IAIN M.BANKS

ELLENTÉTEK

agavé

könyvek

Iain M. Banks: Inversions

Copyright © Iain M. Banks, 1998

Hungarian translation © Gálla Nóra, 2010

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Iain M. Banks: Inversions

Orbit Books, London, 1999

Fordította: Gálla Nóra

ISBN: 9 789639 868922

Agavé Könyvek

Felelős kiadó: Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Varga Bálint

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Tördelő szerkesztő: Téglás Zoltán

Készült: a Kaposvári Nyomda Kft-ben 2010-ben – 100914

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

Michelle-nek

ELŐHANG

Nincs nagyobb bűn az önzésnél. Így mondta a doktor, sosem felejtem el. Éretlen tacskó lévén akkor még nem értettem őt, csak bámultam, és arra gondoltam: istenem, bárcsak én is tudnék ilyen szépeket mondani.

Sok-sok évvel később döbbentem rá (hol volt már akkor a doktor?), hogy ennek az ellenkezője éppúgy igaz: az életnek létezik olyasfajta olvasata is, amely szerint az önzés a legfőbb erény. Az ellentétek egy magasabb nézőpontból szemlélve kioltják egymást, vagyis az önzés fogalma semlegessé válik – sőt, egyenesen irrelevánssá, súlytalanná –, ha nem adott a morális keretrendszer, amelyben elhelyezhetnénk. Mégis, ahogy az évek múlásával bölcsebb, vagy ha úgy tetszik, vénebb és elme-szesedettebb lettem, egyre inkább igazat kellett adnom a doktornak. Minden porcikám berzenkedik az efféle általánosítások ellen, az eszemmel mégis belátom, hogy az önzés minden rossz forrása ezen a világon és a következőn – az azt követőről nem is beszélve…

Azzal persze tacskó koromban is tisztában voltam, hogy aki a saját boldogulását mások elé helyezi, előbb-utóbb rossz útra téved. Lelkiismeret-furdalás és lelkiismeret-furdalás között tulajdonképpen nincs különbség; mindegy, hogy egy kisgyerekről van szó, aki rossz fát tesz a tűzre, vagy egy királyról, aki henteskötényben pózol vérbe fúló országa fölött. Bárhol helyezkedjenek is el saját tetteink a fent említett szélsőségekhez képest, ha saját örömünket előbbre valónak tartjuk mindazok szenvedésénél, akiknek útközben akarva-akaratlanul a tyúkszemére lépünk, azzal voltaképpen a világba kiáltjuk: itt csak én számítok, én, én és csakis én!

Mi tagadás, fiatalkoromban magam is jeleskedtem a tyúkszemek taposásában. Azt gondoltam, csak úgy teremthetem meg magamnak a megérdemelt jólétet, kényelmet és boldogságot – arról a nehezen meghatározható valamiről nem is beszélve, amit a doktor a maga ködös módján „haladás”-nak titulált –, ha vágyaimat használom iránytűnek, és a hosszú távú célok zászlaját magasra tartva átgázolok mindenen, ami az utamba kerül.

Bár továbbra is fenntartom, hogy a doktor kijelentése némi finomításra szorul, vénségemre kénytelen vagyok meghajolni az igazsága előtt. Az emberi társadalmakban az önzés természeténél fogva bűnnek számít, de legalábbis kísértésnek, nem pedig erénynek. Szeretjük azt képzelni magunkról, hogy kitaszított angyalok vagyunk, akik ellen az egész világ összeesküdött. Azt pedig kifejezetten rosszul tűrjük, ha valaki rámutat erkölcsi hiányosságainkra. A rendszer a hibás, amely lépten-nyomon megalkuvásra kényszerít. Mi mást tehetnénk? Igyekszünk lekenyerezni a Mindenhatót, hogy a végső órán a javunkra ítéljen – vagy legalább legyen elnéző szegény, nyomorult szolgájával.

Nem hiszem, hogy a doktor hitt volna a Mindenhatóban. Pedig valamiben hitt, ebben egészen biztos vagyok. Persze az is lehet, hogy mindannak ellenére, amit az önzésről mondott, egyedül önmagában hitt, és senki másban. Esetleg a nagybetűs Haladásban – vagy valami nyakatekert, számunkra megfejthetetlen módon bennünk, az idegenekben, akikkel együtt élt, és akiknek a gondját viselte. Ki tudná megmondani?

Néha azon tűnődöm, vajon sikerült-e megváltoztatnia minket, sikerült-e akár egy hajszálnyival is jobbá tennie a világot. Magamban valahogy mindig arra jutok, hogy: igen. Én legalábbis így érzem. És hogy az önzésével vagy az önzetlenségével érte-e el a célját? Nem számít. Ami a saját lelkiismeretét illeti, azzal neki kell elszámolnia. Ez a másik fontos dolog, amit megtanultam tőle: az vagy, amit teszel. Az égi Mindenható, a nagybetűs Haladás vagy bármely más felsőbb hatalom előtt (a lelkiismeretünkkel ellentétben) nem az számít, amit mondunk vagy gondolunk, hanem az, amit leteszünk az asztalra.

Beszéljenek tehát a szavak helyett a tettek!

A könyvet, amit az Olvasó a kezében tart, két különálló történetből gyúrtam össze. Az egyik hitelességéért jótállok, hiszen az abban elbeszélt eseményeknek magam is részese voltam. Ami a másikat illeti… nos, annak megítélését az Olvasóra bízom. Merő véletlenségből botlottam ebbe az irományba, hosszú-hosszú idővel az után, hogy a szedett-vedett lapokon feljegyzett eset megtörtént (már ha megtörtént egyáltalán). Amikor átrágtam magam rajta, rögtön tudtam, hogy ezt kerestem: bár a szerzőnek láthatólag halvány fogalma sincs a történelmi hitelességről – hogy az objektivitás filozófiai finomrétegeiről ne is beszéljünk –, burjánzó szóvirágaival és sötét színeivel mégis keretet ad az én történetemnek. Rögeszmémmé vált, hogy a kettő valahogy összetartozik, és ha egymás mellé helyezem őket, olyasféle többletjelentéssel gazdagodnak, amit megfejteni nem tudok, legfeljebb ha sejtek, érzek…

Sorsfordító időket éltünk, ez tény. Egy forrongó világban mindig több a csorba, mint az ép – legyen szó országról vagy lélekről. De hát nem locsogok tovább, a következő oldalakon úgyis minden kiderül.

Még valami! Bár borzasztóan igyekeztem, hogy egyetlen sorom se legyen túlzó vagy igazságtalan, lelkem mélyén mégis az Olvasó részrehajlására apellálok: szeretném, ha nem gondolna ránk rossz szívvel, és tetteinket nem ítélné meg túl szigorúan.

És ha már a vallomásnál tartunk, volt egy sokkal önzőbb célom is. Ezért toldoztam-foldoztam és egészítettem ki itt-ott saját régebbi feljegyzéseimet, s társszerzőm dagályos stílusából is faragtam kissé – helyenként vésővel és kalapáccsal. Azt akartam, hogy az Olvasó megkedveljen, noha ez, lássuk be, egy magamfajta, tisztességben megőszült tudósemberhez mindenféleképpen méltatlan dolog. Egyetlen mentségem, hogy önzésem végső soron jót tett a könyvnek, máskülönben (talán mondanom se kell) hagytam volna az egészet a csudába.

Talán hagynom kellett volna.

Nos, ennek megítélését is az Olvasóra bízom.

De most már tényleg átadom a szót egy lendületes és ügybuzgó fiatalembernek, aki alig várja, hogy belekezdhessen élete legképtelenebb meséjébe.

1. A DOKTOR

Mint arról egyéb forrásokból bizonyára magad is értesültél, jó gazdám, a gyümölcsoltó főn havának harmadik napján az udvari főpribék elküldte segédjét a doktorhoz azzal az üzenettel, hogy haladéktalanul jelentkezzék nála a vártömlöcben.

Magam éppen a tisztaszobában ültem, és egy ósdi rézmozsárban porítottam a hozzávalókat a doktor legújabb csodapirulájához. Homlokráncolva összpontosítottam, hogy a mozsár ki ne csússzon elgémberedett ujjaim közül, és a gyógynövények se keveredjenek a földre, így beletelt némi időbe, mire eljutott a fülemig az egyre türelmetlenebb dörömbölés. Lélekszakadva szaladtam az ajtóhoz, s útközben véletlenül feldöntöttem az egyik füstölőtartót.

Ha hanyagsággal vagy egyenesen kötelességeim elmulasztásával akarnál vádolni, jó gazdám – esetleg megalapozatlan következtetéseket vonnál le fojtott szitkozódásomból s az azt követő csapkodásból és csörömpölésből –, kérlek, vedd figyelembe, hogy a káromkodás nem a váratlan látogató s végképpen nem nemes és tiszteletre méltó személyed ellen irányult. Nem, alázatos szolgádnak esze ágába sem jutott ilyesmi! (És részeg sem voltam, akármit állít is Unoure, a fogdmeg, akiről köztudomású, hogy sunyi, alattomos fickó, s mint ilyen, teljességgel megbízhatatlan.)

Miután Unoure előadta magát, foltos ingujjába törölte az orrát, és egy született tolvaj sandaságával nézett körbe. Bárhogy is vonakodtam magára hagyni a gazembert, nem tehettem mást; sarkon fordultam és igyekeztem nem gondolni rá, mi mindent süllyeszt majd a zsebébe, amíg távol vagyok. Siettem a doktorhoz, aki az estét szokásához híven visszavonultan töltötte. A zsúfolt műhelyben türelmetlenül kerülgettem a gyógyító balzsamokkal, krémekkel, kenőcsökkel és pasztillákkal teli vasládákat, szerszámos komódokat, s iménti szeleburdiságomból okulva mellényemet összefogva óvakodtam át a két vaskos, olykor műtőágynak is használt asztal között, amelyek roskadoztak a legkülönfélébb főzőlapoktól, állványoktól, lombikoktól, fioláktól és egyéb orvosi szerkentyűktől. Halkan, de annál sürgetőbben kopogtattam a dolgozószoba ajtaján.

– Oelph? – hangzott odabentről. – Te vagy az?

– Igen, úrnőm.

– Gyere be!

Hallottam, ahogy sietve összecsapja a naplóját. Egy pillanatra teljesen megfeledkeztem a nyugtalanító körülményekről; önkéntelenül is elmosolyodtam, és megcsóváltam a fejem.

Az elsötétített szobát az istrafa édeskés illata lengte be, a szárított levelek a tetőgerendákról alácsüngő füstölőkből illatoztak. A hálófülkeként használt alkóv teljes láthatatlanságba burkolózott. A doktort bizonnyal meglepné, hogy – gazdám remek összeköttetéseinek és előrelátó gondoskodásának hála – milyen alapossággal ismerem a szobáját. Ugyanakkor hajlamos rá, hogy a legváratlanabb terepakadályokat gördítse a látogató útjába egy-egy könyvzsámoly, sámli vagy gyanúsan ingatag feljegyzéskupac formájában, így kénytelen voltam lépésről lépésre tapogatózni a szoba átellenes sarkában verdeső gyertyaláng felé, mint valami világtalan.

A doktor az íróasztalnál ült, a sűrűn elfüggönyözött ablak előtt. A bordázott gerincű, hatalmas napló ott hevert előtte, vasalt pántja lelakatolva. A barlangi félhomály ellenére sem kerülte el a figyelmemet, hogy az apró lakat ide-oda himbálózik. A tintatartó kupakja nyitva, benne frissen vágott lúdtoll. A doktor nyújtózott és a szemét dörgölte, aztán megigazgatta a nyakában lógó finom mívű láncot, amelyen a naplóhoz való kulcsot tartotta.

Amint azt előző jelentéseimben már említettem, a doktor meglehetős gyakorisággal készített feljegyzéseket a fent említett csatos könyvbe. Mivel mindezt a legnagyobb titokban tette, gyanítom, hogy szülőföldje, Drezen népeinek okulására készített összefoglalót itteni élményeiről. Néha olyannyira beletemetkezett a munkájába, hogy egészen megfeledkezett rólam – különösen, ha valamely kutatási feladattal bíbelődve hosszú ideig böngésztem a pókhálós könyvespolcokon sorakozó fóliánsokat. Ha alkalom adódott, mindig vetettem egy futó pillantást a naplóra a válla fölött. Legnagyobb meglepetésemre nem a haspidi nyelvjárást használta, még csak nem is a császárit – bár mutatóba mindkettőből akadt benne egy-két bekezdés. Egészen sajátságos írásjeleket használt; boszorkányos mirniksz-dirnikszekkel rajzolta tele a papírt, amikhez foghatót még soha életemben nem láttam.

Gazdám világi jártasságát és csavaros észjárását ismerve már bizonyára utánajárt, hogyan lehetne a napló értelmét egy másik drezeni hathatós közreműködésével megfejteni – vagy legalább megbizonyosodni afelől, egyáltalán drezeni írás-e, amit ilyenkor a doktor művel. Én mindenesetre megígérem, hogy ha lemásolni nem is tudom, igyekszem emlékezetembe vésni a különös jeleket. Sajnos ez alkalommal erre sem nyílt lehetőségem, lévén a naplót a doktor már a szobába lépésemkor gondosan becsukta és lelakatolta.

Szabadjon ismét felvetnem szerény ötletemet, miszerint a napló időleges eltávolítása lehetővé tenné, hogy másolatot készítsünk róla, s így a kérdést végleg el lehetne dönteni. Ehhez mindössze egy ügyes kezű lakatosra és egy gyakorlott írnokra volna szükség. A doktort napi rendszerességgel hívják a palotába, emellett a városban is gyakran akad dolga. Megítélésem szerint akár a szokásos esti fürdő alatt is el lehetne készíteni néhány oldalnyi másolatot, mivel ezek a fürdők még egy asszonyszemélyhez képest is meglehetősen hosszúra szoktak nyúlni. (Az egyik ilyen pancsolás alkalmával csentem el a táskájából azt a szikét is, amelyet később annak rendje s módja szerint eljuttattam gazdámnak. Sietve hozzáteszem, hogy mindezt az után hajtottam végre, hogy a szegények ispotályában jártunk, s így a doktornak esze ágába se jutott engem gyanúsítani a lopással.) Természetesen csak remélem, hogy a naplóra vonatkozó javaslatom kedvező fogadtatásra talál. Semmiképpen sem szeretném tisztemet feledve túllépni a hatáskörömet, így gazdám bárhogy is határozzon, hű szolgájaként meghajlok bölcsessége előtt.

A doktor összevont szemöldökkel nézett rám. – Te reszketsz – állapította meg.

Valóban. A pribéksegéd megjelenése váratlanul ért, mint derült égből a villámcsapás. A doktor a műhelybe vezető ajtóra pillantott, amelyet nyitva hagytam. Abban reménykedtem, hogy ha Unoure hallja a hangunkat, talán nem tömi degeszre a zsebeit. – Ki az? – kérdezte, fejével az ajtó felé bökve.

– Kicsoda, úrnőm? – hebegtem.

A doktor az asztalra fektette a tollat, és akkurátusan becsukta a tintatartó fedelét.

– Valaki köhög odakint.

– Ó, az csak Unoure, a pribéksegéd.

– Nocsak. És mit akar?

– El kell kísérnie téged a rejtett kamrába. Nolieti mester parancsára.

Egy pillanatig némán bámult maga elé. – A főpribék – bólogatott elgondolkodva, aztán rám pillantott. – Szerinted bajban vagyok, Oelph? – Karját a napló durva bőrborításán nyugtatta, mintha védelmet remélne tőle. Vagy mintha ő akarná védeni a naplót.

– Hová gondolsz, úrnőm! – siettem a válasszal. – A táskádat is magaddal kell vinned. És az orvosságos fiolákat. – Az ajtó felé intettem, ahonnan átszüremlett a tisztaszoba fénye. A segéd egyre idegesebben harákolt és krákogott, olyasformán, mint amikor valaki kezd kifogyni a béketűrésből. – Úgy vélem – suttogtam –, hogy meglehetősen sürgős az ügy.

A doktor a fejét csóválta. – Talán megfázott a jó Nolieti mester. – Felállt, és magára kanyarította hosszú, fekete kabátját, amely addig a szék karfáján lógott.

Lovagiasan felsegítettem rá a bő lebernyeget. – Nem hiszem, úrnőm. Ügy vélem, inkább az igényel orvosi segítséget, akit éppen, hmm… vendégül lát.

– Az más. – A doktor belenyomta a lábát a csizmába, aztán ismét felegyenesedett, és körülnézett, mint aki keres valamit. Bár már hónapok óta ismerem, mindig csodálatra késztet a megjelenése, a tartása, maga a jelenség – máshogy nem is igazán tudom kifejezni. Az itteni asszonyokhoz képest magasnak számít, de nem aránytalanul. Bár széles a válla, minden bizonnyal eltörpülne egynémely feltűrt ingujjú halászfeleség és kofaasszony mellett. Nem, a doktornak nem a megjelenése rendkívüli, hanem a viselkedése, az élethez és a világ dolgaihoz való hozzáállása.

Borzasztóan restellem, olykor mégsem tudok ellenállni a kísértésnek, és meglesem őt, amikor a szokásos esti fürdője után vékony leplében végigsiet a folyosón; felemeli a karját, hogy törölközőt csavarjon hosszú, vörös hajára, majd eltűnik a szobája ajtaja mögött, púderillatú páraörvényt hagyva maga után. Nem tagadom, az udvari bálok alkalmával előszeretettel legeltetem rajta a szemem, ahogy estélyi ruhába öltözve táncol kecsesen és könnyedén, éppolyan szende, szűzi mosollyal az ajkán, mint bármelyik másik, üvegbura alatt nevelkedett udvari virágszál. Bevallom, látása olykor testi vágyat is ébreszt bennem – de hisz' melyik egészséges férfi tudna ellenállni egy ilyen szemrevaló, sőt, kifejezetten kívánatos fehérnépnek? Csakhogy van egy kis bökkenő; van valami a viselkedésében, amit lehangolónak, sőt már-már visszataszítónak találok – és gyanítom, hogy férfitársaim többsége ugyanígy van vele. Nőietlen őszintesége és szókimondása olykor-olykor a durvasággal határos, s bár látszólag elfogadja az élet alapvető szabályait, mint például a férfiúi lét felsőbbrendűségét az asszonyéhoz viszonyítva, időnként az a gyanúm, hogy az alázatosságot mímeli csupán, s titokban kacag rajtunk.

Most áthajolt az asztalon, és egy gyors mozdulattal széthúzta a függönyt. A Seigen halovány, ezüstös ragyogása elárasztotta a szobát. A holdfényben egy tányér csillant meg az asztalon, a napló mellett, rajta némi száraz sütemény és egy szelet sajt. A doktor régi, ütött-kopott tőre is a tányéron hevert, éle tompa és zsírmaszatos.

A doktor felkapta a kést, óvatosan végignyalta a pengéjét, és elégedetten cuppantott. Majd a zsebkendőjébe törölte, és a csizmaszárába csúsztatta. – Mehetünk – csapta össze a tenyerét. – Ne várassuk a főpribék urat!

– Nem tekinthetnénk el ettől? – A doktor összevont szemöldökkel méregette a kendőt, amelyet a pribéksegéd szorongatott szutykos markában. A fickó hosszú bőrkötényén vérfoltok éktelenkedtek, az inge koszos volt és szakadt, lötyögő nadrágja fénylett a zsírtól. A fekete kendőt egyik feneketlen kötényzsebéből kotorta elő az imént.

Elvigyorodott, és kivillantotta elszíneződött, szuvas fogsorát, amelyet itt-ott sötét hiátusok tarkítottak. A doktor elfintorodott. Az ő fogai bezzeg tökéletesek, akár egy gyöngysor; amikor először megláttam, azt hittem, valami külhoni ékszerész remekműve.

– A szabály az szabály. – Unoure a doktor kebleit fixírozta. A doktor fázósan összehúzta magán a kabátot. – Különben is, te idegen vagy itt – tette hozzá barátságtalanul.

A doktor felsóhajtott, és várakozóan tekintett rám.

– Nos, valóban – köszörültem meg a torkom. – Méghozzá olyan idegen, akire királyunk, sokáig éltesse a Mindenható, akár az életét is rábízná.

– Az nem számít – legyintett a fickó. Hangosan harákolt egyet, és már emelte a kendőt, hogy beletrombitáljon, de a doktor arckifejezését látva végül az ingujját választotta. – Nekem ezt parancsolták, és kész. Na, igyekezzünk, nem érek rá egész nap! – mordult fel vészjóslóan, és az ajtó felé terelt bennünket.

A palota alatt húzódó pincetömlöc bejáratánál álltunk, mögöttünk a ritkán használt átjáró tátongott, amely a nyugati szárny konyháihoz és a borpincékhez vezetett. Sötét volt, csak a fejünk fölött derengő lanternából szitált ránk némi poros, híg fény. A homályban épphogy kivehető volt a penészfoltos kapu, távolabb a folyosón maroknyi fáklya rajzolt remegő árnyékokat a falra.

– Rendben – hagyta rá a doktor –, bekötheted a szememet, ha muszáj. – Közelebb lépett, és anélkül, hogy hozzáért volna, alaposan szemügyre vette a kendőt, aztán a pribéksegéd kezét. – De nem ezzel. – Egy tiszta zsebkendőt varázsolt elő a kabátzsebéből, és a kezembe nyomta. – Megtennéd, Oelph?

– De… – kezdte Unoure, amikor tompa harangszó kondult valahol a súlyos ajtószárnyon túl. A pribéksegéd összerezzent. Szitkozódva hátat fordított, és a fekete rongyot begyűrte a kötényébe. Amíg a virágillatú keszkenőt a doktor szemére kötöttem, Unoure a rozsdás retesszel bajlódott. Felkaptam a doktor táskáját, másik kezemet pedig támaszul ajánlottam neki. Belém karolt. Együtt léptünk át a küszöbön, és a segéd nyomába szegődtünk. Követtük a folyosón, majd le egy kanyargós lépcsőn, ajtók és átjárók hosszú során át, egyre közelebb Nolieti mester hírhedett tanyájához. Félúton járhattunk, amikor ismightt megkondult a lélekharang. A doktor összerezzent, a tenyere nyirkos lett. Bevallom, az én hátamon is végigfutott a hideg.

A kínzókamrába keskeny, alacsony szemöldökű ajtón át léptünk be. Kétrét kellett görnyednünk; a kezemet a doktor fejére tettem, jelezvén, hogy hajtsa előre. A haja puha volt és márványosan hűvös. Alighogy beléptünk, mellbe vágott minket a bűz; édeskés és penetráns, talán égett emberi hús szaga. Próbáltam visszatartani a lélegzetemet, de utat talált a tüdőmbe. A fejem majd’ szétrobbant.

A boltíves termet olajlámpások világították meg, beteg sárgászöld fényt csorgatva a különböző méretű és formájú kádakra, asztalokra, ember formájú tartályokra, présekre, satukra és egyéb vallatóeszközökre. Egyikkel sem szerettem volna közelebbi ismeretséget kötni, mégsem tudtam levenni róluk a szememet; megbabonázva bámultam Nolieti mester arzenálját. A fedetlen kémény alatt egy vasrostélyon parázs izzott. A terem közepén, a rozsdás szellőzőrács alatt reves kapcsokkal és hevederekkel tűzdelt szék állt, benne meztelen emberi alak. Vékonydongájú férfi volt, bőre fehéren világított a félhomályban. A széket egy gömb alakú, forgatható kerethez rögzítették, támlája most vízszintes helyzetben állt, mintha a szerencsétlen, aki benne ül, szaltóra készülne. A feje ernyedten csüngött.

Nolieti mester a szerkezet mellett állt, jobbjával egy durván ácsolt szerszámos állványba kapaszkodott, amin a legkülönfélébb edények és fémeszközök sorakoztak – ezek éppúgy származhattak volna egy kőműves vagy egy ács kelléktárából, mint egy mészároséból vagy egy sebészéből. Nolieti csípőre tett kézzel bámulta ketrecbe zárt áldozatát, és rosszallóan csóválta a fejét. Arcát szürke borosta borította, durva vonásait sebhelyek torzították. A gömb alatt egy padlóba mélyített kőtálca sötétlett, a sarkában elhelyezett lefolyónyílásba sötét folyadék csordogált. A szanaszét heverő apró, hosszúkás foltok talán fogak lehettek.

Ahogy meghallotta a lépteinket, Nolieti hátrafordult. – Mi tartott ennyi ideig? – vakkantotta. – Asz'ttem, már sose értek ide. – Először engem mért végig, aztán a doktort, végül Unoure-on állapodott meg a tekintete. (Amint a doktor zsebre gyűrte a kendőjét, a segéd elővette saját fekete rongyát, és büszkén lobogtatott vele, jelezvén, hogy lám, sikerült teljesítenie gazdája parancsát.)

– Az én hibám – felelte a doktor hűvösen, és Nolietit megkerülve a fogolyhoz lépett. Leguggolt a háta mögé. Fintorgott, az orrát ráncolta, aztán felállt, és az egyik hevederbe kapaszkodva álló helyzetbe forgatta a széket. A mozdulatot fülsértő csikorgás kísérte. A rab borzalmas állapotban volt. Az arca elszürkült, a bőrét égett foltok tarkították, a szája formátlan lyukká torzult, az állkapocscsontja eltörött. A füléből szivárgó vér csíkokban száradt a nyakára. A doktor átnyúlt a rácsokon, és felhúzta a férfi szemhéját, amire mélyről jövő hörgés volt a válasz. Hirtelen cuppanásszerű zaj hallatszott, mintha valami nedves dolog elpattant volna. A férfi levegő után kapkodva sikítani akart, de csak szánalmas vinnyogásra futotta. Lélegzete szaggatott, ritmikus bugyborékolásba fulladt. A doktor közelebb hajolt, aztán visszahőkölt.

– Ezt keresed, he? – Nolieti gúnyos mosollyal bökött egy közelben heverő vödörre. A doktor mintha meg se látta volna az edényt, vértelen mosolyt villantott a pribékre. Visszaforgatta a széket iménti helyzetébe, és a rab háta mögé lépett. Félrehúzta a véres rongyokat, és újra elfintorodott. Hálát adtam a Mindenhatónak, hogy szemközt állok, és buzgón fohászkodtam, hogy akármit is tesz a doktor, ahhoz ne legyen szüksége az én segítségemre.

– Mi a panasz? – pillantott fel végül a doktor.

Nolietit láthatólag felkészületlenül érte a kérdés.

– Hát – köszörülte meg a torkát. – Csurog a vér a seggéből, mint a zápores'ső. Az a panasz.

A doktor bólintott. – Túlságosan kihűltek a spékelővasak – állapította meg. A táskáját a kőtálca mellé tette, és hosszan kotorászott benne.

Nolieti a doktorhoz lépett, és fenyegetően közel hajolt hozzá. – Hogy mit csinálok, ahhoz neked semmi közöd, ostoba némber – sziszegte a fülébe. – Neked az a dolgod, hogy rendbe hozd a senkiházit, és mi szépen kiszedhessük belőle, amit a király tudni akar.

– A király tud erről? – kérdezte a doktor tágra nyílt, ártatlan szemmel. Megcsóválta a fejét. – Ő sohasem adna ilyesmire parancsot. Szerintem ennek a szerencsétlennek még a létezéséről sem tud. Sokkal valószínűbb, hogy Adlain parancsnokot ismét elragadta a vakbuzgóság, és úgy gondolta, összedől a világ, ha nem áldoz fel még valakit a paranoiája oltárán. Nemdebár?

Nolieti kihúzta magát. – Ez nem tartozik rád – mondta dacosan. – Tedd a dolgod, némber, 'oszt tágulj innét! – Ismét lehajolt, száját a doktor füléhez tapasztotta. – És ne gyere nekem a királlyal meg a parancsnokkal. Idelenn én vagyok a király, úgyhogy ne üsd az orrod a dogomba, ha jót akarsz!

– Ez most már az én dolgom is – felelte a doktor higgadtan, rá se hederítve a fölé tornyosuló alakra. – Ha elmondod, mit csináltatok vele, talán el tudom látni a sebeit.

– Meg is mutatom, ha akarod – felelte a prib Szek negédes mosollyal. A segédjére kacsintott. – Hölgyek számára különleges meglepetéseket tartogatunk, igaz-e, Unoure?

– Szívesen bájcsevegnék – felelte a doktor fagyos mosollyal –, de nem érek rá. Halljuk, mit műveltetek ezzel a nyomorulttal!

Nolieti szeme résnyire szűkült.

A rostélyhoz lépett, és a parázsból előrántott egy hosszú piszkavasat. Ahogy kikapta, felszikrázott a levegő. A vasrúd szélesedő, lapátra emlékeztető hegye sárgán izzott. – Legutóbb ezzel vettük kezelésbe – vigyorgott. Arcát túlvilági fénybe vonta a narancsvörös ragyogás.

A doktor a piszkavasra nézett, aztán a pribékre. Leguggolt, és matatni kezdett a rácsok közé zárt ember derekán, aztán a hátsóján.

– Erősen vérzett? – kérdezte.

