszott, támadásra készen. A lány beleszólt egy apró Motorola rádióba, aztán a zöld katonai zubbonya zsebébe dobta.

- Adella Fricke vagyok. Gyertek utánam!

- Hol van Dunk?

- Még pár perc. Először el kell helyeznünk benneteket. - Stellára nézett. - Hozzátok őt is, és a többieket!

A Prédikátor bizonytalan pillantást vetett rám. Tőlem csak egy bólintásra futotta.

Követtük Adellát, aki átvágott a téglaépületen, kiment a túlsó végén, és végighaladt egy hosszú, széles üzemcsarnokon. A plafonról rozsdás víz csöpögött, és tócsába gyűlt a földön. Csillogtak tőle a falak. Minden sarokban évekkel azelőtt halálra ítélt, elárvult gépek álltak. A Dunknak dolgozó emberek - bandatagok, szökött gyerekek, hajléktalanok, nem tudtam, hogy nevezzem őket - némán figyeltek bennünket, amikor elhaladtunk előttük. Legalább húszan, harmincan vagy még többen lehettek. Mindenütt ott voltak. A legfiatalabb tizenkét-tizenhárom éves lehetett, a legidősebb, akit láttam, kopott kezeslábast viselő és ránézésre az ötvenes évei végét taposó férfi.

Egy lépcsőn felmentünk az emeletre, és elindultunk az egyik futóhídon a BARAKKOK feliratú táblát követve. Stella a vállamra fektette a karját, és bár nem volt egészen ébren, azért tudott járni. Ettől függetlenül kimerített a hosszú gyaloglás, mert támogatnom kellett őt, és nagyon megkönnyebbültem, amikor végre beléptünk egy tágas helyiségbe. A falak mentén tábori ágyak sorakoztak, a terem közepén asztalok álltak. Stella egy nappal azelőtt szólalt meg utoljára. Zihálva kapkodta a levegőt, és minden pórusából verejték csorgott. Amikor lefektettem az egyik hátsó ágyra, a fal felé fordult, és összekuporodott.

A Prédikátor leültette Hobsont az egyik asztalhoz. Neki még mindig be volt kötve a szeme, és nem mozdult.

Cammie is lefektette Darbyt. A kislány szeme folyamatosan lecsukódott, de küzdött az elalvás ellen. Amikor a feje a párnához ért, azonnal álomba merült. Az anyja leült, és simogatni kezdte a haját. Apám is lerogyott egy ágyra. Az arcán lévő zúzódások csúnyán belilultak. Felmordult, és úgy fordult, hogy ne terhelje a törött bordákat.

- Gyere velem! - szólt Adella. - Elviszlek Dunkhoz.

Amikor a Prédikátor is utána indult, a lány megállt az ajtóban, de nem fordult hátra.

- Csak Thatch.

- Kizárt - közölte a Prédikátor. - Egyelőre az sem biztos, hogy itt maradunk.

Cammie felém fordult.

- Vidd magaddal! Több szem többet lát.

Adella kilépett a folyosóra.

- Nekem mindegy, de igyekezzetek!

Tíz nappal azelőtt, amikor meglátogattam itt Dunkot, az volt a benyomásom, hogy csak egy napra vették birtokba az embereivel. Bevették magukat a külső épületbe, és miután én távoztam, ők is. Miközben Adellát követtük a gyár belsejében, rájöttem, hogy tévedtem. Dunk beköltözött ide. Innen irányította az üzletét. És kisebbfajta hadsereg dolgozott neki.

Mindenkinél volt fegyver.

És a többségnél nem csak egy.

Eszembe jutott, amit Brier és Horton nyomozó mondott nekem sok évvel korábban a kórházban. Nem sejtették, mekkora lett.

Drogokat nem láttam, még csak olyanokat sem, aki használta volna őket. Ismertem Dunkot (vagy legalábbis azt a srácot, aki valaha Dunkként a barátom volt), és tudtam, hogy okos. A munkahelye környékén nem tárol ilyesmit. Azzal valószínűleg úgy bűvészkedett, hogy gyorsan mozgatta a városban, ezért a rendőrök nem tudták lekövetni. Őszintén szólva nem is érdekelt. Én csak Stella biztonságáért aggódtam.

Dunk emberei követtek bennünket a tekintetükkel, de elfordították a fejüket, amikor rájuk néztem. Összesúgtak.

Adella a Carrie Furnace egykori irodaépületébe vezetett bennünket. Több tucatnyi helyiség volt benne, a többségük üresen állt. Dunk a legnagyobb irodába költözött be, ami a folyosó legvégén volt, a bal oldalon. Amikor a lány betessékelt bennünket, Bellino a hátsó sarokban állt, telefont szorított a füléhez, és a súlya nagy részét a botjára terhelte. A gyár területét pásztázta a koszos ablakon át, de amikor beléptünk, hátranézett a válla fölött.

Erősen a botra támaszkodva megfordult, elindult felénk, és közben halkan motyogott valamit a telefonba. Végül megszakította a hívást, és nekem nyújtotta a telefont.

- Megfognád egy kicsit? Mióta nyomorék vagyok, néha nincs elég kezem a párhuzamos feladatvégzéshez.

Elvettem a mobilt.

Dunk felemelte a botját, és az ezüst markolattal hasba vágta a Prédikátort, aki kétrét görnyedt, és ekkor Dunk ököllel az orrába vágott. Hallottam a csont reccsenését, a Prédikátor pedig hátratántorodott.

- 1992-ben eltörte az orromat, maga arrogáns seggfej - közölte Dunk. - Hat éve várok erre a pillanatra.

Két embere bejött a folyosóról, és elkapták a Prédikátor karját, mielőtt visszaüthetett volna. Mellette álltak, miközben Dunk elővett egy fehér zsebkendőt a zsebéből, és odanyújtotta neki.

- Kvittek vagyunk, maga szarházi.

A Prédikátor bólintott, lerázta magáról a két férfit, elvette a zsebkendőt, és az orrához szorította.

- Kvittek - dünnyögte a fejét hátrahajtva.

Megcsóváltam a fejem. Nem volt időnk ilyen macsó baromságra.

- Hamarosan ideérnek. Készen álltok?

Bellino a bot segítségével tett néhány lépést az ablak felé.

- Legyél már képben, Thatch! Itt vannak. És igen, készen állunk.

- Tessék? - kérdezte a Prédikátor, és ő is az ablakhoz lépett.

Dunk nyugat felé mutatott.

- A fák mögött. Két fehér furgon Whitaker közelében. Az első tíz perccel utánatok érkezett, a második néhány perccel ezelőtt.

- Az nem lehet, hogy követtek bennünket. Szóltál valakinek, hogy jövünk?

Dunk a fejét ingatta.

- Csak Reidnek, Trucknak és Adellának, de ők csak velem beszélnek. Viszont valószínűleg kezd híre menni, ami ellen semmit sem tehetünk.

- Valaki elárult bennünket - vélte a Prédikátor.

Eszembe jutott Fogel, aki visszahívott Whidbey-n, az apám házában.

Két férfi megtorpant az iroda ajtajában, és amikor feléjük fordultam, elmentek.

- Miért bámul meg mindenki? - kérdeztem idegesen.

- Pletyka - felelte Dunk. - Mindannyian hallottak arról az őrült műsorszámról, amit Reiddel adtál elő, amikor legutóbb itt jártál. Gondolom, még egy előadásban reménykednek.

A Prédikátor összeráncolta a szemöldökét.

- Miféle műsorról beszélsz?

Dunk hátba vágott.

- Ez a srác, a hősöm orosz rulettet játszott, és nyert. Nem mesélte?

A Prédikátor résnyire húzta a szemét.

- Nem, nem mesélt.

- Hát én nem baszakodnék vele - foglalta össze Dunk. - Úgy lepattan a csávóról a balszerencse, mint Supermanről a golyók.

A Prédikátor összecsípte az orrát a zsebkendővel, és témát váltott:

- Mennyire védhető ez a hely?

Bellino visszament az ablakhoz.

- Százhat felfegyverzett emberem van itt. A városban is vannak őrszemek. Ha valaki megpróbál idetekerni egy fehér biciklin, egy tucatnyi fegyver csövével fog szembenézni. Egy út vezet be és ki, a hátunk mögött folyik a Monongahela folyó, és nyílt terep van körülöttünk. Ott, abban a fasorban is elrejtőzött pár emberem a magasleseken, és mindent szemmel tartanak. Van két vasúti sínpár és egy mély vízmosás a fák és a gyár területe között. Ott autóval biztosan nem tudnak átjutni, és ha valami csoda folytán gyalog átjutnak, lassan fognak haladni. Egyesével leszedjük őket, mielőtt az épületek közelébe érnek. A dombok és a szerteszét heverő ócska, rozsdás gépek miatt rengeteg a búvóhely a területen, és mindegyiket őrzi egy emberem. Jól védhető helyen vagyunk. Csak helikopterekkel tudnak lerohanni bennünket. Ha bődületes mákjuk lesz, és átjutnak a külső védelmen, visszavonulunk a gyárba. Ez a hely egy kibaszott fémlabirintus, de az embereim úgy ismerik, mint a tenyerüket. Éveken keresztül itt gyakorlatoztak. Lemészároljuk a kreténeket.

- Ha elkezdünk lövöldözni, mennyi időnk van, amíg felbukkannak a zsaruk? - kérdezte a Prédikátor.

Dunk elnevette magát.

- Mégis mit gondol, kik az őrszemeim? A kék egyenruhás kiválóságaink. Miattuk nem kell aggódnunk. És egyébként is túlságosan el vagyunk zárva a világtól. Két évvel ezelőtt kialakítottunk itt egy lőteret, és senki sem hívta fel a rendőrséget azzal, hogy lövéseket hallott. Nem terjed elég messzire a hang. Ha itt kirobban a harmadik világháború, senkire sem számíthatunk, és senki sem fog megállítani minket. Magunkra vagyunk utalva.

- Reméljük, hogy nem fajul odáig a dolog! - jegyeztem meg halkan.

Bellino szemébe néztem, és úgy láttam, hogy ő nem bánná. Átvágott az irodán, és a sarokban álló, fából készült ládához lépett.

- Készítettem egy B tervet is a Dávid nevű csóka miatt, akiről dumáltál. - Felnyitotta a láda fedelét, és kivett belőle egy párnás fejhallgatót. - Januárban szereztem belőle egy egész kamionnal. A massachusettsi gyárból szállították őket Vegasba, az elektronikai eszközök kiállítására. Csak egy év múlva dobják őket piacra, úgyhogy még nem adtam túl rajtuk.

- Bose Quiet Comfort? - olvastam a dobozon a feliratot.

-Zajszűrős fejhallgató - magyarázta Dunk. - Felveszed, bekapcsolod, és kizárja a külső zajokat. Ha Pickford teli torokból ordít, akkor sem fogod hallani. - Kivett egy Motorola rádiót a zsebéből, és beledugta a fejhallgató csatlakozóját. - Ezeken kommunikálunk egymással. A kinti zajok nem fognak bejutni. Egymást hallani fogjuk, de Pickfordot nem.

Amikor felhívtam Dunkot az apám házából, félretettem a lelkiismeretemet. Pontosabban bezártam a tudatom egy félreeső szegletébe. Tudtam, hogy Bellino szörnyűségeknek lett a részese, és ha segítséget kérek tőle, én is belekeveredem a sűrűjébe. Amikor azt mondta, hogy „szerzett belőle egy egész kamionnal”, nem lettek olyan illúzióim, hogy megfizette volna a bolti árát, és bele sem akartam gondolni, mi történt annak a kamionnak a sofőrjével. Gerdyre pedig egyáltalán nem is tudtam gondolni Dunk közelében. Sem Gerdyre, sem a többiekre, akik bent voltak Krendal éttermében, és arra sem, ami történt. Amint megrohantak ezek a gondolatok, kényszerítettem magam, hogy Stellára és a velem lévő emberekre gondoljak, akiket most kellett életben tartanom, nem pedig azokra, akiket nem tudok visszahozni a múltból. Majd holnap újra meggyászolom őket. Azt mondogattam magamnak, ez az ember a barátom, és szinte egész gyerekkoromban az volt. Egyedül ő állt mellettem, és csak ő segített, amikor a nagynéném rákban haldoklott. Miután felhívtam Dunkot, és segítséget kértem tőle, nem adtam el kifejezetten a lelkemet, mégis úgy éreztem, mintha kötöttem volna az ördöggel egy rövid lejáratú szerződést. Ha ez véget ér, valahogyan tisztára kell mosnom a kezem. Ezt mondogattam magamnak, noha tudtam, hogy életem végéig súrolni fogom róla a koszt. Némelyik folt rendkívül makacs.

Dunk telefonja megcsörrent.

Amikor letette, megint az ablak előtt állt.

-Újabb fehér furgonok jöttek. Már összesen négy van odakint. Ahogy az egyik emberem a közelükbe ment, szétszóródtak, és egy sarokkal odébb megint összegyűltek.

A Prédikátor levette a zsebkendőt az orráról. Elállt a vérzés, és be volt ugyan dagadva, de ránézésre nem tört el.

- Ha tudják, hogy mindannyian itt vagyunk, talán ma este támadásba lendülnek, de az is lehet, hogy megvárják, amíg kimegyünk. Nem lehet biztosan tudni.

- Az a lényeg, hogy mi készen állunk. - Bellino ismét a láda felé fordult. - Adella azt mondta, hogy még négyen vannak a barakkokban, igaz? Tessék…!

Átadott nekem hat fejhallgatót.

- Az aksik a dobozban vannak. Körülbelül negyven órát bírnak. Van még belőlük, ha kell. Ezeket vidd magaddal, és ott várjatok! Beszélnem kell a tisztjeimmel.

- Biztos, hogy végig akarod csinálni? - kérdeztem. - Lehet, hogy rosszul fogsz kijönni belőle.

Elmosolyodott. A bal oldalon hiányzott egy foga.

- Megmentetted az életemet. Kihúztál a lángok közül. Eszembe sem jutott nemet mondani. - Lehalkította a hangját. - Tudom, hogy fenntartásaid vannak azzal kapcsolatban, ami történt. Tudom, hogy nem hiszel nekem, de már belenyugodtam. Talán egy napon majd te is belenyugszol. Akkoriban sem hagytalak volna cserben, és most sem foglak. A testvérem vagy, ember! Családtag.

Nem tudtam, mit mondhatnék erre, ezért csak bólintottam.

Dunk közelebb hajolt hozzám.

- Találkozhatok Stellával? Állatira dögös, mi?

18

Bellino azt mondta, bejön a barakkba, miután eligazította az embereit. Talán egy óra múlva.

- Golyót fogok ereszteni abba a kis szarháziba - suttogta a Prédikátor, miközben Adella visszakísért bennünket.

- Nem maga lenne az első - feleltem.

Valaki hozott ételt, amíg távol voltunk. Az egyik asztalon gyümölcskosár, néhány mcdonald’sos zacskó, egy karton ásványvíz és egy félig megevett pizza sorakozott.

Darby felpillantott, amikor beléptünk. Csupa paradicsomszósz volt a szája. Apám aludt. Hobson ott ült, ahol hagytuk, bekötött szemmel.

Stella nem feküdt az ágyában.

Cammie lépett be egy másik ajtón keresztül, és odabiccentett nekem.

- Na végre! Gyere velem!

A Prédikátor is elindult, de rászóltam, hogy maradjon, és egyen valamit.

Cammie egy fürdőszobába kísért, és hallottam, hogy hátul folyik a víz.

Stella a tágas zuhanyzó padlóján ült ruhástól. A térdét szorosan a mellkasához húzta, és ráhajtotta a fejét. Hevesen rázkódott a remegéstől.

Cammie felé fordultam.

- Hozza be a latexkesztyűket!

Kiszaladt, és kisvártatva visszatért a dobozzal a kezében.

Kivettem egy párat, felhúztam, és leguggoltam.

- Mit tehetek érted, Stella?

Mélyet lélegzett, és megpróbált beszélni, de csak szaggatott sóhaj tört fel belőle.

- Meleged van, vagy fázol? Lázas vagy?

- Mi… mindjárt meg… megfagyok - dadogta.

Csak az egyik kesztyűje volt rajta, a másik a zuhanyzó sarkában hevert összegyűrve. Stella folyamatosan tornáztatta az ujjait. Ökölbe szorította a kezét, utána kinyújtotta őket.

- Ne jöjjön közelebb! - figyelmeztettem néma szájmozgással Cammie-t.

Ő bólintott, és az ajtó felé hátrált.

A kesztyűs kezemmel hátrasimítottam Stella haját a vállára. Ide-oda kapkodta a fejét, mint egy vadállat. A szeme tágra nyílt, és véres volt. Rám nézett, mégis távolba révedt a tekintete.

- El… kell… menned… innen.

Inkább morgott, mint beszélt, és felismerhetetlenül mély volt a hangja. Vett néhány kapkodó lélegzetet, aztán ismét a térdére hajtotta a fejét, és még jobban a mellkasához szorította a térdét.

Közelebb hajoltam hozzá, teljesen eláztam, és a forró víztől kivörösödött a bőröm, de nem érdekelt.

- Küzdened kell ellene, Stella. Erősebb vagy nála. Le tudod győzni.

- Menj innen! - kiáltotta. - Ne gyere a közelembe!

- Maradok.

Hirtelen kinyújtotta felém a csupasz kezét, és megragadta a karomat a könyököm alatt.

Hosszú ujjú felső volt rajtam. Nem ért egymáshoz a bőrünk, de amikor Stella rájött, hogy mit tett, elengedett, és bekuporodott a zuhanyzó sarkába. Amennyire tudott, elhúzódott tőlem, és a hátát a csempének préselte. Törékenynek látszott, mint egy gyerek. Rémültnek és összetörtnek.

-Van egy gyümölcskosár a hálóteremben - szóltam Cammie-hez, de nem néztem fel rá. - Láttam, amikor bejöttünk. Behozná nekem?

- Ez komoly?

- Kérem!

A nő vágott egy grimaszt, vállat vont, és átment a terembe. Egy pillanattal később visszatért a kosárral a kezében.

- Szerintem a barátnőd nem éhes.

Letettem a kosarat magam mellé a földre, kivettem belőle egy nagy, piros almát, és átnyújtottam Stellának.

- Vedd el!

Felpillantott a karja mögül. Óvatosan kinyújtotta a jobb kezét, és remegő ujjakkal megfogta az almát. A hüvelyk-és a mutatóujja úgy hatolt át a gömbölyű gyümölcsön, mintha ott sem lett volna. Az érintésétől megfeketedett és szétmorzsolódott a piros héj és a sárga gyümölcshús, az alma középső része megfonnyadt, Stella pedig ökölbe szorította a kezét ott, ahol néhány másodperccel azelőtt még a gyümölcs volt, ami pépes kupac formájában gyűlt össze a földön.