– Sugárba’ jött – bólogatott a pribék, és a segédjére sandított –, mintha hugyált volna a koma…

Unoure a szája elé tette a kezét, úgy röhögött.

– Akkor jobb, ha benne hagyom – motyogta a doktor, és felállt. – Biztosan élvezettel végzed a munkád, Nolieti mester, de most az egyszer elvetetted a sulykot. Ez az ember haldoklik.

– Te vagy az orvos. Gyógyítsd meg! – Nolieti tett egy fenyegető lépést a doktor felé, és meglóbálta az izzó piszkavasat. Nem hinném, hogy bántani akarta volna, a doktor keze mégis önkéntelenül a csizmaszára felé indult, ahol a kicsorbult tőrt tartotta.

A pribékre szegezte a tekintetét, mintha az izzó vasdarab ott se volna. – Adok neki valamit, amitől talán magához tér, de csodát ne remélj. Ha meghal, nem az én hibám.

– Hát kié? – morogta Nolieti, miközben visszalökte a piszkavasat a tűzbe. Hamu és parázs szitált a koszos padlóra. – Ha jót akarsz, verj bele életet! Különben a király megtudja, hogy végzed a munkádat.

– A király mindenképp meg fogja tudni – felelte a doktor, és rám mosolygott. Bizonytalanul visszamosolyogtam. – Adlain parancsnok úgyszintén – tette hozzá. – Magam jelentem neki. – Ülő helyzetbe forgatta a férfit, és előkapott egy fiolát a táskájából. Egy spatulával belekanalazott az üvegcsébe, aztán kinyitotta a férfi száját, és a kenőcsöt a rongyos fogínyre kente. A férfi fájdalmasan felnyögött.

A doktor egy darabig figyelte, aztán a parázsba dobta a spatulát. A fa sercegni kezdett és szikrákat hányt. A doktor a kezére pillantott, aztán Nolietihez fordult. – Van itt víz? Úgy értem, tiszta.

A pribék intett Unoure-nak, aki eltűnt a félhomályban, aztán egy tállal tért vissza. A doktor megmosdott, és éppen szárazra akarta törölni a kezét az illatosított zsebkendőben, amikor a rab ajkáról borzalmas sikoly tört elő, egész testében megrázkódott, aztán hirtelen megmerevedett, és elernyedt. A feje előrebukott. A doktor odalépett hozzá, de Nolieti egy haragos, kétségbeesett kiáltással félrelökte, és a nyaki verőérre nyomta az ujját.

Aztán csak állt, mint akibe mennykő csapott. A segédje borzadva, hitetlenkedő arccal figyelte a történteket. A doktor szája megvető fintorra húzódott. Nolieti megpördült, és nekiszegezte az ujját. – Kígyó? – sziszegte. – Te ölted meg! Nem akartad, hogy szenvedjen.

A doktor közönyösen vállat vont, és tovább törölgette a kezét (pedig már csontszáraz volt, talán reszketett is egy kissé). – Arra tettem esküt, Nolieti mester, hogy meggyógyítsam az embereket, nem pedig arra, hogy megöljem – felelte egykedvűen. – Arra ott vannak mások – tette hozzá.

– Mit adtál neki? – vonta kérdőre a főpribék. S mert nem kapott választ, leguggolt a doktor táskája mellé, és türelmetlenül kotorászni kezdett benne. Végül megtalálta az üvegcsét, és a doktor arcába nyomta. – Mi ez? He?

– Idegi serkentő – vont vállat a doktor. Az üvegbe dugta az ujját, aztán a magasba emelte. A tűz fényében viszkózus, aranybarna massza csillant. – Kipróbálod? – Nolieti felé nyújtotta a kezét.

A főpribék elkapta és megszorította a csuklóját. – Nem. Te próbálod ki, némber! Edd meg a kotyvalékodat!

A doktor lerázta magáról Nolieti kezét, kinyitotta a száját, és a pasztát akkurátusan szétkente a fogínyén. – Az íze keserédes – magyarázta lassan és türelmesen, mint amikor engem tanít a medicina fortélyaira. – Perceken belül hat, és általában nincs mellékhatása. A súlyosan meggyöngült szervezetre azonban veszélyes lehet, különösen, ha a beteg sokkos állapotban van. Ilyenkor fulladási roham léphet fel, amely szélsőséges esetben halált is okozhat. – Lenyalta az ujját. – Gyerekeknek nem ajánlott, mivel a javulás esetükben nem kimutatható, a mellékhatások viszont jóval gyakrabban fordulnak elő. Egyébként – folytatta az előadást – egy hímnős növény terméséből készül, amely vadon nő Drezen északi szigeteinek lakatlan hegységeiben. Ritka és értékes gyógynövénynek számít, ezért általában hígítva alkalmazzák, mivel ebben a formában hosszan eltartható. A király kezelésére is rendszeresen használom. Ami azt illeti, őfelsége az egyik leghatékonyabb szernek tartja. A készletem sajnos fogytán van, így szívem szerint nem pazaroltam volna haldoklókra és egészségesekre, de te kimondottan ragaszkodtál hozzá. A király biztosan megérti majd. – (Szabadjon közbevetnem, gazdám, hogy tudtommal a doktor sosem használta ezt a szert – amelyből egyébként többcsupornyit tart a műhelyében – a király bajainak kezelésére. Ami azt illeti, abban se vagyok biztos, hogy használta-e bármire egyáltalán.) A doktor végigfuttatta a nyelve hegyét a fogínyén, aztán a pribékre mosolygott. – Biztosan nem kérsz belőle?

Nolieti hallgatott, széles járomcsontjai némán mozogtak, mintha a nyelvét harapdálná.

– Dobd ki innét ezt a boszorkányt – mordult a segédjére –, hogy a lába se érje a földet! – Azzal elfordult, és dühödten taposni kezdte a fújtatót. A lángok szisszenve csaptak a magasba, táncoló szikrafelhőt köpködve a kormos kéménybe. A ketrecben lógó ernyedt alak felé bökött. – Azt meg hajítsd a savfürdőbe – dünnyögte.

Tovább zongorázott a fújtató pedáljain egyenletes, durva lökésekkel. Mielőtt kiléphettünk volna az ajtón, utánunk kiáltott. – Doktor?

Megfordultunk. Unoure előkotorta a fekete rongyot a kötényéből.

– Parancsolsz, Nolieti mester?

A pribék ránk vigyorgott, de a lábát nem vette le a fújtatóról. – Jössz te még az én utcámba, drezeni boszorka – suttogta fenyegetően. A szeme sárgán villant a parázs fényében. – És akkor nem szabadulsz innét. Arra mérget vehetsz!

A doktor egy darabig farkasszemet nézett vele, aztán elfordult és vállat vont. – Vagy te kerülsz hozzám, a műtőbe – mondta. – Kivételes elbánásban lesz részed, garantálom.

A pribék beleköpött a tűzbe, aztán dühödten rátaposott a pedálra. A halál orgonája sivítva felzengett. Szinte megkönnyebbültünk, amikor a segéd kiterelt minket az ajtón.

Néhány perccel később ismét a palotába vezető fémkapu előtt álltunk. Még sosem örültem ennyire a király libériás inasainak.

– Már megint a hátam, Vosill – nyögte a király, és hasra fordult a baldachinos ágyon. A doktor felgyűrte az ingujját, aztán oldalra söpörte a király köpenyét és felhajtotta gazdagon hímzett ingét. I. Quience őfensége hálótermében voltunk, a haspidi téli palota egyik legpompásabb lakosztályában.

Annyiszor jártam már itt – az utóbbi időben a doktort szinte naponta szólította ide a kötelesség –, hogy bevallom, időnként hajlamos vagyok megfeledkezni róla, micsoda megtiszteltetésben van részem. Amikor mégis belegondolok, nagyot dobban a szívem: én, egy lázadó család utolsó sarja egy levegőt szívhatok szeretett királyunkkal! Jóságos Mindenható… (S mindannyiszor eszembe jut, hálát rebegek neked, gazdám, mert a te jóindulatod, bölcsességed és együttérzésed nélkül sohasem jutottam volna ily magas polcra. Biztosíthatlak, hogy minden erőmmel igyekszem meghálálni belém vetett bizalmadat. Kerüljön bármibe, véghezviszem, amit rám bíztál.)

Wiester, az udvari kamarás, a király színe elé vezetett bennünket. Mélyen meghajolt, már amennyire terjedelmes pocakja engedte, és úgy kérdezte: – Mást nem parancsolsz, fenség?

– Nem, egyelőre nincs más óhajom. Elmehetsz.

A doktor az ágy szélére ült, és erőteljes, gyakorlott mozdulatokkal gyúrni kezdte a király vállát és hátát. Én mellettük álltam, és egy üvegtégelyt tartottam a kezemben, amelyben a doktor időnként megmerítette az ujjait, majd az illatos kenőcsöt szétkente a király szőrös, izmos hátán, és hol tenyérrel, hol ujjbeggyel, egyenletes ritmusban dolgozta bele a matériát az uralkodó napcserzette, aranybarna bőrébe.

Nyitott táskája a lábamnál hevert, és ahogy belepillantottam, észrevettem, hogy a kínzókamrában használt tégely lezáratlanul fekszik a táska egyik ügyesen kialakított zsebében. Kíváncsiságomnak engedve lehajoltam, és gyorsan beledugtam az ujjam a fiolába. A doktor észrevette, miben mesterkedem, és még idejében elkapta a kezemet. – Én a helyedben nem tenném, Oelph – mondta halkan. – Csavard vissza a tetejét, kérlek.

– Mi történik, Vosill? – kérdezte a király türelmetlenül.

– Semmi, uram – felelte a doktor, és tovább masszírozta a király hátát, immár teljes figyelmét a feladatnak szentelve.

– Uhh – szisszent fel a király. – Ez fájt.

– Egy kis izomgörcs, ennyi az egész – mondta a doktor halkan, és megrázta a fejét, hogy az arca elé hulló hajtincset hátralegyintse.

– Az apám sosem szenvedett így – dünnyögte a király az arannyal hímzett párnába. A hangja sokkal mélyebben zengett a nehéz kelme és a puha tollak sűrűjében.

A doktor futólag rám mosolygott. – Talán úgy érted, uram – mondta –, hogy nem kellett megszenvednie az én ügyetlen szolgálataimat?

– Dehogy – nyögte a király. – Nagyon jól tudod, Vosill, hogy miről beszélek. Erről az átkozott hátfájásról. Neki bezzeg soha életében nem fájt a háta. A lábszára sem görcsölt, nem kapott migrént, és szorulása sem volt, hogy a többi apró-cseprő nyavalyámat ne is említsem. –

Elhallgatott, és egy darabig csendben tűrte, hogy a doktor tovább masszírozza. – Az apám egyetlen napot sem töltött ágyban. Olyan egészséges volt…

– …mint a makk! – fejezte be a doktor, a királlyal kórusban.

A király felnevetett. A doktor megint rám mosolygott. Csak álltam, tartottam a kenőcsös tégelyt, és elmondhatatlan boldogság töltött el. Aztán a pillanat elillant, a király felsóhajtott. – Ez ám az édes kínszenvedés, Vosill!

A doktor szorgalmasan dolgozó keze egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Az arcán különös kifejezés suhant át. Keserűség volt? Nem, talán több annál; megvetés.

2. A TESTŐR

A következőkben egy DelHadd nevű ember történetét beszélem el, aki testőrként szolgált UrLeyn tábornok alatt, a tassaseni protektorátus császári időszámítás szerint 1218 és 1221 között regnáló kormányzójánál. Történetem színhelye Tassasen ősi fővárosa, Crough, közelebbről a Vorifyr-kastély, ideje pedig az 1221. év balsorssal terhes tavasza.

Hosszas megfontolás után úgy döntöttem, hogy a történetet a jeritikus énekmondók stílusában beszélem el, az úgynevezett „rejtőző krónikások” modorában, s így – a népszerű műfaj szabályai szerint – az olvasónak kell majd kitalálnia, mely szereplőtől hallja a történetet. Azért választottam ezt az elbeszélési formát, hogy jó lelkiismerettel az olvasóra bízhassam, hisz-e nekem, avagy sem. A történelmi tényeket mindenki ismeri (de még mennyire; sokáig másról se beszéltek a népek), ám ezek igazságtartalmát végső soron senki se vizsgálta, így attól tartok, ha felfedném az elbeszélő személyét, azzal egy csapásra vakká tenném az olvasót az igazságra, holott a célom éppen hogy az, hogy felnyissam a szemét.

Úgy gondolom, megérett az idő, hogy az igazság napvilágra kerüljön. Az évek hosszú sora alatt számos krónikával és feljegyzéssel találkoztam, ami az akkori Tassasenről szólt. Egy idő után magam is gyűjteni kezdtem a históriás műveket; elolvastam mindent, amit valaha írtak erről az időszakról, és a beszámolók között csak annyi volt a különbség, hogy a krónikás mennyire engedte szabadjára a fantáziáját. Akkor telt be a pohár, amikor egy este végigültem egy bohózatnak is beillő színpadi előadást, amely – a szerző szándéka szerint legalábbis – éppen az én történetemet mesélte el. A cselekmény abszurd volt, a végkimenetele pedig egyszerűen sületlenség, amit bajosan lehetett volna fokozni.

Akkor határoztam el, hogy megírom az igazat.

A következőkben tehát egy DelHadd nevű ember történetét mondom el – ám rögtön hozzáteszem, hogy a történet korántsem teljes. Mindössze arról mesélek, miféle részt vállalt hősöm azoknak a régi, sorsfordító napoknak a történéseiben, s ez nyilvánvalóan elhanyagolható félmondat a tassaseni történelemkönyvek lapjain – sőt, ami azt illeti, még az ő életét tekintve is rövid epizód csupán. Hogy mi történt vele azelőtt vagy azután, azt legfeljebb találgathatjuk; a krónikák hallgatnak róla. Egyszóval következzék az igazság úgy, ahogy magam tapasztaltam – vagy ahogy valaki, akiben mindennél jobban megbízom, elmondta nekem.

Az igazság persze mindenkinek mást jelent; nincs két ember, aki ugyanúgy látná a szivárványt. Aki pedig éppen alatta áll, egyáltalán nem is látja. Vagyis az igazság nézőpont kérdése. Persze elképzelhető, hogy az olvasónak erről is más a véleménye. Sebaj; így színes a világ.

– DelHadd? Te vagy az? – Tassasen protektorátus kormányzója, vitézlő hadvezére és első magisztrátusa, UrLeyn tábornok beárnyékolta a szemét. Egy széles, kagyló formájú hólyagablak előtt állt, a terem frissen viaszkolt szurokszén padlójáról vakítóan verődött vissza a fény. Dél volt, a Xamis és a Seigen versenyt izzottak a kristálytiszta égbolton, sugaraik arany fényfolyamként ömlöttek a palotát körbeölelő háztetőkre.

– Igen, uram. – DelHadd előlépett a terem félhomályba burkolózó szegletéből, és hátat fordított a dúsan faragott térképtartó állványnak. Meghajolt a kormányzó előtt, és egy összegöngyölt tekercset fektetett az asztalra. – Ezt kerested, uram?

DelHadd magas, jókötésű ember volt, férfikorának derekán. Haja és bőre barna, szemöldöke sűrű, szeme mélyen ülő, tekintete sötét és éber. A homlokára ráncokat gyűrt a feszültség; ahogy maga szokta mondani, a merénylők merénylőjének lenni nem könnyű mesterség. Fesztelen tartása ugrásra kész izmokat sejtetett. Minden porcikájából sugárzott a lesben álló ragadozó ébersége, aki csak arra vár, hogy gyanútlan áldozata közel merészkedjen.

Öltözete, mint mindig, tetőtől talpig fekete volt. Csizmája, nadrágja és dísztelen zubbonya homályos foltként úszott a teremben; úgy járt-kelt a fényáradatban, akár egy darabka holdtalan éjszaka. Jobbján keskeny pengéjű kard lógott, balján hosszú tőr.

– Hát már a térképeket is te cipeled, DelHadd? – kérdezte UrLeyn mosolyogva.

A híres tassaseni generalisszimusz – a közembersorból felkapaszkodott hadúr, akinek egyetlen intésére gőgös nemesek ugrottak – termetre köpcös és alacsony ember volt, ám harsány és lendületes megjelenésével a nagyság illúzióját keltette. Őszbe csavarodó haja erősen ritkult, de a szeme még élénken csillogott, és az emberek rettegtek átható pillantásától. Kényelmes pantallót és hosszú, lebernyegszerű kabátot viselt, amely az utóbbi időben vált divattá a rangjabeliek és a tassaseni kereskedők között.

– Kénytelen vagyok – vont vállat a testőr –, ha a tábornokom nem engedi, hogy a saját dolgomat végezzem. Legalább addig sem az jár a fejemben, miféle veszélyeknek teszi ki magát, miközben én nem vagyok ott, hogy megvédjem. – Azzal kigörgette a térképet az asztalra.

– A határvidék, hmm… A ladenscioni dombok. – UrLeyn elgondolkodva simította végig a puhára kopott régi térképet, aztán csibészes arckifejezéssel sandított a testőrre. – Drága DelHadd, mondd csak, mi rossz történhetne velem? Legföljebb kapok egy pofont, amiért valami illetlenséget találok mondani az egyik szende lelkű ágyasomnak. Vagy felsülök, mert nem bírom az iramot a legújabb kedvesemmel. – Elvigyorodott, és meghúzta az övét szolidan domborodó hasán. – Jó esetben megúszom egy összekarmolt háttal vagy egy megharapdált füllel. Ettől féltesz annyira?

– A tábornok úr mögött mindannyian elbújhatunk, és nem csak emiatt – dünnyögte DelHadd, kisimítva a vastag pergamenlapot. – Csakhogy az orgyilkosok csöppet sem tisztelik áldozatuk magánéletét, nem úgy, mint… mondjuk a testőre.

– Tudod, mit mondok? Ha akad a vilÑrregon ember, aki nem fél magára vonni imádott ágyasaim haragját, az megérdemli, hogy sikerrel járjon. – Azzal barátságosan hátba veregette DelHaddot. – Egyszer a nők visznek majd a sírba. – S csillogó szemmel meghúzkodta tömött, szürke bajuszát.

– Igazad van, uram. De talán biztosabb volna, ha…

Abban a pillanatban kitárult a kétszárnyú ajtó, és UrLeyn örömmel csapta össze a kezét. – Á, hát megjöttek végre!

A terembe díszes ruhát viselő, méltóságteljes férfiak tódultak be, mögöttük tucatszám nyüzsögtek a tisztiszolgák és egyenruhás hivatalnokok. – YetAmidous! – kiáltotta a kormányzó. Fürge léptekkel megindult a csapat élén haladó nagydarab, durva arcú ember felé, s forrón kezet rázott vele. A többi tábornokot is név szerint üdvözölte, végül az öccsén állapodott meg a tekintete, aki az ajtóból figyelte a parádét. – RuLeuin, micsoda öröm, hogy épségben visszatértél! Miért nem szóltál előbb?! Mesélj, mi hír a Ködszigeteken? Barátságosan fogadtak? – Átnyalábolta nálánál egy fejjel magasabb és testesebb fivérét, és szívélyesen meglapogatta.

Az sután kibontakozott fivére öleléséből, és röviden bólintott: – Minden a legnagyobb rendben volt, uram.

Ekkor a kormányzó fia furakodott át a felnőttek között. UrLeyn lehajolt hozzá, és a karjába kapta. – Lattens, az én szemem fénye! Hogy állsz a leckével, kis herceg?

– Jól, apa – felelte a gyerek komoly képpel. Méretre szabott, díszes katona-egyenruhát viselt, kezében míves fakardot szorongatott.

– Nagyszerű! Akkor maradj itt velünk, és adj tanácsot, hogyan bánjunk el az ellenséggel.

– Ne kapasd el a fiút, bátyám – fogta meg a karját RuLeuin. – Még sokat kell tanulnia. Ha jól hallottam, a tanító csak pár percre engedte el.

– Pár percre? Nos, az éppen elég, hogy Lattens megnyerje nekünk a háborút – mondta UrLeyn vidáman, és a gyermeket a térképasztalra ültette.

A hivatalnokok egymást lökdösve matattak a hatalmas állványon. – Ne fáradjatok! – intett a tábornok. – Itt a térkép. Valaki már gondoskodott róla, hogy… – kezdte, és körbepillantott az asztal köré sereglett tábornokokon, DelHaddot keresve. Aztán megcsóválta a fejét, és visszafordult.

A testőr valahol a háta mögött állt a vállas férfiak gyűrűjében, láthatatlanul, de egy kardsuhintásnyinál sohasem távolabb. Karját lazán keresztbe fonta a mellén, ujjai a kard markolata fölött játszottak; észrevétlenül elvegyült a tömegben, s közben tekintetével a közelben állókat pásztázta.

– Élt egyszer egy császár, akinek a nevét mindenütt rettegték a világon, kivéve talán a sivatagokat és a déli pusztaságot, de az nem számít, mert arrafelé amúgy is csak vademberek élnek. Nos, ennek a császárnak akkora volt a hatalma, hogy senki emberfia nem mert szembeszállni vele. A birodalma napkelettől napnyugatig tartott, s az a néhány uralkodó, akinek szánalomból vagy puszta szeszélyből megengedte, hogy a trónján maradjon, kemény sarcot fizetett neki. Csupán egyetlen dologtól félt: a haláltól, amely előbb-utóbb mindenkiért eljön, még a leghatalmasabbakért is.

– Elhatározta hát, hogy túljár a halál eszén, és épített egy pompázatos palotát, de akkorát, amekkorát ember még nem látott a földön. Akkoriban úgy hitték, hogy a végzet tűzmadár képében érkezik, amelyet csak a haldoklók láthatnak, senki más. A császár úgy okoskodott, hogy a madár bizonyosan eltéved majd az irdatlan termek és szobák rengetegében – ha pedig mégsem, a lélegzetelállító gazdagságot látva kedvet kap, hogy fészket rakjon a töméntelen igazgyöngy, rubin és smaragd között, s eszébe sem jut többé kiszakítani a császárból a lelket, s zsákmányával visszatérni az egekbe.

– A gondolatot tett követte; a császár égig érő palotát emeltetett a tenger és a föld határán, alig egy kőhajításnyira a birodalom fővárosától. A palota egy kicsiny szigeten állott, egy kristálytiszta vizű, kerek tó közepén. Messziről olyan volt, akár egy varázstű, amely az eget karcolja; félszáz emelet magas csúcsa a felhőket érte. Még félig sem készült el, amikor hordani kezdték bele a kincseket a világ minden részéről; aranyat, gyémántot, kelméket és mindenféle drága holmit. A kincseket titkos ajtók mögé rejtették, s furfangosabbnál furfangosabb szerkezetekbe zárták, hogy egy egyszerű tolvaj ne lelhessen rájuk, a tűzmadár tekintete előtt azonban ne maradjanak rejtve.

– A folyosókra csodálatos szobrokat állítottak mindazok tiszteletére, akik valaha fontosak voltak az uralkodó számára; feleségeit és ágyasait a papok és varázsmondók azzal hitegették, hogy a szobrok révén örök életet nyerhetnek.

– A palota terveit egy Munnosh nevű építőmester készítette, aki messze földön híres volt csodálatos építményeiről. Az ő csavaros észjárása és mesterségbeli tudása nélkül sosem valósulhatott volna meg a császár álma, aki hálából tejbe-vajba fürösztötte kegyencét, kívánságait leste, s a legszebb ágyasokat küldte a házába. Ám Munnosh tíz-egynéhány évvel fiatalabb volt nála, és ahogy a császár hajában szaporodtak az ősz szálak, s a palota még mindig nem akart elkészülni, szöget ütött a fejébe a gondolat; mi lesz, ha Munnosh túléli őt, és – önként vagy kényszer hatására – elárulja valakinek, hol vannak a kincsekkel teli rekeszek és kamrák? Rablók és haramiák zavarják majd meg a nyugalmát, s ő nem élheti békén örök napjait a tűzmadár s az életre kelt csodaszobrok társaságában. Sőt, talán arra is jut ideje az álnok építőmesternek, hogy az övénél is nagyobb palotát emeljen az utódjának, aki a császári trónon a helyébe lép.

– A császár tehát várt, s amikor az építkezés végre-valahára befejeződött, hamis szóval a hatalmas építmény pincéjébe csalta Munnosht. Amíg az építőmester mélyen a föld alatt, egy kis szobában várakozott a megígért meglepetésre, a császár testőrei befalazták, s a pincét eltorlaszolták; egy lélek nem léphetett át többé az ajtón.

– A császár udvaroncai azonmód közölték Munnosh családjával, hogy szerencsétlen baleset történt: az építőmesterrel meglazult kődarab végzett, miközben az épületet járta. Felesége és gyermekei megszaggatták ruhájukat, s a házat szívet tépő jajongás töltötte be.

– Ám a császár alábecsülte ellenfelét. Munnosh régóta gyanította, hogy megbízója gonosz dolgot forral ellene, s a biztonság kedvéért építtetett egy titkos átjárót, amely a palota pincéjéből a szigetet övező nádasba vezetett. Amikor rájött, hogy rászedték, kinyitotta a rejtekajtót, és kiszökött a palotából. Odakint azután elrejtőzött. Megvárta, amíg leszáll az éjszaka, elkötött egy gazdátlan csónakot, és sietve átkelt a tavon.

– Amikor hazaért, a családja kísértetnek vélte. Felesége és gyerekei menekültek előle, azt hitték, eszüket vette a fájdalom. Munnosh türelmesen elmagyarázta nekik, hogyan csalta tőrbe a császár, és arra kérte őket, hogy kövessék őt a száműzetésbe. Így is lett.

– Hosszú utazás után egy távoli királyságban leltek menedékre, valahol délen, a végtelen pusztaság határában. Az ottani királynak nagy szüksége volt egy tapasztalt építőmesterre, hogy országát erős falakkal vehesse körül, s így megvédhesse népét a vademberek támadásaitól. Azon a vidéken senki nem ismerte Munnosht, vagy ha mégis, hát úgy tettek, mintha nem ismerték volna.

– Telt-múlt az idő, s az elaggott császár hírét vette, hogy egy távoli országban él egy ördögien ügyes építőmester. A kémeitől kapott értesülésekből és az udvari pletykákból gyanítani kezdte, hogy a szóban forgó mester nem lehet más, mint Munnosh. Ekkor elrendelte, hogy bontsák ki a pince falát. Persze Munnosht sehol nem találták, s mihelyt a titkos átjárót megpillantották, minden kétségük eloszlott.

– Követeket bocsátott hát a császár a távoli királyságba, hogy küldenék a híres-neves mestert mihamarabb a fővárosba, mert maga is kíváncsi rá. A király húzódozott nagyon, mondván, a várfal még nem készült el, s a barbár hordák mégsem olyan gyengék és szervezetlenek, ahogy azt tábornokai gondolták. Ám a császár, aki minden nappal közelebb érezte magához a halált, ragaszkodott a kéréshez. A király végül kénytelen volt engedni; elküldte hát Munnosht a fővárosba. Családja ezúttal is megsiratta, akárcsak sok-sok évvel azelőtt, amikor az udvaroncok a halálhírét keltették.

– A császár ekkor már minden idejét a kriptában töltötte, amelyet Munnosh emelt a számára. A mestert is ott fogadta.

– Amint megpillantotta, felkiáltott: „Munnosh, áruló kutya, hát csakugyan te vagy az! Hogy hagyhattál cserben? Hogyan fordíthattál hátat a legnagyobb művednek?”

– „Befalaztattál, uram – emlékeztette az építőmester. – A halálomat kívántad.”

– „Valóban. De ezt az áldozatot meg kellett hoznom a birodalom biztonsága és a te jó hírneved megőrzése érdekében – vágta rá a vén zsarnok. – Bele kellett volna törődnöd a sorsodba. Hagynod kellett volna, hogy a családod annak rendje s módja szerint megsirasson, és békében élje tovább az életét! Ehelyett magaddal hurcoltad őket, s nézd, mit értél vele! Semmit. Hacsak azt nem, hogy másodszorra is meg kell majd gyászolniuk.”

– Munnosh térdre rogyott a császár előtt, és sírva esedezett a bocsánatáért. A császár ekkor kinyújtotta reszketeg kezét. – „Ne aggódj. A legjobb hóhéromat küldtem a családodhoz. Mindenkivel végez: a feleségeddel, a gyerekeiddel, az unokáiddal. De lásd, milyen kegyes vagyok; szolgálataidért cserébe megígérem, hogy a vég azelőtt éri őket, mielőtt hírét vennék szörnyű kínhalálodnak. Erre császári szavamat adom.”

– Ekkor Munnosh előkapta a vésőt, amit mindvégig a köpenye alatt rejtegetett, és az öregemberre rontott.

– Ám mielőtt egy ujjal is hozzáérhetett volna, holtan rogyott össze. Mögötte kivont karddal állt a császár testőre, akár egy sötét angyal. A messzi földön híres építőmester élettelenül, bezúzott fejjel hevert ura lábánál.