- Azt a kurva! - suttogta Cammie.

Ekkor egy banánt adtam Stellának, és az is szétmorzsolódott az érintésétől. Egy szempillantás alatt elszállt belőle az élet. Elpusztult és elrohadt.

Utána egy narancsot adtam neki.

És még egy almát.

A kosár félig kiürült, mire a lány kapkodó légzése egyenletessé vált. Amikor a hatodik vagy a hetedik almát nyújtottam neki, az is ugyanúgy meghalt, mint a többi, viszont ahhoz már húsz másodperc kellett.

- Jobban vagyok - szólalt meg halkan Stella.

Cammie-re néztem, aki még mindig a vállam fölé hajolt.

- Adna nekünk egy percet?

- Meg kell kötöznünk, mint Hobsont.

- Stellát nem fogjuk megkötözni. Őt nem.

A nő felsóhajtott, és dübögő léptekkel kivágtatott a fürdőszobából.

Elzártam a vizet, felsegítettem Stellát, és egy vastag, puha törülközőbe csavartam.

- Köszönöm, Pip. Köszönöm, hogy az vagy, aki vagy.

Lehalkítottam a hangom.

- Valaki felhívta a Chartert az apám házából.

Még nem volt alkalmunk kettesben beszélgetni, mióta ez megtörtént, és nem tudtam elmondani neki. Napok óta most először tért magához annyira, hogy felfogja a szavaim értelmét.

- Tessék?

- És ez még nem minden! - Elmeséltem neki, hogy Fogel visszahívott, és azt is, amit elmondott. - Én apámmal voltam a fáskamrában, ezért nem tudom, ki hívta fel a Chartert. Bárki lehetett közülük.

- Hobson meg volt kötözve, igaz? És az apád is. Akkor csak Cammie és a Prédikátor nevű fószer marad.

Körbenézett a helyiségben, mintha először látná.

- Most hol vagyunk?

- Nem emlékszel rá, hogy eljöttünk Whidbey-ről?

A fejét rázta.

Azt is elmondtam neki, hogy apa egyik őrszeme felhívott bennünket. Beszámoltam a hidroplánról, a Devils-tóról, az autókról és a Pittsburghbe vezető útról.

Megemésztette a hallottakat.

- Hányadika van?

- Augusztus 13.

Leesett az álla.

- Öt nap - mondta halkan. - Még sohasem léptem ennyivel túl az egy évet.

A gyümölcs segített rajta, de még mindig rettenetesen sápadt volt. A szeme vörös volt, és beesett. Amikor remegni kezdett a térde, elkaptam a törülközővel, és megtartottam.

- Nem kellene a többiek közelében lennem - jegyezte meg halkan. - Behoznád ide az egyik ágyat?

- Biztos ezt szeretnéd?

Bólintott.

- Úgy biztonságosabb lesz.

A törülközőt szigetelésként használva az egyik alumíniumpadhoz kísértem, hogy le tudjon ülni.

- Várj meg itt!

Átmentem a hálóhelyiségbe, felkaptam a sporttáskáját, az egyik ágyat, és egy összehajtott, vastag takarót a másik ágyról. Az apám már felébredt. Mindannyian engem néztek, de hallgattak.

Az ágyat elhelyeztem egy falmélyedésben, az öltözőszekrények mögött.

Stella nagyon gyönge volt. Minden egyes lépésnél attól féltem, hogy összeesik, de sikerült odavinnem.

Lefejtette magáról a vizes ruhákat, ledobta őket egy kupacba a földre, és felvett egy hosszú ujjú, fekete ruhát, amit a táskában találtam.

Összeszedtem a fekete kesztyűjét is, amiből csöpögött a víz, de amikor odanyújtottam neki, fintorgott.

- Ezek gusztustalanok. Alaposan ki kell mosnom őket.

A latexkesztyűk a zuhanyzó mellett hevertek a földön. Bevittem Stellának a dobozt, és odanyújtottam neki.

- Tessék! Nem túl elegánsak, de legalább szárazak.

Felvett egy párat, utána lefeküdt az ágyra, és betakarózott.

- Hamarosan minden véget ér, Pip.

Ekkor elaludt, és legalább néhány rövid pillanatig békésnek látszott.

Folyékony szappannal kimostam a fekete kesztyűjét a csap alatt, és kiterítettem száradni az egyik törülközőtartóra.

Utána letettem az ágya mellé a maradék gyümölcsöt, kisimítottam az arcából a vizes hajtincseket, és magára hagytam.

Levettem a kesztyűt, és visszamentem a többiekhez.

Cammie a lánya mellett ült, aki egy kifestőkönyvet tartott az ölében, és elmélyülten színezett. A nő aggodalmas pillantást vetett rám. A Prédikátor és Dunk két embere az egyik asztal fölé hajolt, amelyen különféle fegyverek feküdtek - gépkarabélyok, pisztolyok és kések. A Prédikátor a mi fegyvereinket is kipakolta. A fejhallgatókat is kicsomagolták, és felsorakoztatták őket egymás mellé, bevetésre készen.

Hobson az egyik széken ült, és nem volt bekötve a szeme. Apám vele szemben foglalt helyet, a közöttük lévő régi tejesládán egy üveg Jágermeister állt. Hobsonnak már a keze sem volt megkötözve. Mind a ketten felespoharat emeltek a szájukhoz, és ittak. Cammie mellett is megpillantottam egy üres poharat a földön, és a Prédikátor kezében is volt egy.

- Ezt nem gondolhatják komolyan! Mindenki iszik? És Dewey miért nincs megkötözve?

- Kérsz egyet? - kérdezte apa, miközben újratöltött magának és Hobsonnak.

- Dehogy kérek!

Erre valamiért mindenki rám nézett.

Apám félrebillentette a fejét. Az arcán virító, kezdetben piros és lila zúzódások előbb kékké és feketévé változtak, most viszont már sárgának és zöldnek látszottak. A szeme már nem volt annyira bedagadva, és mind a kettőt tudta használni.

- Hogyhogy nem kérsz?

Ezen egy pillanatra elgondolkodtam. Alig néhány nappal azelőtt rávetettem volna magam az üvegre, és egy húzásra kiürítettem volna a tartalmát. Éveken át ittam, és a remegés, a kínzó vágy és a teljes függőség miatt az alkohol az életem nélkülözhetetlen részévé vált. Olyan volt, mint a víz és az étel. A túléléshez kellett. Most viszont…

- Néhány napja nem érzem, hogy kellene. Jól vagyok.

És valóban jól voltam. Nem remegtem, nem kínzott a vágy, és nem szédültem. Valószínűleg csak egy kis haladékot kaptam, mint Stella az éhségével, de azzal is beértem.

Apa megitta a felest, utána letette a poharat a tejesládára.

- Az alkoholfüggőség az injekció mellékhatása. Előtte egyikünk sem ivott keményen, de miután megkaptuk, mindannyian beültünk egy bárba megünnepelni a frissen szerzett vagyonunkat. Néhány nappal később rájöttünk, hogy vágyunk az alkoholra. Hamarosan eljutottunk odáig, hogy nem is tudtunk meglenni nélküle. A Charter emberei azt mondták, hogy ez csak mellékhatás, és el fog múlni. Az anyagcserével van összefüggésben. De nem múlt el, hanem idővel még rosszabb lett. És az a legfurcsább, hogy látszólag egyikünk sem tud berúgni, mióta megkaptuk a szérumot. Ha nagyon akarjuk, meg tudjuk csinálni, de az esetek többségében jóformán nem is hat ránk a pia, csak az elvonási tüneteket enyhíti. Miután megszülettél, a Charter rengeteg vérvizsgálatot végzett, és arra jutottak, hogy idősebb korodban valószínűleg te is függő leszel. Ahogy az összes gyerek.

Hobson lassan a szájához emelte a poharat, és ivott. Miután a pohár kiürült, visszaadta apámnak, és megtörölte a száját a kézfejével.

- Oké, de ez nem magyarázat arra, hogy Dewey miért nincs megkötözve.

- Gyere ide, és megmutatom! - felelte apa.

Én közelebb mentem hozzájuk, apám pedig odahajolt Hobsonhoz.

- Mit mondott neked Dávid Pickford?

- Azt mondta, hogy menjek el Cammie házához, adjam át neki az üdvözletét, utána öljem meg. Lőjem le. Azt is mondta, hogy szereti Stellát, és eltakarítja az összes szemetet, csakis az ő kedvéért. Mintha sohasem történt volna meg.

- De te nem akarod bántani Cammie-t, igaz? - kérdezte az apám.

Hobson megrázta a fejét.

- És ugye érted, hogy nem kell megtenned, amit Pickford mondott neked? Szabad akarattal rendelkezel, ugye?

- Az a féleszű kis fasz megpróbálta eltéríteni a fejem - felelte Dewey. - Ha lelövök valakit, akkor az ő lesz. - A pohara felé biccentett. - Még egyet!

Apa töltött neki.

- Cammie biztonságban van?

Hobson ivott, és a nő felé fordult.

- Bocs, Cams. Okék vagyunk?

Cammie elmosolyodott, és bólintott.

- Ha te nem ölsz meg engem, akkor nekem sem kell megölnöm téged. Azt hiszem, okék vagyunk, és szebb lett a világ.

Apám ismét felém fordult.

- Dávid „sugallatai” csak javaslatok. A képessége miatt az, akihez beszél, szükségszerű cselekvésnek érzi őket, de valójában nincsenek kőbe vésve. Mindenkit le lehet beszélni az utasításairól, ha az ember a megfelelő kifejezéseket használja, ha bejut az illetőhöz. Azt hiszem, az alkohol felgyorsítja a folyamatot, segít bejutni a tudatalattiba, de ebben nem vagyok biztos. - Ismét Dewey-ra nézett. - Mit gondolsz, adhatunk neked fegyvert?

Őszintén szólva tapintható volt a feszültség a teremben, amikor Hobson az asztalhoz ment a Prédikátor és Adella mellé, és felmarkolt az asztalról egy mesterlövész puskát Cammie-től és a lányától alig három méterre. Még ő is ideges volt, egyedül Cammie nem látszott annak.

Dewey-ra mosolygott, és az asztal sarkán lévő tölténydobozok felé biccentett.

- 444-es Marlinok. Egy medvét is le tudsz teríteni velük.

Hobson gyakorlott mozdulatokkal megtöltötte a puskát, a hátsó fal felé irányította a csövet, és belenézett az irányzékba.

- Ez jó lesz. - Adellára és a Prédikátorra nézett. - Hol van rám szükség?

A lány odadobott neki egy rádiót, és Dunk egyik embere felé biccentett, aki az ajtóban állt.

- Cortez felkíséri a tetőre. Segíthet megvédeni az erdő felőli oldalt. Az embereink közelről nagyon hatékonyak, de csak egy maroknyi mesterlövészünk van.

Dewey bólintott, felmarkolt egy doboz töltényt, egy fejhallgatót, rákacsintott Cammie-re, kilépett a folyosóra, és követte Cortezt.

Miután elment, apám megint rám nézett.

- Beszélnünk kell a barátnődről, Jack.

- Nincs miről beszélnünk.

- Mindannyiunkat megölhet - vette át a szót Cammie. - Nem tudja irányítani a betegségét, és folyamatosan romlik az állapota. Nekem a lányomra is gondolnom kell. Biztonságban kell tudnunk őt.

- Stella senkit sem fog bántani. Inkább arról kellene beszélnünk, hogy ki hívta fel a Chartert Whidbey-ről. Már itt vannak. Közvetlenül utánunk érkeztek. Elképzelhető, hogy kaptak valakitől egy fülest. Fogel nyomozó azt mondta, hogy a telefonáló elárulta a Charternek, hol vagyunk. Stella öntudatlan állapotban feküdt. Apa és Hobson megkötözve. Csak maga és a Prédikátor marad.

- És ha a nyomozó hazudott?

- Maga volt?

- Nem, nem én voltam - makacskodott Cammie. - És megbízom a Prédikátorban. Nem ő telefonált.

- Akkor ki?

Darby felpillantott a füzetből, majd folytatta Spongya Bob kiszínezését.

Az anyja összeráncolta a szemöldökét.

- Darby velem volt, és nem tud beszélni. Fogalma sincs, hogy mi az a Charter, a telefonszámukat pedig végképp nem tudja. Ne nézz így rá, és verd ki a fejedből ezt a baromságot!

Adella rádiója recsegni kezdett.

- Adella, menj fel a tetőre! Már tizenkét furgon van.

A Prédikátor, aki egész idő alatt hallgatott, felmarkolt egy rádiót, egy zajszűrős fejhallgatót, töltényeket a válla alatt lógó Walther PPK pisztolyhoz és egy puskát.

- Egyikünk sem hívta fel őket, kölyök. Szakadj le erről az összeesküvés-elméletes marhaságról! Dolgunk van. Én Adellával megyek. - Egy rádiót dobott Cammie-nek. - Ha szükséged van rám, hívj! Azonnal elindulok ide, oké?

A nő letette a rádiót maga és a lánya közé, és bólintott.

Aztán elindultak.

Apa megvárta, amíg elmennek, és megint felém fordult.

- Ha ez számít valamit, akkor Richárd és Emma félt tőle, féltek Stellától. Őket nem tudta bántani, valószínűleg genetikai okok miatt, de tudták, hogy másokkal szemben mire képes. Richárd egyszer felhívott hajnalban, három óra körül, és azt mondta, hogy rémálma volt. Bement Stella szobájába, és megfojtotta egy párnával. Azt mesélte, álmában úgy érezte, hogy így helyes. Miután felébredt, az érzés megmaradt, és ettől rémült meg a legjobban. Azt mondta, hogy néhány percig az ágyban feküdt, és elgondolkodott rajta. Ez lenne a helyes. Utána bűntudata támadt. Amikor felhívott, és beszámolt erről, egy idő után rájöttem, hogy nemcsak a rémálmot akarja elmesélni, hanem puhatolózik. A maga módján ki akarta deríteni, hogy én mit gondolok erről. Vajon szerintem is ez lenne a helyes? Őszinte leszek, Jack. Alaposan fontolóra vettem, és a mai napig nem tudom a választ. Az elkövetkezendő évek során, amikor tudomást szereztem azokról, akiket Stella megölt, számtalanszor lejátszódott a fejemben Richárd utolsó telefonhívása.

Hátrálni kezdtem a fürdőszoba felé, ahol Stella ágya volt.

Védekezőn felemelte a kezét.

- Nem fogom bántani, fiam, és Cammie sem. Közülünk senki sem fogja bántani. Nem erre akartam kilyukadni. Stella akkor még gyerek volt, nem tudta, mit csinál. Amikor a Charter elrabolta, valószínűleg elhitették vele, hogy helyesen cselekszik. Ezért sem hibáztatom. Viszont már felnőtt, és egyértelműen gyötri a bűntudat. Többször is hallottam, hogy azt mondta neked, nem fogja megtenni többé, hogy inkább meghal, de nem akar bántani másokat. Erre kell gondolnod. Vedd alaposan fontolóra, ahogy én is fontolóra vettem, amit Richárd mondott! Ha elérkezik az idő, tiszteletben fogod tartani a kívánságát, és hagyod, hogy megtörténjen, ha Stella valóban ezt akarja?

Válaszra nyitottam a szám, de egy intéssel elhallgattatott.

- Ez a kettőtök dolga. Nem tartozik ránk. Nem kell tudnom, és nem is akarom tudni. A Charter és a kibaszott vakcinájuk miatt elég sokszor találkoztam a halállal. Az anyád elvesztését is túléltem, pedig hidd el, hogy túlélni valakit, akit szeretsz, semmihez sem hasonlítható fájdalom. Ha Stella feladja a küzdelmet, ha te elveszíted őt, akkor rám számíthatsz. Lemaradtam a gyerekkorodról, és a biztonságod érdekében messziről néztem végig, ahogy felnőttél. Ez ugyanolyan nehéz volt, mint az anyád elvesztése. Bizonyára vegyes érzéseid vannak velem kapcsolatban, majd ha ez véget ér, leülünk, és megbeszéljük. Itt vagy, életben vagy, ezért tudom, hogy helyesen döntöttem, de szívesen bepótolnám veled az elvesztett időt. Az apád szeretnék lenni, rám mindig számíthatsz, bármi történjen is.

Könnyek csillogtak a szemében, amikor elhallgatott.

Nem tudtam, mit tegyek. Megöleljem, gyűlöljem, vagy közöljem vele, hogy megbocsátok? Csak bólintani tudtam.

- Menj vissza Stellához, fiam! Legyél vele, amíg lehet!

Magamhoz vettem egy rádiót, két fejhallgatót és egy 9 mm-es Ruger pisztolyt.

19

A következő két órában hagytuk, hogy körülvegyenek bennünket.

Rengetegen voltak. Fehér furgonok, fehér teherautók, fehér terepjárók, fehér személyautók. A rádión keresztül, ami mellettem hevert Stella ágyán, rendszeresen érkeztek a jelentések. A járművek a Rankin Boulevard-on és a Kenmawr Avenue-n sorakoztak fel, az erdősáv és a sínek mögött. Az acélműből nem lehetett látni őket, még a tetőről sem, Dunk emberei azonban, akik a magasleseken ültek a fákon, látták őket. Az autók álltak, viszont senki sem szállt ki belőlük. A járművek számából ítélve a támadók körülbelül százötvenen lehettek, de ez csak találgatás volt.

A mögöttünk lévő Monongahela folyón is kikötött néhány csónak. Lehet, hogy nem a Charter emberei voltak, ettől függetlenül Dunk srácai szemmel tartották őket. Többször is hallottam a barátom hangját a rádión keresztül, de nem jött le hozzám, és nem is hibáztattam érte. Sok dolga volt.

Stella aludt.

Nem pihentető alvás volt, hanem az a fajta, amit halk nyögdécselés és izzadás kísér, és ha az ember felébred belőle, aztán a másik oldalára fordul, akkor menthetetlenül még mélyebbre merül a ragacsos lázálomba. Abban a görcsös állapotban Stella motyogott, de alig értettem belőle valamit. Néha meghallottam a nevem és Olivérét is. Amikor Stella kimondta a nevemet, felkaptam a fejemet, de mindig csalódnom kellett, mert aludt. Nem mertem felébreszteni, pedig szerettem volna. Valami azt súgta, hogy ami az alvás falán túl várja, sokkal rosszabb a gyötrelmes állapotnál, amiben most van, és nem akartam rázúdítani, ami ezután következik.

Cammie kislánya, Darby rendszeresen felbukkant. Először bedugta a fejét az ajtón. A szőke, göndör tincsek körülvették az arcát és nagy, kék szemét. Amikor rájött, hogy észrevettem, eltűnt, de húsz perccel később megint bekukucskált. Egy órával azután hozott nekem egy pohár vizet. Amikor megköszöntem, elmosolyodott, pukedlizett, és visszaszaladt a terembe. Utána rágcsálnivalók következtek: keksz és sajt. Az ivóvizet is rendszeresen újratöltötte. Egyszer egy tálat hozott mosdókendővel, és letette a földre, Stella ágya mellé. Felhúzott egy latexkesztyűt, ami jó nagy volt rá, és törölgetni kezdte Stella homlokát. Aranyos kislány volt.

A gyümölcs elfogyott, csak egy fekete, pépes massza hevert a kosár alján. Kivittem volna Stellát a fákhoz, ha arra lett volna szükség, hogy egyesével kifacsarja az életet az egész átkozott erdőből. És képes lettem volna megölni, aki az utamat állja.

Beszéltem hozzá.

Két óra leforgása alatt mindent elmondtam neki John Edward Jack Thatchről, az ő Pipjéről. A legelső gyerekkori emlékeimmel kezdtem, és a legcsúnyább felnőttkori botlásaimmal fejeztem be (amiből elég sok volt). Semmit sem hallgattam el előle. Elmeséltem neki, hogy miket csináltunk gyerekkorunkban hármasban Dunkkal és Willyvel, beszámoltam neki Jo néni hibáiról, tévedéseiről, álmairól és eredményeiről. Azt is elmondtam neki, hogy a nagynéném gyűlölte apámat, amit csak akkor értettem meg végre, amikor megtudtam, hogy a sír üres, a mellette lévő viszont nem az. Már sejtem, mi járhatott Jo néni fejében, valahányszor apám sírkövére nézett. Már értem, hogy miért hanyagolta el azt a sírkövet, és miért viszonyult közönyösen a sógorához. Fájdalmasan nyilvánvaló. Ő elvesztette a húgát, de a férfi, aki a húgával volt, életben maradt.

Beszámoltam Stellának a pénzről, amit Jo néni hagyott rám azért, hogy nekem jobb életem legyen, én mégis eldobtam magamtól az egészet, mert úgy döntöttem, hogy megkeresem azt a lányt, aki itt fekszik mellettem. Amikor a kesztyűs kezemmel megfogtam a kezét, és összekulcsolódtak az ujjaink, egy cseppnyi megbánást sem éreztem. Itt vagyok mellette, és mindig is itt volt a helyem.

- Jack!

Amikor kimondta a nevem, azt hittem, hogy megint álmában nyögött. Csak akkor jöttem rá, hogy ébren van, amikor másodszor is kimondta. Apró labdává gömbölyödött az ágyon, és lapos pillantásokat vetett rám.

Megszorította a kezem, és közelebb húzta magához.

- Kivinnél innen? Látni szeretném a csillagokat.

Lehalkítottam ugyan a rádiót, de így is folyamatosan recsegtek belőle a jelentések a Charter egyre növekvő jelenlétéről. Az embereik mind többen lettek, és éreztem a bejelentkezők hangján a feszültséget, habár senki sem ismerte be nyíltan, hogy aggódik. Valami rossz közeledett, és percről percre egyre nagyobbra dagadt.

- Lehet, hogy odakint nem biztonságos.

- Látni akarom a csillagokat. Kérlek, Jack! Ez fontos nekem.

Fájdalmasan gyönge volt a hangja. Amikor felült, rettenetesen törékenynek látszott. Képtelen voltam nemet mondani neki, sem akkor, sem máskor. Talpra segítettem.

- Tudsz járni?

Bólintott.

- Azt hiszem.

Bedugtam a pisztolyt a nadrágom dereka alá (végre elsajátítottam ezt a képességet), zsebre tettem a rádiót, és mind a két fejhallgatót a nyakamba akasztottam, hogy szabad legyen a kezem, és segíthessek Stellának.

Napok óta először elmosolyodott.

- Röhejesen nézel ki. Mint valami béndzsa fehér rapper, aki a fiókba dobta a fukszokat, és úgy döntött, hogy stílust vált.

- True dat.

A hálóterem üres volt, apám, Cammie és Darby eltűnt. Dunk embere őrt áll a folyosón, és először azt hittem, nem fog kiengedni bennünket, de nem állított meg, sőt némán a nyomunkba szegődött, néhány lépésre lemaradva tőlünk, miközben felkísértem Stellát a folyosókon és a lépcsőkön keresztül az egyik külső futóhídra, ami a Carrie Furnace Boulevard-ra, a vasúti sínekre és a távoli fákra nézett. Tudtam, hogy a Charter emberei a fák mögött gyülekeznek, a gyár közvetlen környéke mégis meglepően békésnek tűnt.

Leültünk a híd szélére, és lelógattuk a lábunkat.

- Hol vannak a többiek? - kérdezte Stella, még mindig a kezemet fogva.

- A tetőn, azt hiszem.

- És a Charter?

- Körülvettek bennünket.

A fákra mutattam, és elmondtam neki, amit tudtam.

Körbenézett, és szemügyre vette a réteket.

- Nagyon csöndesnek tűnik.

Valóban az volt. Körülbelül tizenöt fok lehetett, és nem mozdult a levegő. A hold majdnem tele volt, több mint a háromnegyede látszott, és a fénye kékesfehér takarót borított a világra.

Stella hátrahajtotta a fejét, és elmosolyodott.

- Azt hiszem, az éjszakai égbolt fog hiányozni a legjobban. A végtelenség, az ismeretlen. Megvívjuk idelent a nevetséges csatáinkat, és valójában csak porszem vagyunk az univerzum cipőjén. Ha az ember egyszerűen felnéz, és felfogja a valódi helyét a dolgok között, az életben adódó problémák annyira aprónak és jelentéktelennek tűnnek.

- Egész életedben nézegetheted az éjszakai égboltot - mondtam, pedig tudtam, hogy nem igaz.

Azt hiszem, nemcsak őt, hanem magamat nyugtattam ezzel. Mintha azt reméltem volna, hogy ha hangosan kimondom, valósággá válik.

- Köszönöm az elmúlt néhány napot, Pip. Hálás vagyok azért, amit értem tettél. Kevés álladó dolog volt az életemben, és te voltál az egyik. Talán az egyetlen jó. Azt hittem, sohasem fogom megismerni a szerelmet, de te megmutattad nekem, milyen érzés szeretni valakit, és szeretve lenni. Egész életemben mellettem álltál, sőt egész életünkben. Csak azt sajnálom, hogy elmenekültem előled, és távol tartottalak magamtól. Már évekkel ezelőtt közel kellett volna engednem téged. Meg akartalak védeni attól, ami voltam, és amit tettem, mert tudtam, hogy nem fogom abbahagyni. Könnyebb volt eltaszítani téged, és elhitetni magammal, hogy így helyes. Sajnálom azt a rengeteg beszélgetést, amiről lemaradtunk, és az éjszakákat, amelyeket külön töltöttünk. - Ismét a rétek felé fordult, és a fejét a vállamra hajtotta. - Emlékszel azokra a festményekre a házban? A tájképekre, a városokra, a távoli helyekre és a csodákra?

Bólintottam.

- Amikor azokat festettem, úgy tettem, mintha mi ketten ott lettünk volna, mintha együtt elmentünk volna azokra a helyekre - Golden Gate-híd, Grand Canyon, Párizs fényei, az egyiptomi piramisok, a New York-i utcák és New Orleans vadonjai, tágas mezők és ősöreg fák között megbújó tavak. Egymás kezét fogtuk, vagy átöleltük egymást. Minden egyes új helyen átöleltél és megcsókoltál. A képzeletbeli kirándulásaim során nem létezett a betegségem. Bizonyos értelemben már leéltünk együtt egy életet, és hálás vagyok érte, de az elmúlt néhány napért még hálásabb vagyok. Az én Pipem, az én csodálatos John Edward Jack Thatchem.

Megborzongott, ezért közelebb húztam magamhoz. Megfordult a fejemben, hogy visszamegyek egy pokrócért, amikor mély morgás törte meg az éjszaka csöndjét.

- Egy autó közeledik. A Rankin-hídon jött át, és most kanyarodott rá a Carrie Furnace Boulevard-ra. Gyorsan halad. Átengedjük vagy leszedjük?

Recsegés.

Dunk hangja.

- Egy autó? Hányan ülnek benne? Látjátok?

- Csak egy embert látok, a sofőrt.

- Készítsétek elő a fejhallgatókat! - mondta apám. - Lehet, hogy Pickford az.

A füleseink mellettem feküdtek. Felemeltem az egyiket, bekapcsoltam és Stellának adtam.

- Engedjétek át! - adta ki az utasítást Bellino. - A tetőn lévő fegyveresek álljanak készenlétben! Ha kiadom a parancsot, alaposan szórjátok meg, aki kiszáll! De csak akkor, ha parancsot adok, világos?

Egy kórus válaszolta, hogy értettem.

Megpillantottam az autót az út végén a kanyarban. Áthajtott a síneken, aztán az egyenes szakaszon felgyorsított, és porfelhőt húzott maga után.

Egy fekete Pontiac GTO.

A Prédikátor autója.

- Ezt hagytuk ott a Whidbey-szigeten?

- Igen.

Közelebb hajoltam, hogy jobban lássam. A Prédikátort biztosan dühíti az ügy.

Félig arra számítottam, hogy a sofőr behúzza a kéziféket, félrekapja a kormányt, és nagy sebességgel driftelve megáll. A helyében én ezt tettem volna, ha beülhettem volna egy ilyen autó volánja mögé. A közeledő fekete Pontiac azonban nem gyorsított, hanem lelassított, és megállt a főépülettől úgy öt méterre. A fényszórók fénye belehasított az éjszakába.

A motor még utoljára felmordult, amikor a sofőr rálépett a gázra, majd leállította az autót.

Az anyósülés felőli ajtóhoz hajolt, kinyitotta, utána a sajátját is.

- A lövészek álljanak készenlétben! - mondta Dunk a rádióba. Láttam a sofőrt az autóban. Középkorú férfi volt, a haja rövid és barna, fehér inget és fehér kabátot viselt. Felemeltem a rádiót, és megnyomtam a gombot.

- Ez nem Pickford. Ismétlem, ez nem Dávid Pickford.

- Vettem - válaszolta Dunk.

A sofőr előredőlt, és mintha a rádióval babrált volna. Az autóból hangos kattanás és zúgás hallatszott. Valószínűleg a maximumra vette a hangerőt. Azt a hangot, ami ezután következett, azonnal felismertem.

Kaylie a Penn State-ről, négy és fél évvel azelőtt, a kollégiumi szobájában.

- Gyerünk, vedd fel ezt!

A GTO felerősített hangszóróiból egy metronóm hangos kattogása hallatszott, amelyet erőteljes elektronikus zaj kísért. Tik…tak. Tik…tak. Tik…tak.

- Oké, Jack. Azt akarom, hogy figyelj a hang ritmusára, mintha megnyugtató szívverés lenne. A szádon keresztül vegyél levegőt, és az orrodon fújd ki! Lélegezz egy ütemre a hanggal! Minden a hangról szól, arról a megnyugtató hangról. Szívverés. Képzeld magad elé a szívverést, azt a hangot! A véred áramlása, az élet, ami a tested minden négyzetcentiméterén átfolyik. Meleg és megnyugtató. A hangom mélyebbre, gyorsabban és mélyebbre, gyorsabban és mélyebbre visz egy meleg, nyugodt, békés, relaxációs állapotba. Mintha mélyen belesüllyednél egy kád meleg vízbe.

Tik…tak. Tik…tak.

- Lesüllyedsz és kikapcsolsz. Lesüllyedsz és kikapcsolsz. Lesüllyedsz és tökéletesen kikapcsolsz abban a melegségben, ami körülvesz. - Kaylie hangja távolról érkezett, és ugyanazokat a szavakat ismételgette. - Meleg és nyugodt, egy takaró, meleg és szoros. A takaró miatt az oldaladhoz préselődik a karod, és nem mozog a lábad. Még sohasem voltál ilyen kényelmes helyen, és még sohasem volt ennyire szabad a tudatod.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Hol vagy most, Jack?

- Nem tudom.

- Mit látsz?

- Doktor.

- Orvosnál vagy?

- Doktor.

Magas hangon beszéltem. Én voltam az, de mégsem.

Biztosra vettem, hogy ez az eltűnt felvétel, amit Kaylie a diktafonjával rögzített.

Megint az én hangom. Vékony és gyerekes.

- Elég volt, elég volt, elég volt, elég volt, elég volt.

Ez ismétlődött öt percen keresztül, utána mélyebb lett a hangom, mint egy férfié…

- Újra! - mondta ez a mély hang.

- Lehet, hogy többet nem bír ki.

Az én hangom, de egy oktávval magasabb.

- Újra! - makacskodott a mély hang.

A gyerekhang vontatottan:

- Elég volt, elég volt, elég volt, elég volt, elég volt.

- Azt mondtam, hogy újra! - parancsolta a mély hang.

- Igyekszem.

- Vágja fel az alkari verőeret a csuklójánál!

- Igyekszem.

- Adja ide a szikét!

- Elég volt, elég volt, elég volt, elég…

- A picsába!

- Maga sem tudja megcsinálni?

- Nem - felelte a mély hang. Az én hangom.

- Anya? Hol van anya?

- Kezd elmúlni a nyugtató hatása - állapította meg a magasabbik hang. - Adjak még neki klórpromazint?

- Igen.

- Itt van a fiú apja?

- A váróban. Idehívjam?

- Igen. Kíváncsi vagyok, hogy ő meg tudja-e csinálni.

Két hangos kattanás. A különféle hangokat Kaylie hangja váltotta fel, aki egy pszichológia-tankönyvből olvasott fel. Valamilyen jegyzetből. Egy felvételmaradvány, valószínűleg annak a része, ami a hipnotizálásom előtt volt a szalagon. Stella döbbenten meredt rám.

- Mit hallgatunk? Valaki a Chartertől teszteket végzett rajtad?

Megráztam a fejem. Nem tudtam a választ.

Újabb két kattanás.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Hallasz engem, jack? - Ah-ha.

- Mi volt ez?

- Nem tudom.

- Mikor történt?

- Kicsi voltam.

- Ötévesnél kisebb?

- Igen.

- Kétévesnél kisebb?

- Azt hiszem.

- Menjünk vissza!

- Nem akarok. Tik…tak.

Tik…tak.

- Később is találkoztál ezzel a doktorral?

- Igen.

- Vigyél el a következő alkalomhoz! Velem biztonságban vagy, Jack. Nem bánthatnak téged. Ezek csak emlékek.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Jack!

Csönd.

- Jack!

- Emelje meg 75 milliamperre! - mondta a mély hang.

- Már 75-nél vagyunk - felelte a magas.

- Nem változott a légzése. Biztos benne?

- Teljesen.

- Vigye fel 100-ra!

- Az már halálos.

- Tudom. Csönd.

- 100-on vagyunk. Nincs változás. Kissé felgyorsult a légzése és a szívverése, de mindkettő a normális értéken belül van.

- Lenyűgöző - mondta a mély hang. - Menjen fel 150-re!

- Felviszem 150 milliamperre.

- Elég volt, elég volt, elég volt, elég volt, elég volt.

- Azért tiltakozik, mert megemelték, és végre elérték azt a szintet, amikor fájdalmat érez, vagy azért, mert azt akarja, hogy hagyják abba az egészet?

Ez egy másik hang volt, valahol a mély és a magas között.

- Nem tudjuk biztosan - válaszolta a mély hang. - Otthon is szokta használni ezt a kifejezést?

- Lehet, hogy az anyjának már mondta, de nekem még soha. Ez úgy ért, mint egy gyomorba vágás.

Apa jelen volt, amikor ezeket a szörnyűségeket művelték velem.

Stella is rájött, és erősen megmarkolta a karom.

Tik…tak.

Tik…tak.

Megint Kaylie.

- Mi volt ez, Jack?

Nem érkezett válasz.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Jack, azt akarom, hogy mesélj nekem a csokis tejről!

- A csokis tejről?

- Ezért jöttél el hozzám, igaz? A szüleid miatt. Ki akarod deríteni, hogy mi történt. Azt mondtad, hogy a csokis tejre emlékszel. Vigyél el oda! Vigyél el a csokis tej pillanatához! Képes vagy rá?

- Igen.

Tik…tak.

Tik…tak.

- Megissza? - kérdezte a mély hang.

- Mindennap, néha kétszer is.

A középső hang. Apám hangja.

- És úgy keveri össze, ahogy megmutattuk magának?

- Tegnap közel dupla adagot adtam neki, de nem volt semmiféle hatása - felelte apám.

- Ugye tudja, hogy annyi arzén egy lovat is leterítene?

Hangos kattanás.

A szalag megállt.

A mellettem ülő Stellából, aki a GTO-t bámulta, enyhe vaníliaillat áradt.

A hordozható rádió apró hangszóróján keresztül megszólalt apa hangja: - Nem az történt, amire gondolsz, Jack.

A fák közül kilépett ötven fehér ruhás alak. Gyertyát tartottak a kezükben, és a távoli sínek között elindultak a vízmosás felé.

20

- A picsába! - szólalt meg a Prédikátor a közeledő tömeget figyelve a Savage típusú, mesterlövész puskája irányzékán át.

Hobson balra volt tőle, Dunk pedig jobbra.

- Van egy távcsöved?

Dunk odanyújtott neki egy katonai felhasználásra készült, Swarovski típusú, tömzsi távcsövet beépített lézeres távolságmérővel. Aztán megnyomta a rádiója gombját.

- Addig ne lőjetek, amíg nem adom ki a parancsot!

- Hányan vannak? - kérdezte Hobson.

A Prédikátor a fehér ruhás alakokat pásztázta.

- Ötvenen vagy hatvanan… nehéz megállapítani.

Hallották a Pontiac hangszóróiból üvöltő felvételt. Eddie Thatch bejelentkezését is hallották a rádiókon keresztül, miután a felvétel véget ért. Amikor a Prédikátor körbenézett, hogy megkeresse Eddie-t, sehol sem látta, pedig az előbb még ott volt.

- Lát fegyvereket? - kérdezte Dunk.

- Talán. A kabátjuk alatt. Nehéz kivenni. Úgy látom, gyertya van náluk.

- Gyertya?

Dunk a szemöldökét ráncolta.

- Maga szerint miért viselnek állandóan fehér ruhát?

- Tököm tudja.

A Prédikátor visszaadta Dunknak a távcsövet, és felhúzta a puskáját.

- Ki akarja robbantani a lövöldözést? - kérdezte Bellino.

- Megmutatom nekik, hol a határ.

Dunk újra a rádióba beszélt.