– A testőr saját kudarcának élte meg, hogy nem ismerte fel idejében a veszélyt, ugyanakkor egy másik érzés is munkálkodott benne: iszonyodott a mérhetetlen gonoszságtól, amellyel a császár az ártatlanokat sújtotta. Évtizedeken át figyelte, hogyan tör derékba megannyi életet, s most egyszerre mintha elpattant volna benne valami. Ütésre emelte a kardját, és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, másodszor is lesújtott vele, aztán önmagával is végzett.

– A császár utolsó kívánsága tehát teljesült: hőn szeretett palotájában érte a vég. S hogy sikerült-e túljárnia a halál eszén? Ezt mindenki döntse el maga. A birodalom a császár halála után darabjaira hullott, a síremlék pedig, amelynek építésével oly sokáig nyomorgatta népét, az enyészeté lett: kifosztották és lerombolták, köveit széthordták. Néhány évszázaddal később egy dicsőséges királyság emelkedett a romokon. Az egykori palota szobrait s szépen faragott kvádereit ma is láthatja az, aki nyitott szemmel járja Haspid utcáit. Az új királyság neve, ahogy azt már biztosan magad is kitaláltad, Haspidus, a tóé pedig a Kráter-tó.

– Szívszorító történet! És mi lett Munnosh családjával? – tudakolta Perrund, aki valaha a kormányzó első ágyasa volt. A szép idők ugyan elmúltak, de még mindig kegyben állt UrLeyn tábornoknál, és – mint azzal mindenki tisztában volt – olykor még mindig együtt háltak.

A testőr vállat vont. – Ki tudná megmondani? – felelte. – A birodalom összeomlott, a királyok egymással hadakoztak a hatalomért, a barbár hordák pedig egyre többször törtek be a határ menti területekre. S hogy a baj még nagyobb legyen, az égből tüzes eső kezdett hullani. Sötét idők jártak több száz éven át. A peremvidék hanyatlásáról és bukásáról keveset tudunk.

– Lehetséges, hogy a hóhér még idejében hírét vette a császár halálának, és nem hajtotta végre az ítéletet? Vagy – morfondírozott – nem tudta végrehajtani, mert magukkal sodorták az események, és a saját irháját kellett mentenie.

DelHadd elmosolyodott. – Miden elképzelhető, úrnőm.

– Pompás – csettintett az úrnő elégedetten, és összefonta a karját, aztán ismét a játéktábla fölé hajolt. – Szerintem így ért véget a történet, kár is több szót vesztegetni rá. Akkor tehát folytathatjuk? Én jövök, ha jól emlékszem.

DelHadd mosolyogva figyelte a nőt. Perrund elgondolkozva rágta az öklét, hosszú szőke pillái árnyékában egyik figuráról a másikra siklott a tekintete.

A főrangú hölgyek földig érő, uszályos ruháját viselte, ami még a királyság korában volt divat – a régi rendszerben, amit az örökösödési háborúban döntöttek meg. Perrund úrnő nem annyira életkorának köszönhette a személyét övező kitüntető figyelmet és megbecsülést, mint inkább a kormányzónak tett szolgálatainak. Ahogy maga is sokszor eldicsekedett vele, éveken át volt kedvenc ágyasa a férfinak, aki sem akkor, sem azóta nem hagyta magát a házasság szent kötelékével megbéklyózni.

Rangjának azonban más, szemmel látható jele is volt: egy, a ruhájához illő vörös kendő, amely sorvadt bal karját tartotta.

Perrund úrnő ugyanis – ha még akadna valaki, aki ne hallott volna róla –, nagyobb áldozatot hozott hőn szeretett urunkért, mint a hárem asszonyai együttvéve. Testével védelmezte őt egy merénylővel szemben, és ez csaknem az életébe került. A gyilkos ütés olyan erővel érte, hogy még a csontja is eltörött. Mire a testőröknek sikerült lefegyverezniük a támadót és biztonságos helyre vinniük UrLeynt, az úrnő csaknem elvérzett.

A bénultan csüngő kar volt az egyetlen szépséghibája, egyébiránt úgy festett, mint egy mesebeli hercegnő: termete sudár volt, tartása fenséges. A fiatalabb háremhölgyek, akik nap mint nap meztelenül látták a fürdőben, hiába vizslatták aranybarna bőrét a múló idő jeleit kutatva. Ő maga azonban sosem volt elégedett: arcát előnytelenül szélesnek vélte, ezért szőke hajzuhataggal keretezte, hogy keskenyebbnek tűnjön. Ugyanebből a célból rafinált fátylakat és fejdíszeket hordott, amelyeket akkor öltött magára, amikor elhagyta a palotát. Orra vékony volt, szája semmitmondó, de csak addig a pillanatig, amíg el nem mosolyodott. És Perrund úrnő gyakran mosolygott.

Pupillája kékkel pettyezett aranytó volt, arca, akár egy nyitott könyv. Tekintetéből lefegyverző nyíltság és megejtő ártatlanság sugárzott; ha gonoszságról vagy szenvedésről beszéltek előtte, orcáján hirtelen átsuhant a szomorúság összes árnyalata, akár a nyári zápor, hogy a fájdalom múló ködén át ismét felragyoghasson a megingathatatlan, nyugodt derű. Gyermekes örömét lelte az élet legapróbb dolgaiban, és aki a szemébe nézett, mindenen felülemelkedő, diadalmas vidámságot látott. Akik értettek az efféle dolgokhoz, úgy vélték, az udvarban csak a kormányzónak delejesebb a tekintete.

– Ez az! – szusszant elégedetten, egyik bábuját DelHadd térfelére tolva. Jobb karjával megmasszírozta a balt, amely mozdulatlanul fityegett a vörös kendőben. Olyan volt, akár egy beteg gyereké: ványadt és sovány, bőre szinte áttetsző. Bár már három év telt el a szerencsétlen incidens óta, az úrnőnek azóta is bele-belenyilallt a karjába a fájdalom. Ép keze ilyenkor öntudatlanul odatévedt, hogy megmasszírozza. DelHaddnak nem kellett odanéznie, hogy észrevegye az akaratlan mozdulatot – de nem is tudott volna; tekintetét fogva tartotta az úrnő pillantása, ahogy hátradőlt a pamlagon, és kényelmesen elhelyezkedett a tucatnyi párna között, amelyek húsosak és vörösek voltak, akár a cinkére váró bogyók a téli ágon.

A hárem kapujában ültek, a látogatók termében, ahol különleges alkalmakkor az ágyasok fogadhatták közeli hozzátartozóikat. DelHadd a kormányzóra várt, aki épp a hárem legújabb üdvöskéjével múlatta az időt; a testőrnek ugyanis megvolt az a kiváltsága, hogy a nap bármely szakában beléphetett a hárembe – természetesen csak ura kíséretében. (UrLeyn meglehetősen kényelmetlennek találta ezt a közelséget, DelHadd azonban – ki gondolta volna? – még ezt is kevesellte.)

A testőr természetesen hallott a róla keringő pletykákról, amelyek széltében-hosszában bejárták a várost. Udvari körökben azt rebesgették, hogy hűsége és ragaszkodása egyfajta perverzió. Egyesek szerint az tenné igazán boldoggá, ha az illemhelyen ő nyalhatná ki a kormányzó hátsóját. Mások úgy vélték, titokban asszony szeretne lenni, hogy a kormányzó rajta élhesse ki az ingerenciáit, és ne kelljen mindenféle idegenekkel veszedelmes altesti kontaktusba keverednie.

Hogy Stanza, a főeunuch fülébe mennyi jutott el a rosszmájú szóbeszédből, nem tudni, annyi azonban bizonyos, hogy mély gyanakvással szemlélte a testőrt. A főeunuch a terem végében felállított pulpituson trónolt, oszlopszerű tömbje masszív árnyékot vetett a vastag szőnyegekkel és kelmékkel fedett padlóra. A termet porcelán gömbmécsek világították meg, falait gazdagon hímzett brokátképek díszítették. A mennyezetről dúsan redőzött függönyök omlottak alá, amelyek finoman fodrozódtak a zsalutáblák között kószáló szellőben. Az eunuch termetes alakját fehér gyolcsköpeny burkolta, széles derekán a hivatalát jelképező arany- és ezüstkulcsok fityegtek. Időnként egy-egy szigorú pillantást lövellt a kuncogó, lefátyolozott lányok felé, akik ezen a délutánon szintén ezt a termet választották pletykálkodásuk színhelyéül, és társasjátékokkal, kártyázással ütötték el az időt. DelHadd volt az egyetlen férfi a szobában, így az eunuch őt és a vele szemben ülő, nyomorék ágyast figyelte árgus szemekkel.

A testőr szemügyre vette az állást, aztán felemelte a mutatóujját. – Ejnye!

Mi tagadás: a vezére veszélyben forgott. Pár lépésen belül mattot kap. Perrund úrnő felkuncogott, és a szája elé kapta a kezét. Festett körmein aranyfény csillant, tágra nyílt szeméből naiv csodálkozás sugárzott.

– Mi az? – kérdezte ártatlanul.

– Még hogy mi, úrnőm? – csóválta a fejét a férfi. – Látom ám, hogy a császáromra fáj a fogad!

– DelHadd – ciccegett az úrnő. – Talán úgy érted, hogy a kormányzódra fáj a fogam.

– Hmm. – A férfi a térdére könyökölt, állát az öklére támasztotta. A császárt szimbolizáló figurát a régi Birodalom széthullása óta kormányzónak hívták. Maga a játék, amely azelőtt a Királyok harca névre hallgatott, újabban a Generálisok harcaként vált ismertté azok között, akiknek volt ideje az efféle gyermeteg szórakozásra. A bábuk neve is megváltozott: a királyok helyét átvették a tábornokok, a hercegekét az ezredesek, a bárókét pedig a kapitányok. Tassasen utolsó királyának bukása után az új elit gyorsan megszabadult a királyportrékkal és nemesek arcképével díszített figuráktól, és aktuálpolitikailag megfelelőbb változatra cserélte őket. (A Vorifyr-kastély magasából nézve az efféle köpönyegforgatás inkább mókásnak tűnt, mint szomorúnak.) DelHadd a táblát tanulmányozta. Az úrnő csücsörített, és a fejét csóválta, a szeme csillogott.

Most a férfi nézett rá naiv csodálkozással. – Mi az, úrnőm?

– DelHadd, DelHadd! – sóhajtott a nő. – Azt mondják, te vagy az udvarban a legravaszabb. Azt is mondják, hogy hálát adhatunk a Mindenhatónak, amiért szívvel-lélekkel szolgálod a kormányzót, mert ha másképp lenne, bizony, félni kellene tőled.

– Tőlem? – DelHadd vállat vont. – Ez igazán… hízelgő, csakhogy én…

– Ebben a játékban mégis olyan könnyű legyőzni téged – kacagott fel Perrund úrnő.

– Valóban?

– Mi az, hogy! Csak arra koncentrálsz, hogy megvédd a kormányzódat, és minden mást feláldozol. – A táblára mutatott. – Nézd! Elállod a lovagom útját a keleti tábornokoddal, és közben tárva-nyitva hagyod a hátországodat a tornyom előtt, épp miután fregattot cseréltünk a bal szárnyon. Ez végzetes hiba, ismerd el!

DelHadd összevont szemöldökkel, homlokráncolva nézte a táblát. Aztán elvörösödött. Az aranyló szempár gunyorosan ragyogott rá.

– Hmm, nos. Úgy látszik, túlságosan kiszámítható vagyok.

– Minden lépésedet előre tudom – folytatta Perrund úrnő szelíd kérlelhetetlenséggel a hangjában. – A császárod… vagy kormányzód, ha úgy jobban tetszik, a gyenge pontod. Mintha nem tudnád, hogy bármelyik tábornokod a helyére léphet. Úgy játszol, mintha a kormányzón állna vagy bukna a csata kimenetele. Mondd, nem játszottál véletlenül Királyi viadalt, mielőtt megtanultad volna ezt a játékot? – A férfi kifejezéstelen arcát látva meglepetten kérdezte. – Ne mondd, hogy nem is hallottál róla! Ott a vezér elvesztése jelenti a játék végét.

– De, hallottam róla. – DelHadd a kezébe vette a kormányzó figuráját, és szórakozottan forgatta. – De sosem játszottam még. Különben pedig…

Perrund ép kezével a combjára csapott. A terem végén posztoló eunuch felkapta a fejét, és lesújtó pillantással mérte végig. – Tudtam? – mondta az úrnő nevetve, és közelebb hajolt a férfihoz. – Azért véded a kormányzót annyira, mert a munkád megszállottja vagy. Úgy gondolkozol, mint egy testőr. Tudod jól, hogy ez a játék nem erről szól, de egyszerűen képtelen vagy kibújni a bőrödből, nem igaz?

DelHadd visszaállította a kormányzói figurát a táblára, és kihúzta magát a kis sámlin, amin eladdig törökülésben kuporgott. Kinyújtotta a lábát és megigazította a kardját. – Egyáltalán nem erről van szó – köszörülte meg a torkát, és egy darabig elveszetten bámulta a táblát. – Egyáltalán nem… – kezdte újra. – Egyszerűen csak így szoktam játszani, és kész. Ez a… stratégiám.

– Ó, DelHadd! – Az úrnő meglehetősen nőietlen horkantást hallatott. – Micsoda badarság! Ez nem stratégia, hanem szimpla ostobaság. Olyan, mintha hátrakötött kézzel akarnál vívni. – Bánatos pillantást vetett vörös kendőbe kötött karjára. – Vagy béna karral – tette hozzá, aztán gyorsan felemelte ép kezét, és a férfiba fojtotta a szót. – Hagyjuk, nem érdekes. Akkor sem tudsz hétköznapi emberként viselkedni, ha egy ostoba játékot játszol egy kiselejtezett ágyassal, amíg az urad egy fiatalabbal enyeleg. Nem számít, hogy büszke vagy-e rá vagy szégyelled, de ismerd el, különben rettentő méregbe gurulok. Nos? Így van, vagy nem így van?

DelHadd hátradőlt, karját megadóan a magasba emelve. – Igazad van, úrnőm – mondta. – Beismerem.

Perrund úrnő felnevetett. – Ne add fel ilyen könnyedén! Vitatkozz, érvelj!

– Nincs min vitatkoznom. Úgy van, ahogy mondod. Mindössze annyit tudok felhozni mentségemül, hogy a megszállottságom nem megy a minőség rovására… már ami a munkámat illeti. Ettől eltekintve mindenben igazad van. A munkám az életem, még álmomban is szolgálatban vagyok. És ez így lesz mindaddig, amíg el nem bocsátanak, vagy a kormányzót magához nem szólítja a Mindenható. Adja az ég, hogy ez a nap még sokáig várasson magára…

Perrund úrnő lehajtotta a fejét. – Úgy legyen – mondta csöndesen, aztán nagyot sóhajtva ismét felpillantott. – Sokak szerint árnyékokkal harcolsz. Hiszen évek óta nem történt semmi!

DelHadd kínosan feszengett. Újfent kezébe vette a kormányzó bábuját, és mintha annak beszélne, halkan válaszolta: – A kormányzó élete nagyobb veszélyben van, mint gondolnád. – Az úrnőre pillantott, az arcán halvány, bizonytalan mosoly jelent meg. – Vagy megint csak a megszállottság beszél belőlem?

– Nem értem – váltott suttogásra az úrnő –, honnan veszed, hogy az életére törnek.

– Ez bizonyos értelemben természetes – vont vállat DelHadd –, ez a dolgok rendje. Ne feledd, hogy egy király vére tapad a kezéhez, s ha ez nem volna elég; a régi világ romjain egy merőben új, a helybélieknek szokatlan hatalmi struktúrát vezetett be. A környező népek uralkodói és a nemesek a kezdetektől fogva ellene voltak, ám UrLeyn ügyesebb stratégának bizonyult, mint amire számítottak. Tehetséggel és persze némi szerencsével sikerült győzelmet aratnia, és a választójogot nyert tassaseni polgárokkal a háta mögött ma erősebb, mint valaha. A régi rendszer hívei közül senki nem mer szembeszegülni vele.

– És most következik egy „de” vagy egy „ámbátor” – jegyezte meg Perrund úrnő. – Eltaláltam?

DelHadd bólintott. – UrLeyn hatalomra jutását a többség lelkesen éljenezte, de a hívei között szép számmal akadnak olyanok, akiknek a stabil kormányzói szék rontja a hosszú távú politikai kilátásait. Miattuk aggódom. Az első néhány kísérletük meghiúsult ugyan, de fogadni mernék, hogy az összeesküvők nem adják fel. A legelkeseredettebb kísérlet éppen a te bátorságodnak köszönhetően vallott kudarcot, úrnőm – fejezte be a testőr.

Perrund ép keze önkéntelenül a bénára tévedt. – Igaz – bólintott tétován. – Mondtam is az elődödnek, hogy ha már elvégeztem helyette a munkáját, egyszer ő is helyettesíthetne engem. De csak nevetett.

DelHadd elmosolyodott. – ZeSpiole kapitány gyakran emlegeti ezt a történetet.

– Hmm. Arra nem gondoltál, hogy ZeSpiole, mint a palotaőrség kapitánya, olyan jó munkát végez, hogy a merénylők a közelébe se jutnak a kormányzónak, és a te szolgálataidra talán nem is lesz szükség?

– Bár így lenne! Csakhogy a kormányzó ellenségei nem adják fel egykönnyen – csóválta a fejét DelHadd. – Néha azt kívánom, bárcsak történne valami. Túl nagy a csönd. Félek, hogy egy különlegesen rafinált orgyilkost küldenek ránk. Ki tudja, talán már itt is van; lesben áll, és csak az alkalmas pillanatot várja, hogy lesújtson.

Perrund úrnő arcán a nyugtalanság felhője suhant át. – Ugyan már, DelHadd – legyintett. – Rémeket látsz. Talán azért nem kísérelnek meg merényletet ellene, mert senkinek nem áll az útjában. Miért kell mindig a legrosszabbra gondolni? Miért nem tudsz örülni a békének legalább egy szusszanásnyira?

DelHadd nagy levegőt vett, aztán kifújta. Visszatette a kormányzó bábuját a táblára. – Nem olyan időket élünk, amikor nyugodtan szusszanhat az ember.

– Bezzeg régen… Ezt akartad mondani?

– Nem, úrnőm, éppen ellenkezőleg. – A testőr komoran nézett maga elé. – Az emberek rengeteg ostobaságot hordanak össze a régi időkről.

– De hát, DelHadd, az volt a hősök kora! A legendák közöttünk éltek! – Az úrnő patetikus mozdulatot tett. – Az ég kékebb volt, a fű zöldebb, és a békák is szebben kuruttyoltak. Mindenki ezt mondja.

– Vannak, akik jobban szeretik a történelemkönyveket a gyerekmeséknél – mondta DelHadd fáradtan. – Különben is, mindenki tévedhet.

– Gondolod?

– Az őseink meg voltak győződve róla, hogy a föld lapos.

– A parasztok ma is ezt hiszik – Perrund úrnő felvonta a szemöldökét. – Különben nem mernének kimenni a szántóra, nehogy lepottyanjanak róla. Az igazságot néha azok sem fogadják el, akik megértik.

– A föld akkor is gömbölyű – mosolygott DelHadd. – Ez bizonyítható.

Perrund úrnő is elmosolyodott. – Földbe szúrt karókkal?

– És árnyékokkal. Számokkal és jelekkel.

Perrund úrnő oldalra biccentett fejjel, szórakozottan bólintott. DelHadd nem tudta eldönteni, hogy egyetért, vagy csak le akarja zárni a témát. – Micsoda kérlelhetetlenül logikus és lehangoló világban élsz te, DelHadd!

– Ugyanabban a világban élek, amelyikben mindenki más, úrnőm. Csak egyesek nyitott szemmel járnak, mások pedig nem.

Perrund úrnő szusszant egyet. – Vagyis a magunkfajta tyúkok, akik behunyt szemmel kapirgálják végig az életet, hálával tartoznak a magadfajta kukorékoló megvilágosultaknak.

A testőr felnevetett. – Ha valakinek, hát neked nincs szükséged vakvezetőre, úrnőm!

– Én csak a kormányzó nyomorék, tanulatlan ágyasa volnék, DelHadd. Egy szegény árva, akinek borzalmas sors jutott volna osztályrészül, ha az ország ura nem felejti rajta a szemét. – Béna karját alig észrevehető mozdulattal a férfi felé fordította. – Aztán egy másik véletlen szólt közbe, de az egyikért éppolyan hálás vagyok a Mindenhatónak, mint a másikért. – DelHadd már szóra akarta nyitni a száját, de Perrund a tábla felé bökött: – Te jössz!

DelHadd sóhajtva nézte a bábukat. – Minek játsszunk tovább, ha ilyen fogyatékos ellenfél vagyok?

– Mert ha az ember belekezd egy játékba, játssza is végig! – oktatta ki szelíden Perrund. – Méghozzá azzal a szilárd elhatározással, hogy nyerni fog. Különben minek kezd bele?

– Megváltoztattad a játékszabályokat, úrnőm, amikor rámutattál a gyenge pontomra.

– A szabályok nem változtak, DelHadd. – Perrund előredőlt, és a szeme megvillant, ahogy látható élvezettel hozzátette: – Mindössze annyi történt, hogy felnyitottam a szemed.

DelHadd felkacagott. – Valóban, úrnőm. – A tábla fölé hajolt, és némi habozás után fedezékbe húzta a kormányzót, aztán hátradőlt, és csalódottan ingatta a fejét. – Nem, úrnőm, feladom. Te nyertél!

Az ajtóhoz közelebb ülő ágyasok izgatottan zsibongani kezdtek. Stanza, az eunuch nehézkesen feltápászkodott, és szertartásosan meghajolt az apró termetű férfi előtt, aki valósággal berobbant a terembe.

– DelHadd – kiáltott UrLeyn a kabátját a vállára kanyarítva, és ruganyos léptekkel megindult feléjük. – És az én drága Perrundom! Hogy vagy, kedvesem?

Perrund felállt, és a kormányzó felé indult. DelHadd látta, ahogy az arca életre kel; szemei tágra nyílnak, az arckifejezése ellágyul, vonásai mosolyba olvadnak, ő is felállt. A megbántottság egy pillanat alatt eltűnt az arcáról, s a helyét némi megkönnyebbülés és a feladatához illő fegyelmezett komolyság vette át.

3. A DOKTOR

Gazdám különösképpen a lelkemre kötötte, hogy jelentsem, ha a doktornak az Efernze-palotán kívül akadna dolga. Ezért tehát feltétlenül említést kell tennem arról, ami a Nolieti mesternél tett látogatásunk másnapján történt.

Rettenetes vihar dühöngött odakint, forrongó katlanná változtatva a világot. Villámok hasogatták a felhők sötét hasát, mintha a mennybolt kékje a hirtelen támadt repedéseken át akarna lekukucskálni a földre – ha csak egy pillanatra is. A Kráter-tó vize harsogva ostromolta a hullámtörő gát mohos köveit, és zúgva örvénylett a nyugati kikötő öblében. Az öblöt időben kiürítették, de a móló mögött horgonyzó hajók így is nyugtalanul bukdácsoltak a vízen, nádból font ütközőiket tépte, szaggatta az ide-oda ütődő hajótest. Az árbocok úgy inogtak jobbra-balra a fekete háttér előtt, mint egy erdőnyi tébolyult metronóm.

A vihar fütyülve száguldott az utcákon, mi pedig szaporára fogtuk lépteinket, és a kíméletlen széllel dacolva igyekeztünk távoli úti célunk felé. A Kufárkaput elhagyva átvágtunk a piactéren, és a szegények lakta negyed felé vettük az irányt. Az egyik bódét felborította a vihar, a ponyvatető elkeseredetten csapkodta a macskakövet, ahogy a padlóra küldött birkózó vergődik, ha ellenfele szorításából szabadulni már nincs remény.

Az esőcseppek megannyi éles, hideg tűszúrásként csaptak az arcunkba. A doktor a kezembe nyomta a táskáját, állig begombolkozott, és még jobban összehúzta magán a köpenyét. (Az orvosi céh évszázados szabálykönyve szerint a köpenynek – a kabáttal és a mellénnyel együtt – bíborszínűnek kellene lennie. Amikor Vosill doktor két évvel ezelőtt a városba érkezett, kollégái meglehetősen bizalmatlanul fogadták; egyesek odáig ragadtatták magukat, hogy sarlatánnak nevezzék, és ahol csak tudtak, keresztbe tettek neki. A doktor nem vitatkozott velük, de attól kezdve kizárólag sötét színű ruhákat viselt, zömében feketéket. A teljes igazság kedvéért hozzá kell tennem, hogy az udvari szabónál csináltatott ruháiban megbúvik egy-egy bíbor szál, de ezeket csak a megfelelő megvilágításban lehet észrevenni.)

A nyomorult, aki miatt kikényszerültünk ebbe az ítéletidőbe, fél utcahosszal előttünk caplatott. Időnként megállt, és hátrasandított a válla fölött, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy követjük-e még. Bár ne tettük volna! Olyasfajta förtelmes nap volt, amikor az ember legszívesebben kényelmesen elnyújtózna a tűz mellett egy meleg szobában, forralt bort iszogatna és romantikus hőseposzt olvasgatna. De az adott körülmények között kiegyeztem volna egy kemény sámlival, egy csésze langyos teával és a doktor által ajánlott orvosi szövegekkel is.

– Csúnya idő van, nemde, Oelph?

– Igen, úrnőm.

Azt mondják, hogy a birodalom bukása óta az időjárás egyre zordabbra fordult. Talán így büntet minket a Mindenható. Vagy a császár áll bosszút rajtunk a síron túlról, ki tudja?

Vezetőnk egy rongyos és sánta, tuskólábú purdé volt. A palotaőrök be sem akarták ereszteni. A puszta véletlenen múlt, hogy egy szolga, aki valami üzenetet vitt egy udvari méltóságnak, meghallotta a siránkozását, és megesett rajta a szíve. A doktorral éppen a műhelyben kevergettük a hozzávalókat az újabb csodakencéhez. Fel nem foghatom, hogyan gondolhatta, hogy házhoz megyünk egy rongyos mihasznához! Alig hittem a szememnek, amikor a doktor szedelőzködni kezdett. Hát nem hallja a tetőgerendák között süvítő orkánt? – gondoltam magamból kikelve. – Nem veszi észre, hogy lámpát kell gyújtanom, hogy ne kelljen a sötétben tapogatóznunk? Nem hallja az ereszről zubogó víz gurgulázását?

A purdé távoli rokona volt a Mifeli kereskedőklán egyik szolgálójának. A doktor is ugyanennél a klánnál állt alkalmazásban, mielőtt Haspidba érkezett volna. Hogyan alacsonyíthatja le magát annyira egy udvari orvos, hogy mérföldeket gyalogoljon a szakadó esőben egy semmirekellő miatt? Még ha egy nemesember vagy udvaronc kedvéért tenné kockára az egészségét – ne adj’ isten egy városi tisztviselőért… Na de olyasvalakiért, aki még szolgának se való! Egy élősködő piócáért, egy lecsúszott alja népért. Hogy a mennydörgős ménkű csapna az ilyen férgekbe…

Bár a doktor igazi jótét lélek (ezt városszerte beszélik róla), minden bizonnyal visszautasította volna a kérést, ha nem épp erről a gyermekről van szó.

– Sok különöset beszélnek róla az emberek. Ez a kislány más világból való dolgokat lát – mondta, miközben sebtében maga köré kanyarította a köpenyét.

Mintha bizony ez mindent megmagyarázna.

A purdé megrángatta a kezét. – Csipkedje magát, t'sasszony! – vinnyogta türelmetlenül, kivillantva foltos, szuvasodó fogait.

– Csiba, te! – csattantam fel, hogy ne a doktornak kelljen vele vesződnie. – Hogy beszélsz a doktorral?

A kis nyomorék vállat vont, és szó nélkül kirontott az esőbe. Az ázott macskakövek tajtékkarikákat vetettek a nyomában.

– Ne légy olyan durva azzal a gyerekkel, Oelph! – pirított rám a doktor, és kivette a kezemből a táskát.

– De úrnőm! – tiltakoztam. Aztán szó nélkül utánakullogtam, s közben azzal vigasztaltam magam, hogy legalább megvárta, amíg a kis vakarcs hallótávolságon kívül ér, mielőtt lehordott volna.

Az eső emeletmagas hullámokban szakadt. A doktor megtorpant, felém fordult, és megpróbálta túlüvölteni a szelet. – Leintek egy konflist!

Még idejében sikerült köhögésrohamnak álcáznom kitörni készülő nevetésemet. Amikor kiértünk a piactérre, a purdét már elnyelte a szemközt nyíló sikátor. Nem messze tőlünk maroknyi koldus tarhált; rohadt gyümölcsöket és ázott salátaleveleket guberálták össze, amiket a zöldségpiac standjai közül gereblyézett ki a szél. Rajtuk kívül egyetlen lélek sem járt az utcán, a konflisosoknak, riksásoknak és hordszékfutároknak több eszük volt, semhogy ilyen időben kint lófráljanak. – Ez nem lesz könnyű feladat, úrnőm – jegyeztem meg.

A doktor a környező utcákat kémlelte. Egy pillanatra felcsillant bennem a remény, hátha visszafordulunk, és elfelejtjük ezt az őrült kiruccanást. De nem így történt. – Sebaj – mondta tömören. Szorosan összefogta magán a köpenyt, szemébe húzta a kalapját, és leszegett fejjel nekifeszült a szélnek. – Nem vagyunk cukorból, nem igaz? Lépjünk ki, Oelph, különben estig sem érünk oda.

Estig… – gondoltam keserűen, miközben a hideg víz utat talált felhajtott gallérom alatt, és csordogálni kezdett lefelé a nyakamon. Fájdalmas sóhajjal szegődtem az úrnőm nyomába. – Jövök már, jövök.

Pedig eladdig igazán pompásan telt a napunk! A doktor forró fürdőt vett, és kis időre bezárkózott a szobájába a naplójával. Aztán előszólított engem, és kettesben végigjártuk a fűszerpiacot meg a közeli bazársort. A vihar akkor még elmosódott árnyék volt csupán az ég alján. Az egyik bankár házába is ellátogattunk, ahol a doktor kereskedőkkel és más orvosokkal diskurált egy gyógyító iskola felállításáról. (Én magam ezalatt a konyhában rostokoltam a szolgákkal, így semmi érdemlegeset nem sikerült elcsípnem a beszélgetésből.) Végül visszatértünk a palotába. Az ég akkor már alaposan bebőrösödött, és a kikötő felől lecsapott az első szélroham. Áldottam a szerencsénket, hogy még idejében fedél alá értünk. Ocsmány időnek néztünk elébe, ezt már akkor láthatta, akinek szeme volt.

A doktor lakosztályában üzenet várt bennünket: a király hívatott. Letettük a fűszerekkel, bogyókkal, gyökerekkel és tőzeggel teli kosarakat, és már indultunk is. Az Ősök Csarnokában ért utol bennünket egy szolga a hírrel, hogy a királyt baleset érte a vívóteremben. Lépteinket meggyorsítva hát, izgatottan siettünk a fullajtár után.

– Felséges uram, hadd ajánljam figyelmedbe a piócákat! Remek tenyészetből származó császárpiócáink vannak, egyenesen Brotechenből!

– Ostobaság! Ide csontüveg érfogók kellenek. Meg egy kis hánytató.

– Ugyan, egy egyszerű érvágás is megteszi! Fenség, ha megengeded…

– Még mit nem! Pusztuljatok a közelemből, pápaszemes gazemberek! Tudom, hogy csak a kapzsiság beszél belőletek! Miért nem mentek uzsorásnak, ahelyett, hogy körülöttem lábatlankodtok… Hol a csudában van már Vosill? Vosill! – bődült el a király, és elindult felfelé a széles lépcsőn, vérző jobbját szorongatva. A doktor – nyomában szerény személyemmel – éppen ebben a pillanatban jelent meg a lépcső tetején.

A király a szokásos napi kardvívógyakorlat közben sebesült meg. Valami különös okból kifolyólag aznap a város valamennyi orvosa a pást mellett lebzselt, s most falkába verődve ügettek a király nyomában, mint a szagot fogott kopók. Uraik a sarkukban loholtak, kezükben tőrt és vívómaszkot szorongatva. A sor végén nagydarab, reszkető férfi kullogott – hamuszín arcát elnézve biztos voltam benne, hogy ő ejtett sebet a királyon.

Adlain, a palotaőrség kapitánya a király jobbján haladt ruganyos léptekkel, balján az öreg Walen herceg sántikált. A kapitány délceg, nemes vonású ember, tekintetéből acélos erő és bátorság sugárzik – olyasfajta vitézi és lelki nagyság, melyet legföljebb nemes királyunké múlhat felül. Mondják is, hogy Adlain a király árnyéka, s valóban árnyékként követi urát, bárhová is megy. Vajh’ melyik uralkodó kívánhatna magának méltóbb árnyékot?

Walen herceg minden értelemben eltörpül mellettük. Mélynövésű, görbe lábú ember; ránc hátán ránc arcából ravasz malacszemek kancsítanak a világra.

– Felséges uram, engedd meg, hogy az orvosom ellássa a sebedet – sipította Walen, miközben a kapitány arrébb hessegetett néhány okvetetlenkedő doktort. – Ah, mit látok! – kapott a szívéhez a herceg. – Hisz' felségednek hull a vére! A királyi vér! Orvost ide! Orvost, gyorsan! Felség, hadd ajánljam fel saját orvosom szolgálatait. Messze földön ő a legjobb. Erről magad is meggyőződhetsz, ha megengeded, hogy…

– Nem! – csattant fel a király. – Vosillt akarom! Hol van Vosill?

– Úgy tűnik, a hölgynek fontosabb dolga akadt – jegyezte meg Adlain szárazon. – Szerencse, hogy nem történt több apró karcolásnál, különben… – Ekkor meglátott engem és a doktort. Mosolyogva csóválta a fejét.

– Vo… – bődült el a király, és leszegett fejjel nekirugaszkodott a lépcső ívének, faképnél hagyva Walent és Adlaint.

– Itt vagyok, uram – toppant elébe a doktor.

– Vosill! Hol a mennydörgős rossznyavalyában voltál?

– Éppen…

– Szót se többet! Menjünk a lakosztályomba. Hé, fiú! – intett felém a király. Amikor megértettem, hogy valóban hozzám beszél, a szívem nagyot dobbant. – Tartsd távol ezt a hiénafalkát. Nesze, a kardom? – Azzal a kezembe nyomta a vívótőrét. Megilletődöttségemben majdnem elejtettem. – Apríts fel mindenkit, akin vörös köpenyt látsz! Indulhatunk, doktor?

– Csak felséged után.

– Persze hogy utánam, Vosill. Végtére is én volnék a király!

Mindig megdöbbent a hasonlatosság dicső királyunk és a palotában sorjázó festmények, no meg a pénzérmékre vert királyi profil között. Aznap este az a megtiszteltetés ért, hogy meglehetős közelségből tanulmányozhattam uralkodónk vonásait a Xamis fényénél, méghozzá uralkodónk magánlakosztályában, miközben a doktor a párbaj során szerzett sérülését ápolgatta. A király hosszú köpenyében állt előttünk, ujját vállig felgyűrte, alakja sötét árnyékként rajzolódott elénk az ablakon beömlő fényárban. Kinyújtotta a karját, és emelt fejjel, rezzenéstelen arccal tűrte, hogy a doktor ellássa a sebet. Micsoda nemes vonások! Micsoda elegáns tartás! – gondoltam elismerőn. Széles homlokát oroszlánsörényként övezték szőke fürtjei, szemöldökének íve megfontolt bölcsességről tanúskodott, szeme színe a nyári ég derűjét idézte. Éles, tiszta tekintet, szép metszésű orr, érzékeny vonalú ajkak és büszke, szögletes áll; vonásaihoz legfeljebb egy hős vagy egy félisten vonásai hasonlatosak. Alkata erős és karcsú, termetét bármely bajnokunk megirigyelhetné. A legszebb férfikorba lépve sokan hízni kezdenek, de I. Quience-en nem fogott az idő; fizikumát és testalkatát tekintve legföljebb apja, a megboldogult Drasin király szárnyalta túl, akit a népek – nem is alaptalanul – Nagy Drasinként emlegettek.

– Ó, felséges uram! Minő borzalom! Rémes… ó, istenem! Ó, felséges uram!

– Hagyj magunkra, Wiester – sóhajtott a király.

– Igenis, parancsodra, felség, azonnal. Megyek már, felség. – A kövér kamarás felváltva fogta a fejét és tördelte a kezét. Motyogását és nyögdécselését még az után is hallottuk, hogy becsukódott mögötte az ajtó.

– Úgy tudtam, hogy a víváshoz páncélt szokás viselni, uram – jegyezte meg a doktor –, az efféle balesetek elkerülése végett – tette még hozzá, miközben felitatta az utolsó néhány vércseppet. A spongyát odanyújtotta nekem, én pedig feltartottam az alkoholos üvegcsét. A doktor benedvesített egy tiszta szivacsot, és nekilátott, hogy megtisztítsa a seb környékét. A vágás a király bicepszén többujjnyi hosszú volt, de mindössze körömnyi mély.

A király felszisszent.

– Sajnálom, felség.

– Áh! Áh! Ez megint a saját kotyvalékod, Vosill?

– Az alkohol semlegesíti a rossz nedveket, amelyek elfertőzik a sebet – felelte a doktor közömbösen. – Felség.

– Mint a penészes kenyér – horkantott a király.

– Úgy van, felség.

– És a cukor.

– Ha nincs más kéznél, az is megteszi.

– Cukor… – A király a fejét csóválta.

– Tehát felségednek nincs?

– Micsodám?

– Páncélja. A víváshoz.

– Már hogyne lenne, ostoba némber! Ááhh! A vívóteremben nem szokás páncélt viselni. Hol maradna az élvezet?

– Én azt hittem, ez csak gyakorlás. Felkészülés a valódi küzdelemre.

– Hát persze hogy az, Vosill. Gyakorlás. Ha nem az volna, az ellenfelem kihasználta volna pillanatnyi gyengeségemet, és szíven szúrt volna, ahelyett, hogy elájul… Most csak gyakoroltunk. – A király megrázta nemes sörényét, és mérgesen toppantott. – Az isten szerelmére, Vosill, miféle ostoba kérdéseket teszel fel nekem?

– Elnézésedet kérem, felség.

– Különben is, egy karcolás az egész. – A király intett az ajtónállónak, aki az asztalhoz lépett, és töltött egy pohár bort.

– A karcolás éppolyan ártalmatlannak tűnhet, mint egy rovarcsípés – magyarázta a doktor. – Csakhogy egy rovarcsípésbe is bele lehet halni.

– Valóban?

A szolga átnyújtotta a boros kelyhet.

– Én így tanultam. A csípéssel mérgező nedvek juthatnak a szervezetbe.

– Hmm. – A király kétkedve ingatta a fejét. A sebre pillantott. – Ez akkor is csak egy karcolás. Adlaint se rázta meg különösebben. – Azzal felhajtotta a bort.

– Adlain kapitányt az se rázná meg különösebben, ha tüzes eső hullana az égből – felelte a doktor szárazon.

A király halványan elmosolyodott. – Nem kedveled Adlaint, igaz?

A doktor vállat vont. – Nem számítom a barátaim közé, uram, de ellenségemnek sem tekintem. Mindketten felségedet szolgáljuk, tehetségünk és vérmérsékletünk szerint.

A király elgondolkodott. – Úgy beszélsz, akár egy diplomata – mondta. – Mint egy vérbeli udvaronc.

– Ezt bóknak veszem, felség.

A király tűnődve figyelte a doktort. – De azért tartasz tőle egy kicsit, nem igaz?

A doktor felnézett, tekintetében őszinte meglepetés tükröződött. – Tartanom kellene?

– Wen herceg szerint igen – kuncogott a király. – Ha hallanád a véleményét a nőkről, akik orvosnak állnakht=" Szerinte az asszonyok legföljebb ha kurvának valók. Esetleg feleségnek és anyának.

– Csakugyan? – szűrte a doktor a szót a foga között. Rám pillantott, hogy elkérje a soron következő tégelyt, amit én már a kezemben tartottam. Biccentett, és elismerő mosolyt villantott rám. Elvettem az alkoholos spongyát, és bedobtam a szemetesbadellába.

– Mi az? – méregette a király a tégelyt gyanakvóan, összevont szemöldökkel.

– Gyógykenőcs, uram.

– Azt én is látom, Vosill. De mire… Áh.

– Ahogy magad is érzed, csillapítja a fájdalmat. Emellett óv a levegőben keringő rossz nedvektől, és gyorsítja a gyógyulást.

– Ez ugyanaz, amivel a lábamat kented, amikor tályogos lett?

– Remek memóriája van fenségednek! Ha jól emlékszem, akkor kezeltem felségedet először.

A király kihúzta magát, és szemügyre vette a képmását a szobája falát díszítő tükörben. Intett az ajtónállónak, hogy vigye el a kelyhet, aztán felemelte az állát és beletúrt a hajába. Megrázta a fejét, hogy a vívómaszktól összetapadt fürtjei szabadon leomolhassanak a vállára.

– Igaz – felelte, a tükörképén merengve. – Eléggé, hmm… rossz bőrben voltam akkor, annyi szent. A kuruzslók azzal riogattak, hogy csak óráim vannak hátra.

– Felséged a legjobbkor küldetett értem – mondta a doktor csöndesen, aztán kötözni kezdte a sebet.

– Az apámat is a tályog vitte el – merengett a király.

– Tudom. – A doktor rámosolygott. – De felséged túlélte.

A király is elmosolyodott, tekintete a messzeségbe révedt. – Igen. Valóban. – Aztán lebiggyesztette az ajkát. – Viszont apámat sosem gyötörte hascsikarás, derékfájás és a többi megszámlálhatatlan nyavalya, ami engem kínoz.

– Valóban nem panaszkodott ilyesmiről – bólogatott a doktor, miközben tovább tekerte a gyolcsot a király izmos karjára. – Legalábbis nem jegyezték fel a krónikák.

A király szúrós pillantást lövellt a doktorra. – Azt akarod mondani, hogy sokat panaszkodom?

A doktor meglepetten pislogott. – Távol álljon tőlem! Az élet számos kórsággal sújtotta felségedet, de felséged példásan viseli a sorsát. – Azzal tovább csavarta a kötést. (Jó gazdám bizonyára tudja, hogy a doktornak az udvari szabó készíti a kötszert, méghozzá különleges higiéniai előírások közepette, amelyet a doktor a lehető legszigorúbban be is tartat. Ennek ellenére használat előtt mindig átforralja a gyolcsot fertőtlenítőszeres vízben. A fertőtlenítőszert, talán mondanom sem kell, kifejezetten az ő megrendelésére keveri az udvari patikárius.) – Sőt, kifejezetten dicséretes, hogy felséged hajlandó beszélni a fájdalmáról – tette hozzá. – Sokan abba a hibába esnek, hogy önsanyargatásból, büszkeségből vagy félelemből némán szenvednek egészen addig, amíg a halál el nem ragadja őket. Pedig elég volna egyetlen szó, hogy az orvos idejekorán felismerje a kórt, és gyógyírt ajánljon rá. Képletesen szólva, felség, a fájdalom nem más, mint riasztás az őrtoronyból. Ha figyelmen kívül hagyjuk a vészjelzést, ne lepődjünk meg, ha a várat elözönlik a betolakodók.

A király felnevetett, és elnéző mosollyal csóválta a fejét. – Ez a katonai hasonlat… nos, felettébb képszerű volt, doktor.

– Köszönöm, felség. – A doktor megigazgatta a kötést. – Üzenet várt odahaza, hogy látni kívánsz. Feltételezem, hogy még a vívóteremben történt incidens előtt küldted.

– Igaz is – felelte a király, és megdörzsölte a tarkóját. – A nyakam megint görcsöl. Ha végeztél a kötözéssel, kezelésbe veheted.

– Természetesen, felség.

A király sóhajtott, és egy pillanatra mintha a testtartása is megroggyant volna: öregebbnek tűnt, szomorúnak és fáradtnak. – Az apámnak akkora ereje volt, mint egy bivalynak. Azt mondják, egymaga elhúzott egy ekhós szekeret, hátassal együtt.

– Én csikóról hallottam.

– Hát aztán, mit számít az? – mordult fel a király. – Egy csikót elhúzni, ahhoz is irdatlan erő kell. És különben is, honnan tudod? Talán bizony ott voltál?

– Nem, uram.

– Nem is… – A király a távolba meredt, arcán keserűség suhant át. – Azt hiszem, igazad van. Csikó volt az. – Fájdalmasat sóhajtott. – A régi királyok megragadták a bivalyt a szarvánál fogva, megforgatták a fejük fölött, és úgy hajították az ellenségre. Az anliosi Ziphygr puszta kézzel tépett szét egy hegyi ordast, Nagyöklű Skolf leszakította az óriás Grussens fejét, a sompoliai Mimarsztisz pedig…

– És ha mindez csak legenda, uram?

A királyba belefagyott a szó. Tátott szájjal, mozdulatlanul meredt maga elé, bevallom őszintén, a vér is meghűlt az ereimben egy pillanatra. Aztán hátrafordult – már amennyire a kötés engedte, amelyet a doktor még mindig a kezében tartott.

– Vosill doktor – kezdte halkan.

– Uram?

– A király szavába nem szokás belevágni.

– Belevágtam volna felséged szavába?

– Talán nem vetted észre?

– Én igazán…

A király összeráncolta a homlokát. – Hát semmit sem tanítottak neked azon a köztársaságnak csúfolt szemétdombon, ahonnét jöttél? Annyira sem képesek felétek az férfiak, hogy némi jó modort csepegtessenek a gyerekeikbe és asszonyaikba? Te pedig – folytatta emelt hangon – még mindig nem tanultad meg, hol a helyed?

A doktor kinyitotta a száját, aztán becsukta.

– Válaszolhatsz – intett a király.

– A Drezeni Köztársaság polgárainak hírhedten rossz a modora, uram – felelte a doktor szelíden, mint egy kezes bárány. – Szégyenkezve jelentem, hogy én az udvariasabbak közé tartozom. Bocsáss meg nekem, felség.

– Az apám huszonötöt veretett volna rád, Vosill. Persze csak ha megesett volna rajtad a szíve, lévén mégiscsak idegen vagy közöttünk, és nem tudod az illemet.

– Hálás vagyok, hogy elnézőbb vagy velem, mint felséges atyád lett volna a helyedben. Azon leszek, hogy ez többé ne forduljon elő.

– Örömmel hallom. – A király kihúzta magát. A doktor újra a kötés fölé görnyedt. – A régi világban az emberek még tudtak viselkedni – dünnyögte a király.

– Bizony, hogy tudtak – helyeselt a doktor. – Felség.

– Az istenek az emberek között jártak. A hősök nagy dolgokat vittek véghez. Aranyidők voltak azok! Hiába, akkor még volt erő karban és lélekben. A férfiak hatalmasak voltak, bátrak és erősek. A nők pedig szebbek és simulékonyabbak.

– Ahogy mondod, uram.

– Más világ volt. Jobb és boldogabb.

– Biztosan így volt. – A doktor a fogával betépte a gyolcs végét.

– Ma már… – legyintett a király – semmi sem ugyanaz.

A doktor együtt érzően hümmögött, és csomót kötött a gyolcsra. – Készen is vagyunk, uram.

A király behajlította a karját, közelebbről is szemügyre vette a kötést, aztán leengedte a köpenye ujját. – Mikor vívhatok újra?

– Akár holnap, felség, de mértékkel. A fájdalom majd tudatja, mikor kell abbahagynod.

– Pompás. – A király barátságosan hátba vágta a doktort. Vosill megtántorodott a váratlan ütéstől, de az arcán öröm csillant. Mintha kissé el is pirult volna. – Remek munkát végeztél, Vosill. – A király tetőtől talpig végigmérte. – Milyen kár, hogy nő vagy. Ha férfi volnál, akár vívni is megtaníthatnálak.

– Hogyne, uram. – A doktor intett nekem, és sietve nekiláttunk elpakolni a tégelyeket és fiolákat.

A purdé egy nyomorúságos, mocsoktól bűzlő szobában lakott népes családjával együtt, egy düledező ház padlásán, amely a nyomornegyed közepén állt. A vihar süvöltő, barna szennyörvényeket hajtott maga előtt a környező utcákon.

A házmester – egy izzadságszagú, részeges vénasszony, aki legföljebb ha madárijesztőnek lett volna jó – nem átallott egy garast követelni a doktortól azzal az ürüggyel, hogy összesároztuk a folyosót, és hangosan sopánkodott, hogy mennyi fáradságába kerül majd feltakarítania. A ház állapotát látva (már amennyit az egyetlen árva olajmécs fényénél ki lehetett venni) inkább a városatyák bírságolhatták volna meg őt, hogy a ház mocskát kihordatja a bérlőkkel az utcára. Ám a doktor elnézően ciccegett, és beletúrt az erszényébe. A boszorkány vérszemet kapott, és azért is pénzt követelt, hogy a purdé felkísérhessen minket az emeletre. Elfutott a pulykaméreg, ám a doktort ismerve jobbnak láttam lakatot tenni a számra; be kellett érnem annyival, hogy a tőlem telhető legszigorúbb pillantást lövelltem a csoroszlya felé.

A lépcső nyaktörően meredek volt, és minden lépésünknél megreccsent. Ahogy felfelé araszoltunk, megcsapta az orrunkat a latrinaszag, az állatbűz, a mosdatlan emberi testek, a romlott hús és a foltos lábasokban rotyogó étel zsíros párájának keveréke. A pokoli egyveleget a legkülönfélébb hangok kórusa kísérte: az eresztékeken át fütyülő orkán zaja, csecsemősírás, veszekedés, káromkodás. Az egyik málladozó ajtó mögül sikolyok és tompa puffanások szűrődtek ki, az udvaron megbéklyózott jószágok bőgtek panaszosan. Körülöttünk rongyos gyerekek szaladgáltak fel-le a lépcsőn, sikongattak és röfögtek, mint az állatok. A szűkös és rosszul megvilágított fordulókban tucatnyian ácsorogtak, és ahogy elhaladtunk mellettük, némán követtek a tekintetükkel. Sóvár szemek tapadtak a doktor finom szövésű köpenyére és súlyos, tömött orvosi táskájára. Én magam zsebkendőt szorítottam az orromra, és mindennek elmondtam magam, amiért aznap reggel elfeledtem beparfümözni a kendőmet.

Az utolsó fordulóban egy minden eddiginél szűkebb és rozogább lépcső várt minket, amire istenkísértés volt rálépni. A ház teteje, meg mertem volna rá esküdni, ide-oda lengett a szélben. Forgott velem a világ, kevés híja volt, hogy össze nem öklendeztem magam.

A két egymásba nyíló, szegényes padlásszobában nyáron elviselhetetlen forróság, télen pedig kimondhatatlan hideg uralkodhatott. A szél süvöltve zúdult befelé a két apró, üvegtelen ablakon. A nyílások elé szögezett rongyok hangosan csapkodtak, a zsaludeszkákat valószínűleg rég eltüzelték; semmi sem volt, ami útját állhatta volna a szélnek és az esőnek.

Odabent vagy egy tucat sötét alak kuporgott a földön – akadt közöttük karon ülő gyermek és aszott, fogatlan vénség egyaránt. A szoba egyetlen bútordarabja (már ha bútornak lehetett nevezni egyáltalán) egy rongyos szalmazsák volt. Bamba tekintetek szegeződtek ránk, ahogy a purdé a belső szoba felé terelt. Félrehúzta az ajtónyílásra szögezett, foszladozó függönyt, s mi beléptünk. Alighogy a függöny összezárult mögöttünk, a túloldalán rekedtes, selypítő sutyorgás támadt; valami helyi dialektusban társaloghattak, vagy egy idegen nyelven, hamarjában nem tudtam eldönteni.

A belső szoba még az előzőnél is sötétebb volt. A zsalutáblák innen is hiányoztak, az ablakkereteken vitorlaként feszültek az odaszegezett kabátok és köpenyek. Az ázott szövetről lepergő víz vékony erekben csordogált le a falon, és a padlóra érve ezüstös tócsákban gyűlt össze.

A piszkos, szalmával hintett padozat hol lejtett, hol emelkedett, a szemöldökfa a hajunkat súrolta. A falak belsejéből halk, kísérteties recsegés szüremlett, a tetőről éles pattanások hallatszottak. A hajlott mennyezeten keresztül is ömlött a víz. A földszinti rémet aligha érdekelte a lakók testi épsége, ezért adta bérbe ezt a padlásnak is csak nagy jóindulattal nevezhető, szánalmas lyukat. A hely arra sem volt alkalmas, hogy egy kéményseprő évente egyszer felmásszon ide, hát még arra, hogy valaki lakjon benne…

Egy kövér és formátlan, kócos üstökű asszony sietett a doktor elé, szakadt ruháján kisebb-nagyobb, gyanús eredetű és meglehetősen bűzös foltok éktelenkedtek. Pergett a nyelve, de egy árva szót sem értettem a szavaiból. A doktor nyomába szegődtem, és a heves karmozdulatokkal magyarázó asszonyságot követve átpréseltem magam egy tucat toprongyos, savanyú szagú ember között. A sarokban, a penészfoltos, vészesen recsegő gerendák alatt rozzant ágy állt. Jöttünkre valószínűtlenül hosszú árnyék surrant végig a fal mellett, aztán eltűnt egy repedésben.

A doktor egy pillantást vetett a betegre. – Mióta lázas? – kérdezte. Felcsavarta az olajmécsest, letérdelt az ágy mellé, és kotorászni kezdett a táskájában. Az ágyon egy csontsovány lányka feküdt, az arca szürke, csatakos haja a homlokához tapadt, meg-megrebbenő szemhéja mögött ide-oda mozgott a szeme. Apró, fuldokló kortyokban nyelte a levegőt.

– Jááj, ha én ászt tudnám, szépássony! – óbégatott a matróna. Mosdatlan teste émelyítő bűzt árasztott magából. Erőteljes mozdulatokkal félretolt az útból néhány bámészkodót, és nyögve lerogyott egy szalmával tömött zsákra, ami panaszosan megnyeccsent a súlya alatt. Aztán a kezébe temette az arcát, és tovább gajdolt.

A doktor megfogta a kislány homlokát, és felhúzta a szemhéját.

– Az éccaka dült ágynak, vagy mán előbb? Nem emlékezhetek mindenre, szépássony!

– Három napja beteg – suttogta egy girhes, nagy szemű lányka, aki az ágy mellett állt, és bátorítóan átnyalábolta a tuskólábú fiút, aki idevezetett minket.

A doktor felpillantott. – Hogy hívnak?

– Anowir – felelte a kislány. Az ágyon fekvő felé intett a fejével. – Zea a nővérem.

– Hááárom napja, éjdes lyányom, éjdes virágszálom, jááj! – Az asszony előre-hátra dülöngélt a szalmazsákon, fejét két keze közé fogva. – Jááj, kislyányom, jááj, én édes virágszálom…

– Korábban is szóltunk volna, de… – Anowir gyors oldalpillantást vetett az asszonyra. Sánta testvére úgy csimpaszkodott bele, mint egy majom, arcát belefúrta nővére vállába.

– Jáááj, virágszálom, jááj, jááj – kántált az asszony egyre hangosabban. A gyerekek összedugták a fejüket. Ugyanazon a különös nyelven sutyorogtak, amit a külső szobában hallottam. Az asszony tovább hintázott és zsolozsmázott. Időről időre elhallgatott, és a változatosság kedvéért a haját tépte.

– Anowir – a doktor a kislány felé fordult. – Megkérhetlek, hogy menj le a kikötőbe, és szerezz nekem jeget? Vidd a testvéreidet is. Hozzatok, amennyit csak tudtok. Nem kell, hogy tömbjég legyen, az nagyon drága. A jégkása is jó. Sőt, az a legjobb. Tessék. – Előhúzta az erszényét, és előkotort belőle néhány rézpénzt. – Ki akar vele menni? – Körbepillantott a könnyáztatta arcokon.

A következő pillanatban az egész gyereksereg a doktor előtt tolongott, és ő mindegyikük mancsába nyomott egy-egy rézpénzt. El sem tudtam képzelni, minek neki annyi jég ebben a hidegben, de több eszem volt, semhogy vitatkozzam vele. – Megtarthatjátok a visszajárót – mosolygott a mohón csillogó arcokat fürkészve –, de annyi jeget hozzatok, amennyit csak a két kezetekben elbírtok. Legalább nem fúj el benneteket a szél. Na, szaladjatok!

A szoba, mintegy varázsütésre, kiürült. Magunkra maradtunk a beteg kislánnyal és az óbégató matrónával. Néhány kíváncsiskodó átkandikált ugyan a másik szobából, de a doktor szigorúan visszaparancsolta őket.

Aztán az asszonyhoz fordult.

– Tudnom kell az igazat, Elund asszony – mondta komolyan. Intett, hogy hozzam a táskáját, aztán följebb húzta a kislányt az ágyon. Amikor letérdeltem, hogy megigazítsam a matracot, megcsapott a sovány testből sugárzó, emésztő forróság. – Tehát a kislány három napja lázas, ha jól értem.

– Három, négy vágy egy tucat… jájj, há' mitet számít az! – fogta a fejét az asszony. – Mikor az én éjdes virágszálom a halálán van! Jááj, éjdes lyányom, jááj, éjdes virágszálom! Segiccsen rajtunk, drága doktor! Segiccsen, mer’ az isten is elhagyott! – Azzal a doktor lába elé vetette magát, és nagy puffanással terült el a padlón. Két kézzel csimpaszkodott a nehéz köpenybe, amit a doktor éppen le akart hámozni magáról.

– Megteszem, ami tőlem telik, Elund asszony. – A doktor rám pillantott. A kislányra váratlan köhögőroham tört rá, fulladozni és hörögni kezdett. – Oelph, arra a párnára is szükségünk lesz.