- Lövéseket fogtok hallani, de ne nyissatok tüzet! Ismétlem, ne nyissatok tüzet!

A puska visszarúgott, a Prédikátor azonban erősen tartotta. Az irányzékon át látta, hogy a lejtős vasúti töltésből kirobban egy darab, két közeledő alaktól nagyjából harminc centire.

Dunk a távcsővel követte az eseményeket.

- Az visszapattanhatott volna a sínről.

- Nem aggódom különösebben a testi épségük miatt.

A Prédikátor rántott egyet a puskán, kipattintotta belőle az üres töltényhüvelyt, és betöltött egy másikat. Némi forgolódás után megint tüzelt. Ez a lövedék a vízmosás túlsó oldalán ért földet, egy vasúti talpfában, alig harminc centire egy másik fehér ruhás alaktól. A férfinak a szeme sem rebbent, nem is reagált, csak ment tovább.

- Pickford azt is utasításba tudja adni nekik, hogy ne vegyenek tudomást a golyókról, és ne féljenek a haláltól?

A Prédikátor újra tüzelt. Ez a lövedék egy huszonéves nőtől alig tíz centire csapódott be. Ő sem ijedt meg, sőt kitartóan közeledett.

- Ha Pickford képes rávenni valakit az öngyilkosságra, akkor szerintem abból kell kiindulnunk, hogy bármire képes rávenni ezeket az embereket - vélekedett a Prédikátor.

Megint tüzelt. Ezúttal a sor közepén haladó egyik férfi lábfejét találta el. Már átjutottak a síneken, és a sík terepen gyorsabban haladtak. A férfi cipője felrobbant, de ő nem állt meg. Maga után húzta a sérült lábát, és tudomást sem vett a bizonyára borzalmas fájdalomról.

-Egész éjjel lövöldözhetek rájuk, akkor sem fognak megállni. Új tervre van szükségünk.

- Ha ebben a tempóban haladnak, körülbelül három perc múlva ideérnek - jegyezte meg Hobson.

A Prédikátor Bellinóra nézett.

- Ez a te balhéd, de szerintem két választásunk van. Tüzet nyitunk, és leszedjük őket, vagy beengedjük őket, és megkockáztatjuk a közelharcot. A létszám alapján egálban vagyunk, de sok vér fog folyni.

- Még azt sem tudjuk, van-e náluk fegyver. Nem igazán tetszik a gondolat, hogy lemészároljak egy rakás fegyvertelen, gyertyaégető agyalágyultat.

A Prédikátor elvigyorodott.

- Azt hittem, te valami gengszterféle vagy.

Dunk egy pillanatra elgondolkodott, aztán beleszólt a rádióba.

- Ha kiadom a parancsot, a mesterlövészek leadnak hat lövést. A lábuk elé célozzatok! Egyelőre nem akarunk eltalálni senkit, csak figyelmeztetni őket.

- A fejükre és a szívükre kell célozni - dünnyögte a Prédikátor, felemelve a puskát.

- A halálos lövések ezután következnek - válaszolta Dunk, és kiadta a parancsot.

21

- Jack, jól vagy?

Stella kesztyűs keze a karomon pihent.

A felvétel visszhangzott a fejemben.

Utána az apám hangja: Nem az történt, amire gondolsz, Jack.

Összeszedtem magam, és bólintottam.

Ekkor záporozni kezdtek a golyók a tetőről és a gyár külső részében elhelyezett állásokból. A vasúti sínek és a Carrie Furnace Boulevard között húzódó mező felrobbant a lövedékektől. Föld, por és mocsok töltötte be a levegőt közvetlenül az épület felé tartó tömeg előtt.

A fehér ruhás emberek nem futottak, hanem rendkívül tempósan lépdeltek a gyertyákat maguk előtt tartva.

Nem lassítottak le.

Tudomást sem vettek a lövöldözésről.

Egyre csak közeledtek.

Addig közeledtek, amíg el nem érték a főépület körül elterülő betont. Akkor végre megálltak, és mozdulatlanná dermedtek.

Már láttam az arcukat, mert elég közel voltak. Tökéletesen üres volt az arckifejezésük, nem tükröződött rajtuk semmiféle gondolat, sem érzelem, és talán az üres tekintetük ijesztett meg a legjobban, amivel maguk elé meredtek. Eszembe jutott, hogy pillanatok alatt Hobsonra fogtam a fegyvert Cammie házában, amikor Dávid erre utasított. Belegondoltam, hogy mit mondhatott ezeknek az embereknek, akik valószínűleg az ő hangját hallották utoljára.

- Tizennyolc van az északi oldalon - hallatszott a rádióból.

- Tizenhat a déli oldalon - felelte valaki.

- Huszonnyolc az épület elejében és körülötte.

Fejben összeadtam a számokat.

Hatvankettő.

- Azok, akik a nyílt terepen állnak, nem mozognak, de a fák között mozgást tapasztalunk. Úgy ötvenen lehetnek ott, talán többen.

A fehérruhások léptek egyet előre, tökéletesen egyszerre.

Reménytelen volt, nem hinném, hogy bármelyikünk kész lett volna közel száz embert lemészárolni.

- Ó, bazmeg! Láttátok?

- Hogy irányítják őket?

Valaki leadott egy lövést a tetőről. Az egyik kopaszodó, harmincas férfi előtt felrobbant a talaj. Ő azonban meg sem rezzent, és üres maradt az arckifejezése.

Még egy lépés, tökéletesen egyszerre.

- Azt hiszem, végeztünk a figyelmeztető lövésekkel. El kell kezdenünk leszedni őket.

- Negatív - felelte Dunk. -Ha tüzet nyitunk, lerohannak bennünket, és végünk. Így nem tudjuk őket megállítani. Túl sokan vannak!

Felismertem Dewey hangját.

- Ha ezeket az embereket a Pickford fattyú irányítja, akkor lehet, hogy teljesen ártatlanok. Csak bábok. Velem is ezt csinálta.

Megnyomtam a rádió gombját.

- Látja valaki Pickfordot? Ha sikerül leszednünk, talán véget vethetünk ennek az egésznek.

Senki sem válaszolt, és egyébként is csak kevesen tudtuk, hogy néz ki.

A fehérruhások egyszerre benyúltak a hátuk mögé, és csuklyát húztak a fejükre, hogy elrejtsék az arcukat. Mintha parancsra cselekedtek volna.

Aztán ismét elindultak.

Nem egy határozott lépést tettek előre, mint korábban, hanem gyorsan csoszogtak oldalra, és némelyik balra indult, mások jobbra.

Előre, hátra, átlósan. Tíznél is többen közeledtek a fák, a vízmosás és a sínek felől, hogy csatlakozzanak a csoszogókhoz. Különféle irányba mozogtak, de nem tűnt véletlenszerűnek. Azonos sebességgel haladtak, senki sem nézett körbe, sem a lába elé, de mégsem ütköztek össze.

Továbbra is maguk elé meredtek, és úgy néztek ki, mint egy madárraj, amelyik repülés közben irányt változtat. Tökéletesen koreografált bűvészmutatvány.

Amikor végre megálltak, az eredeti tömeg legalább húsz fehérruhással nagyobb lett. A fejüket eltakarta a csuklya, a kezükben égett a gyertya.

Dávid felkiáltott odalent, balra tőlem.

Beleszóltam a rádióba:

- Mindenki vegye fel a füleseket!

Dunk emberei, akik körülöttünk álltak, felvették a zajszűrős fejhallgatókat, bekapcsolták őket, és csatlakoztatták a rádióhoz.

Mi is így tettünk Stellával.

A külvilág hangjai megszűntek.

Egy pillanattal később meghallottam Bellinót a fülesben:

- Csak akkor használjátok a rádiót, ha muszájl különben állandóan egymás szavába fogunk vágni!

Megmarkoltam Stella vállát.

- Jól vagy? - formáltam némán a számmal.

Bólintott, és mosolyt erőltetett magára.

- Jack, itt vagyok a hálóteremben - mondta apa. - Te hol vagy?

Stella is hallotta, és elkerekedett a szeme.

Végignéztem a futóhídon, de csak Dunk embereit láttam.

A lány felé fordultam, és a lépcső irányába biccentettem.

Bólintott.

Felálltam, és felsegítettem.

Először azt hittem, összeesik, de mélyet lélegzett, és valahogyan összeszedte az erejét ahhoz, hogy megálljon. A karját a vállamra fektettem, és végigkísértem a hídon, le a lépcsőkön, és végül beléptünk abba a tágas helyiségbe, ahol tíz nappal korábban Dunkkal találkoztam. 7. számú nagyolvasztó.

- Nem volt más választásom, Jack - folytatta apám a rádión keresztül. -Bele kellett egyeznem a kísérletekbe, ez is a megállapodás része volt. Csak így tudtam gondoskodni a családom biztonságáról. Ha nemet mondtam volna, megölték volna az anyádat, és engem is, téged pedig elvittek volna.

Megnyomtam a gombot.

- Szóval inkább hagytad, hogy megpróbáljanak megölni újra és újra. Még beszélni sem tudtam!

Eszembe jutott valami, és azt kívántam, hogy bárcsak ne jutott volna, mert nem akartam, hogy igaz legyen. Nem lehetett igaz. Mégis kimondtam.

- Jézusom! Fizettek neked, mi? Ezért engedhetted meg magadnak azokat a házakat. Ezért nem kellett éveken keresztül menekülnöd, mint a többieknek. Ezért nem üldöztek. A Charter fizetett neked, ugye?

Apám hallgatott.

Megint eszembe jutott valami.

- Te küldted a pénzt a borítékban minden hónapban, nem? De miért? Gyötört a bűntudat? Talán azt hitted, hogy ezt jelenti a felelősség? Valami kibaszott tartásdíj?

Egy darabig csendben maradt.

Majdnem egy percig.

- Tudtam, hogy a pénzzel könnyebbé tehetem az életedet, és nagyobb biztonságban leszel. Fizettem a Prédikátornak, hogy juttassa el neked. Én nem jöhettem vissza Pittsburghbe, túl kockázatos lett volna.

A tágas terem hátsó része felé vezettem Stellát, ahonnan egy folyosó nyílt, ami a sötétségbe vezetett. Ott jobbra fordultunk, és végül találtunk egy olyan helyiséget, aminek az ablaka a gyár előtti területre nézett, így onnan nyomon követhettük az odakint zajló eseményeket.

A fehérruhások mindössze ötméternyire álltak, üres tekintetük előremeredt. Bellinónak egy embere sem volt ezen az emeleten, mind a nagyobb biztonságot jelentő magasabb szinteken helyezkedtek el.

Itt senki sem fog megtalálni bennünket, és csak ez számított.

Kihúztam a nadrágom derekából a Rugert, használatra készen.

- Hol vagy, Jack? Ezt nem így kellene megbeszélnünk, hanem szemtől szemben.

Stella kétrét görnyedt.

Lerántotta a karját a vállamról, és a mellkasa és a gyomra elé szorította. Elvörösödött, és szorosan becsukta a szemét.

A fejhallgatóban fülsiketítő recsegés hallatszott a rádióból, amelyet éles visítás követett. Mintha valaki mindkét fülembe tőrt döfött volna. Felemeltem a kezem, letéptem a fejhallgatót, és a földre dobtam. Nem én voltam az egyetlen. Néhány füles lezuhant a malom tetejéről, és összetört az ablak alatt a földön.

Amikor Stella felordított, a mellkasához húzta a térdét, és felsikított, megint megszólalt a hang, elég erősen ahhoz, hogy még a lábamhoz esett fejhallgatóból is halljam.

A temetőben is így viselkedett a gyerekkori rádióm.

A Mercedes hangszórója is ezt csinálta a tónál, az esemény előtt.

Letérdeltem, átöleltem Stellát, és erősen megszorítottam.

Ő is letépte és eldobta a fejhallgatóját.

Az ablakunk előtt lövések dördültek, és amikor kinéztem, három fehérruhás halott volt.

Nem tudom, hogy Dávid beszélte akkor, amikor a fejhallgatók rajtunk voltak, de most hallottam a hangját.

- Azok a fegyverek nagyon forróak, igaz? - kiáltotta valahonnan a fehér ruhás tömegből. - Nehéz lehet tartani őket. Égeti a kezeteket a forró fém. Mintha egy forró serpenyőhöz nyomnátok a tenyereteket. Sziszegés, sercegés, pukk!

A Rugert először csak melegnek éreztem.

Kissé enyhítettem a szorításon, de nem engedtem el. Amikor melegebb lett, lecsúsztattam a kezem a markolat végére, amivel nyertem néhány másodpercet, mégsem tudtam folyamatosan a ravaszon tartani az ujjamat, ezért igyekeztem pulzáló mozgást végezni.

Azután megcsapta az orromat a szag.

Égő hús.

Tudtam, hogy csak trükk.

Azt mondogattam magamnak, hogy ez nem valóságos.

De körülbelül tíz másodperccel azután, miután meghallottam Dávid szavait, azon kaptam magam, hogy a földre hajítom a pisztolyt, és a farmeromhoz dörzsölöm a tenyeremet.

Az egész gyárban hallani lehetett a földre zuhanó fegyverek csattanását. Az emberek káromkodtak, kiabáltak, és egymásnak kiáltoztak. Azon töprengtem, rajta van-e még valakin a füles. Stella megint remegni kezdett, a fejhallgatóból felharsant a recsegés, és rájöttem, hogy valószínűleg mindenki levette, mert ezt senki sem bírná elviselni.

Kihúztam a fejhallgatót a rádióból, és a következő pillanatban meghallottam a Prédikátor hangját:

- Tudja valaki, hol lehet Pickford?

- Azt hiszem, az északi udvaron. Arról jött a hang.

A fehér ruhás emberek megint csoszogni kezdtek.

Amikor megálltak, legalább egy méterrel közelebb voltak az épülethez, mint korábban.

-Ez csodálatos! Végre mindannyian összegyűltünk! Mint valami aljanép családi összejövetele. - Dávid hangja ezúttal közelebbről érkezett. A GTO és az épület bejárata között volt. - És ha jól tudom, tartozom neked egy gratulációval, Cammie! Láttam a kislány szobáját Carmelben! Van egy lányod. Ez nagyszerű hír! Hogy hívják?

- Darby! - kiáltotta vissza valahonnan a fejem fölül Cammie.

A tetőn lehetett, vagy egy emelettel az alatt. Képtelen volt nem válaszolni.

Az egyik fehérruhás kabátja alól előbukkant egy puskacső. Nagyjából három méterre állt a Pontiactól, és leadott egy fülsiketítő lövést. Egy ablak kirobbant, és csörömpöltek az üvegcserepek.

- Ó, szeretnek lövöldözni, ugye? Mindannyian, kivétel nélkül! - vidámkodott Pickford. - Mindenki jól van odabent?

A tetőről három gyors lövés dörrent. Két fehérruhás elesett, a kabátjukon vörös foltok terjengtek.

A többiek ismét csoszogni kezdtek. Az arcukat továbbra is elrejtette a csuklya.

- Ez lenyűgöző volt! - kiáltotta Dávid. - Hobson lőtt, igaz? Nem érdekli, hogy égeti a kezét a puska. Le akarja lőni a Pickford fattyút. Hé, Dewey! Állj fel, és nekifutásból vesd le magad onnan, ahol vagy! Gyere le, és üdvözölj!

Biztos, hogy a Prédikátor vagy valaki más megpróbálta megállítani. Elképzeltem, hogy egy csomóan megragadják Hobsont, és megpróbálják visszatartani, de túl gyorsan történt.

Dewey Hobson bucskázva lezuhant a 7. számú nagyolvasztó előtti betonra egy leírhatatlanul szörnyű hang kíséretében. A jobb lába természetellenes szögben kicsavarodott, a puskáját még mindig a kezében tartotta. Zsebkendőt csavart a ravaszra és a tusra.

Csak az egyik fehérruhás nézett oda.

Pickford.

Lehúztam a pulóverem ujját a kezemre, felkaptam a földről a Rugert, céloztam, és meghúztam a ravaszt. Nem tudtam elég sokáig a kezemben tartani a pisztolyt ahhoz, hogy leadjak egy második lövést is.

Nem találtam el.

A fehérruhások megint csoszogtak, Dávid pedig elveszett közöttük.

- Mit akarsz? - kiáltottam ki az ablakon.

-Először is azt akarom, hogy ne lőjetek ránk! - felelte. - Nem illik így fogadni a vendégeket. A következő, aki elsüt egy puskát az acélműből, el fogja felejteni, hogyan kell lélegezni, és azt nem akarom. A fulladás szörnyű halál.

- Ha ti nem öltök meg minket, mi sem ölünk meg titeket! - ajánlottam.

- Stellát akarom - közölte egyszerűen Pickford.

Lepillantottam a sarokban kuporgó lányra. Megint elvesztette az eszméletét, apró labdává gömbölyödött, és csillogott rajta a verejték.

- Nincs itt.

- Gyere ki hozzám, Stella! - mondta Dávid.

Stella nem mozdult.

- Észak-Dakotában hagytuk, miután leszálltunk a hidroplánnal, hogy minél messzebb legyen tőled - kiáltottam. - Megmondtuk neki, hogy meneküljön, de nem árulhatta el, hová megy. Tudtuk, hogy ti bennünket fogtok követni.

- Már öt napja lejárt az idő, Jack - okoskodott Dávid. - Nem menekül sehová. Beteg, haldoklik, és ezt te is tudod. Én rendbe tudom hozni. Segíthetek neki. De már nincs sok időnk. Már annyira rossz az állapota, hogy nem tud a saját lábán kijönni? Biztosan így van. Megmondhatnám neked, hogy hozd ki, Jack, megparancsolhatnám, és tudod, hogy nem lenne választásod, de ezt nem akarom. Azt akarom, hogy a szabad akaratodból hozd ki. Le merem fogadni, hogy ott van veled. Biztosan szörnyű lehet végignézni, ahogy elfonnyad. Egy ilyen gyönyörű lány semmivé foszlik. Ha meg akarod menteni az életét, csak annyit kell tenned, hogy kihozod ide, hogy segíthessek neki. Kezdjük ezzel! És miután segítettem neki, elmondom neked, hogyan akarok segíteni a többieken. Nagytakarítást csináltam, és már majdnem végeztem. - Még vidámabb lett a hangja, szinte sugárzott. - Ó, majdnem elfelejtettem! Hoztam neked ajándékot!

Felemelte a kezét, és levette a csuklyáját. Tíz méterre állt tőlem, a fehérruhások között. Az arca bal oldalán húzódó, nagy, fehér és vörös égési seb látszott a fényben, nem próbálta eltakarni.