– Párna? – Az asszony felült, és gyanakodva körbenézett. – A párna az enyim! – visította, és két kezével utánam kapott, ahogy elhaladtam mellette. A doktor felültette a kislányt, nekem pedig sikerült a feje mögé gyömöszölnöm az anyjától elkobzott szalmazsákot. – Hová hajtom árva fejem, jájjj… Dejsz’ az ágyam is od’adtam a kis piszoknak!

A doktor nem sokat törődött a sipítozó asszonnyal. Felhajtotta a kislány átizzadt ruháját. A gyermek vöröslő, gyulladt ágyékát látva gyorsan félrefordítottam a fejem.

A doktor közelebb hajolt, és óvatosan széthúzta a lábát, aztán spatulát vett elő a táskájából. Végül visszarendezte a kislány végtagjait, és ráhúzta a szoknyát. Megvizsgálta a szemét és az orrát, azután egy ideig csukott szemmel figyelte a pulzusát. A szobára néma csönd telepedett, csak a vihar surrogása szűrődött be odakintről, és a kövér asszonyság szipogott olykor-olykor; időközben összekuporodott az ágy lábánál, és bevackolta magát a doktor köpenyébe. A doktor körül valósággal forrt a levegő, látszott, hogy alig tudja türtőztetni magát.

– A pénz, amit a zeneórákra adtam – mondta összeszorított fogakkal. – Ha megkérdezném az iskolában, maga szerint mit mondanának? Látták egyáltalán Zeát?

– Jáájj, drága lelkem, szeginy család a mienk! – Az asszony a kezébe temette az arcát. – Osztán csupa ördögfattya ez, nem lehet űket kordába’ tartani! Ki tuggya, hová szórják a pínzt, amit od’adok. Ez a lyány különösen makacs, sohasem hallgat a szép szóra! Jájj, mentse meg, drága doktor… Jájj, hová lesz szeginy fejem, ha meghál…

A doktor benyúlt az ágy alá, és két hasas csuprot húzott elő. Az egyiket alaposan bedugaszolták, a másik üres volt. A doktor beleszagolt az üresbe, aztán megrázta a másikat. Sűrű folyadék kotyogott benne. Az asszony egyszeriben holtsápadt lett, arcából kifutott a vér. Még levegőt venni is elfelejtett. Az edényből kicsapó édeskés bűz kísértetiesen emlékeztetett arra, amit az asszony leheletén éreztem. A doktor az ölébe fogta az üres csuprot, és várakozón tekintett az asszonyra. – Mióta hál Zea férfiakkal, Elund asszony? – kérdezte.

– Férfiakkal hálna? Az én virágbogaram? – sipította az asszony, aztán észbe kapott, és önérzetesen kihúzta magát. – Mégis mit képzel szépássony? Az én lyányom tisztességes lyány…

– Méghozzá itt, ezen az ágyon – folytatta a doktor zavartalanul. Visszatolta a csuprokat a helyükre, aztán félrehúzta a kislány ruháját, hogy alaposabban szemügyre vegye a mocskos matracot. – Szerintem a fertőzést is itt kapta el. Valaki nagyon csúnyán elbánt vele. Túl fiatal az ilyesmihez – mondta, és átható tekintetét az asszony szemébe fúrta. Nem szívesen lettem volna a vén csoroszlya bőrében; csak tátogott, mint a partra vetett hal, de egy hang sem jött ki a torkán. A doktor kíméletlenül folytatta: – Minden szót értettem, amit a gyerekei egymás közt beszéltek. Szerintük Zea terhes. Valami hajóskapitányt meg két matrózt emlegettek. Vagy félreértettem talán, Elund asszony?

Az asszony szóra nyitotta a száját, aztán úgy is maradt, tátott szájjal, mozdulatlanul. A szeme fennakadt, majd hirtelen összerogyott, akár a kicsontozott hal. A doktor ügyet sem vetett rá. Egy darabig a táskájában matatott, aztán elővett egy tégelyt és egy gömbhólyagból szabott kesztyűt (utóbbit szintén az udvari szabóval készíttette), gondosan eligazgatta hosszú, kecses ujjain, és ismét felhúzta a kislány szoknyáját.

A magam részéről jobbnak láttam elfordulni.

Egyik drága balzsamot a másik után kente a beteg gyerekre, illatos cseppeket csöppentett a szemébe és a szájába, s közben folyvást magyarázta nekem, melyik mire való; hogyan enyhíti a magas lázat az egyik, hogyan csökkenti a gyulladást a másik, hogyan semlegesíti a rossz nedveket a harmadik, s hogyan erősíti a legyengült szervezetet a negyedik, hogy a beteg elindulhasson a gyógyulás útján. Meglehetősen sokáig tartott, mire végre sikerült kirángatnom a köpenyt az alélt Elund asszony alól, aztán átvittem a másik szobába, hogy benedvesítsem. Jobb híján kilógattam az ablakon és vártam, hogy a vastag szövet teljesen átnedvesedjen (végül már alig éreztem a karom). Aztán visszavittem a doktorhoz a cuppogó holmit, és a gyermek láztól áthevült testére terítettem. A doktor ekkorra már a rongyos alsóneműje kivételével minden ruháját lefejtette róla. A kislány görcsös rángatózásba kezdett, a foga össze-összekoccant. Szemernyivel sem volt jobb állapotban, mint amikor megérkeztünk.

Ahogy Elund asszony vízidisznót megszégyenítő röfögések közepette magához tért, a doktor megparancsolta neki, hogy kerítsen egy kannát, és forraljon vizet. Az asszony egy darabig kelletlenül irgett-morgott, de végül engedelmeskedett.

– Fölemészti a láz – mormolta a doktor, kezét a gyermek homlokán nyugtatva. Döbbenten pislogtam rá; addig meg sem fordult a fejemben, hogy a kislány meghalhat. – Oelph – fordult felém a doktor. A tekintetében aggodalom ült. – Megtennéd, hogy elmész a gyerekek után? Nagy szükségünk volna arra a jégre.

– Igenis, úrnőm – sóhajtottam, és engedelmesen elindultam a lépcső felé, hogy ismét alászálljak a nyomortelepi pokol alanti bugyraiba. Keserűen gondoltam rá, hogy már épp kezdtek megszáradni a ruháim…

Erőt vettem magamon, és kiléptem az orkánként tomboló zivatarba. A Xamis már lenyugodott, szegény árva Seigen pedig sápadtan pislogott a felhők mögött, mint egy gyengélkedő olajmécs. Az esőverte utcák elhagyatottak voltak, tele fenyegető árnyékokkal és a semmiből támadó, orv széllökésekkel, amelyek könnyen beletaszíthatták a gyanútlan járókelőt az utca közepén csordogáló, fedetlen szennycsatornába. A kísértetként fölém magasodó fekete házak közt caplattam a lejtős sikátorok útvesztőjében abba az irányba, amerre a kikötőt sejtettem. Fogalmam sem volt, hogy dolgom végeztével hogyan találok majd vissza; miért is nem jutott eszembe, hogy magammal hozzam az egyik málészájú nyomorultat vezetőnek?! A doktor néha megfeledkezik arról, hogy én sem vagyok született haspidi. Régebb óta élek itt, mint ő, az igaz, csakhogy egy Derla nevű kisvárosban születtem, messze délen, a gyermekkoromat pedig Ormin tartományban töltöttem. Amióta a fővárosba költöztem, szinte ki se mozdultam a palotából – kivéve amikor az udvar nyaranta kiköltözött a Yvenage-hegységben található nyári lakba. A városban szinte sosem akadt dolgom.

Azon tűnődtem, valóban a gyerekek keresésére küldött-e az úrnőm, vagy valami titkos kencét akar alkalmazni a kislányt emésztő kór ellen, és nem szeretné, hogy ennek más is szemtanúja legyen. Az orvosok titkolózó népség, ezt mindenki tudja; nemrégiben azt hallottam, hogy Oartchban egy medikusklánnak két teljes generáción át sikerült titokban tartania az általa kifejlesztett szülészeti fogót. De nem, a jó Vosill doktor sosem tenne ilyet. Egyszerűen csak a jégre van szüksége, amit kért. Tanácstalanul pislogtam körül. Nem akartam neki csalódást okozni.

A város felett eldördült az őrségváltást jelző ágyú, de a robajt elnyomta az égi csinnadratta. Nyakig begombolkoztam, és még jobban összehúztam magamon a köpenyt. Ám míg a ruhámmal foglalatoskodtam, a szél lekapta a fejemről a kalapot, végiggörgette az utcán, és egy elegáns mozdulattal bepöccintette a csatornába. Karomat lengetve, szitkozódva rohantam utána, végül lecövekeltem a sarkon, és sűrű káromkodások közepette kihalásztam a szennyes léből. A magasba tartva körbeforgattam, aztán undorodva elfintorítottam az orrom. Egy lyukas ereszcsatorna alatt úgy-ahogy kidörzsöltem, alaposan kicsavartam, és ismét szemügyre vettem. Megszagoltam, egy darabig leverten álltam, aztán elhajítottam a csudába.

Mire megtaláltam a kikötőt, bőrig áztam, mint az a bizonyos turkász az esős évszakban. Rettenthetetlen elszántsággal kutattam a jégárusok után, betértem minden düledező árudába és dohányfüstös kocsmába, ami csak az utamba került – de bárhogy igyekeztem, fáradozásaimat nem sok siker koronázta. A sötét, félvilági alakok és tántorgó részegek, akikhez iránymutatás végett folyamodtam, egyértelmű és cifrázatlan kifejezésekkel adták tudtomra, hogy nem jó helyen járok. Kétségeimben csak megerősített, hogy a halpiacon őgyelegve megcsúsztam egy kupac rothadó belsőségen, és kis híján belepottyantam a kikötő morajló vizébe. Szitkozódtam, mint egy kocsis; vizesebb ugyan már nemigen lehettem volna, de a doktorral ellentétben nem tudok úszni. Hosszas céltalan lődörgés után egy mohos kőfal tövében találtam magam, amely meredeken indult a szél korbácsolta rakpart irányába, aztán hirtelen visszakanyarodott a házak közé. Még egyszer körbenéztem, és egy fájdalmas sóhaj kíséretében bevetettem magam a nyomorúságos viskók labirintusába.

Még jóformán be sem léptem a házba, már tudtam, hogy a gyerekek megelőztek.

Behúzott nyakkal osontam el az öklét rázó boszorka előtt, szőrborzoló tirádáját még két lépcsőfordulóval később is hallottam. Átverekedtem magam a bűzök és zajok pokoli kakofóniáján, és végigkövettem a vízcseppekből álló, sötét csíkot a padlásszobáig.

A kislány ki se látszott a jeges pakolás alól, ágya körül némán álltak a testvérei.

Elég volt egyetlen pillantás vetnem az arcokra, hogy felmérjem: elkéstünk. Mindannyian. Ha egy nappal korábban érkezünk, talán még lett volna remény. A doktor egész éjjel talpon volt, mindent megpróbált, ami tőle telt, de a kislány testét szó szerint felemésztette a láz. Hajnaltájt, amikor a vihar végre csitulni látszott, és a kelő Seigen fénydárdái átszúrták a felhők utolsó foszlányait, a koldusok sápadt reggeli énekével a gyermek lelke is megtért egy szebb és békésebb világba.

4. A TESTŐR

– Legalább hadd motozzam meg, tábornok úr!

– Mit képzelsz, DelHadd? Egy nagykövetet megmotozni?

– ZeSpiole-nak igaza van, DelHadd. Nem bánhatunk vele úgy, – mint egy közönséges útonállóval.

– De még mennyire, hogy nem! – szipogta sértetten a legfőbb tanácsadó szerepkörében tetszelgő BiLeth, aki azzal kérkedett, hogy külhoni ügyekben mindig övé az utolsó szó. Kihúzta magát, és jelentőségteljesen elnézett a testőr feje fölött, botsáskára emlékeztető alakjából csak úgy sugárzott a megvetés. Az udvarban mindenki tudta róla, hogy a hajánál csak a szerénysége gyérebb. – Útszéli brigantinak tartanának minket – pattogott. – És igazuk is volna!

– Ez is csak egy követ a sok közül – csitította őket UrLeyn tábornok. – Lyukat beszél a hasunkba, aztán továbbáll. – Azzal megfordult, és ruganyos léptekkel folytatta útját a teraszt szabdaló lombárnyékok szőnyegén.

– Ezt az embert a Tengeri Céh küldte, uram – zárkózott fel mögé DelHadd. – Azok csak a rabláshoz meg a fosztogatáshoz értenek. A diplomáciát hírből sem ismerik.

– Nem vagy te egy kicsit túl szigorú? – mosolygott a kormányzó.

– Szabadjon felhívnom rá a figyelmedet, uram – köszörülte a torkát ZeSpiole –, hogy a testőröd az imént megvádolta a Tengeri Céh küldöttét. Nem átallotta azt mondani rá, hogy… milyen kifejezést is használtál az imént, BiLeth? Á, megvan! Hogy egy útszéli briganti.

– Így beszélni egy magas rangú tisztségviselőről – sápítozott BiLeth, és a szemét forgatta. – Skandalum!

– Pedig pontosan ez a helyzet – morogta DelHadd.

– Ettől még udvariasan kell vele bánnunk – mutatott rá UrLeyn. – Sőt, akinek van egy kis sütnivalója, az ilyenekkel a szokásosnál is udvariasabban bánik.

DelHadd kétkedő pillantást vetett rá.

– Valóban?

BiLeth zavartan bólogatott, mint aki nem igazán tudta követni az iménti okfejtést.

UrLeyn tábornok hirtelen megállt, és szembefordult a társasággal. DelHadd, mintha láthatatlan köldökzsinór kötné a kormányzóhoz, pontosan ugyanabban a pillanatban állt meg, de ZeSpiole és BiLeth csak egy szívdobbanásnyi idővel később kapcsoltak. A hátuk mögül fojtott szitkozódás, tompa kard-, írótábla- és fegyvercsörömpölés hallatszott, ahogy hosszan kígyózó kíséretük megtorpant, és a segédek, írnokok és tisztviselők az előttük állókba botlottak.

– Amióta a régi Birodalom romokban hever, drága barátaim – magyarázta a tábornok hunyorogva, és szembefordult a nappal, hogy jobban lássa beszélgetőtársai arcát –, a Tengeri Céhekkel való kapcsolat mindennél fontosabb a számunkra. – Tekintete BiLeth fonnyadt, kórószerű alakjáról testőre vállas sziluettjére tévedt, végül a marcona, szikár vénemberen állapodott meg, aki a palotaőrség egyenruháját viselte. ZeSpiole viharvert, ráncos ember volt, beesett szeme alatt karikák sötétlettek; DelHadd egykori elődje jelenleg a palotaőrség parancsnokaként teljesített szolgálatot, így nem csupán a kormányzó testi épségéért volt felelős, hanem az egész udvar biztonságáért is, és ez súlyos teherként nyomta a vállát. – A tudás és tapasztalat, amelyet a Tengeri Céhek képviselnek – folytatta UrLeyn –, a hajóik, az ágyúik… Ha nem tudnátok, ők a legfőbb szövetségeseink. Amióta a Birodalom elbukott, egymás után bukkannak fel az újabb és újabb trónkövetelők…

– Most éppen hárman vannak – kotyogott közbe RuLeuin, akinek időközben sikerült a kormányzó mellé furakodnia.

– Három önjelölt császár – bólogatott UrLeyn –, nem beszélve a tucatnyi ambiciózus kiskirályról, no meg arról a regiment jöttmentről, akik nem szégyellik királynak nevezni magukat. Bezzeg a Birodalom idején örültek, hogy lyuk van a seggükön.

Néhányan heherésztek.

– Vannak, akiknek nincs szükségük koronára, hogy tanúbizonyságot tegyenek az erejükről – kontrázott YetAmidous. – Ezek akkor sem fogadnák el a királyi címet, ha erővel aggatnák rájuk.

UrLeyn megpaskolta testőre vállát. – Látod, DelHadd, éppen a legjobb barátaim dörgölik az orrom alá az igazságot. De minek is tagadjam? Egyike vagyok azoknak, akik előnyt kovácsoltak a régi világ pusztulásából, és jelenlegi pozíciójukat nem annyira saját tehetségüknek és képességeiknek, hanem sokkal inkább a véletlenek szerencsés összjátékának köszönhetik. – UrLeyn szeme csillogott.

– Tábornok! – hápogott YetAmidous. Kövér, tésztaszerű arca megbántott fintorba torzult. – Kiforgatod a szavaimat, pedig én éppen hogy…

UrLeyn felnevetett, és barátságosan hátba veregette a férfit. – Értelek, barátom, ne aggódj! De azt szeretném, ha DelHadd is értené. – Testőre felé fordult, de megemelte a hangját, hogy a körülötte állók is jól hallják a szavait. – Amióta nem függ a fejünk fölött a császárság Damoklesz-kardja – kezdte –, végre saját magunk irányíthatjuk a sorsunkat. A végvárak elnéptelenedtek, a császár katonáinak egy része hazatért a szülőföldjére, más része rablóbandákba verődve fosztogatja a vidéket. A flotta feloszlott; a hajók nagy része elsüllyedt, az admirálisok egymással marakodnak. Csak egy-két kapitány tudta megtartani a legénységét; az ő fregattjaik most a Tengeri Céhek lobogója alatt hajóznak. Amióta a császár nem szorongatja őket, soha nem látott mértékben megerősödtek. A hatalommal együtt azonban a felelősségük is nagyobb. A saját vizeik urai lettek; hiénák helyett a tenger oroszlánjai.

UrLeyn hunyorogva nézett végig a társaságon. A terasz fekete-fehér kövezete vakítóan ragyogott a Xamis és a Seigen déli fényáradatában.

BiLeth tudálékosan bólintott. – Így van, uram. Ahogy magam is mondani szoktam…

De UrLeyn nem hagyta magát félbeszakítani. – Egy hasonlattal élve: ha a császár az atya – folytatta –, akkor a királyságokat édesgyermekeinek tekinthetjük, a Tengeri Céheket pedig a fattyainak. Amíg csendesen, jó gyermek módjára játszottunk, a császár nem szólt a dolgunkba. Ám ha eltörtünk valamit, vagy túl nagy volt a ricsaj, jött a nádpálcával, és kegyetlenül elfenekelt bennünket. A halálával széthullott a család, a vidéki rokonok pedig összekaptak az örökségen. Csakhogy mi időközben kinőttük a gyerekszobát, elfoglaltuk a házat, és a fakardokat valódiakra cseréltük, uraim. Úgy vélem, ha más miatt nem is, hát felhőtlen gyermekéveinkre való tekintettel adjuk meg a kellő tiszteletet egykori játszópajtásainknak. Köztük azoknak is, akik papírhajókkal csatáztak a kacsaúsztatóban. – Széttárta a karját. – Én azt mondom, bánjunk úgy a nagykövetükkel, ahogy szeretnénk, hogy hasonló körülmények között a miénkkel bánjanak. – BiLeth vállára csapott, mire a tanácsnok lába megroggyant. – Nem igaz, BiLeth?

– De igen, uram – nyögte BiLeth, és szemrehányó pillantást vetett DelHaddra. – Tökéletesen egyetértek.

– Hát akkor ezt megbeszéltük – csapta össze a kezét a kormányzó, és sarkon fordult. – Mehetünk!

DelHadd testetlen árnyékként szegődött a nyomába. ZeSpiole-nak ugyancsak szednie kellett a lábát, hogy tartani tudja a tempót, a sáskaszerű BiLeth pedig hosszúakat lépett, hogy felzárkózzon.

– Legalább halaszd későbbre a találkozót, uram – kérlelte DelHadd a kormányzót. – Vagy tartsuk kevésbé hivatalos keretek között. Találkozzatok, mondjuk… a gőzfürdőben.

– DelHadd – csóválta a fejét elképedve a tábornok. – Miért épp a gőzfürdőben?

– Ez túlmegy minden határon – csattant fel BiLeth. – Abszurdum!

ZeSpiole csak kuncogott.

– Alaposan megnéztem magamnak azt a követet, uram – kötötte az ebet a karóhoz DelHadd.

A fullajtárok kitárták a kétszárnyú ajtót, és a kormányzó kíséretével együtt bevonult a hűvös előcsarnokba, ahol kisebb csoportokba verődve vagy félszáz udvaronc, tisztségviselő és katona várakozott, halk beszélgetésbe elegyedve. – Nem valami bizalomgerjesztő figura – tette hozzá DelHadd csöndesen, és gyorsan körbenézett. – Sőt, ami azt illeti, kifejezetten gyanús. És ha ez még nem volna elég: ragaszkodik a négyszemközti meghallgatáshoz.

A tábornok megálljt parancsolt a kezével, és az egyik falfülke felé intett. A fülkét a csarnok vastag kőfalába vájtak, és éppen annyi hely volt benne, hogy két ember kényelmesen leülhessen egymással szemben. – Bocsássatok meg egy pillanatra – mondta BiLethnek és ZeSpiole-nak. A kapitány zavartan bólintott, a tanácsadó sértődötten kihúzta magát, aztán mereven, szertartásosan meghajolt. UrLeyn és DelHadd behúzódtak a falfülkébe. A kíséret megindult, hogy kövesse őket, de a tábornok feltartotta a kezét. ZeSpiole intésére mindenki tisztes távolságba húzódott.

– Ki vele, DelHadd! – intett a tábornok. – Mi a bajod a fickóval?

– Kezdjük mindjárt azzal, hogy nem úgy fest, mint egy igazi követ. – DelHadd nehezen találta a szavakat. – Semmi… követszerű nincs benne.

UrLeyn halkan felnevetett. – Miért, mert az ágyban is gumicsizmát és viharkabátot visel? Kagylók potyognak a zsebéből, és sirályszar van a sapkáján? Komolyan, DelHadd…

– Én mondom, uram, nem stimmel valami azzal az emberrel. Az arca, a tekintete, a tartása… Száz meg száz követet láttam már, és azok között sem akad két egyforma. Az egyik sima modorú, a másik idealista, a harmadik lármás, a negyedik halvérű, az ötödik két lábon járó illemkódex. Akadnak köztük idegesek, komolyak, mindenfélék. De egy dolog mindannyiukban közös: komolyan veszik a hivatalukat. Küldetésük van. Ez a fickó viszont… – DelHadd megrázta a fejét.

UrLeyn a testőr vállára tette a kezét. – A szeme sem áll jól, ezt akarod mondani?

DelHadd megkönnyebbülten sóhajtott. – Pontosan ezt, uram.

A kormányzó felnevetett. – Amint az imént mondtam, olyan időket élünk, amikor változnak a szerepek. Tengerészhasonlattal élve: nem mind rohadt, ami bűzlik, DelHadd. Ugye nem várod el, hogy a régi királyok szokásai szerint cselekedjem, és pálcát törjek valaki felett, csak mert úgy kényelmesebb?

– Nem, uram.

– Bármennyire tiszteljük is az évszázados szokásjogot, nem várhatjuk el, hogy az új hatalmak tisztviselői a császári illemkódex szabályai szerint viselkedjenek.

– Értem, uram, ezt én is belátom. Amiről beszélek, az csupán megérzés, de ha szabad így fogalmaznom, szakmai megérzés, és az ilyesmi számtalanszor bizonyult már hasznosnak a munkám során, és segített abban, hogy meg tudjam védeni azokat, akik igényt tartottak a szolgálataimra. – DelHadd hosszasan fürkészte a kormányzó arcát, hogy lássa, sikerült-e elültetni a bogarat a fülébe. A kormányzó szeme vidáman csillogott, mintha inkább mulattatnák a hallottak, mintsem aggasztanák. DelHadd kényelmetlenül feszengett a kőpadon.

– Uram – hajolt közelebb fájdalmas arckifejezéssel. – A minap azzal vádolt meg valaki, akinek a véleményére te is sokat adsz, hogy képtelen vagyok kibújni a szerepemből, és még a pihenőidőmet is képzelt összeesküvések felderítésével és leleplezésével töltöm. – Mély levegőt vett. – Ha ez így van, vajon nem kellene még sokkalta jobban hallgatnom az ösztöneimre akkor, amikor dolgozom? Hogy lehetnék a pajzsod, uram, ha lépten-nyomon kilépsz mögülem?

UrLeyn hosszan figyelte testőrét. – Arra kérsz, hogy bízzak a megérzéseidben, és higgyek neked – mondta végül csöndesen.

– Magam sem tudtam volna szebben és pontosabban megfogalmazni.

UrLeyn elmosolyodott. – És mondd csak, mi okból kívánná a fickó a halálomat?

DelHadd még jobban lehalkította a hangját. – Azon okból, uram, hogy magad is flottát építesz.

UrLeyn meglepődött. – Flottát építenék?

– Talán nem így van, uram?

– Miből gondolod?

– A királyi erdők nagy részét felosztottad a városok között, uram, aztán bevezetted a fakivágási kvótát.

– Az erdészeim szerint ritkítani kell az erdőt. A korhadt fák veszélyesek.

– Azok a fák, uram, amelyeket kivágatsz, teljesen egészségesek, korukat és méretüket tekintve pedig éppen ideálisak a hajógyártáshoz. Hajóácsokat telepítettél Tyrsk falujába, azután alapítottál egy haditengerészeti iskolát, és…

– Jól van, elég! Hát ilyen óvatlan lettem volna? Vagy talán a Tengeri Céhek kémeitől hemzseg az ország?

– A napokban tárgyaltál Haspidusszal és Xinksparral. Egyiküknek pénze van, a másikuknak hajózási tapasztalata. Egy ütőképes flottához mindkettőre szükség van.

UrLeyn homlokán sűrűsödni kezdtek a ráncok. – Te honnan tudsz minderről, DelHadd? – dünnyögte. – Élesebb a látásod és a hallásod, mint ahogy gondoltam.

– Semmi olyasmiről nem tudok, uram, amit nem az én fülemnek és szememnek szánsz. De a pletykák hozzám is eljutnak. Az emberek nem vakok. Minden tisztviselőnek megvan a maga szakterülete; ha egy ex-admirálist hívatsz magadhoz, valószínűleg nem azért teszed, hogy állattenyésztési stratégiát vitassatok meg a Havas-fennsíkon átkelő karavánok hátasállományának szaporítására.

– Hmm. – UrLeyn a türelmesen várakozó kíséretre bámult, aztán felpillantott. – Elfüggönyözheted a bordély ablakát, az emberek akkor is tudni fogják, mit művelsz odabent.

– Pontosan, uram.

UrLeyn a térdére csapott, és felállt. DelHadd már azelőtt talpon volt, hogy ura felemelkedett volna. – Jól van, DelHadd. A kedvedért a Freskószobában találkozom a követtel. És a találkozó zártkörű lesz, ahogy kérte: csak ő meg én. Hallgatózhatsz kedvedre. Remélem, most már elégedett vagy!

Oestrile flottakapitány, a Kék Révészek céhének nagykövete katonai díszegyenruhában jelent meg az audiencián. Lábára hosszú szárú szattyáncsizma simult, tőrhalbőrből készült szürke nadrágja fölé mohazöld posztóból készült, keményített gallérú zubbonyt húzott, melynek mandzsettáját cifra aranysujtás díszítette. Színpompás öltözékét széles háromszögkalap koronázta, karimáján angyalmadártoll lengedezett. Méltóságteljes lassúsággal vonult be a Freskószobába, a Vorifyr-kastély legkisebb, ékszerdoboz módjára kifestett fogadótermébe.

Végigsétált az arannyal hímzett szőnyegen, amely egy zsámolyhoz vezetett. Néhány lépéssel távolabb alacsony dobogó állt, rajta egyszerű, dísztelen szék; ennyi volt a szoba minden berendezése. Az emelvényen Tassasen protektorátus kormányzója, vitézlő hadvezére és első magisztrátusa, UrLeyn tábornok trónolt, alakja tompán tükröződött a frissen viaszkolt fapadlón. A követ levette a kalapját, és meghajolt. A kormányzó intett, hogy foglaljon helyet. A férfi vetett egy gyors pillantást az alacsony ülőalkalmatosságra, aztán kigombolt néhány gombot a kabátján, és óvatosan leült. Kackiás kalapját maga mellé fektette. Nem voltak fegyverei, még egy árva díszkard se fityegett az oldalán. A nyakában nehéz, zömök bőrhenger lógott, csavaros fedelét szépen cizellált dombormű díszítette. Érdeklődve körbenézett a teremben.

A falakat padlótól plafonig festmények borították, amelyek az egykori tassaseni királyság vidékeit ábrázolták. Az egyiken sűrű erdő zöldellt, a fák közt agancsos nagyvadak bújtak meg. A másikon soktornyú, büszke várkastély állt, nyüzsgő piactér a harmadikon, a negyediken félhomályos háremudvar dús keblű asszonyokkal, az ötödiken vízzel elárasztott termőföldek zöld-sárga sakktáblái. Amennyire sablonosak voltak a témák, olyannyira sablonos volt az ábrázolásuk is; a Freskószobát ritkán nyitották meg a látogatók előtt, ezért valóságos legendák szövődtek köré, de akinek sikerült bejutnia, az nagyot csalódott. A falakat borító festmények ugyanis meglehetősen unalmasak és fantáziátlanok voltak.

– Isten hozta minálunk, Oestrile nagykövet úr – biccentett a kormányzó. Szokványos öltözékét viselte, a hosszú, puritán szabású kabátot és a bő pantallót. Az alkalomra való tekintettel ezúttal a tassaseni pecsétfüggőt is a nyakába akasztotta, amelyről gondos kezek eltávolították a királyi koronát. A követ hallgatott.

UrLeyn türelmesen várt, és kezdte érteni, miért nem tetszett DelHaddnak ez az ember. Valóban, a szeme sem állt jól. Pedig Oestrile nagykövet fiatal volt, nyílt tekintetű, és szélesen, fesztelenül mosolygott, az összhatás valahogy mégis nyugtalanította a kormányzót. Az alkata átlagos, a haja rövid és sötét, és valami vörös port szórtak rá – ez valami új divat lehet, gondolta a kormányzó, aminek a szele még nem söpört végig Tassasenen. Fiatalember létére hosszú, tömött szakállat viselt. Gyerek még, gondolta UrLeyn. Talán ennyi az egész. A nagykövetek általában vének és pohosak. Nos, talán itt volna az ideje komolyan vennie saját életfilozófiáját és bölcsességeit a változó világról, korholta magát, és elmosolyodott.

– Hogy utaztál, jó uram? – kérdezte nyájasan. – Gondolom, meglehetősen eseménytelenül telt az út.

– Eseménytelenül? – A fiatalember zavartan pillantott rá. – Milyen szempontból?

– Úgy értem, semmi baj nem történt – magyarázta a kormányzó türelmesen. – Mármint semmi említésre méltó.

A fickó láthatólag megkönnyebbült. – Ja, persze – felelte megélénkülve, és akkorákat bólintott, hogy majdnem leesett a feje. – Hogyne. Eseménytelenül, igen. Meglehetősen eseménytelenül. – Bárgyú mosolyt villantott a kormányzóra.

UrLeyn azon tűnődött, vajon nem gyengeelméjű-e a fiú. Talán valami nagyúr porontya, aki nem hajlandó beletörődni, hogy a kedvenc gyermeke agyalágyult. A császári nyelvjárást sem beszélte valami jól, igaz, a tengeri népek mindig is raccsoltak, mintha állandóan tele lenne a szájuk.

– Nos, követ uram – mondta UrLeyn széttárva a karját. – Meghallgatást kértél tőlem.

A követnek elnyílt a szeme a csodálkozástól. – Igen. Meghallgatást kértem. – Lassan, óvatosan leakasztotta a nyakában lógó hengert, aztán vigyázva az ölébe fektette. – Először is – kezdte – van egy ajándékom a számodra. Vritten flottavezér a jókívánságait küldi. – Várakozásteljesen pillantott a kormányzóra.

– Bevallom őszintén, még sosem volt szerencsém Vritten flottavezérhez, de folytasd.

Oestrile megköszörülte a torkát, aztán sóhajtott, és megtörölte gyöngyöző homlokát. Talán beteg, mélázott UrLeyn. Egy kicsit valóban meleg van idebent, de nem annyira, hogy valakiről így folyjon a víz. Különben is, a tengerjáró népség fele életét a trópusokon tölti. Passzátszél ide vagy oda, ennél nagyobb forrósághoz is hozzá kellett edződnie.

A fiatalember lecsavarta a mestermívű kupakot, és újabb hengert húzott elő belőle, amelyet szintén arannyal futtatott bőr borított, a vastagabbik végére pedig fényes réz- vagy aranygyűrűk simultak. – Amit a kezemben tartok – kezdte a hengert dédelgetve, mintha hímes tojás volna –, az egy látcső. Más néven optiszkóp. Vagy teleszkóp.

– Igen – bólintott UrLeyn elgondolkodva. – Hallottam már efféléről. Naharajastnak, a császár matematikusának is volt ilyen szerkentyűje, állítólag azzal kutatta az égbolt titkait. Ő jósolta meg a tüzes esőt. A tavaszi árvizek után járt itt egy feltaláló, én akkor fogtam először ilyet a kezembe. Bele is néztem, igazán érdekes volt. Csak homályosan láttam, de tagadhatatlanul közelebb hozta a dolgokat.

Oestrile nem is figyelt oda. – A látcső igazán nem mindennapi eszköz … igazán nem mindennapi, uram, és ez egy különösen szép darab. – Meghúzta a két végénél, mire a karcsú henger eredeti hosszának kétszeresére, majd háromszorosára nyúlt, aztán a szeméhez tartotta. UrLeynre irányozta, és körbenézett vele a festett falakon. A kormányzónak olyan érzése támadt, mintha vendége egy előre begyakorolt szöveget adna elő. – Hmm – mondta, és elismerően biccentett. – Igazán különleges élmény. Nem akarod te is kipróbálni, uram? – Felállt, és a kormányzó felé nyújtotta a látcsövet. UrLeyn intett, hogy lépjen közelebb. A fiatalember sután a kezébe fogta a bőrtokot, és a vendéglátója felé nyújtotta. UrLeyn előrehajolt, hogy átvegye. Ahogy megfogta a tok végét, a fiatalember hirtelen elengedte a másikat. A távcső kicsúszott a kormányzó kezéből. – Súlyos darab – nyögte, ahogy utánakapott. Egészen a földig kellett hajolnia, hogy elérje; elvesztette az egyensúlyát, és térde rogyott. Oestrile egy lépést hátrált.

A következő pillanatban hosszú, vékony pengéjű tőr villant a kezében; a magasba emelte, és lendületesen lesújtott vele. UrLeyn érzékelte a mozdulatot, de semmit sem tehetett ellene; éppen abban a pillanatban kapta el a látcsövet, és már nem tudta visszanyerni az egyensúlyát. Reménytelen helyzetbe került; mindkét keze tele volt, s pontosan támadója előtt térdelt, akár a halálraítélt a hóhér előtt. Tehetetlenül várta a végzetes döfést.

Ugyanebben a másodpercben apró lyuk jelent meg a piacteret ábrázoló festményen. A nyílvessző surrogva zúgott át a termen, megpattant a követ kikeményített gallérján, és a bal füle fölött fúródott a koponyájába. A fiatalember megtántorodott, de a tőrt nem engedte el. UrLeyn lihegve dőlt a széknek, a teleszkópot két marokra fogva, mint valami furkósbotot.

Oestrile frusztrált üvöltésben tört ki. A nyílvesszőhöz kapott, megpróbálta kitépni a fejéből. Aztán tehetetlen dühében megremegett, és rávetette magát UrLeynre. A meztelen pengét még mindig a kezében tartotta.

A festményparaván irdatlan recsegés közepette átszakadt, ahogy DelHadd berobbant a terembe. Vakolatdarabkák röpködtek szerteszét, az intarziás padlót ellepte a por. DelHadd kivont karddal rontott a támadóra, és a pengét a mellkasába mártotta. A kard csengve eltörött, de DelHaddot továbbvitte a lendület. Ledöntötte a követet a lábáról, és a fiatalember tompa nyekkenéssel a földre zuhant. Nem adta fel; teli torokból üvöltött, s késével vadul hadonászott maga körül. DelHadd elhajította a használhatatlanná vált fegyvert, és tőrt rántott.

UrLeyn végigtapogatta a kabátzsebét, és megtalálta a zsebkését. Eldobta a teleszkópot, és fedezéket keresett a szék támlája mögött. Oestrile – fejében a nyílvesszővel – időközben talpra kászálódott, és rogyadozó léptekkel megindult felé.

DelHadd a hátába került, és mielőtt még egy lépést tehetett volna, puha macskaugrással rávetette magát. Az arcába karmolt, hátrarántotta a fejét, és körmeit az orrába és szemgödrébe mélyesztette. A követ fájdalmasan felüvöltött. DelHadd egyetlen mozdulattal átvágta a torkát. A velőtrázó sikoly véres bugyborékolásba fulladt. Oestrile térdre rogyott, elejtette a tőrét, és az oldalára zuhant. A nyakából sugárban spriccelt a vér.

– Uram? – lihegte DelHadd, fél szemét a földön fetrengő alakon tartva.

Odakint lábdobogás és kiáltások hallatszottak. Valaki ököllel verte az ajtót. – Uram! Kormányzó úr! – hangzott vagy egy tucat torokból.

– Jól vagyok! – kiabálta UrLeyn. – Be ne törjétek azt az átkozott ajtót! – A hangzavar mintha csitult volna. A kormányzó az átszakított festményre pillantott. A piacteret ábrázoló kép mögött szűkös őrfülke látszott, közepén egy bakra szerelhető számszeríjjal. UrLeyn testőre felé fordult, és visszacsúsztatta a kést a tokjába. – Kutya bajom, hála neked. Te egyben vagy?

– Igen, uram. – DelHadd lepillantott a követre, akinek a teste egy utolsó bugyborékoló sóhaj után elernyedt. – Sajnálom, hogy meg kellett ölnöm. – A padlón sötétlő vértócsa egyre nagyobbra dagadt. DelHadd letérdelt, és tőrét még mindig a követre szegezve megpróbálta kitapintani a pulzusát.

– Sose bánd! – legyintett a kormányzó. – Drágán adta a bőrét a bitang, nem igaz? – Gyerekes kuncogást hallatott.

– Valami boszorkányos dolgot etethettek vele, uram. Másként nem lett volna benne ennyi erő és elszánás.

– Hmm. – UrLeyn az ajtóra pillantott. – Csönd legyen odakint! – kiabálta. – Mondtam, hogy jól vagyok, őrség!

– Igenis, uram! – hangzott négy-öt fojtott hang.

– Értesítsétek ZeSpiole parancsnokot. Kerítse elő a küldöttség többi tagját a föld alól is, ha kell, és vegye őket őrizetbe! Aztán álljatok őrt az ajtó előtt. Emberfia be nem teheti a lábát, amíg engedélyt nem adok rá. Világos?

– Igenis! – Kiáltozás, rövid parancsszavak, aztán minden elcsendesedett. A teremben tapinthatóvá vált a csönd.

DelHadd kigombolta a pórul járt követ kabátját, és kitapogatta a bélését. – Mindjárt gondoltam – mormolta. A gallért is megkocogtatta. – Páncéling. – Marokra fogta a nyílvesszőt, és ide-oda tekergette, de meg se mozdult. Hamar megunta a dolgot; meztelen talpát a fiatalember fejére tette, és nagyot rántott a vesszőn. A hegy hangos reccsenéssel szakadt ki a koponyájából. – Nem csoda, hogy lepattant róla.

UrLeyn körbejárta a hullát. – Honnan varázsolta elő azt a kést? Hisz’ semmi sem volt nála.

DelHadd fellépett az emelvényre, és megkerülte a széket, véres lábnyomokat hagyva maga után. Megkereste a távcsövet, aztán a bőrtokot is alaposan szemügyre vette. – Titkos rekesz van az alján. – Megforgatta a távcsövet. – Ennek meg hiányzik az üveg a végéről. Biztosan itt rejtegette a tőrt, és csak akkor húzta elő, amikor átnyújtotta neked.

– Uram? – hangzott egy tompa bariton az ajtó előtt.

– Ki az már megint? – kiabált vissza UrLeyn.

– HieLiris hadnagy és három palotaőr szolgálatra jelentkezik, uram.

– Jöjjenek be – felelte UrLeyn. Nyílt az ajtó, és a négy őr besorjázott a terembe. Meglepetten bámultak a festmény helyén tátongó lyukra. – Nem láttatok semmit! – dörrent rájuk a kormányzó. A palotaőrök engedelmesen összecsapták a bokájukat, DelHadd pedig megtörölte a tőrét. UrLeyn a lábával megbökte a halott ember vállát, mire az a hátára fordult.

– Takarítsátok el – intett az őröknek.

Ketten hüvelybe dugták a kardjukat, és megragadták a hullát.

– Mind kelletek hozzá – pillantott fel a testőr. – Az a kabát vasból van.

– Rád bízom a takarítást, DelHadd – sóhajtott a kormányzó.

– Inkább melletted maradnék, uram. Ha ez jól szervezett támadás, akkor egy második merénylő is ólálkodik valahol, és csak az alkalmas pillanatra les.

UrLeyn megborzongott, aztán kihúzta magát. – Ne aggódj miattam. Azt hiszem… ledőlök egy kicsit.

DelHadd a szemöldökét ráncolta. – Biztosan jól vagy, uram?

– Ó, remekül. – A kormányzó intett, és a vércsík nyomába eredt, amit az élettelen test húzott maga után, miközben az őrök az ajtó felé cipelték. – Tudod, DelHadd, ilyenkor a legjobb ágyba bújni egy fiatal, hamvas bőrű lánnyal. Dús idomok előnyben! – kacsintott vissza az ajtóból. – A halál közelsége mindig kanossá tesz – vont vállat, és tekintetével végigkövette a vércsíkot az emelvény előtt sötétlő tócsáig. – Valószínűleg pályát tévesztettem. Sírásónak kellett volna mennem, nem gondolod?

5. A DOKTOR

Az udvar lázasan készülődött a költözésre; nagy volt a sürgés-forgás, mint az év ezen szakában általában. A doktort éppúgy lefoglalták az úti előkészületek, mint mindenki mást – bár úgy sejtem, neki valamelyest több oka lehetett az izgalomra, mivel még sosem járt a nyári palotában. Sajnos a pakolásban és a csomagok összeállításában nem lehettem a segítségére, mert levert a lábamról egy heves, ámbár viszonylag gyors lefolyású láz. Igyekeztem titokban tartani betegségem jeleit, amíg lehetett; egyfelől attól tartottam, hogy a doktor a gyengeség jelének veszi, másrészt pedig más szolgálóktól azt hallottam, hogy noha gazdáik az előkelő páciensekkel mindig megértően bánnak, amikor saját segédjük esik ágynak, türelmük és empátiájuk bizony végesnek bizonyul.

Vosill doktor dicséretére váljék, hogy betegségem idején elnéző figyelemmel bánt velem, és olyan szeretettel ápolt, mintha az anyám lett volna (pedig, talán mondanom sem kell, túl fiatal ahhoz, hogy az anyám lehessen).

Rövid lábadozásom alatt semmi olyasmi nem történt, ami érdemes volna rá, hogy papírra vessem, és egy apró utalástól eltekintve teljességgel kihagytam volna ezt az időszakot a jelentésemből, ámde lázas emlékeim között kutatva utólag mégis felrémlett egy beszélgetés, amely némi fényt vethet a doktor titokzatos múltjára.

Betegségem előrehaladtával sajátos, lebegő tudatállapotba kerültem. Egyetlen falat sem ment le a torkomon; csak feküdtem bágyadtan, reszkettem, és patakokban ömlött rólam a veríték. Amikor behunytam a szemem, baljós és felettébb nyugtalanító vízióim támadtak: árnyékok olvadtak egymásba és váltottak alakot szüntelen, hogy majd’ beleszédültem őrjítő táncukba.

Egyfolytában attól rettegtem, hogy révületemben mondani találok valamit, amivel leleplezem magam a doktor előtt. Félreértés ne essék, tiszteletre méltó és jó szándékú embernek ismerem (aki, hadd tegyem rögvest hozzá, nagy királyunk iránt különösen példás odaadással viseltetik), így valószínű, hogy semmi különösebb kár nem származott volna egy ilyesfajta elszólásból, ám jó gazdám a legszigorúbban megtiltotta, hogy bárkinek egy szóval is eláruljam küldetésem mibenlétét, én pedig minden körülmények közt tartani kívánom magam gazdám parancsaihoz.

Így hát rettenthetetlen elszántsággal őrködtem láztól összezavart elmém felett – ahogy mondani szokás: csomót kötöttem a nyelvemre –, és a legszentebb esküvel megfogadtam, hogy a doktor semmit sem fog megtudni a küldetésemről. Bár gazdám titkát erősen őriztem, tiszta pillanataimban éreztem, hogy a láz alaposan meglazította az illemtudás és jó modor egyébként oly feszes kötelékeit. Egy alkalommal, amikor a doktor éppen visszatért a királytól (ha jól emlékszem, őfensége éppen a nyakát fájlalta), arra tértem magamhoz, hogy a doktor az ágyam szélén ül, és csupasz mellkasomról törölgeti az izzadságot.

– Túl jó vagy hozzám, úrnőm – suttogtam hálásan. – Ezt a munkát egy szolgálólányra is rábízhatnád.

– Rá is fogom, ha a király hívat – felelte a doktor csöndesen.

– A mi drága, jó királyunk! – tört fel belőlem a rekedt kiáltás. (Utólag bevallom, magam is meglepődtem váratlan érzelgősségemen.) – Messze földön nincs hozzá fogható! Bárcsak olyan lehetnék, mint ő!

A doktor halványan elmosolyodott. – Mindannyian szeretjük őt, Oelph – mondta, és néhány csöpp langyos vizet facsart a mellkasomra, aztán sóhajtva ledörzsölte egy száraz ruhával. Meglehetősen kényelmetlen testhelyzetben ült, lévén a szobám elég szűkös, a fekhelyem pedig alacsony. Az arca kimondottan szomorúnak tűnt, ahogy fölém hajolt.

– Csöppet se aggódj, úrnőm – vigasztaltam. – Hiszen te minden bajából kigyógyítod! Lehet, hogy az apja erősebb volt, mint ő, de fiatalon halt meg. Te majd gondoskodsz róla, hogy a mi királyunk egészséges, hosszú életet éljen, ugye?

– Tessék? Ó, persze, persze.

– Vagy talán miattam…? – Láztól vergődő szívem megugrott a gondolatra, hogy Vosill doktor értem aggódik. De hát létezhet-e egészséges fiatalember ezen a világon (vagy bármelyiken), akit ne bódítana el az érzés, ha egy gyönyörű, okos és kívánatos nő aggodalomtól felhős tekintettel sóhajtozik fölötte? – Ne félj! – szóltam, és biztatóan felé nyújtottam a kezem. – Nem fogok meghalni. – Olyan megrökönyödéssel pislogott rám, hogy zavaromban nagyot nyeltem, és rosszat sejtve, óvatosan kérdeztem: – Vagy igen?

– Jaj, dehogy, Oelph – mosolyodott el. – Nem fogsz meghalni. Fiatal vagy és erős, én pedig gondoskodom rólad. Reggelre jobban leszel, meglátod. – A kezemre pillantott; csak most vettem észre, hogy a térdét fogom. Elvörösödtem, mint az érett rókapimpó.

– Jut eszembe – próbáltam sietve elterelni a szót, és hirtelenjében a csizmaszárából kikukucskáló késre mutattam. (Máskülönben a világból is kifutottam volna szégyenemben, ám a láztól ez az érzés is kevésbé fogott rajtam.) – Minek hordod magaddal ezt a vacakot? Hiszen semmire sem jó. Használtad már valaha? Orvosi eszköznek biztosan nem jó. Valami drezeni kegytárgy? Vagy nem is drezeni, hanem…

A doktor mosolygott, és az ajkamra tette a kezét, aztán előhúzta a tőrt, és a markomba nyomta. Most, hogy végre a kezembe kaparinthattam, tüzetesen szemügyre vettem, ide-oda forgattam. – Olyan tompa – vont vállat a doktor –, hogy akár a pengéjénél is megfoghatod.

Végigfuttattam izzadt ujjamat a kés élén. Ütött-kopott jószág volt, azt meg kell hagyni. – Egy éles riposzttal nagyobbat lehet döfni, mint ezzel – bólogattam nehéz fejjel.

– Nahát, Oelph, látom, már tréfálni is van kedved! – A doktor gyengéden vállon veregetett. – A gyógyulás útjára léptél, akár pecsétet is adok rá. – A szeme nevetett.

Félénken pislogtam rá.

– Olyan jó vagy hozzám, úrnőm. Én igazán… – Elharaptam a szót, és inkább a tőrt nézegettem. Nehéz, régi kacat volt, szemétdombra való ócskaság. Másfél tenyér hosszú lehetett, a rissz-rossz fémötvözetet alaposan kikezdte az idő; pengéjét tűhegynyi rozsdalyukak tarkították. Az éle csorba volt, hegye törött és a sok használattól legömbölyödött. A markolatán apró fűrészfogak sorakoztak, amelyek olyan tompák voltak, hogy egy kocsányhalat is csak heveny nyiszatolás árán lehetett volna elvágni velük. A csontból faragott nyél repedt volt és – a pengéhez hasonlóan – igencsak kráteres. Három sorban apró féldrágakövek díszítették, nem nagyobbak, mint egy-egy árpaszem. Sok foglalat feketén és üresen tátongott. A nyél végét kavics nagyságú, füstszínű kő koronázta. A fény felé tartottam; csaknem átlátszó volt. A körülötte lévő faragásról közelebbről megvizsgálva kiderült, hogy valójában egy sor apró mélyedés, amelyekből néhány kivétellel szintén hiányoznak a kövek.

Gondolkodva simítottam végig a jobb napokat látott szerszámot. – Megjavíttathatnád, úrnőm – mondtam végül. – Az udvari fegyverkovács biztosan örömmel vállalná. A kövek pótlása nem kerülne sok pénzedbe, és az ötvösmunka is egyszerűnek tűnik. Nem kell hozzá különösebb művészi érzék. Tudod mit? – pillantottam fel. – Amint meggyógyultam, első dolgom lesz levinni a műhelybe. A kovácsinas jó barátom. Szeretném meghálálni valamivel a jóságodat.

– Kár a fáradságért – legyintett a doktor. – Tudod, én úgy szeretem ezt a kést, ahogy van. Egyébként se használom semmire. Csak egy emlék, nem több.

– Emlék? Kitől? – (Jó gazdám tudja; magamtól sosem lettem volna oly merész, hogy ezt a kérdést feltegyem. Hirtelen jött pimaszságomat csakis a láz számlájára írhatom.)

– Egy régi barátomtól – felelte a doktor könnyedén. Kicsavarta a nedves ruhát, és letelepedett a földre, az ágyam mellé.

– Drezenből?

Bólintott. – Aznap kaptam, amikor hajóra szálltam.

– És akkor még új volt?

– Nem. Örököltem valakitől. – A Seigen épp akkor bukott le a látóhatár alá. Vörhenyes fénye ránk hullott a résnyire nyitott ablakon át, és megcsillant a doktor szorosan összefogott haján. – Afféle családi hagyaték.

– Felétek nem tartják valami nagyra a rokonságot, ha hagyják így tönkremenni a családi ereklyéket. Erről a markolatról rengeteg kő elveszett.

Elmosolyodott. – Nem vesztek el. Eladtam vagy elcseréltem őket. Szállást és biztonságot vásároltam rajtuk olyan vidékeken, ahol ragadozók lesnek a magányos utazóra. A többiből pedig az utamat fizettem.

Hitetlenül ingattam a fejem. – De hisz ezek a kövek fabatkát se érnek!

– Más vidékeken sokra tartják őket. E nélkül a kés nélkül sosem jutottam volna el idáig. Egyszer-egyszer meglóbáltam pár kellemetlenkedő alak orra előtt, de soha senkit nem kellett vele bántanom. Szerencsére, mert, ahogy magad is rámutattál az imént, fegyverként nem sok hasznát vettem volna. Valószínűleg ez a legtompább kés a városban.

– A palotában biztosan, úrnőm. És szabadjon megjegyeznem, nem jól van ez így. Az udvaroncoknak még a nyelve is élesebb, mint ez a vacak.

A doktor rám nézett. (Ha nem félnék attól, hogy gazdám élcnek tartja, azt mondanám, szúrós pillantást lövellt felém, mert valóban lélekig ható volt.) Gyengéden kivette a kezemből a kést, hüvelykujját végigfuttatta a pengén. – Talán tényleg megkérlek, hogy éleztesd meg.

– A hegyét is kikalapáltathatnád, úrnőm. A tőr arra való, hogy szúrjanak vele.

– Azt mondod? – Elgondolkodva csúsztatta vissza a tokjába a szerszámot.

– Jaj, úrnőm – bukott ki belőlem a sóhaj. – Annyira restellem magam!

– Miért, Oelph? – A doktor közelebb hajolt. Szép vonású arca, aggódó tekintete egy pillanatra betöltötte a világot.

– Restellem, hogy ilyen tiszteletlenül beszéltem veled. Lépten-nyomon illetlen kérdéseket teszek fel. Hiszen csak a szolgád vagyok, a tanítványod. A… pimaszságom megbocsáthatatlan vétség az illem ellen!

– Ó, Oelph – mosolygott, lélegzete hűvösen cirógatta az arcomat. – Hagyjuk a csudába az illemet, legalább egymás közt, rendben?

– Hát én… Ez igazán… – dadogtam. – Rendben – vágtam rá, s a szívem nagyot dobbant. Keserédes vágyakozás ébredt bennem valami olyasmi után, ami sosem lehet az enyém.

– Akkor megegyeztünk – mosolygott a doktor. Megfogta a kezem, és gyengéden megszorította. – Kérdezz bármit, Oelph. Nem ígérem, hogy mindenre válaszolok, de nem tartozom azok közé, akik minden szóra megsértődnek. Szeretném, ha barátok lennénk, és nem csak a doktor meg a segédje. – Oldalra biccentette a fejét, és kérdőn nézett rám. – Jó lesz így?

– Nagyon is, úrnőm!

– Nagyszerű! Akkor hát… – Ismét oldalra hajtotta a fejét, hallgatózott. – Valaki kopog – mondta, és felállt. – Bocsáss meg egy pillanatra!

Amikor visszatért, a táskáját a kezében tartotta. – A király hívat – mondta bűnbánó, mégis derűt sugárzó arccal. – Megint a lába. – Körbenézett. – Megleszel egyedül, Oelph?

– Igen, úrnőm.

– Igyekszem vissza. Aztán meglátjuk, megjött-e már az étvágyad.

Fertálynappal később a doktort Tunch rabszolga-felügyelőhöz hívták. A rabszolga-felügyelő palotája a kereskedőnegyed közepén terpeszkedett, közvetlenül a főcsatorna partján. Büszke kapuja széles, ívelt lépcsősor végében feketéllett, magasan a háztetők felett – de bármilyen csalogató volt is, ezúttal nem azon keresztül mentünk be. Bérelt hordkocsink egy szűk sikátorba fordult be néhány utcával arrébb. A sikátor kifutott a vízre, és egy kopottas mólóban végződött, ahol már várt ránk egy lefüggönyözött ladik. Miután beszálltunk, az evezős ránk borította a napszítta, vastag szövetet, így az utat teljes sötétségben tettük meg. Végül az épület hátsó bejáratánál kötöttünk ki, a rabszolga-felügyelő magánkikötőjében, amelyet magas pallókerítés takart a kíváncsi szemek elől.

– Mi a fene! – dohogott a doktor, ahogy a ladikos elhúzta a függönyt, és a lélekvesztő nekikoccant a móló mohos deszkájának. Jócskán benne jártunk a nyárban, a palotában mégis hűvös volt. Dohos kriptaszag áradt a kövekből.

– Mire gondolsz, úrnőm? – kérdeztem a zsebemben kotorászva. Előhúztam egy beparfümözött zsebkendőt (a szegénynegyedbeli incidens óta mindig hordok magamnál egyet, a biztonság kedvéért), és akkurátus módon az orrom elé kötöttem.

– Nem értem, mire ez a nagy titkolózás – fejtegette a doktor, aztán rám pillantott, és megakadt a szeme a zsebkendőn. – Az meg minek? – kérdezte hökkenten. Egy szolga tűnt fel a mólón, hogy segítsen parthoz kötni a csónakot.

– Bicsoda? Ja, ez, úrnőb? – kérdeztem a kendőre mutatva. (Tény, hogy túlságosan lelapítottam az orromat.)

A doktor a fejét csóválta, de egy szót se szólt. Ahogy felállt, a csónak megbillent.

– Begvédeb bagab a levegőbed keringő rossz dedvegtől, úrdőb – magyaráztam. – Ahogy danítottad.

– A fertőzések nyállal és testfolyadékokkal terjednek, Oelph. Esetleg rovarcsípéssel – tette hozzá. – A rossz szag önmagában nem ártalmas. Köszönöm. – Nyújtotta oda a táskáját a szolgának, aki átvette tőle, és a mólóra tette.

Makacsul hallgattam. Az orvosok sem mindentudók, úgyhogy nem árt az elővigyázatosság. – Akárhogy is – sóhajtott a doktor –, nem értem, miért kell a hátsó ajtón becsempészni bennünket.

– Tunch mester biztosan nem akarja, hogy az orvosa értesüljön a látogatásodról – találgattam, miközben kikászálódtam a veszélyesen billegő alkotmányból. – Ugyanis – magyaráztam – ők ketten testvérek. Úgy értem, a saját öccse az orvosa. Vagyis… – Kezdtem egészen belezavarodni.