Azon kaptam magam, hogy a pisztolyomat bámulom, és kétségbeesetten meg akarom ölni Dávidét, de tudtam, hogy az előbb komolyan beszélt. Ha valaki lead egy lövést, elfelejti, hogy kell lélegezni, és megfullad. Szerettem volna lelőni, de tudtam, hogy nem tehetem, és őszintén reméltem, hogy senki sem fog ezzel megpróbálkozni.

Stella megmozdult, és lassan kinyitotta a szemét.

Dávid átvágott a tömegen a Pontiachoz, és odabiccentett a vezetőülés felőli ajtó mellett álló férfinak.

Az benyúlt, és kinyitotta a csomagtartót.

A csomagtér fedele egy kattanással kinyílt, Pickford belehajolt, és úgy tűnt, mintha suttogva beszélne valakihez.

Ekkor megpillantottam Latrese Olivért.

Be volt tömve a szája, a karja már nem volt felkötve, a fekete nyúlvány erőtlenül lógott az oldalánál. A nyakán és az arcán is ugyanolyan fekete volt a bőr, mint a karján. Lassan szétterjedt rajta a halál. Dávid először felültette, aztán rászólt, hogy szálljon ki, az egyik fehérruhás pedig segített neki kimászni. A nő furcsán állt, amiből arra következtettem, hogy az a kórság már a lábára is átterjedt.

- Hallgass meg, Jack! Amikor gyerek voltam, a Charter emberei arra használtak, hogy kiiktassam a Bakugrás Projekt résztvevőit. Így hívták a szüleinknek beadott injekciót: Bakugrás. Nálam van az akta, ha meg akarod nézni. Én az egészet elolvastam, végig, az utolsó fecniig. Miután megszülettünk, a szüleink feleslegessé váltak. A cég valójában minket akart. Stellát is kihasználták ennek a nőnek a vezetésével. Mindkettőnket kihasználtak, és téged is. Kérdezd meg az apádat!

Latrese Olivér Davidre nézett, aki visszamosolygott rá.

- Évek óta meg akarom ölni ezt a nőt, de még nem tettem meg. Kizárólag miattad tartottam életben, hogy végignézhesd. Tekints rá úgy, mint engesztelő áldozatra! Te, Stella, Darby és én, mi, a 2.0-ák vagyunk, a következő generáció. Össze kell tartanunk. Latrese viszont a probléma része, a szeméthez tartozik, úgyhogy mennie kell. A Charter egykori székhelyét már kitakarítottam, és most ideje felsöpörni a maradék piszkot a lapátra.

Stella megpróbált felállni, és majdnem elesett. Lenyúltam, és felsegítettem. Elszörnyedt, amikor meglátta, hogy Olivér milyen állapotban van.

Dávid megdörzsölte a hüvelykujjával a homlokát.

- Őszinte leszek, Jack. A felnőtteknek meg kell halniuk. Sajnos nincs más megoldás. Az a véleményem, hogy elegen vagyunk, de ők képesek újakat csinálni, és ezt nem hagyhatom. - Felpillantott az épületre, több tucatnyi emberre, akik visszanéztek rá.

- Elég késő van, és ki kell pihennem magam, hogy szép legyek. Ideje munkához látnunk, nem gondolod?

Az egyik kezemmel átöleltem Stella derekát, a másikkal az ablakpárkányra támaszkodtam. A kis szobában csak a lány halk, ziháló légzése hallatszott.

- Nem fogsz kijönni, Jack? Olivér nem elég neked? Nagyobb durranás kell? - Megcsóválta a fejét. - Ismered azt a nevet, hogy Penelope Maudlin? A barátunk, Dewey Hobson biztosan ismerte.

Hobson betonon fekvő, összetört holtteste felé biccentett.

Stella a szája elé kapta a kezét.

- Az ott Dewey?

Bólintottam.

- Az anyád, Cammie és Dalton - vagy inkább Prédikátor? - jól ismerték őt, egyetemi cimborák voltak. Mielőtt Penelope elszenvedte azt a szerencsétlen balesetet 92-ben, ő is teherbe esett, és neki is lett egy gyereke. Egy kisfia, aki velünk egy évben született. Penelope viszont kissé instabil volt. A fiút jórészt az apja nevelte, de annak is rossz vége lett. Gondolom, a gyerek félvérnek számít, mert az anyja megkapta a szérumot, az apja azonban nem… - Felemelte a kezét, és elgondolkodott. - Nem tudom, hogy számára ez milyen következményekkel járt. A Charter aktáiban az áll, hogy csak az egyik szülő volt érintett, neki pedig nincsenek különleges képességei. Lemondtak róla. Jó az üzleti érzéke, és talán ez a különleges képessége, ki tudja? Te elég jól ismered őt, Jack, úgyhogy neked teszem fel a kérdést: látsz benne valami különlegeset?

Stella rám nézett.

Vállat vontam, mert nem tudtam, kiről beszél Pickford.

Az félrebillentette a fejét, és széttárta a karját a gyár felé, mint egy műsorvezető.

- Megkérem Penelope Maudlin fiát, hogy fáradjon le ide!

Egy perccel később Dunk kilépett a Carrie Furnace ajtaján, és a botján bicegve odament Davidhez.

*

Bellino sohasem beszélt az anyjáról.

Amikor Pittsburghbe költözött Chicagóból, csak ketten voltak az apjával. Sok olyan gyerek járt az iskolába, akinek elváltak a szülei, és úgy gondoltam, ha beszélni akar róla, majd megteszi, de sohasem tett említést az anyjáról. Egyszer sem.

Dunk úgy mozgott a tömegben, mint egy zombi. Minden egyes lépés küzdelmes volt a számára, Dávid azonban magához szólította, és a szavai erősebbek voltak Dunk szabad akaratánál.

Amikor odaért, Pickford azt mondta neki, hogy térdeljen le, és ő megtette, de látszott az arcán, hogy megint küzdeni próbál ellene.

Dávid kivette a kezéből a Motorola rádiót, és megnyomta a gombját.

- Edward Thatch, Cammie Brotherton és Jeffery Dalton! Azt akarom, hogy mindannyian gyertek ki, és csatlakozzatok hozzánk. A fegyvereiteket ne hozzátok magatokkal!

Szavai visszhangzottak a derékszíjamra csatolt rádió apró hangszórójából. Az első utasítást egy második követte, amitől a fejem búbjáig megborzongtam.

- Akik részt vesznek Mr. Duncan Bellino törvénytelen tevékenységében, nézzenek körbe, keressék meg a munkatársaikat, és egyesével öljék meg őket! Az nyer, aki utolsónak marad talpon.

Először semmi sem történt, és őszintén reméltem, hogy nem is fog. Aztán meghallottam az első lövést, amelyet még több követett. Több holttest lezuhant a hidakról és a tetőről a betonra. Úgy hullottak az emberek, akár az esőcseppek. Némelyik még a fegyverét szorongatta, másokon rajta volt a fejhallgató, ami nem védte meg őket a mellettük állóktól.

Nem hallottam dühös vagy fájdalmas kiáltásokat. Némán pusztított a halál.

Stella lehunyta a szemét, és a mellkasomba fúrta az arcát.

- Jézusom! Az előző utasításomról teljesen megfeledkeztem. Ha valaki elsüti a fegyverét, elfelejt lélegezni. Valószínűleg ez is végzett pár emberrel, annyira sajnálom!

Dávid képessége ijesztő volt, de attól még jobban megrémültem, hogy élvezi az egészet.

Apám lépett ki elsőként a gyárból, és odament Pickfordhoz. A Prédikátor és Cammie egy perccel később követte. Darby az anyja kezét fogta, és apró, rózsaszínű arcán könnyek folytak végig.

Dávid utasította a felnőtteket, hogy álljanak Dunk mellé, és térdeljenek le. Engedelmeskedtek, mert nem volt más választásuk. Dávid rávigyorgott Darbyra, amitől furcsán megnyúlt az arcán lévő heg.

A kislány elbújt az anyja mögé.

- Te biztosan Darby vagy - köszöntötte harsányan Pickford. - Gyere, köszönj Dávid bácsinak!

Darby nem akart. Még ekkora távolságból is láttam, hogy erősen szorítja az anyját, de a teste elárulta. A karja elengedte Cammie-t, a lába odacsoszogott Davidhez.

Az megfogta a kezét.

- Nem köszönsz nekem?

- Nem tud beszélni - magyarázta Cammie. - Kérlek, ne bántsd! Kérlek, Dávid…!

A férfi félrebillentette a fejét.

- Egyáltalán nem beszél?

- Nem.

- Sohasem beszélt?

- Soha.

Egy pillanatra elgondolkodott.

- Mi a képessége?

- Nem tudom, én még semmit sem tapasztaltam nála.

Dávid lehajolt, és a kislányra mosolygott.

- Vannak különleges képességeid, kicsikém? Le merem fogadni, hogy igen.

Darby szégyellősen elhúzódott tőle, és meredten bámulta az arcán lévő sebet.

Pickford felemelte a kezét, és megsimogatta a megroncsolódott húst.

- Ettől nem kell félni. Gyönyörű. Én vagyok a leggyönyörűbb férfi, akit valaha láttál.

- Nem tudom, mit akarsz tenni velünk, de ne kényszerítsd Darbyt, hogy végignézze! - könyörgött Cammie.

Dávid felé fordult.

- Én? Én semmit sem fogok tenni veletek. Annak mi értelme lenne? Emlékszel, miről beszélgettünk? Emlékszel az ígéretedre? Elérkezett az idő.

Stella kiszabadította magát a karomból, és elindult kifelé, de az ajtóban megtorpant egy pillanatra.

- Annyira sajnálom, Jack. Az én drága Pipem.

Aztán sarkon fordult, eltűnt a szemem elől, és egyedül maradtam.

Elindultam utána.

Tudtam, hogy nem kellene. Tudtam, hogy el kellene engednem, mint ahogy az életem során számtalanszor el kellett volna, de képtelen voltam. A Rugert a földre tettem, végigmentem a folyosón, és kiléptem a szélesre tárt ajtón a fehérruhások tengerébe.

A gyertyákat tartó emberek utat nyitottak Stellának, a fejüket és az arcukat még mindig eltakarta a csuklya. Stellával kikerültük a betonon szétszórva fekvő rengeteg holttestet. A holtak sötét vére élesen elütött a még élők fehérségétől.

- Hát itt vagy! - üdvözölt Dávid, amikor közelebb értünk. - Kezdtem azt hinni, hogy már nem szeretsz.

A lány lassan lépdelt, és amikor három méterre került Davidtől és a többiektől, majdnem összeesett. A gyomrához kapta a kezét, és a rádiók megint üvöltve recsegni kezdtek.

Odarohantam hozzá, hogy segítsek neki, de lerázott magáról.

- Most ne érj hozzám!

Dávid nem indult el felé. Elég esze volt ahhoz, hogy tartsa a biztonságos távolságot.

Stella nem törődött azzal, hogy remeg a térde, és megigazította a ruháját.

Az évek során a beton repedéseiben és réseiben kinőtt a gyom, és ott, ahol Stella megállt, a növények megfeketedtek, elfonnyadtak és elpusztultak. Egy kis halálkör keletkezett körülötte.

A lábánál térdelő Latrese Olivér őt figyelte. A többiek is. Olivér nagyon öregnek látszott. Száz évet öregedett gyerekkorunk óta. A halál felkúszott a karjából az arcára és a fehér hajába, kopasz foltokat hagyva maga után. Azon az oldalon, ahol megfeketedett az arca, szürke hályog lett a szemén, és megmerevedett a szája, mintha agyvérzést kapott volna. Ettől függetlenül rámosolygott Stellára, és kinyújtotta felé az ép kezét.

- Szeretlek, Stella. Megbocsátok neked azért, amit velem tettél. Tudom, hogy nem a te hibád volt. Öld meg ezt a kis szemetet!

Dávid elnevette magát.

- Stella nem tud bántani engem. Igaz, Stella? Sohasem bántanál engem.

- Sohasem bántanálak téged, Dávid Pickford.

Ezt ugyanolyan fakó és monoton hangon mondta, ahogy Dewey Hobson beszélt.

Dávid Pickford gyönyörű férfi.

És akkor rájöttem.

Valószínűleg napok óta tudtam, de még magamnak sem akartam beismerni.

Stella hívta fel a Chartert az apám házából. Nem más. Valószínűleg Dávid ültette bele a parancsot, ami évekig szunnyadt benne, és végül felébredt.

Úgy látszott, a lány tudja, mi jár a fejemben.

- Dávid azt mondta, hogy hívjam fel, amikor mindenki összegyűlt. - Nem fordult felém. A földre szegezte a tekintetét. - Davidnek igaza van. Csak így lehet véget vetni ennek az egésznek. El kell tüntetni a nyomokat, a Charterét, a programét és a résztvevőkét is. Ha kihagyunk valamit, az olyan lesz, mint valami gaz magja. Megint kihajt, és talán erősebb lesz az előző növénynél. Egész életünkben menekülni fogunk. Mindig a nyomunkban lesznek. Véget kell vetni ennek az egésznek.

- Stella, ezek az emberek a barátaink, a családunk.

- A saját apád ott állt melletted, aki végignézte, ahogy megpróbálnak megölni téged. És már többször is rámutattál, hogy ez a nő, azok az emberek rákényszerítettek arra, hogy öljek, és Dávidét is. Még csak gyerekek voltunk. Honnan kellett volna tudnunk, hogy ez nem helyes?

- Emlékszel, mit mondtam neked azon a napon a cellámban, Stella? - kérdezte halkan Dávid. - Emlékszel, mit súgtam a füledbe?

Stella lehúzta a kesztyűt a jobb kezéről, és ledobta.

- Azt mondtad, hogy ha elérkezik az idő, az összeset meg kell ölnöm. - A másik kesztyűjét is lehajította. - Istenem, Dávid! Mit gondoltál, meddig leszek képes várni?

- Hamarosan véget ér az egész - felelte a férfi. - És utána végre együtt lehetünk.

Stella rámosolygott, és úgy éreztem, mintha tőrt döftek volna a szívembe.

- Kezdettől fogva csak erre vágytam.

Stella megkerülte Latrese Olivért, Dunkhoz lépett, és letérdelt elé.

- Ne gyere a közelembe! - morogta Dunk.

- Ő ölte meg a barátodat, Gerdyt, igaz, Jack? És az étterem tulajdonosát is. És mindenkit, aki odabent volt. Csak azért, hogy megtömhesse a zsebét. Nem örülnél, ha meghalna? Nem azt érdemli? - Végighúzta az ujját Dunk pólóján, milliméterekre a nyakától. - Azóta hányan haltak meg a tettei következtében? Hányan haltak meg a méreg miatt, amit árul? - Megint rám nézett. - Bizonyos értelemben a te kezedhez tapad a vérük, Jack. Bent kellett volna hagynod az étteremben, hogy megégjen.

Bellino képtelen volt megmozdulni, ami csak Dávid műve lehetett.

- Nem én voltam - nyögte Dunk, Pickford varázslata ellen küzdve. - Alonzo… csinálta. Én… soha… nem lennék… rá képes.

Dávid rám pillantott, és látta a tekintetemben a bizonytalanságot.

- Nem hiszel neki?

- Nem tudom, mit higgyek.

-Ha rászólok, hogy mondjon igazat, nem lesz választása. Fogadok veled, úriemberek módjára. Ráveszem, hogy mondja el neked az igazat, de ha valóban ő a felelős, ha az előbb hazudott, ő hal meg előbb. Még azt is megengedem, hogy te öld meg.

- Én nem ölök meg senkit.

- De tudni akarod az igazat, nem?

Hallgattam.

Dávid vállat vont.

- Most már engem is érdekel. Felpiszkáltátok a kíváncsiságomat. - Dunk felé fordult, és színpadiasan megköszörülte a torkát. - Megtetted azt, amivel Stella vádol? Te vagy a felelős azoknak az embereknek a haláláért?

Az új utasítás felülírta a hallgatásra vonatkozó régit, mire Dunk habozás nélkül kimondta a választ:

- Nem.

A szemembe nézett, és tudtam, hogy igazat mond.

Mindig igazat mondott.

Tudtam, hogy tévedtem.

- A barátaim, az igazi barátaim, az egyetlen családom - folytatta Dunk. - Azok az emberek a barátaim voltak. Bármit megtennék, hogy visszahozzam őket.

Stella újra kétrét görnyedt, és ezúttal el is esett. A betonra zuhant, és a gyomrára szorította a kezét. Fájdalmasan felüvöltött, és a rádiók csatlakoztak hozzá, akár egy kórus.

- Enned kell, Stella - szólt hozzá Dávid, miután véget ért.

A lány bólintott, és lassan felállt. Alig néhány centire volt Olivértől.

Megint megpróbáltam odamenni hozzá, de ezúttal is rám szólt, hogy lépjek hátrébb.

- Mint a tónál - sziszegte összepréselt fogai között.

Ahol a keze hozzáért, nemcsak a gaz pusztult el, hanem a beton is sötétebb lett, megrepedezett és megöregedett. Amikor végre sikerült újra felállnia, tíz évvel régebbinek látszott körülötte a beton, mint máshol. Egy májfolt az elhanyagolt burkolaton.

Stellának véres lett a szeme, a bőre hófehér volt. Kinyújtotta a kezét Olivér felé, de az ujja megállt a levegőben, alig egy centire a nő összeroncsolódott arcától.

Miután lement a nap, érezhetően hidegebb lett, és Olivér lehelete apró, fehér felhőként lebegett a levegőben.

- Dávid Pickford a tiéd, Stella. A te kedvedért vezettem el ide. Az a rengeteg gonoszság talán elég lesz ahhoz, hogy csillapítsa az éhségedet, talán nem. Duncan Bellino is. Kettejük segítségével kielégítheted a vágyat. Már ötnapos késésben vagy, borzalmas fájdalmaid lehetnek. Az a csoda, hogy még köztünk vagy. Vedd el őket, vegyél el engem, ha kell! Önszántamból odaadom magam neked. Boldogan halok meg, ha az áldozatom azt jelenti, hogy te élni fogsz. Az életem a te életed részévé válik, és így fogok tovább élni. Vegyél el mindannyiunkat, vegyél el mindenkit, vegyél…!

Stella megint összeesett, és kifutott az arcából a szín. Olivér mellé zuhant, de az idős nő nem ment arrébb, hanem közelebb húzódott hozzá, megfogta Stella erőtlen kezét, és az arca egészséges oldalához szorította az ujjait.

- Érted teszem, Stella! Érted!

Latrese szörnyű, rikácsoló nevetésben tört ki, ahogy a lány ujjai alatt elszürkült, majd megfeketedett a bőre, és közben fehéren izzott. A nevetés kiáltozássá, utána velőtrázó üvöltéssé változott, mivel a feketeség szétterjedt rajta, körbezabálta a halott húst, és minden csepp életet felkutatott, amíg végül nem maradt semmi. Megégett, de mégsem égett meg.

Végignéztem, ahogy Latrese Olivér meghal, és Stella mellé hanyatlik a földre. Stella, aki kapkodva vette a levegőt, majdnem ráesett. A tenyerével megtámaszkodott a betonon, az érintésétől kiszáradt és elporladt az anyag.

- Ez fantasztikus! - kiáltotta Dávid, és megfeszült a heg az arcán, amikor szélesen elvigyorodott. - Ki lesz a következő? Vannak még önkéntesek?

Stella elfordította a fejét, és véres szemével rám nézett.

- Nem elég…!

Addig a beton csak megöregedett, de most elmorzsolódott a cement, szétforgácsolódott és szétrepedt az ujjai és a tenyere alatt. A szürkésfehér szín porrá változott.

- Nem tudom… megállítani - nyögte Stella.

Mindannyian láttuk, hogy egyre nagyobbra nő alatta a kör.

A Prédikátor megpróbált felállni, de nem tudott.

Cammie és apám sem tudott megmozdulni.

Pickford hátrált egy lépést, és kíváncsian méregette a burkolatot.

- Nem tudunk megmozdulni - szólalt meg apám. - Dávid azt mondta nekünk, hogy nem tudunk mozogni.

- Engedd el őket, Dávid! - szólítottam fel, a kör pedig egyre nagyobb lett. - Menekülnünk kell.

- Senki sem fog menekülni - vágta rá Dávid, aztán a többiekre nézett, és rájuk bökött az ujjával. - Egyikőtök sem. Mintha kőből lennétek.

Hátrált még egy lépést.

Stella lehunyt szemmel levegő után kapkodott. Dacosan megrázta a fejét, de hiába. Az a valami nem enyhült, hanem egyre intenzívebbé és erősebbé vált.

- Nem tudom… abbahagyni…

A kör egyre nagyobb lett. A gyom és a fű elpusztult, a beton pillanatok alatt száz évet öregedett, haldoklott.

A halálkör végül elérte az egyik harmincas, fehér ruhás férfit, és tócsába gyűlt a lába körül, mint a víz. A férfi szeme elkerekedett, kitátotta a száját, és üvöltésben tört ki. Megfeketedtek az ujjai, azután az alkarja és a nyaka. Mielőtt a szenes feketeség elért az arcához, összeesett. Dávid utasítása miatt nem tudott elmenekülni. A halál felzabálta, utána habozás nélkül továbbterjedt Stella összekuporodott testétől egyre szélesebbre. Az élet minden egyes falatjától gyorsabb és éhesebb lett.

Következőnek engem ért el a növekvő halál. Pickford nekem nem mondta, hogy nem tudok mozogni, viszont a félelem miatt gyökeret vert a lábam, és vártam a fájdalmat. Láttam, hogy a talpam alatt megrepedezik és elpusztul a beton, majd a kör túlhaladt rajtam, és továbbterjedt.

- Jack! - kiáltotta apa. - Fogd meg a kezem!

Először nem értettem, mit akar.

- A tesztek! A képességed olyan… mint egy… buborék.

Az utolsó szót alig tudta kimondani, mert Dávid parancsa erősebb volt az akaratánál.

Letéptem magamról a kesztyűt, eldobtam, megfogtam a kezét, amikor odaért hozzá a halál, és erősen megszorítottam. A kör széle bemászott alá, és továbbterjedt.

Apámnak sikerült kinyújtania a kezét, és megfognia Cammie-ét, aki megfogta Dunkét. Dunk a Prédikátor felé nyúlt, az pedig elkapta Darbyt, miközben egyre szélesebbre terjedt körülöttünk a kör.

Dávid megfordult, és elnézett a mező és a vasúti sínek felé. Azon járt az esze, hogyan lóghatna meg a biztos halál elől, de mindannyian tudtuk, mi az igazság. Ez a mohó, sötét árnyék egyre nagyobbra dagadt, egyre gyorsabb és éhesebb lett. Az ilyesmi elől nem lehet elfutni. Dávid majdnem megfordult, hogy mégis tegyen egy próbát, amikor egy apró kéz nyúlt felé.

Pickford két kézzel belekapaszkodott Darby kezébe, miközben a halál végigvonult alatta, és túljutott rajta. Akkora sebességgel növekedett, hogy hallani lehetett, ahogy mindent felfal, ami az útjába kerül. Először csak ropogás, utána recsegés, aztán egy tornádó haragja, amit szabadjára engedtek, hogy pusztítson.

A fehér ruhás emberek kiáltozva és üvöltözve összerogytak körülöttünk, a testük megfeketedett, még mielőtt földet értek - öt, tíz, ötven.

Stella egész idő alatt középen maradt. Az ujjai lüktettek a betonon, a karja rángatózott, a teste hevesen remegett.

A kör túlnőtt a tönkrement betonon, és felperzselte a környező füvet és gyomot, mint a láng nélküli futótűz. Csak feketeség maradt utána. Amikor a fákhoz ért, a magas, erős növények egyesével kidőltek, akár a tekebábuk.

Azt hittem, sohasem fog megállni, és mindent felfal. Olyan érzés volt, mintha az élettelenség szorosan összehúzott takarója lett volna. Esküdni mertem volna, hogy legalább egy órán keresztül tartott, de valójában alig egy perc alatt véget ért.

Stella összeesett.

Kimerülten rogyott a földre.

A fákkal együtt végre elég lett.

A világ elnémult, csak egy vonat fütyült valahol a távolban.

Az üresség hatalmas fekete köre terült el alattunk, a semmi közepén pedig Stella elgyötört teste hevert rongyként.

A fehérruhások eltűntek.

Mindannyian meghaltak.

Semmi sem maradt utánuk, még megégettnek látszó holttestek sem. A Stellából kirobbanó energia, az éhsége, az átka teljes mértékben kifacsarta körülötte az életet. Csak a megfeketedett por maradt, semmi más.

Hirtelen esőcseppek hullottak a fejemre, megnyílt fölöttünk az ég, és az anyatermészet elkezdte a tisztogatást, mielőtt az események által hagyott folt kimoshatatlanná vált volna.

Az apám, aki a jobb oldalamon állt, tágra nyílt szemmel szorította a kezem, az alattunk elterülő ürességet bámulva. Egy darabig ide-oda cikázott a tekintete Stella és a talaj között, végül rám nézett.

Cammie, a Prédikátor és Dávid szintén lenyűgözve bámulta az acélmű elpusztított területét, és ők is csak kapkodták a fejüket.

A Prédikátor tért először magához. Felegyenesedett, és támadóan Pickford felé fordult.

Az hátrált egy lépést, kinyitotta a száját, de nem tudott megszólalni, ami látszólag meglepte. Értetlenül résnyire húzta a szemét, és a szabad kezét a torkához emelte. A másik kezével még mindig Darbyét fogta.

Dávid kiáltást és üvöltést mímelt a szájával, ám csak az elhasznált levegő szakadt ki belőle.

A kislány felnézett rá, megszorította a kezét, és elmosolyodott.

Azt hiszem, Pickforddal egyszerre jöttünk rá, hogy mi történt. Ő lenézett Darbyra, arra a gyerekre, aki nem tudott beszélni, és végre megértette, mi a különleges képessége, amit a kislány nagylelkűen meg is osztott vele.

Elengedte a kezét, és némán elhátrált, Cammie és apám pedig felállt, mert kiszabadultak a bűvöletéből. Dávid rájuk szólt volna, hogy ne mozduljanak, de csak némán formálta a szavakat, és így nem volt hatásuk.

Dávid Pickford futásnak eredt.

Végignéztük, ahogy egészen a vízmosásig rohan, és végül eltűnt a túloldalon magasodó erdősávban. Senkinek sem volt elég ereje üldözőbe venni.

Újra vonatfütty hasított a némaságba, ezúttal közelebbről hallatszott.

Stella felé fordultam, aki éppen akkor állt fel. Hátrálni kezdett, és ő is néma szavakat formált a szájával, miközben könnyek folytak végig az arcán.

- Sajnálom, Jack. Nagyon sajnálom. Szeretlek, és mindig is szerettelek. Ezt tudnod kell.

Sejtelmem sincs, honnan vette az erőt a futáshoz, de megindult a sínek felé.

Azonnal utána eredtem, és a lábamban üvölteni kezdtek az izmok. Még soha életemben nem terheltem meg őket ennyire. Sikerült csökkentenem a lemaradást, Stella azonban hamarabb ért a sínekhez, mint én. Lehajolt, a tenyerével megtámaszkodott a térdén, és olyan hevesen zokogott, hogy az egész teste rázkódott.

Az első esőcseppek még óvatosak voltak, a többi már határozott céllal érkezett - vastag, hideg, nehéz, áztató zápor hullt.

Megint felhangzott a fütty, és a nehéz tehervonat egyenesen felénk dübörgött. Egyetlen fényszórója belehasított az éjszakába.

Stella a sínek között állt, vizes haja félig eltakarta az arcát, amikor felém fordult.

- Ő tette, Jack! Ó, istenem, kérlek, higgy nekem! Dávid sok évvel ezelőtt telebeszélte a fejem, és engedelmeskednem kellett. Képtelen voltam uralkodni magamon, pedig kétségbeesetten szerettem volna, de már nagyon messze jártam. Olyan volt, mint a tó, csak sokkal rosszabb. Miután elkezdődött, már nem tudtam megállítani. Megpróbáltam, Jack. Kérlek, higgy nekem! Neked mindenképpen tudnod kell, hogy megpróbáltam. - Elnézett a megfeketedett rét, a tönkrement beton és a mögötte magasodó gyárépületek felé. Tudta, hogy semmi sem menekült meg, mindenből kiszipolyozta az életet. - Ó, istenem, mindenkit megöltem, igaz? Mindenkit, kivétel nélkül!

Ismét lehajolt.

Felmentem a töltésen, odaléptem hozzá, és a hátára fektettem a tenyerem. Elmondtam neki, hogy apám, a Prédikátor, Cammie és Darby életben van, Pickford pedig elmenekült.

- Dávid többé nem tud bántani senkit, se téged, se engem, se senki mást. Véget ért.

Annyira gyötörte a bűntudat, hogy nem hallotta meg, amit mondtam.

- Nem akartam, Jack. Tényleg nem. Megmondtam neked, hogy soha többé nem akarom megtenni, és nem is akartam, de Dávid…

Újra vonatfütty hasított az éjszakába, és a lány elhallgatott. A szerelvény már közel járt.

Stella felegyenesedett, elnézett a vonat felé, utána rám.

- Meg kell halnom, Jack. Csak akkor lesz vége. Még Davidnél is rosszabb vagyok. Egy szörnyeteg. Halált hozok mindenre, amit megérintek. Képtelen vagyok így élni. Nem tudom megtenni újra, sem egy év múlva, sem soha. Felkészültem a halálra, és meg kell halnom. Ma este. Most.

A vonat megint fütyült. A mozdonyvezető már biztosan észrevette, hogy ott állunk.

A fütty hangos volt.

- Szeretlek, Jack, és mindig szeretni foglak. Kérlek, bocsáss meg nekem! Kérlek, emlékezz rám! Kérlek…!

A kesztyűm valahol a betonon maradt.

Magamhoz húztam Stellát.

A csupasz tenyerembe fogtam az arcát.

Megcsókoltam.

És Stella Nettleton visszacsókolt.

HATODIK RÉSZ

„Minden könyvem minden sorából a kegyed nevét olvasom ki.”

Charles Dickens: Szép remények

2010. AUGUSZTUS 8.

Harmincnégy éves

1

- Olvasd!

- Ó, ne már!

- Olvasd!

- Minden évben elolvastatod velem.

Kopogni kezdtem az ujjammal a sötét grániton, és megköszörültem a torkom. Ő grimaszolt.

- Josephine „Jo” Gargery, 1956. március 12. - 1993. április 28. Testvér, nagynéni, barát.

Összeráncolta a szemöldökét, mint minden második évben, és rám nézett.

- Nem azt mondtad, hogy Laura volt a középső neve?

- Az volt.

- Akkor itt miért Jo van?

- Mert mindenki így szólította.

- Hmmm… Az egy fiúnév. Elmosolyodtam. Tavaly is ugyanezt mondta.

- Kemény nő volt.

- És ő nevelt fel téged?

- A két keze munkájával, igen. Teljesen egyedül.

- Miután az anyukád és az apukád meghalt? Bólintottam.

Törökülésben ült a puha füvön, és a másik sírkő felé fordult.

- Ő az anyukád?

A betűket egy kicsit belepte a moha. Nem vettük észre, amikor megérkeztünk. Levakartam a körmömmel.

- Kaitlyn Gargery Thatch, 1958. február 16. - 1980. augusztus 8. Szerető feleség, anya és testvér - mondtam halkan.

- És ő ott az apukád?

Az apám sírja tiszta volt, a vázában friss, sárga rózsa. Bólintottam.

- Ő a nagyapád.

Azt a feliratot önként felolvasta. Jó fiú volt. Miután végzett, ránézett a következő sírkőre.

- Ki az az Abel Mag…es…witch?

- Abel Magwitch - helyesbítettem.

- Abel Magwitch. Ő kicsoda?

- Ő is az apám.

- Neked két apukád volt?

Ezen egy pillanatra elgondolkodtam. Tavaly is megpróbáltam elmagyarázni a fiamnak, de elrontottam. Egy héten keresztül kérdezgetett, mire leszállt a témáról. Akkor hatéves volt, most hét. Sokat változott, és ezúttal azt a magyarázatot választottam, amit útközben találtam ki az autóban.

- Csak egy apukám volt, de két életet élt.

- Ezért van két sírja?

- Igen. Mindegyik életnek egy.

Ezzel látszólag megelégedett.

- Hűha! Akkor a macskák biztosan sok helyet elfoglalnak a kisállattemetőben.

- Így igaz.

Majd jövőre megpróbálom újra.

Az apám, Edward Thatch, 2006. július 20-án halt meg másodjára, négy évvel ezelőtt, és nyolc évvel azután, ami a Carrie Furnace-nél történt. Csak negyvennyolc éves volt. A vég gyorsan jött, mint általában, de a halála majdnem nyolc éven keresztül elhúzódott.

Először feledékeny lett.

Őszintén bánom azt az első évet, mert állandóan csak veszekedtünk. Rákérdeztem az anyám halálát okozó autóbaleset részleteire, és az azt követő eseményekre, de apám kizárólag rejtélyes és tömör válaszokat adott, amelyek még több kérdéshez vezettek. Utána rájöttem, hogy eltérő válaszokat ad ugyanarra a kérdésre. Először azt mondta, hogy miután elmenekült Pennsylvaniából, majdnem egy évig Kaliforniában bujkált, de amikor megint rákérdeztem, azt mondta, hogy Georgiában. Amikor azokról a vizsgálatokról kérdeztem, amelyeket a Charter végzett el rajtam gyerekkoromban, azt felelte, hogy nem igazán emlékszik semmire azonkívül, amit már úgyis tudok. Egy évvel később már azokra az eseményekre is alig emlékezett. Én juttattam őket az eszébe, és én makacskodtam, hogy emlékezzen.

Az orvosok azt mondták, hogy korai Alzheimere van.

Azt hittem, szimulál, és emiatt még több vita és nézeteltérés támadt közöttünk. Utána egyik reggel megláttam, amikor a tükör előtt állva próbálta a nyakkendőjét megkötni. Öt teljes percen át figyeltem. Körbetekerte a nyakán, de félúton abbahagyta, aztán levette, és elölről kezdte. Meglátott az ajtóban, és megkért, hogy hívjam oda anyát. Azt mondta, hogy többnyire ő szokta megkötni. Ez 2000 májusában történt. Még csak negyvenkét éves volt. Az orvosok elvégeztek rajta néhány vizsgálatot, és mutációkat találtak három génben: APP, PSEN 1 és PSEN 2. Általában már ezek egyike is korai Alzheimerhez vezet. A háromszoros mutáció ritkaságnak számított. Apámmal sejtettük, mi okozta őket, de nem számoltunk be az orvosoknak a Charterről, sem az injekcióról. Köszönettel elfogadtuk a szórólapokat és az ajánlott olvasmányok listáját, azután hazavittem apát. A régi brentwoodi lakásomba költözött be, és örültem, hogy lakik ott valaki.

Elkezdett Pipnek szólítani. Először azt hittem, azért, mert Stellától hallotta, de aztán eszembe jutottak a havi pénzszállítmányok és a borítékok, amelyeken gondos kézírással az állt, hogy Pip. Eszembe jutott a Szép remények azon példánya is, amelyet a sírjában hagyott nekem. Rájöttem, hogy a borítékok is a rejtély egyik kulcsát jelentették, és az volt a céljuk, hogy felhívják a könyvre a figyelmemet, amikor megtalálom. Apa Abel Magwitchként tekintett magára, aki a regényben Pip jótevője volt. Egyszer erre is rákérdeztem, de csak mosolygott.

Két hónappal a diagnózis után felhagyott a beszéddel. Egy héttel később nem kelt fel egyedül az ágyból. Kénytelen voltam elhelyezni egy intézetben, ahol folyamatosan figyelemmel kísérték az állapotát, és mindennap ellátták. Hat évig lakott a monroeville-i Cloverdale Ápolási Otthonban. Gyakran meglátogattam, és mindig ugyanott ült a kerekesszékében: a nyugati pázsitra és a kis kacsaúsztatóra néző, hatalmas ablak előtt.

A halála előtt az ápolók azt mondták, hogy amikor ébren volt, sohasem beszélt, de álmában gyakran motyogott. Dávid Pickford neve sokszor elhangzott, a többit viszont nem nagyon értették. Amikor megkérdezték tőlem, hogy jelente nekem ez a név valamit, nemmel feleltem.

Az apám a kedvenc ablaka előtt halt meg másodjára, és hálás voltam ezért. Reméltem, hogy sikerült békét kötnie azzal, amit tett. Meg akartam bocsátani neki, és azt mondtam neki, hogy megbocsátottam. Őt sokkal könnyebb volt meggyőznöm erről, mint saját magamat.

Mielőtt teljesen elhatalmasodott rajta a betegség, rám íratta az összes vagyonát, és Matteo segítségével felmértem az anyagi helyzetemet. Nem kívánok részletekbe menni, mert fájdalmasan érint, de kiderült, hogy a Charter az anyám halála után havonta tízezer dollárt küldött apámnak egészen 1996 nyaráig. Dávid Pickford két évvel korábban „takarított ki” a Charternél, de sok alkalmazottnak meghagyta, hogy folytassa a munkát, ahogy addig, és valaki a könyvelésen úgy döntött, hogy havonta átutalja apámnak a szokásos összeget.