– De ha tényleg a halálán van, miért nincs mellette az orvosa? – szakított félbe a doktor. – Főleg, ha az öccse – dünnyögte. A szolga a kezét nyújtotta neki, és kisegítette a csónakból. – Köszönöm – mosolygott rá a doktor. (Számomra teljességgel felfoghatatlan ez a fölösleges udvariaskodás a cselédekkel. A drezeni szolgák vagy rettentő durva népek lehetnek, vagy piszkosul el vannak kényeztetve.)

– Fogalmam sincs, úrnőm – válaszoltam.

– Urunk öccsét Trosilába szólította a kötelesség – szólalt meg ekkor a szolga.

Lám, lám – gondoltam magamban –, ez történik, ha az ember szóba elegyedik a személyzettel!

– Valóban? – pillantott rá a doktor kíváncsian.

A szolga a hátsó ajtóhoz terelt bennünket. – Igen, úrnőm – felelte, és bizalmatlan oldalpillantást vetett a ladikosra. – Nemesiszapot gyűjt a gazdámnak. Az emberek csodákat beszélnek a trosilai iszapról.

Beléptünk a házba. Az ajtóban egy aszkéta külsejű, meghatározhatatlan korú asszonyság fogadott. Dísztelen fekete ruhát viselt, az arckifejezése olyan volt, akár egy halálmadáré. Az első gondolatom az volt, hogy elkéstünk, és Tunch rabszolga-felügyelő már a túlvilágról irányítja a szolgáit. A halálmadár kimérten biccentett, és csikorgó hangon kérdezte: – Vosill doktor asszony?

– Így is lehet mondani.

Felém bökött a fejével. – És amaz?

– A tanítványom, Oelph.

– Kövessetek!

Szűkszavú kísérőnk nekivágott a csupasz falépcsőnek, mi pedig vonakodva bár, de követtük. A doktor rajtakapott, ahogy megpróbáltam lyukat égetni az előttünk haladó deszkamerev, fekete háton, de csak mosolygott, és cinkosán rám kacsintott.

A szolga, aki a mólón fogadott minket, időközben gondosan bezárta mögöttünk a kaput, és eltűnt egy dísztelen ajtó mögött, amely a rabszolgák szállására vezethetett.

A cselédlépcső meredek volt és sötét, apró résablakok világították meg egy-egy fordulóban. Amikor elhaladtunk egy szűkös, alacsony szemöldökű ajtó mellett, eszembe villant, miket beszélnek városszerte Tunch mester gyerek rabszolgáiról. Megborzongtam.

A fekete alak nem állt meg, így hát tovább trappoltunk a második emeletre.

– Mennyi ideje beteg Tunch… – kezdte volna a doktor, de a szolgáló szúrós tekintete belé fojtotta a szót.

– Idekint nem beszélünk – jelentette ki szárazon. – A falnak is füle van.

A doktor nem válaszolt, csak rám sandított. Felhúzta a szemöldökét, és vállat vont.

A harmadik emeletre érve széles, fényűzően berendezett folyosón találtuk magunkat. Az egyik falon festmények sorakoztak, szemközt hatalmas üvegablakok, amelyeken át a csatorna túloldalán álló paloták tetőkertjeire lehetett látni. A festmények között magas, kétszárnyú ajtók terpeszkedtek; mi a legmagasabb és legdíszesebb előtt álltunk meg. Kísérőnk vaskos kulcscsomót kotort elő a zsebéből, és a kilincsre tette a kezét.

– A szolga – recsegte, és a doktorra függesztette vizenyős szemét. – A mólónál.

– Igen?

– Mit mondott?

A doktor keményen állta a tekintetét. – Feltettem neki egy kérdést – felelte lassan. (Ritkán hallottam hazudni; ez egyike volt ezen kivételes alkalmaknak.) – Csak arra válaszolt.

– Mindjárt gondoltam – bólintott a szolgáló, és benyitott az ajtón. Hatalmas, elsötétített terembe léptünk, amelyet mindössze egy maroknyi gyertya és mécses gyér fénye világított meg. A padlót puha, süppedős szőnyeg borította; először azt hittem, valami háziállat farkára léptem. A levegő nehéz volt a bódító, fűszeres illatoktól, amelyekben különféle gyógynövények aromáját véltem felfedezni. Hiába szimatoltam, a betegség savanyú szagát nem tudtam kivenni. A szoba közepén hatlovas hintónak is beillő baldachinos ágy terpeszkedett. Három alak szorgoskodott körülötte: két szolga és egy díszes ruhájú, karcsú fiatalasszony. Az éjszakai sötétségbe ragyogó éket vágott a folyosóról beáramló fény. Érkezésünkre a három alak felénk fordult. Marcona kísérőnk lassan kihátrált a szobából, és behúzta maga mögött az ajtót.

A doktor utánafordult. – Az a szolga… – kezdte, de a halálmadár nem hagyta, hogy végigmondja.

– Megbüntetjük – felelte fagyos mosollyal. Az ajtó tompa döndüléssel bezárult, és a szobára sötétség borult.

A doktor hangosan kifújta a levegőt, és a nő felé fordult.

– Te vagy a doktor? – kérdezte a fiatal dáma.

– A nevem Vosill – felelte a doktor. – Tunch asszonyhoz van szerencsém?

A nő bólintott.

– Kérlek, segíts a férjemen! – Esedezve nézett a doktorra.

– Meglátom, mit tehetek. – A doktor körbenézett a szobában; a teremnek is beillő helyiség távoli sarkai a homályba vesztek. – Először meg kell vizsgálnom. Van valami különös oka, hogy elsötétítettetek?

– Azt mondták nekem, hogy a napfény árt a duzzanatoknak.

A doktor az ágyhoz lépett, jómagam szorosan a nyomában. A puha, süppedős szőnyegen meglehetősen bizonytalanul esett a járás, mintha sivatagi homokban gázolnék.

A rabszolga-felügyelő amúgy sem volt apró termetű ember, de most egészen képtelenül kövérnek tűnt. Csukott szemmel hevert az ágyon, és lihegve, apró kortyokban nyelte a levegőt. A bőre szürke volt és foltos.

– Álló nap alszik – suttogta a felesége. Vékony, ideges teremtés volt, és nagyon fiatal; szinte még gyerek. Az arca sápadtnak és beesettnek tűnt, s folyvást a kezét tördelte. Az egyik rabszolga a gazdája homlokát törölgette, a másik az ágy lábánál szorgoskodott, és a takarót igazgatta. – Az imént tettük tisztába – magyarázkodott a dáma.

– Vethetnék egy pillantást a székletére? – kérdezte a doktor.

Tunch asszony hatalmas, döbbent szemeket meresztett rá. – Már… nincs meg. A házi árnyékszék – magyarázta zavartan – a folyóba ürül.

A doktor arrébb tessékelte az ura homlokát törölgető szolgát, és közelebb hajolt a férfihoz. Belenézett a szemébe és a szájába, aztán visszahúzta a takarót a hatalmas testről, és felgöngyölte a hálóingét. Életemben nem láttam még ilyen kövér embert; az eunuchokat is lepipálta. A Mindenható látja a lelkem, nem undorodom a kövérségtől, de Tunch majd’ széjjeldurrant, mint hurka a nyárson. Tényleg valami nagy-nagy baja lehetett – nem kellett hozzá orvosnak lenni, hogy lássa az ember.

A doktor az asszonyhoz fordult. – Több fényre lenne szükségem – jelentette ki. – Megtennéd, hogy elhúzatod a függönyt?

A nő egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán intett a szolgáknak.

Napfény öntötte el a hatalmas termet, és a legkisebb zugokból is egy csapásra kisöpörte a halottasházba illő homályt. A berendezés káprázatosabb volt, mint képzeltem. A bútorokat aranyozott inda- és levélfaragványok borították. A baldachin arannyal szőtt, csillogó drapériája a plafonról csüngött alá dekoratív örvényekbe rendezve, és dús redőkben omlott szét az ágy körül. A falon hatalmas festmények és tükrök lógtak. Körös-körül mindenféle méretű szobrok álltak, amelyek a letűnt korok nimfáit és buja, dús idomú istennőit ábrázolták. Az asztalokon és a tálalón arannyal befuttatott emberi koponyák hevertek. A földet ragyogó kékesfekete szőrme fedte; eredeti zuleonbőr a messzi délről. Amilyen vastag volt, kész csoda, hogy el nem süllyedtünk benne.

Tunch mester napfénynél sem festett sokkal jobban. Tagjai duzzadtak voltak és csúnyán elszíneződtek. Az óriás test ijesztően formátlannak hatott. Tompán felnyögött, kövér karja a levegőbe röppent, mint egy vergődő madár. Felesége két kézzel megfogta, és (meglehetősen nehézkesen) az arcához vonta férje tenyerét.

A doktor imitt-amott megnyomkodta a püffedt testet. A férfi ismét felhorkant, de érthető szó nem hagyta el az ajkát.

– Mikor kezdődött? – kérdezte a doktor. – Úgy értem, a puffadás.

– Egy éve is megvan már – felelte a nő, és szégyenkezve lehajtotta a fejét. – Alig fél éve házasodtunk össze – magyarázta halkan.

A doktor először értetlenül pislogott rá, aztán bátorítóan elmosolyodott.

– Már akkor is voltak fájdalmai?

– A főkomorna szerint az aratás idején kezdett panaszkodni az előző feleségének. Aztán hízni kezdett… – megütögette a saját derekát – itt.

A doktor tovább nyomogatta az óriás testet. – És hogyan változott a hangulata? Ingerlékenyebb lett?

A nő arcán haloványan, bizonytalan mosoly futott végig. – Ó, ő mindig is nagyon… Úgy értem, sosem tűrte maga körül az engedetlenséget. – Fázósan megborzongott, és át akarta magát ölelni, de a karja nem engedelmeskedett. Egy pillanatra fátyolos lett a tekintete a fájdalomtól, aztán óvatosan masszírozni kezdte a bal kezét.

– Megsérült a karod, úrnőm? – lépett közelebb a doktor. – Megengeded?

A nő egy lépést hátrált, a szeme tágra nyílt a rémülettől. – Nem! – kiáltotta, magához szorítva a kezét. – Semmi bajom! Jól vagyok!

A doktor visszahúzta a férfira a hálóinget, és helyre igazította a takaróját. – Nos, attól tartok, semmit nem tehetek a férjedért. A legjobb, ha hagyjátok aludni.

– Aludni? – szipogta a felesége. – Aludni álló nap, mint valami állat?

– Nagyon sajnálom – csóválta a fejét a doktor. – Talán kíméletesebb lett volna, ha azt mondom, hagyjátok ájultan heverni, és ne próbáljátok meg magához téríteni.

– Igazán nincs remény?

– Nincs – felelte a doktor. – A betegsége előrehaladott stádiumban van, már a fájdalmat sem érzi. Nem hiszem, hogy valaha is magához tér még. Felírok egy fájdalomcsillapítót arra az esetre, ha mégis feleszmélne. Bár gondolom, az öccse már megtette.

A dáma bólintott. Merev tekintettel bámulta az ágyon heverő, magatehetetlen hústornyot. – Meg fog halni?

– Igen. Sajnálom.

A nő egy darabig az öklét harapdálta. Végül sikerült elszakítania a tekintetét az ágytól. – Korábban kellett volna érted küldenem, igaz? Ha megtettem volna, talán még…

– A férjeden az sem segített volna – nyugtatta meg a doktor. – Vannak betegségek, amelyek előtt az orvosok is tehetetlenül tárják szét a karjukat. – Hűvös pillantással végigmérte a rabszolga-felügyelőt. – De legalább nem fertőző. – A nőre pillantott. – Emiatt nem kell aggódnotok. – Körbenézett, és szemével megkereste a szolgákat. – Egyikőtöknek sem.

– Mennyivel tartozom, doktor? – sóhajtotta a nő.

– Annyit adsz, amennyit gondolsz – vont vállat a doktor. – Végül is semmit nem tettem, így nem tartozol semmivel.

– Dehogynem. Kérlek, fogadd ezt el! – A dáma az éjjeliszekrényhez lépett, és egy tömött erszényt húzott elő a dúsan faragott fiókból. – Ragaszkodom hozzá. – Azzal a doktor kezébe nyomta.

– Meg kellene mutatnod a karodat valakinek – mondta a doktor halkan, és a nő arcába nézett. Szeme megakadt az állán. – És ezt is…

– Nem – vágta el a vitát a nő ellentmondást nem tűrő hangon, majd hátat fordított nekünk, és az ablakhoz sétált. – Semmi bajom, doktor. Jól vagyok. Köszönöm, hogy eljöttél. Ég veled.

A bérelt hordkocsi bágyadtan döcögött a színes sokadalom közepette, amely a főutcán hömpölygött végig. A távolban feltűnt a palota sötét tömege. Összehajtogattam az illatosított kendőt, és gondosan a zsebembe süllyesztettem. A doktor szomorúan mosolygott. Egész úton egy szót sem szólt (a visszautunk nem sokban különbözött az odaúttól; a lefüggönyözött csónak a magánkikötőben várt), sőt, mintha kifejezetten rosszkedvű lett volna.

– Még mindig aggasztanak a rossz nedvek, Oelph?

– Gyerekkorom óta ezt hallom, úrnőm. Nem látom be, miért ne lehetnék elővigyázatos.

Nagyot szusszant, és kinézett az ablakon. – Rossz nedvek – mormolta maga elé.

Hirtelen eszembe jutott valami, amiről egy alkalommal jó gazdám beszélt. – Azok a rossz nedvek, amiket a rovarok fecskendeznek az emberbe… – kezdtem, aztán elharaptam a mondandómat.

A doktor rám pillantott. – Igen?

– Nem lehetne valahogy kivonni őket a rovarokból? – Igyekeztem ártatlan arcot vágni, mint a ma született hócsőr. – Mi van akkor, ha valakinek eszébe jutna rosszra használni az efféle nedveket? Mondjuk… koncentrátumot készít belőlük, és titokban beadja a haragosának.

A doktor már vette a levegőt, hogy belekezdjen egy hosszadalmas és meglehetősen körmönfont magyarázatba (ismertem jól ezt az arckifejezését; olyankor emelte így a kezét, amikor valami orvoslással kapcsolatos témáról készült rögtönzött kiselőadást tartani, mely során bebizonyítja, hogy egyetlen eddigi feltételezésem és tapasztalatom sem állja meg a helyét). Ez alkalommal azonban meggondolta magát, elfordult, és csak annyit mondott: – Nem.

Egy darabig csönd volt. Némán hallgattam, ahogy a székhordozók minden lépésére megreccsen a kocsi sásból font fala.

– Úrnőm – böktem ki végül. – Mi történt Tunch asszony karjával?

A doktor felsóhajtott. – Eltört, és valószínűleg rosszul forrt össze.

– De úrnőm – háborodtam fel –, egy törött csontot még a legügyetlenebb csontkovács is helyre tud rakni!

– Talán nyílt törése volt. Azok nehezebben gyógyulnak. – Az utcai sokadalmat figyelte. Az emberek jöttek-mentek, beszélgettek, alkudoztak, hangosan pöröltek egymással. – Persze egy gazdag ember felesége, különösen ha orvos is akad a családban… – Rám pillantott. – Az ember azt gondolná, a legjobb ellátást kapja, nem igaz? Pedig ezt az asszonyt nem látta orvos, arra mérget vehetsz.

– De hát… – kezdtem, és derengeni kezdett előttem az igazság. – Vagy úgy. Már értem.

– Jól érted – dünnyögte a doktor. – Sajnos.

Némán figyeltük a nyüzsgő forgatagot, miközben a négy székhordó hegynek felfelé cipelt minket, a palota irányába. A doktor sóhajtott. – Az állkapcsa is eltört, nem is olyan régen. Azt se látta senki. – Elővette az erszényt, amit Tunch mester házában kapott, és meglepő javaslattal állt elő: – Nézd csak, ott egy taverna! Ugorjunk be, és igyunk valamit. – Fürkészően nézett rám. – Szoktál te inni, Oelph?

– Nem. Azaz nem igazán. Vagyis néha, de akkor is csak illendőségből…

Kinyúlt az ablakon, és intett. A hátulsó székhordó nagy hóóó kiáltással megálljt parancsolt. Éppen a kocsma ajtaja előtt tettek ki bennünket.

– Akkor, gyere – mondta, és a térdemre csapott. – Majd én megtanítalak!

6. A TESTŐR

Perrund úrnő szokásos reggeli sétájára indult. Aznapi útja a keleti szárny legmagasabb tornyába vezetett, mert onnan könnyen ki lehetett jutni a tetőre. Sehol egy felhő, és hétágra sütött a nap. Remek kilátás ígérkezett – és nemcsak a palotára, de Crough városának tornyaira, kupoláira és az azon túl elterülő síkságra is. Egy kis szerencsével akár a távoli hegykoszorút is látni lehet. Ahogy az úrnő kilépett a kapun, egy háremőr tisztes távolságból a nyomába szegődött.

– Nocsak, DelHadd!

A testőr egy poros zsákvászonnal letakart székben ücsörgött a mellvédtől kissé távolabb, a torony bútorraktárnak használt részében. Szeme behunyva, álla a mellkasán nyugodott. Ahogy a nevét meghallotta, felkapta a fejét, és hunyorogva körbenézett. Perrund leült mellé, vérvörös ruhája sustorogva súrlódott a durva zsákvásznon. Az eunuch megtorpant, aztán kötelességtudóan visszamasírozott az ajtóhoz, hogy őrt álljon.

DelHadd megköszörülte a torkát. – Á, úrnőm. – Kihúzta magát, és megigazította fekete köpönyegét. – Micsoda meglepetés!

– Én is örülök, hogy látlak – felelte az úrnő mosolyogva. – Ámbár kissé meg vagyok lepve. Azt hinné az ember, hogy a kormányzó testőre nem szokott fényes nappal a palota teraszán szunyókálni.

DelHadd gyors oldalpillantást vetett az eunuchra. – Rendkívüli pihenőt kaptam a Xamis-kelte idejére – magyarázta. – A kormányzó villásreggelit ad a xinkspari küldöttek tiszteletére. Hemzseg a palota az őröktől. Állítólag csak láb alatt lennék.

– Ha jól sejtem, neked más a véleményed.

A testőr széttárta a kezét. – Attól még, hogy a kormányzót állig felfegyverzett palotaőrök veszik körül, könnyen veszélybe kerülhet. Szerettem volna mellette maradni, de ő hallani sem akart róla. – Fáradtan megdörzsölte a szemét.

– És te sértettségedben elvonultál, és elnyomott a buzgóság.

– Csak nem gondolod, hogy aludtam, úrnőm? – pislogott DelHadd ártatlanul. – Én mindössze… gondolkodtam.

– Igazán mélyenszántó gondolatok lehettek. Ha szabad érdeklődnöm, milyen következtetésre jutottál?

– Hogy meggondolatlanság lenne a részemről, ha minden kérdésre válaszolnék.

– Kitűnő megállapítás! Az emberek rém kotnyelesek tudnak lenni.

– Ühümm. És te, úrnőm?

– Ó, velem igazán ritkán fordul elő, hogy bármin is elgondolkozzam. Vannak erre nálam sokkal alkalmasabbak. És olyanok is, akik csak hiszik, hogy alkalmasabbak. A világért sem szeretnék az elbizakodottság bűnébe esni.

– Úgy értettem, mi szél hozott ide? Sétálni indultál?

– Igen. Imádom madártávlatból szemlélni a várost.

– Értem. Legközelebb, amikor elmélkedéshez való csöndes és nyugodt helyet keresek, igyekszem ezt figyelembe venni.

– Mindennap másfelé csámborgok, DelHadd. A palota bármely részén felbukkanhatok, előzetes figyelmeztetés nélkül. Ha biztosra akarsz menni, a saját szobádat javaslom.

– Köszönöm, majd észben tartom.

– Tartsd is! Gondolom, most elégedett vagy.

– Elégedett, úrnőm? Mi okom volna rá?

– Valaki meg akarta ölni a kormányzót. Úgy hallom, te ott termettél, és megmentetted.

– Áh, szóval erre gondolsz…

– Erre bizony.

DelHadd bólintott. – Igen, ott voltam.

– Nos tehát: elégedett vagy? Legutóbb, amikor beszélgettünk, csalódottságodnak adtál hangot, amiért a palotába vetődő orgyilkosok száma az utóbbi időben drasztikusan csökkent, s ebből azt a némiképp merésznek tűnő következtetést vontad le, hogy minden zugból vérszomjas árnyak lesnek a kormányzóra, tőrökkel, mérgezett nyilakkal, bárdokkal és egyéb szúró- és vágószerszámokkal állig felfegyverkezve.

DelHadd bánatosan mosolygott. – Emlékszem, úrnőm. Ha erre célzol, nem vagyok elégedett.

– Egyből gondoltam. – Perrund úrnő összefogta a ruháját, és felállt. A testőr is felemelkedett ültéből. – Ha jól tudom, a kormányzó látogatást tesz a hárembe ma délután – mondta. – Gondolom, a te társaságodra is számíthatunk.

– Minden bizonnyal.

– Pompás. Akkor most magadra hagylak a gondolataiddal. – Perrund úrnő mosolyogva intett, és a lépcső felé indult. Az eunuch követte.

A testőr utánuk nézett, amíg el nem tűntek az ajtóban. Aztán nagyot ásított, és egy nyújtózással végigropogtatta elgyötört csontjait.

YetAmidous tábornoknak az udvari ágyasok közül egy Yalde nevű lány volt a kedvence, akit – éppen ezért – meglehetős gyakorisággal kéretett a szállására. A lány néma volt, pedig nem vágták ki a nyelvét, és egyéb testi adottságait tekintve sem számított fogyatékosnak. Szerencsére remekül értette a császári nyelvet, és hellyel-közzel a tassaseni dialektust is. Egy rabszolga-kereskedőtől került az udvarhoz; talán valamelyik előző gazdájánál érte a baleset, amitől megzápult a feje. Ettől függetlenül (a tábornok legalábbis folyton-folyvást ezzel dicsekedett a barátainak) a szerelem hevében ugyanúgy nyöszörgött és kiabált, mint bármelyik egészséges kurtizán.

A lány egy vastagon párnázott pamlagon ült a tábornok mellett, a rezidencia díszes fogadótermében, és gyümölccsel etette a férfit. YetAmidous az ágyas hosszú, ébenfekete hajával játszadozott: újra és újra körbecsavarta széles lapátkezén. Későre járt az idő, a báli vendégek többsége már hazaszállingózott, a férfiakon gyűrötten állt az ünnepi köntös. YetAmidousszal szemben RuLeuin ült, UrLeyn öccse, mellette BreDelle, a kormányzó orvosa és ZeSpiole, a palotaőrség kapitánya. Néhány perccel korábban Simalg és Ralboute is csatlakozott a kis társasághoz; a régi rezsimben mindketten hercegek voltak, ám előkelő származásukat idejekorán tábornoki címre cserélték. Kissé távolabb egy maroknyi tisztiszolga és fiatal udvaronc cseverészett.

– Szerintem papírból vannak a falak – vont vállat RuLeuin. – Egyszerűen átszakította, és hátulról döfte le a támadót.

– A plafonról ugrott rá, én mondom nektek! Az a legideálisabb leshely. Gondoljatok csak bele! Elég egy rossz mozdulat, és bumm, máris a nyaka közé sózhat a jómadárnak. Akár egy szimpla vasgolyóval is el lehet intézni, nem nagy ügy. Egy gyerek is meg tudná csinálni!

– Ostobaság! A falat törte át, és kész.

YetAmidous elunta RuLeuin és Simalg meddőnek ígérkező vitáját, és fáradtan közbeszólt. – ZeSpiole biztosan tudja. Nos, ZeSpiole? Kíváncsian várjuk a véleményedet.

– Jómagam nem voltam ott – felelte kitérőleg ZeSpiole. – Egyébként pedig – tette hozzá a kezében tartott kehellyel gesztikulálva –, amíg én voltam a kormányzó testőre, a Freskószobát sohasem használtuk.

– Erről akkor is tudnod kell – kötötte az ebet a karóhoz YetAmidous.

– Tudok is – biccentett ZeSpiole. Pillanatnyi mozdulatlanságát kihasználva egy szolga gyorsan mellette termett, és újratöltötte a poharát. – Ami azt illeti, sokan tudnak a rejtekhelyről. De látni senki nem látta.

– Akkor hát halljuk: hogyan tette ártalmatlanná DelHadd az orgyilkost? – tette fel a mindannyiukat izgató kérdést Simalg, akinek hatalmas birtokai voltak a keleti parton, mégis az első kékvérűek közé tartozott, akik az örökösödési háború idején elkötelezték magukat UrLeyn mellett. Sápadt, rókatekintetű ember volt, arcát hosszú, rőtbarna haj keretezte. – A plafonon át, nemdebár?

– A falon át, ha mondom! – harsogta RuLeuin. – Biztosan kivágták az egyik portré szemét. Eltaláltam?

– Nem árulhatom el.

– Pedig tudnunk kell! – erősködött Simalg herceg.

– Köt az esküm.

– Esküt tettél rá?

– Igen.

– Á, hát így állunk – sóhajtott YetAmidous lemondóan. – Nos, barátaim, azt hiszem, ezt a vitát sosem fogjuk tudni eldönteni.

– A kormányzó esketett fel, vagy az az önelégült hólyag? – dörmögte Ralboute herceg, aki nemesi származása miatt annak idején szintúgy bűnbocsánatot nyert a kormányzótól. Az alacsony, mokány testalkatú férfi egészen eddig csöndben ült, most azonban izgatottan fészkelődni kezdett.

– DelHaddra gondolsz? – pillantott rá ZeSpiole.

– Szerinted tán nem hólyag? – kérdezett vissza a herceg sértődötten, és nagyot húzott a kelyhéből.

– Önteltnek öntelt – bólogatott BreDelle doktor –, de hólyagnak nem nevezném. Nagyon is eszes ember. Túlontúl eszes, ha engem kérdezel.

– Hát, nem a nadrágjában hordja az eszét, annyi bizonyos – vigyorgott Ralboute. – Nem úgy, mint egyesek – tette hozzá sokatmondóan. Meglazította a nyakán az inget, és letörölte a szája szélét a keze fejével.

– Mint egyesek? – kapta fel a fejét Simalg herceg, mint a szagot fogott vadászgörény. – Mégis, kire célzol?

– …persze az sem mindegy, kinek mitől áll a petrencerúd – folytatta Ralboute zavartalanul. – Mert, ugye, kinek a pap…

– Kinek a kántor – fejezte be a félbehagyott szentenciát Simalg kuncogva. – Sok ferde lelkű atyámfia van ám az udvarban. De magatokra ne vegyétek, barátaim! A jelenlevők természetesen kivételt képeznek.

– Azt akarod mondani, hogy DelHadd, hmm… szerelmes a kormányzóba? – kérdezte óvatosan YetAmidous. – Rebesgetik, hogy a férfiak felé húz. Bár meglehet, hogy ezek csupán rágalmak.

– A háremben mindenesetre sosem látni – vont vállat RuLeuin.

– Miért, szerinted beengednék? – kérdezte BreDelle. Az udvari orvos is csak azon ritka alkalmakkor léphetett a tiltott termekbe, amikor a háremnővér a tudását meghaladó feladattal szembesült.

– A kormányzó testőrét? – fordult felé ZeSpiole. – Hát hogyne! Kedvére válogathatna az udvari ágyasok közül. Tudjátok, ők azok, akik kék ruhában járnak.

– Á, igen – YetAmidous a mellette ülő lány álla alá nyúlt, és gyengéden megcirógatta az orcáját –, az udvari ágyasok. Az én drága Yaldém magasan felettük áll.

– Ha jól tudom – jegyezte meg Ralboute herceg –, DelHadd nem szokott élni ezzel az előjogával.

– Mostanában Perrund úrnővel tölti az idejét – pletykálta RuLeuin.

– Ó az, akinek a karja…? – nézett körül YetAmidous. A többiek bólintottak.

– Én is hallottam – simogatta az állát doktor BreDelle.

– UrLeyn egykori kegyeltjének csapja a szelet? – hápogott Simalg herceg. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy viszonyuk van? Irgalmas ég! A kormányzó a tökénél fogva lógatná fel az első fára, ha megtudná!

– DelHadd sosem követne el ekkora hibát. Ha valaki, hát ő pontosan tudja, meddig nyújtózkodhat – jelentette ki BreDelle doktor. – Ez csak afféle plátói románc lehet.

– Vagy rosszban sántikálnak, mind a ketten – emelte fel az ujját Simalg herceg. – Összeesküvést szőnek. Nem gondoljátok?

– DelHadd egy városi bordélyházba jár – vigyorgott RuLeuin. – Hébe-hóba.

– És lányokat tartanak abban a bordélyban – dörmögte YetAmidous –, vagy fiúkat?

RuLeuin rosszallóan csóválta a fejét. – Lányokat, hát!

– Én a helyükben a szokásos tarifa kétszeresét számítanám fel – kuncogott Simalg herceg. – Savanyú szaga van a fickónak. Ti nem szoktátok érezni?

– Szerintem túlzottan érzékeny az orrod – csavargatta a nyakát BreDelle doktor.