Egy részem gyűlölni akarta apát, és valószínűleg kevesen nehezteltek volna rám ezért, de a bolygón eltöltött harminc évem során megtanultam: az élet túl rövid és törékeny ahhoz, hogy az ember gyűlöletet tápláljon a szívében, mert felzabálja a lelkét. Elégeti, de mégsem. Azt mondogattam magamnak, hogy apa azt tette, amit akkor helyesnek érzett. Azt a férfit nem szabad hibáztatni, aki a rendelkezésére álló eszközökkel igyekszik megvédeni a családját, csak azt szabad hibáztatni, aki meg sem próbálja. Ő megpróbálta. Gyerekkoromban minden hónapban pénzt küldött nekem a Prédikátor segítségével, és minden alkalommal vállalta a kockázatot, hogy a Charter bosszút áll rajta.

Okosan fektette be a pénzét, és a halála napján a vagyona majdnem hatmillió dollárt tett ki. Az egészet felajánlottam az Alzheimer-kutatás javára, mert nem volt szükségem a pénzére.

Sohasem derült ki teljes bizonyossággal, hogy az injekció okozta-e a halálát. Cammie és a Prédikátor a mai napig tökéletesen egészséges. Stellával mindig odafigyelünk rájuk, amikor együtt vagyunk, és valószínűleg Darby is szemmel tartja őket.

1999 őszén, körülbelül egy évvel az acélműnél történtek után újra beiratkoztam az egyetemre, de nem a Penn State-re, hanem a Carnegie Mellonra, és képzőművészetből diplomáztam. Megtanultam újra élvezni a festést, a rajzolást és a vázlatkészítést. Az évek során többször is rendeztek kisebb kiállításokat a műveimből, amire főleg a barátok és a családom tagjai jöttek el, de így is kellemes élmények voltak. Ha véletlenül egy pittsburghi vagy környéki orvosi rendelőben vagy bankban jársz, vess egy pillantást a falon lógó festményekre! Lehet, hogy találsz olyat, amelyiknek az áll a jobb alsó sarkában, hogy J. Thatch. Néhányat Pipként szignóztam.

A diplomaosztómra Dewitt Matteo és Tess is eljött. Őszintén szólva Matteo majdnem kibújt a bőréből örömében. Azt mondta, hogy Jo néni egyértelműen kikötötte, a Penn State-re kell járnom, de azt nem, hogy ott is kell lediplomáznom. Úgy érezte, ez a kiskapu elegendő ahhoz, hogy felszabadítsa a nevemre lekötött betétet, és hozzáférést biztosítson a nagynénémtől örökölt pénzhez. Mint letétkezelő hozta meg ezt a döntést, és mivel senki sem emelt kifogást, abban az évben gazdag ember lettem.

A pénz egy részéből vettem egy kis farmot a Moraine természetvédelmi terület közelében, és a mai napig ott lakunk.

- Elindulhatunk? Éhes vagyok.

- Mindjárt, Dalton. Még meg kell állnunk valahol, oké?

- Ó, oké!

Azért választottam a Dalton nevet, mert tudtam, hogy bosszantani fogja a Prédikátort, a fiam keresztapját, aki mai napig gyűlöli az utónevét.

Majdnem egy éve láttam őt utoljára. 1998-ban, az acélműben lezajlott események után néhány napig velünk maradt, de egyik reggel a Pontiac GTO nem parkolt odakint, és a Prédikátor eltűnt. Nem hagyott üzenetet, se címet. Makacsul azt hajtogatta, hogy neki a nomád élet való, és képtelen egy helyben ülni. Folytatta a régi mesterségét. Ha gyerekkoromban megkérdezték volna tőlem, akarok-e egy bérgyilkos barátot, biztos igennel feleltem volna, mert az vagány dolog. Én mindig is őrangyalként tekintettem a Prédikátorra, és ez ezután is így lesz. Lehet, hogy piszkos a szárnya, de jó ember. Minden egyes alkalommal, amikor megpillantottam egy fehér terepjárót a visszapillantóban, jó érzés volt arra gondolni, hogy egy fekete GTO is szaladgál valahol odakint, és gondoskodik az univerzum egyensúlyáról.

-Te összehajtod a pokrócot, én elteszem az ebédet és a rádiót.

Dalton a szemöldökét ráncolva nézett rám.

- Nem értem, miért hozod el mindig. Még egyszer sem működött. Jövőre iPodot kellene hoznunk.

Elmosolyodtam, de hallgattam. Kedveltem azt a régi tranzisztoros rádiót.

Miután összeszedtük a holminkat, megfogtam a fiam aprócska kezét. Elindultunk kelet felé, elhaladtunk néhány öreg tölgy és egy tükörsima tavacska mellett, és megálltunk egy magányos sírnál az egyik fűzfa alatt. Kivettem egy rongyot a piknikkosárból, és letöröltem a fehér márványt, aztán az elhervadt virágokat kidobtam a vázából, és beletettem az utolsó sárga rózsát, amit magunkkal hoztunk.

- Ki az a Gerdy McCowen? - kérdezte Dalton.

- Egy különleges nő.

- Azta! Nagyon sok halottat ismersz.

Kuncogtam.

- Igen, azt hiszem. Adnál egy percet?

- Le fogsz szidni, ha kavicsokat dobálok a tóba?

- Nem foglak.

Elment, de nem messze. Letérdeltem Gerdy sírjához, és lehunytam a szemem.

- Mindennap eszembe jutsz, amikor érzem a nap melegét, vagy nevetést hallok. Életem legsötétebb időszakában te voltál a fény, és azt hiszem, ha nem ismertelek volna téged, örökre elvesztem volna. Sajnálom, hogy évekig nem jöttem ki hozzád, de már rendet tettem a fejemben. Tudom, mi a fontos, és te, Gerdy McCowen, egész életemben fontos leszel a számomra. - Egy darabig hallgattam, és elnéztem a jobb oldalon magasodó dombok felé. - Krendalt és Lurline-t is meglátogattam. Ha Krendalra gondolok, mindig az jut eszembe, hogy kávézót működtet a mennyországban, és a következő felhőig ér a sor.

Felállt a tarkómon a szőr.

Kipattant a szemem, és egy pillanat alatt megfordultam.

Joy Fogel nyomozó alig néhány lépésnyire állt tőlem.

- Sajnálom, hogy megijesztettelek, Jack. Nem akartalak megzavarni.

- Tizenkét év elteltével is követ engem, nyomozó? Ideje lenne lemondani arról a kísértetről.

Elmosolyodtam, mert tudtam, hogy nem engem követ, de jó érzés volt piszkálni egy kicsit.

- Meglátogattam az egyik barátomat, észrevettelek, és gondoltam, idejövök köszönni - mondta Fogel.

- Stackhez jött?

Bólintott.

Dalton a vízparton állt, dobásra készen, és gyanakvóan méregette a nőt.

- Semmi baj, Dalton. Ő a barátom.

- Úgy néz ki, mint egy zsaru.

- Igen, szerintem is.

A fiam ismét a víz felé fordult.

Felálltam, leporoltam a farmerom térdét, és odamentem Fogelhez.

Már évekkel azelőtt beszámolt nekem Terrance Stack nyomozóról, miután kezdett elülni a por, de a levegő még nem tisztult ki egészen. Dávid és a fehér ruhás emberek otthagyták Stacket az egyik hálószobában, egy székhez kötözve. Csak a postásnak köszönheti, hogy nem ott halt meg. A postás tudta, hogy ritkán megy el otthonról, és miután három napon keresztül nem szedte össze a leveleit, a postás tett egy próbát a bejárati ajtóval, és miután nyitva volt, úgy döntött, hogy kideríti, minden rendben van-e.

Semmi sem volt rendben.

A székhez kötözött Stack életveszélyesen kiszáradt, és önkívületi állapotban a halott társáról, Faustino Brierről motyogott. Egy hetet töltött a kórházban, ahol rendbe hozták, és hazaengedték. Hat hónappal később halt meg. Fogel találta meg a kedvenc foteljában. Az ablak előtt ült, egyik kezében egy sört tartott, a másikban pedig egy hatalmas puskát. A halál okaként agyvérzést állapítottak meg. Joy azt mondta, Stack arra várt, hogy a halál bekopogjon az ajtaján. Untatta a nyugdíjas élet, főleg miután a Charter is elbukott.

Azon a napon, amikor Fogel megtalálta Dávid celláját a Charter szívében, erősítést hívott. Az FBI-t is értesítette, és a szövetségiek darabokra szedték a helyet. Mielőtt megérkeztek, a nyomozónő megnézte az első videokazettát, amelyen Dávid látszott, aki kilépett a cellájából, és bement a vezérlőbe.

- Melyik a hangosbeszélő gombja? - kérdezte.

A férfi, akinek már csak egy szeme volt, megmutatta neki.

Dávid megnyomta a gombot.

- Helló, mindenki! Dávid Pickford vagyok. Ettől a pillanattól kezdve a Charter az én irányításom alatt áll. Kérem, hallgassanak figyelmesen!

A szalag a vezérlőben tartózkodó férfiak rögtön ezután következő halálát is rögzítette.

Fogel megbánta, hogy értesítette a szövetségieket. Majdnem háromkamionnyi dokumentumot, hang-és videofelvételt és eszközt vittek el, bőven elegendő mennyiségű bizonyítékot ahhoz, hogy vádat emeljenek a Charter vezetősége ellen. Azok a kamionok elvileg a Phillyben lévő FBI-irodába tartottak, de nem értek oda. Amikor Fogel információt akart szerezni az üggyel kapcsolatban, kiderült, hogy az ügy nem létezik. Egy héttel később úgy döntött, visszamegy a Charter irodaépületébe, akkor megállapította, hogy az egészet kipakolták, kisúrolták, és körbeállványozták. A cégtáblát lecserélték, az új táblán pedig az állt, hogy Marshal Termőföld és Vetőmag. A vértelen folyosókon heverő papírcetliken is ez a fejléc szerepelt. Az épület úgy nézett ki, mintha egy mezőgazdasági cég működött volna benne, ami évekkel azelőtt bezárt, és az épület egyelőre új gazdára vár.

Ha nem adtam volna oda Fogelnek azokat a dokumentumokat, amelyeket az apám ellopott a Chartertől, semmiféle bizonyíték nem maradt volna arról, amit elkövettek. Miután Stack felépült, a darabokból összerakták a teljes történetet, és mire végeztek, mindent kiderítettek az injekcióról, a felnőttekről, akik megkapták, azok gyerekeiről, és a Charterről, amely kihasználta vagy meggyilkolta a kísérlet résztvevőit.

Nem sokkal később Joy leszedte a Furcsaságok Falát. Nyilvánosan bejelentette, hogy felhagy a nyomozással, és az információk hamar feledésbe merültek, mivel a kollégái szokás szerint nyakig ültek a munkában. A következő évben, amikor közeledett az augusztus 8-a, csak néhányan hozták szóba az ügyet Fogelnek, egy évvel később pedig már senki sem beszélt róla.

Fogel nem árulta el nekem, hová rejtette el az adatokat, csak annyit mondott, hogy biztonságos és könnyen hozzáférhető helyen vannak, ha esetleg szükség lesz rájuk.

- Nagyon sokat nőtt! - jegyezte meg mosolyogva, miközben Daltont nézte.

- Igen, ez jellemző rájuk - feleltem. - Maga hogy van?

- Jól. - Fogel a zsebébe nyúlt, és egy jelvényt vett elő. - Hadnagy lettem.

- Gratulálok, ennek igazán örülök!

A hangom nem volt olyan vidám, mint amilyennek szántam, és ezt egy széles mosollyal próbáltam ellensúlyozni. Valószínűleg úgy néztem ki, mint egy idióta.

Fogel a másik kezében egy ezüstszínű kulacsot tartott, és amikor észrevette, hogy azt nézem, elvörösödött.

- Whisky - magyarázta. - Rá szoktam önteni Stack sírjára. Tudom, hogy egy kicsit régimódi, de szerintem ő már gyerekkorában is régimódi volt. - Egy darabig habozott, azután odanyújtotta nekem. - Kérsz egy kicsit?

Megráztam a fejem.

- Tizenkét éve ittam utoljára.

Szemmel láthatóan meglepődött.

- Igazán? Ez nagyszerű hír, gratulálok!

A kulacsot a zsebébe dugta, és a főkapu felé biccentett.

- Mennem kell. Örülök, hogy találkoztunk. Esetleg összefuthatnánk valamikor. Beülhetnénk valahová vacsorázni.

- Jó ötlet - feleltem, bár tudtam, hogy nem lesz belőle semmi.

Megvártam, amíg eltűnik a domb mögött, utána Dalton felé fordultam.

- Induljunk, cimbora!

Eldobta az utolsó kavicsot, visszaszaladt, és megfogta a kezemet.

Felkaptattunk a dombon a temető hátsó része felé, elhaladtunk a kripták előtt, és végül felbukkant a pad. Egy kislány ült rajta, akinek gesztenyebarna haja és gyönyörű, sötét szeme volt, és egy könyvet tartott az ölében. Amikor észrevett, felragyogott a szeme.

- Apa!

Felugrott, odaszaladt hozzám, és átölelte a lábam.

Az anyja a pad másik végén ült.

Ő is rám nézett, és elmosolyodott.

Érdekes módon Stella napról napra egyre szebb lett, és a szívem mindig hevesen megdobbant, akárhányszor megláttam.

Ő is olvasott. Becsukta a könyvet, és megmutatta a borítót.

- Fantasztikus ez a könyv!

Az volt a címe, hogy A tűz, ami az ördög szemében lobog, és Darby Brotherton írta.

Darby nem tanult meg beszélni, mégis megtalálta a hangját. Húszéves létére ez volt a második bestsellere. Cammie a múlt héten felhívott bennünket, és elújságolta a hírt.

Stella elindult felénk, fehér nyári ruhája lobogott az enyhe, délutáni szélben. Tökéletes volt az idő.

Megborzolta Dalton haját, engem pedig megcsókolt, amitől bizseregni kezdett a szám.

- Jól éreztétek magatokat?

- Jó érzés volt mindenkit meglátogatni. És ti?

Letérdelt, és megsimogatta a lányunk arcát.

- Clara ezredjére is elolvasta a Malac a pácbant, és elhatározta, hogy megkeresi az összes pókhálót azokban a kriptákban.

Clarára mosolyogtam.

- És mit találtál?

- A pittsburghi pókok ostobák. Nem tudnak írni.

Egyik gyerekünkön sem tapasztaltunk olyan jeleket, amelyek különleges képességre, ajándékra vagy átokra utaltak volna. Clara teljesen szokványos, hatéves kislány volt, Dalton pedig egy szokványos, hétéves kisfiú. Ettől függetlenül szemmel tartottuk őket, és azt hiszem, mind a ketten tudtuk, hogy számíthatunk rá, és talán hamarosan jelentkezik, bármi legyen is az.

Megfogtam Stella kezét, az ujjaink összekulcsolódtak. Amikor velünk volt, nem viselt kesztyűt, mert nem volt rá szükség.

Az az éjszaka.

Az a csók.

A közeledő vonat.

Amikor összeért a szánk, azt hittem, meg fogok halni. Arra számítottam, hogy nekem is az lesz a sorsom, mint Leo Signorellinek és a többieknek, akikhez Stella hozzáért, vagy akiket megcsókolt. Arra számítottam, olyan gyors lesz, hogy nem is fogom érezni, amikor elüt a vonat. De nem haltam meg, és nem éreztem fájdalmat.

Az ajándékom, az átkom, az állapotom, az a valami, amit a szérum okozott… Dunk úgy fogalmazott, hogy én vagyok a srác, aki nem bír meghalni. Talán szerencsés voltam, vagy pedig a szüleimnek beadott vakcina valóban hatott a DNS-emre. Az biztos, hogy Dunk rátapintott az igazságra. Az életem során többször is meg kellett volna halnom. A Charter mindent elkövetett azért, hogy így legyen, de nem történt meg. Sejtettem, hogy egy napon majd meg fog, mert senki sem él örökké, de sejtelmem sem volt, hogy az állapotom mennyire képes felülírni a természet minden élőlényre érvényes törvényeit.

Stellával arra is rájöttünk, hogy a képességemnek van egy furcsa mellékterméke is. Az érintésem csillapította az éhségét, a szükségét. A srác, aki nem bírt meghalni, képes volt megosztani. Amikor elérkezett 1999. augusztus 8-a, Stellán nem jelentkeztek a betegség tünetei. Az a nap is úgy múlt el, mint a többi, és az évek is nagyjából egyformán teltek.

Ha elemek lettünk volna, ő lett volna a pozitív, én a negatív. Kölcsönösen kioltottuk egymást. Kiegészítettük egymást.

Azt mondtam Fogelnek, hogy tizenkét éve ittam utoljára, és ez igaz is volt. Stella közelében nem kívántam az alkoholt, és miután elválaszthatatlanok voltunk, nem hatalmasodott el rajtam az a vágy.

2000. augusztus 8-án házasodtunk össze. Mindkettőnk számára sokat jelentett ez a dátum. Meg sem fordult a fejünkben, hogy másikat válasszunk. Augusztus 8-nak kellett lennie. Ez a dátum ünnepnappá változott.

- Mire gondolsz? - kérdezte Stella eltakarva a szemét a szokatlanul erős, pittsburghi napsütésben.

- Rád és arra, hogy mennyire szeretlek - feleltem.

Elmosolyodott, és újra megcsókolt.

- Én is szeretlek téged, Pip.

- Ez gusztustalan! - nyafogott Dalton összeráncolva a szemöldökét.

Clara kuncogott.

- Nem fogsz elkésni? - kérdezte Stella.

Az órámra néztem. Mindjárt öt.

- A francba! - Elindultam lefelé a dombon. - Hétkor találkozunk a Mineo’sban! - kiáltottam hátra, azután futásnak eredtem.

- Add át neki az üdvözletünket! - kiáltotta Stella.

2

A helybéliek körében Western Penként ismeretes Állami Börtön egy közepesen őrzött javítóintézet, amelyet a Pennsylvaniai Büntetés-végrehajtási Hivatal működtetett. A huszonegy hektáros létesítmény az Ohio-folyó mellett terült el, a várostól nyolc kilométerre. Tizenkilenc perc alatt odaértem, ami rekordidőnek számít.

A régi Jeepet nem hoztam el a Minden városi kórház parkolójából, de tavaly vettem egy új Wranglert. A jogosítványomon kívül mindent kipakoltam a zsebemből, és az anyósülésen hagytam. Tapasztalatból tudtam, hogy a biztonsági sorok gyorsabban haladnak, ha az ember poggyász nélkül utazik. Az övemet is levettem.

Átvágtam a parkolón, és még éppen sikerült beállnom a sorba. Az őrök egy perccel később becsukták az ajtókat. Ez azt jelentette, hogy a látogatási idő végéig húsz percet tölthettem odabent.

Miután átjutottam az ellenőrzésen, követtem a padlóra festett zöld vonalat a látogatószobáig, ami inkább egy terem volt. A bal oldali falon telefonok sorakoztak, a jobb oldalin apró fülkék. Leültem az utolsó előtti üres székre, és vártam.

Dunk egy perccel később bebicegett egy műanyag botra támaszkodva, ami kissé meghajlott a súlya alatt. Csak a műanyagot engedélyezték, mert fémből és fából fegyvert lehet készíteni. Dunk hetente eltört egyet, de úgy tűnt, hogy az államnak kifogyhatatlanok a készletei. Ez a bot éppen rózsaszínű volt.

Felemeltem a kagylót, a fülemre szorítottam, és próbáltam nem arra gondolni, mennyi piszok ragadhatott a műanyagra egész nap.

Bellino lehuppant a vastag üveg túloldalán lévő székre, és felemelte a kagylót.

- Kérlek, juttasd megint eszembe, hogy miért adtam fel magam önként!

- Azért, mert a szíved mélyén rendes srác vagy, és egy napon kiszabadulsz innen, ráadásul tiszta lappal, és nyitsz egy tacobüfét a folyóparton, és vinni fogod valamire.

- Szerintem a tacón kicsi az árrés.

1998. augusztus 13-án Dewitt Matteo támogatásával Dunk feladta magát, körülbelül egy órával azután, hogy az éjszaka borzalmas eseményei véget értek. Igazság szerint én megpróbáltam lebeszélni róla. Tudtam, hogy ez a helyes döntés, de úgy gondoltam, nincs abban az állapotban, hogy ilyen nagy lépésre szánja el magát. Az acélműben egyetlen túlélőt sem találtunk. Amikor Dávid kiadta az utolsó parancsot, Dunknak majdnem az összes embere meghalt. Az esetleges túlélőkkel Stella láncreakciója végzett. Dunk sokkos állapotba került. Egyedül maradt. Elmondta nekem, hogy már megállapodást kötött a szövetségiekkel azért, hogy leszámoljanak Rufus Stanóval. Erről nem tudtam. Stano azon kevesek egyike volt, akinek Dunk elszámolással tartozott, és a hatóság szemében még Duncan Bellinónál is nagyobb halnak számított. Az együttműködés miatt rövidebb börtönbüntetést kapott. Három éve volt hátra, de a következő hónapban már j elentkezhetett felülvizsgálatra.

- Stella és a gyerekek üdvözölnek.

- Én is üdvözlöm őket.

Állának bal oldalán egy lila folt virított. Amikor megkérdeztem tőle, hogy mi történt, vállat vont.

- Tegnap este az Agymenőket akartam nézni, és kisebbségben maradtam. Előfordul.

-Egy hónap múlva felülvizsgálatot kérhetsz, tesó! Jobban teszed, ha meghúzod magad.

Egy őr behajolt a folyosóról.

- Öt perc!

- A picsába! Későn értem ide, sajnálom.

A barátom vállat vont.

- Egy hónap múlva felülvizsgálat. - Áttette a kagylót a másik fülére. - Erről jut eszembe! A múlt héten volt egy furcsa látogatóm.

- Kicsoda?

- Willy Trudeau.

- Willy?

Bólintott.

- Azt mondta, tud nekem munkát adni, miután kijutok.

- Milyen munkát?

- Azt nem mondta.

- Vigyázz a csávóval! Sohasem bíztam meg benne.

- Igen, anya.

Meg akartam kérdezni valamit Bellinótól. Olyan témáról volt szó, amit több mint egy évtizede kerültem, de Stella előző este megint szóba hozta, és azt mondta, hogy tudnunk kell a választ, ha Bellinót a gyerekeink közelébe akarjuk engedni.

- Kérdezhetek tőled valamit?

- Nincs szükségem női társaságra, és neked már van otthon egy elbűvölő feleséged.

- Komolyan beszélek.

- Én is.

- Pickford azt mondta, hogy Penelope Maudlin volt az anyád, aki szintén megkapta az injekciót a mi szüleinkkel együtt. Sohasem beszéltél róla.

- Nincs miről beszélni.

- Emlékszel rá?

Lebiggyesztette az ajkát, és a pultra nézett.

- Nem.

- Egyáltalán nem?

Megrázta a fejét.

- Amióta az eszemet tudom, kettesben voltunk apámmal. Akkor láttam először fényképet az anyámról, amikor megmutattad a Penn State-évkönyvet. Apa mindent kidobott, és arra a következtetésre jutottam, hogy biztosan fájdalmas lenne neki erről beszélni, úgyhogy sohasem beszéltünk róla.

- Egy perc! - kiáltotta az őr.

Közelebb hajoltam az üveghez, és lehalkítottam a hangom.

- Az anyád megkapta, az apád viszont nem.

Hátradőlt a székén, és szélesen elvigyorodott.

- És az érdekel, hogy képes vagyok-e valamire? Olyan vagyok-e, mint te, Stella, Darby és az a Pickford nevű gyökér?

- Csak azért kérdezem, mert lehet, hogy veszélyes dologról van szó, és ha együtt akarsz lenni a gyerekeinkkel, akkor tudnunk kell. - Ez elég rosszul hangzott, ezért próbáltam helyesbíteni. - Nem attól félünk, hogy esetleg bántani fogod őket. Tudjuk, hogy nem tennél ilyet. Csak annyi, hogy ha van különleges képességed, akkor szeretnénk tudni, hogy mi az.

- Jack Thatch, a srác, aki nem bír meghalni, és hűséges segédje, Dunk. - Elvigyorodott. - Ebből biztosan jó képregényt lehetne csinálni.

- Van különleges képességed?

- Lejárt az idő! - kiáltotta az őr. - Tegyék le a telefont, és erre távozzanak! További kellemes estét kívánunk.

- Dunk! - mondtam a kagylóba.

Ő elmosolyodott, és letette.

Felállt, és tömzsi testét a rózsaszín boton egyensúlyozta.

Félrebillentettem a fejem, és összeráncoltam a szemöldököm, aztán én is letettem a telefont.

Tágra nyílt a szeme, elvigyorodott, és felemelte a mutatóujját.

Amikor a túloldalon lévő kagylóhoz ért, a hátam mögött sorakozó, érmés telefonok egyszerre csörögni kezdtek.

Megfordultam, és rájuk meredtem.

Az őr felvette az egyiket, beleköszönt, vállat vont, és letette a kagylót. A telefonok folyamatosan csörögtek.

Mire megfordultam, már csak egy pillanatra láttam Dunk narancssárga kezeslábasát. Kibicegett a folyosóra, és elindult a cellája felé. A vastag fémajtó becsapódott mögötte.

2020. AUGUSZTUS 8.

Negyvennégy éves

1

A kisfiú kikukucskált a boksz hátsó fala fölött. A szülei kedvenc éttermében ült a szüleivel, a szülei kedvenc kaliforniai, tengerparti városában. Addig forgolódott, amíg az anyja feladta a harcot, és megengedte neki, hogy felálljon a padra, és átnézzen a mögöttük lévő bokszba, ahol egy férfi ült.

- Mi történt az arcoddal? - kérdezte a kisfiú.

Udvariatlanság volt. Nem illik ilyesmit kérdezni egy idegen embertől, főleg akkor, ha a kérdező arcát beterítik a sajtos makaróni maradványai.

A férfi felpillantott az étlapból. Úgy döntött, hogy a napi ajánlatot választja, és elmosolyodott. Már a mozdulat is fájdalmasnak tűnt, mintha az izmok fájdalmasan húzták volna az összeroncsolódott húst és bőrt. Lehet, hogy fájt, de a férfi nem vett róla tudomást.

Rámutatott az arca heges oldalára, vállat vont, és bonyolult kézmozdulatok segítségével válaszolt a kisfiúnak. Az amerikai jelnyelvet használta.

A kisfiú beharapta az alsó ajkát, és a homlokát ráncolta.

Nem értette.

Tanulatlan ifjúság.

Manapság a gyerekek csak a videojátékokat, a közösségi oldalakat és a médiastreameket ismerik. Már elmúltak azok az idők, amikor az emberek elővettek egy könyvet, és rászánták az időt, hogy tanuljanak valami újat, fejlődjenek, és magasabb intellektusra tegyenek szert a felismerések által. Talán ha az oktatási rendszer jutalompontokat osztogatott volna, a fiatalabb generáció leporolta volna a könyveket. Lehet, hogy felkeltené az érdeklődésüket, ha könnyedén sikerülne szintet lépniük egy netről szedett, hamis kóddal.

A férfi felemelte az ujját, a széldzsekije zsebéből kivett egy okostelefont, és letette maga mellé.

Megnyitott egy alkalmazást, beírt egy üzenetet, és a kisfiú sajtos makarónis arcához emelte a készüléket, közben pedig megnyomta a LEJÁTSZÁS gombot.

Egy emberinek tűnő hang felolvasta a szöveget. Szinte tökéletes volt a hangsúlyozása, és alig lehetett megkülönböztetni a valódi beszédtől.

- Gyönyörű férfi vagyok.

A kisfiú egy pillanatra elgondolkodott, azután bólintott.

Bejegyzés 2020. 08. 08.

„D” és „C” alanyok -

Hang- / videofelvétel.

ÚJRAINDÍTÁS FOLYAMATBAN

Charter Megfigyelőcsoport - 412.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Meg kellett írnom ezt a könyvet. Miután befejeztem a 4MGY sorozatot, azt a sötét sorozatot, valami könnyűre volt szükségem, ami kitakarítja az agyam nehezen hozzáférhető zugait. Élveztem a 4MGY megírását, de sokszor előfordult, hogy eltoltam magam elől a MacBookot, hátradőltem, és arra gondoltam, hogy „Te szent szar, ez most tényleg az én fejemből jött ki?”.

Általában nem szoktam az írás menetéről beszélni, de itt barátok között vagyok, igaz? Az írók világában pancserként tartanak számon. Nem készítek vázlatot. Az írásról című könyvében Stephen King rámutatott, hogy ha ő nem tudja, merre tart a történet, akkor az olvasó semmiképpen nem fog rájönni, és ezzel határozottan egyetértek. A vázlattal nincs semmi baj. A világ legsikeresebb szerzői részletes vázlatot használnak. Sok sikert kívánok nekik, de azt hiszem, én sohasem fogok így tenni. Ez a könyv pusztán egy címmel[20] és a legelején lévő, Jack 22 éves korából származó bekezdéssel kezdődött. Akkor ismertük meg Stellát, és akkor nyertünk betekintést abba, ami ezután következik. Onnantól kezdve egyszerűen megkapaszkodtam, és igyekeztem tartani a tempót, miközben Jack elmesélte nekem a lenyűgöző élete történetét, és bemutatta a szereplőket.

Jack hatalmas történetet mesélt el.

Észrevették már, hogy bizonyos könyvek egyszerűen nagyok?

Nem feltétlenül a vastagságuk (habár egyelőre ez a leghosszabb könyvem), hanem a kiterjedésük miatt. Nagynak érezhetünk egy történetet. A korábbi könyveim kivétel nélkül rövid időszakot öleltek fel. Napokat, órákat… Van egy még meg nem jelent novellám, amelyik egyetlen percről szól. Mivel gondosan akartam elmesélni Jack és Stella történetét, tudtam, hogy évtizedeket kell átívelnem. Ez egyszerre jelentett kihívást és élvezetet. Lehetőségem nyílt arra, hogy alaposabban megvizsgáljam a jellemfejlődést, mint eddig bármikor, közel kerülhettem a könyv összes szereplőjéhez, figyelemmel kísérhettem a növekedésüket, és bizonyos esetekben foghattam a kezüket haláluk pillanatában.

Őszinte leszek. Megsirattam Jo nénit és Gerdyt.

Azt hiszem, néhány könnycsepp a lapra esett, és nyomot hagyott rajta.

Nagyon szerettem volna megenni még egy hamburgert Krendal éttermében, és ez minden alkalommal eszembe jut, amikor autóval végigmegyek a brentwoodi Brownsville Roadon, főleg azon a helyen, ahol Jack világában az étterem állt.

Erről jut eszembe…

Akik Pittsburghben vagy környékén laknak, észre fogják venni, hogy bizonyos utcák, épületek és üzletek földrajzi elhelyezkedése nem felel meg a valóságnak. Ez nem azért van, mert nem tudok térképet olvasni (noha Pittsburgh utcái néha komoly kihívást jelentenek), hanem azért, mert a családommal Brentwoodban, Carnegie-ben és Pittsburgh belvárosában laktunk, és szerettem volna megörökíteni azokat a csodálatos helyeket ebben a könyvben. Ehhez bizonyos esetekben változtatásokat kellett eszközölnöm, nem túl komolyakat, de a GPS-t biztosan összezavarnák. Egyes helyszínek kizárólag a szerző fejében léteznek, mások viszont a valóságban, és fel lehet keresni őket. Nekem a Carrie Blast Furnaces a kedvencem.

Pittsburghben a Mineo’sban készítik a legjobb pizzát.

A legjobbat.

Aki tökéletes éjszakai ásófelszerelésre vágyik, mindenképpen a Keener szerszámkereskedésbe menjen ásóért, csákányért és zseblámpáért. A szerencséseket maga a tulajdonos, Harold Keener fogja kiszolgálni, vagy ha nem ő, akkor a fia.

Dickens Szép remények című könyve nyilvánvalóan erősen megihletett, amikor megírtam ezt a könyvet. Kilencéves koromban olvastam először. Akkoriban garázsvásáron vettem magamnak könyveket, és ehhez is így jutottam hozzá huszonöt centért, de alkudnom kellett. Kemény fedeles, megviselt könyv volt, és a borító belső oldalára Anglia térképét nyomtatták. Fülig szerelmes voltam Estellába. Ms. Havisham alaposan kikészített, és a fiatal Pip is. Azt hiszem, mivel fogékony életkorban olvastam, megragadt a fejemben a történet. Gyakran előfordul, hogy egy kortárs történet befejezése után klasszikus regényt veszek le a polcról. Megnyugtatóan hatnak rám, és eddig a Szép reményeket vettem elő a legtöbbször. Azoknak, akik még nem olvasták, erősen ajánlom, hogy szerezzenek be egy példányt, és adjanak neki egy esélyt. Ilyen kiváló történettel ritkán lehet találkozni. Azt hiszem, jó helyen hagytam Jacket, Stellát, Daltont és a kis Clarát, valamint Cammie-t, a Prédikátort és Darbyt is. Még Dunkot is, aki időközben remélhetőleg jó útra tért. Ha olyan emberekkel vagyok együtt, akiket szeretek, akkor sokszor nehezemre esik elbúcsúzni tőlük. Kíváncsivá válok. Szeretném megtudni, hová mentek, miután elköszöntünk egymástól. Talán egy napon megkérdezem tőlük. Ki tudja? Talán hajlandóak lesznek elmesélni.

jd Pittsburgh, Pennsylvania

A SZERZŐRŐL

Jonathan Dylan Barker 1971-ben született, a Fort Lauderdale-i Művészeti Intézetben szerzett üzleti diplomát. Az 1990-es években sokáig a 25th Parallel nevű magazin munkatársa volt. Popkulturális témában írt cikkeket, és együtt dolgozott Brian Hugh Warnerrel, aki később Marilyn Mansonként vált híressé. Több novellája is megjelent az évtizedben, főleg a horror műfajában alkotott. Sokáig szellemíróként dolgozott, a Forsaken című első regényét 2014-ben adták ki. A kötet meglepő sikert aratott, és jelölték a Bram Stoker-díjra is, ráadásul a Stoker család felkereste őt, hogy segítsen Dacre Stokernek megírni a Drakula hivatalos előzményregényét. Közben Barker saját sorozatba is kezdett: A negyedik majomban az utóbbi évek egyik legeredetibb sorozatgyilkosát teremtette meg, akit a rendőrség üldöz. A kötet jogait számos országba eladták, opciózták filmre és televíziós sorozatra egyaránt, ráadásul Az ötödik áldozat és A hatodik éjszaka című kötetekkel trilógiává bővült.

Jegyzetek

[1] A regényből vett idézeteket és kifejezéseket Bartos Tibor fordította. (Európa Kiadó, 1959) [2] Az eredetiben „by hand”. A kifejezés a Szép reményekből származik.

[3] Az All-American Slam jellegzetes és rendkívül kiadós amerikai reggeli (cheddar sajtos rántotta, sült baconszalonna, virsli, fasírt és pirítós), amelyet a Denny’s nevű étteremlánc vett fel először az étlapjára, és később bejegyeztette márkanévként.

[4] A DC Comics Superman sorozatában szereplő, fiktív napilap.

[5] A dunk „zsákolás”-t jelent a kosárlabdában, ezért a beszélőnév jelentése: Zsák.

[6] Philadelphia [7] True That: Így igaz.

[8] Norman Percevel Rockwell (1894-1978) amerikai festőművész és illusztrátor.

[9] A jewel jelentése ráadásul drágakő, ékkő, ékszer.

[10] Peter Benchley: Cápa, fordította Veress Júlia, 1976.

[11] Dávid Koresh (1959-1993) amerikai zenész és kultikus vezető, aki 1993-ban központi szerepet játszott a wacói ostromként elhíresült akcióban, amelynek során a katonaság, az FBI és a texasi rendőrök megrohamozták az általa alapított szekta birtokát. Az 51 napig tartó ostromban 76-an vesztették életüket, köztük 25 gyerek és Dávid Koresh.

[12] Drug Enforcement Administration: Kábítószer-ellenes Hivatal.

[13] A Goodwill Industries International Inc. amerikai nonprofit szervezet, amely többek között az adományokból összegyűjtött ruhák árusításával foglalkozik.

[14] Bosnyák Edit fordítása. Az idézetet - „The broken heart. You think you will die, but you just keep living, day after day after terrible day.” - Barker nem Charles Dickens Szép remények című regényéből, hanem az abból készült filmsorozatból szerezte.

[15] Beszélőnév, a jelentése kamion vagy dömper.

[16] A Steve Miller Band Fly Like an Eagle című számának egyik sora, a jelentése: az idő folyamatosan belecsúszik a jövőbe.

[17] Gesztenye.

[18] Deception Pass. A híd két szoros - Canoe Pass és Deception Pass - fölött ível át, és az utóbbiról kapta a nevét.

[19] A félpanziós ellátás kézműves reggelit tartalmazott. A By Hand szó szerinti jelentése kézzel készült.

[20] A regény eredeti címe „She Has a Broken Thing Where Her Heart Should Be”, vagyis A lány, akinek egy meghibásodott szerkezet van a szíve helyén.