– Talán titkos megállapodást kötött a kormányzóval – spekulált Ralboute herceg. – És a szolgálataiért cserébe megkapta Perrundot.

– Szentséges Mindenható, ne hagyj el! – ingatta a fejét YetAmidous. – Az a nő egy félkarú nyomorék!

– De még így is gyönyörű… – sóhajtott Simalg herceg vágyakozva. – Vannak, akik épphogy az elesettekért és nyomorékokért rajonganak – vonta meg a vállát BreDelle doktor.

– Egyszóval szerintetek DelHadd megkapta a kormányzó ágyasát. Mondd csak, ZeSpiole, neked annak idején járt efféle kegy?

– Sajnos nem – felelte ZeSpiole –, és szerintem DelHaddnak sem. Ha vonzódnak is egymáshoz, inkább csak szellemi, mintsem testi értelemben.

– Ez akkor sem tetszik nekem – motyogta Simalg herceg, és a boros-kancsóért intett.

Ralboute kivett egy érett nospolát az előtte heverő tálból, és az idős parancsnokra pillantott. – Mondd csak, ZeSpiole, neked mi hiányzik legjobban abból az időből, amikor még a kormányzó testőre voltál? – Laza kézmozdulattal elhessentett egy szolgát, aki felajánlotta, hogy meghámozza helyette a gyümölcsöt.

– Hogy mi hiányzik? – tűnődött a parancsnok. – Lássuk csak! Talán hogy minden napomat UrLeyn mellett töltöttem. Na de a többi… a Mindenható a tanúm, hogy a többit a hátam közepére se kívánom. Nem a magamfajta vénembernek való az! A mostani feladatom anélkül is elég megterhelő, hogy gyilkos követekkel kelljen birkóznom.

– Ejnye, ZeSpiole – ingatta fejét Ralboute herceg. Lecuppogatta a gyümölcshúst a csumáról, és egy nagy halom magot köpött a tálcára. Miután végzett a maradék nospolával, megtörölte a száját. – Ne akard nekünk bemesélni, hogy egy kicsit se neheztelsz az utódodra. Elvégre kiütött a nyeregből. Vagy nem?

ZeSpiole egy darabig hallgatott. – Bármilyen jól végzi az ember a munkáját, előbb-utóbb mindig jön valaki, aki kiüti a nyeregből. Ez a dolgok rendje. Az öreg királyt is kiütötték a nyeregből. – Jelentőségteljesen körbehordozta a tekintetét a társaságon. – Méghozzá mi magunk ütöttük ki. Szerintetek talán rosszul tettük?

– Dehogy – ingatta a fejét hevesen YetAmidous. – A legkevésbé sem!

– Micsoda kérdés! – hőbörgött RuLeuin.

– Mmmmff – ingatta a fejét tele szájjal BreDelle doktor, aki most elégedetten gubbasztott, ölében egy nagy tál süteménnyel.

Ralboute herceg is sietve csatlakozott a hangosan tiltakozók táborához.

– A királyt a kormányzó taszította le a trónról – helyesbített Simalg herceg. – Mi csak segítettünk neki.

– Az áldóját! – csapott a kanapé karfájára YetAmidous. – Én ma sem tennék másképp!

A társaságon egyetértő mormogás futott végig.

– Szóval nem neheztelsz a jómadárra? – evezett biztonságosabb vizekre Ralboute herceg, és ZeSpiole-ra sandított. – Barátom, te aztán szerencsés csillagzat alatt születtél – csóválta meg a fejét, és ujjával belebökött egy újabb vörhenyes hasú nospolába.

– Nem haragszom rá jobban, mint te a kormányzóra – vágott vissza ZeSpiole.

Ralboute hercegnek torkán akadt a falat. – Miért neheztelnék a kormányzóra? – köhögte. – Szívemből tisztelem UrLeyn tábornokot, és nagyra értékelem, amit értünk tett.

– Ő hívott minket az udvarba – vette át a szót Simalg herceg. – Nélküle még mindig harmadrangú udvaroncok lennénk, akik legfeljebb reménykedhetnek, hogy egy szép napon rájuk mosolyog a szerencse. Legalább annyival tartozunk neki, mint az egyszerű polgár, aki a kandalló fölé szögezte a… Hogy is hívják azt a pöcsétes papírt? Áh, igen, a választójogi tanúsítványt.

– Többel tartozunk neki – tódította ZeSpiole. – Sokkal többel. Ha bármi történne vele…

– A Mindenható ne adja! – hördült fel YetAmidous.

ZeSpiole nem hagyta magát félbeszakítani. – …mondom, ha bármi történne a kormányzóval, nem gondolod, hogy éppen a magadfajta nemesember lenne az, akihez a népek támaszért fordulnának? Befolyásos, nagy hatalmú ősökkel büszkélkedhetsz, akikre a királyság napjaiban mindenki felnézett. Amikor pedig fordult a világ, hűségesen szolgáltad UrLeynt. Akár magad is követhetnéd a kormányzói székben. Talán nem gondoltál még erre?

– Ott a fia – ásított Simalg herceg.

– Ez a beszélgetés kezd meglehetősen kellemetlen irányt venni – fészkelődött RuLeuin.

– Nyugalom. – ZeSpiole RuLeuinre nézett. – Tudnunk kell nyíltan, köntörfalazás nélkül beszélni ezekről a dolgokról. Annál is inkább, mert az ország és a kormányzó rosszakarói biztosan nem fognak visszariadni az efféle szótól. Erre gondolj, RuLeuin. Te vagy a kormányzó öccse. Ha ő elhagyna minket, te lennél a jogos örököse.

RuLeuin megrázta a fejét. – Nem – mondta. – A bátyám jóvoltából már így is épp elég magasra kapaszkodtam. Sokak szerint túlságosan is magasra. – Ralboute hercegre pillantott, aki kifejezéstelen arccal bámult vissza rá.

– Ne is mondd! – legyintett bágyadtan Simalg herceg, és bonyolult ábrákat rajzolt a levegőbe a kezével. – Ha valaki, mi, nemesek értjük a dilemmádat.

– Hol a főkomornyik? – tapsolt türelmetlenül YetAmidous. – Yalde, légy olyan drága, és hívd a zenészeket! Ettől a sok beszédtől megfájdul a fejem. Zenét, zenét ide!

– Erről kerítsd be!

– Ott fut! Ott fut!

– Gyorsan, kapd el?

– Áááh…

– Elkéstünk!

– Győztem, győztem, győztem!

– Lám csak, megint te nyertél! Fürge vagy, mint egy gyík! – Perrund úrnő ép karjával átnyalábolta a kisfiút, felkapta és maga mellé ültette. Lattens, UrLeyn fia kuncogva fészkelődött, aztán felsikkantott, és gyorsan elbújt a szoknya vörös redői között. DelHadd, aki egy perce még a látogatók termének ajtajában hiába igyekezett elvágni Lattens útját, bikamód fújtatva, zsémbes dünnyögéssel állt meg Perrund úrnő előtt.

– Hol a gyerek? – kérdezte zord ábrázattal.

– Gyerek? Miféle gyerek? – kérdezte az úrnő. Tágra nyílt, aranyló szembogarán huncut fény csillant.

– Áh, nem érdekes. Leülök, és kifújom magam. – A tenyerébe csapott. – Egyszerűen nem tudtam elkapni a kis gézengúzt. – Lehuppant Perrund mellé. Halk kuncogás csendült; Lattens harisnyája és a cipője épp csak kilátszott az úrnő szoknyája alól. – Mi ez? No, nézd csak! Itt a cipője. És ez? – DelHadd megfogta a kisfiú bokáját. A puha redők alól fojtott sikkantás hallatszott. – Nahát, a lába! Fogadnék, hogy a többi része is itt lesz valahol! És tééényleg! Itt a kis rosszcsont! – Perrund úrnő lehúzta a kisfiú fejéről a szoknyát, és egy párnára ültette. DelHadd kihasználta az alkalmat, hogy megcsiklandozza pöttöm ellenfelét, és barackot nyomjon a fejére. – Tudod-e, mi történik az olyan gyerekekkel, akik folyton nyernek a bújócskában? Hmm? – kérdezte. Lattens a fejét rázta. Be akarta venni a hüvelykujját a szájába, de Perrund úrnő gyengéden elhúzta a kezét. DelHadd vészjóslóan közel hajolt a fiúhoz, és rákacsintott. – Cukorkát kapnak!

Perrund úrnő bólintott, és egy doboz kandírozott gyümölcsöt varázsolt elő a háta mögül. Lattens örömében felsikkantott, belekukkantott a dobozba, és hirtelenjében nem tudta eldönteni, hogy a csábító falatok közül melyiket válassza. Végül két kézzel belemarkolt.

A szemközti pamlagra egy másik vörös ruhás ágyas rogyott le kimerülten. Az asszonyt – aki velük együtt részt vett az iménti játékban – Huesse-nek hívták. Ő volt a fiú nagynénje; a húga meghalt, amikor világra hozta Lattenst, az örökösödési háború zavaros hónapjaiban. Kerekded, simulékony modorú asszony volt, göndör szőke fürtjei kócosan omlottak a vállára.

– Kész vagy a leckével, Lattens? – kérdezte Perrund.

– Igen – bólintott a fiú. Apró termetű volt, akárcsak az apja, vörösesszőke hajával viszont inkább az anyjára és a nagynénjére hasonlított.

– Mit tanultál?

– Az egyenlő szárú háromszögekről beszélgettünk. És az elmúlt dolgokról. A… történelemről.

– Hű, az nagyon izgalmas! – Perrund úrnő megigazgatta a fiú gallérját és lesimította a haját.

– Aha – bólogatott a fiú nagy komolyan, és lenyalta az ujjáról a cukrot. – Képzeld, volt egy ember, akit Narancslisztnek hívtak…

– Naharajastnak – javította ki DelHadd. Perrund úrnő lepisszegte.

– …és volt neki egy látócsöve, amivel belenézett az égbe. Olvasott belőle, mint egy könyvből. – Lattens távcsövet formált a kezéből, és felnézett a hófehérre vakolt kupolára. – Egy napon odaállt a császár elé, és azt mondta… Puszedli.

– Puisid – motyogta DelHadd. Az úrnő összevont szemöldökkel nézett rá, és halkan ciccegett.

– Aztán azt is mondta – folytatta a kisfiú –, hogy nagy tüzes kövek fognak potyogni az égből, és… – Felpattant, és hadonászni kezdett. – Jaj, vigyázz! – kiabálta, aztán visszahuppant a helyére, és a bonbonos doboz fölé hajolt. – De a buta császár nem hitt neki. Így aztán a kövek, puff, agyonütötték.

– Hát, ez némiképp leegyszerűsített változata az igazságnak – kezdte DelHadd.

– Milyen szomorú történet! – Perrund úrnő összeborzolta a fiú üstökét. – Szegény császár.

– Hát, igen – vont vállat a fiú. – De aztán jött apa, és minden jó lett. Itt a vége, fuss el véle!

A három felnőtt összenézett, és hangosan felnevetett. – Így van – bólintott Perrund úrnő, kivette a fiú kezéből a cukros dobozt, és a háta mögé rejtette. – Tassasen gazdagabb és hatalmasabb, mint valaha, igaz-e?

– Ühümm – dünnyögte Lattens, és igyekezett észrevétlenül a nő háta mögé kerülni, hogy visszaszerezze a dobozt.

– Itt az ideje, hogy mesét hallgassunk. – Perrund utánanyúlt, és visszahúzta a párnára, maga mellé. – DelHadd?

A testőr egy percig némán ült és gondolkodott. – Nos – köszörülte meg a torkát –, ez nem igazán mese, de végül is… valami olyasmi.

– Akkor halljuk!

– A fiú fülének való? – aggodalmaskodott Huesse.

– Majd úgy kanyarítom, hogy neki való legyen. – DelHadd előredőlt, és megigazította a kardját. – Volt egyszer réges-régen egy varázslatos, távoli ország, ahol minden felnőtt király lehetett, a gyerekek pedig hercegek és hercegnők. Ebben az országban nem ismerték az éhezést, és nyomorékokat sem láttak soha.

– Szegények se voltak? – csodálkozott Lattens.

– Az attól függ, mit értesz szegénységen. Bizonyos értelemben nem voltak, mert ennek az országnak a lakói mindent megkaptak, amit a szemük-szájuk megkívánt. Másrészt viszont igenis voltak, mert akadtak köztük olyanok, akik köszönték szépen, nem kértek a gazdagságból. Egyetlen vágyuk az volt, hogy szabadon éljenek, távol mindentől és mindenkitől. A sivatagban laktak, a hegyekben és az erdőkben. Egyesek barlangokban húzták meg magukat, mások szüntelenül vándoroltak, akár a nomádok. Időnként a városokba is betévedtek, de akárhogy is, ők döntötték el, hogy ezt az életet választják.

– Szent emberek voltak? – kérdezte Lattens.

– Mmm. Úgy is mondhatjuk.

– És ebben az országban mindenki szép volt és egészséges? – hajolt közelebb Huesse.

– Az attól függ, mit értesz szépség alatt – mondta DelHadd, és halványan elmosolyodott. Perrund úrnő lemondóan sóhajtott. – Vannak, akik a csúnyában is meglátják a szépet – magyarázta a testőr. – És ahol mindenki szép, ott a csúnya vagy csak éppen átlagos arcok is különlegesnek számítanak. De általában véve mindenki annyira szép volt, amennyire az akart lenni.

– Csupa attól függ és bizonyos értelemben… – ingatta a fejét Perrund úrnő. – Nem komplikálták túl az életet abban a te meseországodban?

– Bizonyos értelemben igen – mosolygott DelHadd. Perrund úrnő felhorkant, és hozzávágott a testőrhöz egy párnát. – Néha – folytatta DelHadd –, amikor az emberek felszántották a vadont, hogy gabonát vessenek…

– Mi volt a neve ennek az országnak? – vágott közbe Lattens.

– A neve? Nos… Bőségfölde. Még nem említettem? Szóval Bőségfölde lakói időnként találkoztak olyan idegenekkel, akik úgy éltek, mint a saját szent embereik, csakhogy ők nem önszántukból szűkölködtek; egyszerűen nem volt más választásuk. Ezeknek az idegeneknek sohasem adatott meg az a jólét, amit Bőségfölde lakói természetesnek véltek. Tulajdonképpen ezek az emberek okozták a legnagyobb gondot, amivel Bőségfölde lakói valaha is szembesültek.

– Hogyhogy? – vonta fel a szemöldökét hitetlenkedve Perrund úrnő. – Hát nem voltak arrafelé háborúk? Éhínség? Dögvész? Adók?

– Nem. Sőt, az utóbbi háromról nem is tudták, hogy létezik.

– Ez még mesének is túl szép – csóválta a fejét Perrund úrnő.

– Akkor Bőségföldén mindenki békében és boldogságban élt – ragyogott fel Huesse arca –, ugye?

– Olyan boldogok voltak, amennyire ember boldog lehet – bólogatott DelHadd. – De – tette hozzá – legyenek bármilyen édeniek a körülmények, az embernek valahogy mindig sikerül elrontania a sorsát.

Perrund elgondolkodva bólintott. – Na, ez már kezd hihetővé válni.

– Élt ebben a varázslatos országban két unokatestvér – folytatta DelHadd –, egy fiú meg egy lány, akik együtt cseperedtek fel, és elválaszthatatlan jó barátok voltak. Ennek ellenére sok mindenben különbözött a véleményük. Leggyakrabban azon vitatkoztak, hogy mi vajon a helyes viselkedés akkor, amikor a bőségföldiek egy csoport földönfutóval találkoznak. Jobb, ha békén hagyják őket, vagy épp ellenkezőleg; akkor cselekszenek helyesen, ha kiemelik őket a nyomorból, és megpróbálják jobbá tenni az életüket? És ha ez utóbbit választják, hogyan fogjanak hozzá? Keblükre öleljék-e őket, és ajánlják fel nekik, hogy lakjanak közöttük? Vagy követeljék meg tőlük, hogy dobják el az isteneiket, a múltjukat, tagadjanak meg mindent, amit az őseik értékesnek tartottak, és fordítsanak hátat a hagyományaiknak? Vajon gyerekként bánjanak ezekkel az emberekkel, vagy egyenrangú felnőttként? És ha végül mégis úgy döntenek, hogy magukra hagyják őket, és az idegeneknek ez nem tetszik, szórjanak elébük egy marék üveggyöngyöt, hátha attól jobban érzik magukat? És egyáltalán: honnan tudják, hogy az idegenek mitől érzik jól magukat? Milyen jogon képzelik magukat okosabbnak?

Lattens nyugtalanul fészkelődött. Perrund úrnő figyelmeztetően az ajkára tette az ujját. – Tényleg nem voltak háborúk? – kérdezte a fiú.

– Okos kérdés, Lattens – mondta az úrnő, és megrovó pillantást lövellt DelHadd felé. – Sok ez egy ekkora gyereknek – súgta.

A testőr szomorkásan elmosolyodott. – Ami azt illeti, volt néhány kisebb csetepaté valahol nagyon-nagyon messze, de hogy rövidre fogjam a dolgot, a két barát elhatározta, hogy egyszer s mindenkorra eldöntik a vitát. Azt is eldöntötték, hogy közös barátjuk lesz a döntőbíró, egy gyönyörű lány, akit mindkettőjük nagyon kedvelt. Ennek a lánynak volt egy… hmm… ajándéka, amit bármelyikükkel szívesen megosztott volna. – DelHadd a két nőre sandított.

– Mindkettőjükkel? – Perrund szája sarkában mosoly bujkált. – Ejnye.

Huesse fülig vörösödött, és lesütötte a szemét.

– Felvilágosult lány volt – vont vállat DelHadd, és megköszörülte a torkát. – Nos, akárhogy is, a két unokatestvér elhatározta, hogy felsorakoztatják előtte az érveiket, és akinek sikerül meggyőznie, az kapja az ajándékot, a másik pedig szó nélkül félreáll.

– És a lány tudott róla, hogy őt választották döntőbírónak? – kérdezte Perrund úrnő.

– Mi volt a nevük? – kotyogott közbe Lattens.

– Tényleg, hogy hívták őket? – kérdezte Huesse is.

– A lány neve Sechroom volt, a fiúé Hiliti. Szépséges barátnőjüket Leleerilnek hívták. – Perrundra pillantott. – És nem, a lány semmit sem tudott a megállapodásról.

Perrund úrnő rosszallóan ciccentett.

– A három barát egy vadászkunyhóban találkozott a hegyek között…

– Vannak Bőségföldén is olyan magas hegyek, mint a Havas-fennsík? – kérdezte Lattens.

– Nem, olyan magas hegyek nincsenek, de arrafelé a sziklák meredekebbek és a szirtek is élesebbek. Szóval ott tartottam, hogy a három barát…

– Melyikük mondta, hogy békén kell hagyni az idegeneket, és melyik akarta a szárnya alá venni őket? – szakította félbe Perrund úrnő.

– Tessék? Ja, igen, Sechroom vallotta azt, hogy mindenáron segíteni kell a szerencsétleneknek, vagy legalábbis meg kell próbálni, Hiliti pedig amellett kardoskodott, hogy békében kell őket hagyni – felelte DelHadd. – De a lényeg a lényeg, jókat ettek, finom borokat ittak, mókás történetekkel szórakoztatták egymást, és rengeteget nevettek együtt. Végül előadták a vitájukat Leleerilnek, és nekiszegezték a kérdést: szerinte melyik a helyes hozzáállás. Leleeril némi töprengés után azt felelte, hogy mindkettőjüknek igaza van, és hogy néha az egyik út a helyes, másszor a másik, de a két barát addig nyaggatta és gyötörte, míg végül Hiliti álláspontja mellett tette le a voksát. Szegény Sechroom csomagolt, és elindult hazafelé.

– És mit kapott Hiliti Leleeriltől? – kíváncsiskodott Lattens.

– Valami édeset – mosolygott DelHadd. Egy öklömnyi kandírozott gyümölcsöt varázsolt elő a zsebéből, és a boldogan tapsikoló kisfiú felé nyújtotta.

– Mi történt azután? – kérdezte Huesse.

– Leleeril nem sokkal később megtudta, hogy az unokatestvérek fogadást kötöttek a háta mögött, és nagyon megneheztelt rájuk. Ő is összecsomagolt, és elutazott egy messzi-messzi tájra.

– Mert kénytelen volt? – kérdezte Perrund úrnő. – Ez valami olyasmi, mint amikor mifelénk a nőknek nem szabad társaságban mutatkozniuk a havibajuk idején?

– Nem, dehogy. Leleeril egyszerűen csak egyedül akart lenni.

– A szüleit se akarta látni? – hitetlenkedett Huesse.

– Senkit. Sechroom és Hiliti ráébredtek, hogy a barátnőjük egyiküket sokkal jobban szerette, mint a másikukat, és azt is megértették, hogy nagyon rossz dolgot tettek.

– Most három császár van – kotyogott közbe Lattens, kezében az alaposan megrágott gyümölccsel. – A nevüket is tudom. Elmondjam? – Perrund úrnő kecses mozdulattal csendre intette.

– Aztán Leleeril nagy sokára visszatért – folytatta a testőr –, de nagyon megváltozott. Új barátokat talált azon a távoli vidéken; nemsokára visszatért hozzájuk, és ott is maradt mindörökre. Mondják, hogy boldogan élt, amíg meg nem halt. Sechroom belépett a hadseregbe, és afféle katona-hittérítőként járta a világot, hogy segítsen megvívni Bőségfölde apró és nagyon-nagyon távoli háborúit.

– Arrafelé a nők is lehetnek katonák? – hitetlenkedett Huesse.

– Lehetnek, bizony – bólintott DelHadd. – Igaz, Sechroom inkább afféle misszionárius volt, mint katona. Vagy még inkább kém.

Perrund úrnő vállat vont. – A quarreki balnimok törzsében minden asszony ért a kardforgatáshoz.

DelHadd hátradőlt és elmosolyodott.

– Ó – sóhajtott csalódottan Huesse. – Ennyi az egész?

– Mára ennyi – bólintott DelHadd.

– Úgy érted, tovább is van? – nyílt el Perrund úrnő szeme. – Akkor jobb, ha most rögtön elmondod a többit is! Nem kívánhatod, hogy tövig rágjuk a körmünket izgalmunkban.

– Talán majd máskor.

– De mi történt Hilitivel – firtatta Huesse – miután az unokatestvére elment?

A testőr csak mosolygott.

– Hát jó – horkantotta bosszúsan Perrund úrnő. – Titkolózz csak!

– Merre van Bőségfölde? – kérdezte Lattens. – Nagyon jó vagyok földrajzból!

– Messze – felelte DelHadd.

– A tengeren is túl?

– Még azon is túl.

– Messzebb, mint Tyrsk?

– Sokkal messzebb.

– És a Köd-szigeteknél is messzebb?

– Bizony ám.

– És messzebb, mint… Rezén?

– Igen, még Drezennél is messzebb. Az álmok földjén.

– És vannak ott cukorkahegyek? – csillant fel a kisfiú szeme.

– Vannak hát. Sőt, egész karamellavulkánok! – tódította a testőr. – A tavakban pedig gyümölcslé csobog. És a sült hús a fákon terem. És a házak, a katapultok, az íjak és a nyilak úgy nőnek Bőségföldén, mint fákon a gyümölcs.

– A folyókban pedig víz helyett bor csordogál – ábrándozott Huesse.

– Még szép! És a hidak meg az utak arannyal és drágakővel vannak kirakva.

– Képzeld, apától kaptam egy gibbolát – fordult Lattens a testőrhöz. – Szőrmóknak neveztem el. Akarod látni?

– Hát persze.

– A kertben lakik, egy kifutóban. Idehozom neked. Gyere, Huesse, menjünk! – Megfogta az asszony kezét, és talpra rángatta.

– Nem is baj, ha kicsit kifutkározza magát – sóhajtott Huesse. – Aztán jövünk, és megmutatjuk nektek azt a rakoncátlan ketreclakót. Harapós egy bestia, majd meglátjátok!

Azzal sarkon fordult, és Lattens nyomába eredt. A pulpitus mögött trónoló fehér ruhás eunuch addig kísérte őket a tekintetével, amíg el nem tűntek szem elől.

– Nos – fordult Perrund úrnő a testőr felé. – Elég régóta halogatod a dolgot, úgyhogy most már el kell mondanod mindent arról a fránya nagykövetről, meg a merényletről, amit a kormányzó ellen tervezett!

DelHadd engedelmesen belefogott a beszámolóba, ügyelve rá, hogy csak annyit áruljon el Perrundnak, amennyit titoktartási esküje enged. Gondosan elhallgatta tehát, hogyan tudott olyan gyorsan reagálni a támadásra, és Perrund úrnő, érezvén a férfi tartózkodását, nem faggatta tovább.

– És mi lett a küldöttség többi tagjával?

DelHadd egy darabig zavartan hallgatott. – Szerencsétlenek semmit sem tudtak az egészről. Egyiküknél megtalálták a bódítószert, amivel a merénylő az audiencia előtt teleszívta magát, de a többiek ártatlanok voltak. Azt hitték, hogy megfogták az isten lábát ezzel a küldetéssel.

– Gondolom, módszeresen kivallatták őket.

A testőr bólintott, és lehajtotta a fejét.

– Csak a fejüket küldik vissza a feletteseiknek. Úgy hallottam, végül már megváltásként várták a halált.

Az úrnő a férfi karjára tette a kezét, aztán vissza is kapta azonnal, és a pulpitusnál őrködő eunuchra pillantott. – Nem te vagy a hibás, hanem a megbízóik, akik a vesztükbe küldték őket. Akkor sem szenvedtek volna kevésbé, ha a merénylő sikerrel jár.

– Tudom – felelte a testőr, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára. – Ebben a szakmában is vannak fokozatbeli különbségek. Engem arra képeztek ki, hogy egy szempillantás alatt harcképtelenné tegyem az ellenfelet, nem pedig arra, hogy álló éjszakán át pirítsam lassú tűz fölött.

– Elégedett lehetnél – csóválta a fejét az úrnő. – Megtámadták a kormányzót, ahogy megjósoltad, és majdnem sikerült megölniük. Még mindig úgy gondolod, hogy újabb merénylettől kell tartanunk?

DelHadd válaszul csak sóhajtott.

A nő elmosolyodott. – Téged semmi sem nyugtat meg, igazam van?

DelHadd lesütötte a szemét. – Ha a történtek után mégis nyugodtabb vagyok, az csak azért lehetséges, mert igazad van abban, amit a múltkor mondtál: én mindig a legrosszabbtól tartok. Egyszerűen képtelen vagyok lazítani. A szorongás a természetes lelkiállapotom.

– Akkor talán kevesebbet kellene szorongnod amiatt, hogy túl sokat szorongsz – javasolta Perrund úrnő. A szája szögletében mosoly bujkált.

– Valahogy úgy. Máskülönben beleőrülök.

– Bele, bizony. – A nő előredőlt, állát a kezébe támasztotta. – Miért meséltél nekünk a két unokatestvérről meg a felvilágosult barátnéjukról?

A testőr nyugtalanul fészkelődött a helyén. – Nem is tudom – ismerte be végül. – Egy másik nyelven hallottam a történetet. És nem is csak a nyelv… Vannak dolgok, amikhez hosszas magyarázatot kellett volna fűznöm. Egyfelől a környezet miatt, amiben játszódik, másrészt az emberek miatt, a… gondolkodásuk, a szokásaik, a mentalitásuk… Sok mindent ki kellett hagynom vagy meg kellett változtatnom, hogy füle-farka legyen a mesének.

– Akkor megnyugtatlak: nagyjából sikerrel jártál. Egyébként ez igaz történet?

– Hát persze – vágta rá DelHadd komolyan, aztán hátradőlt és hangosan felnevetett. – Már hogy lenne az? Csak meg akartalak tréfálni benneteket. Nézz csak utána: Bőségfölde egyetlen újkori térképen sem szerepel. Elhajózhatsz a világ végére, akkor sem találod meg.

– Ó – mondta Perrund úrnő csalódottan. – Pedig kezdtem azt hinni, hogy ott születtél.

– Hogy születhetne bárki olyan országban, amelyik csak a mesében létezik?

– Te honnan is származol? Mottelocciból?

– Onnan. – A testőr összevonta a szemöldökét. – Nem emlékszem, hogy valaha említettem volna neked.

– Arrafelé is vannak magas hegyek, nem igaz? Mottelocci az egyik… hogy is mondják mostanság? Rejtett vidék. Apró, egymástól különálló királyságok, amiket az év legnagyobb felében elzár a külvilágtól a hó és a jég. Azt beszélik, hogy Mottelocci maga a földi paradicsom.

– Ha valóban az, akkor nincs kedvem üdvözülni. Tavasztól őszig valóban szép, meg kell hagyni, télen viszont egyenesen elviselhetetlen.

– Három évszak a négyből? Egészen jó arány. Sokan ennyivel is beérnék.

– De nem akkor, ha a negyedik tovább tart, mint a másik három együttvéve.

– Amit meséltél, az ott esett meg, nem igaz? Ha nem is pontosan így, de…

– Talán.

– És te voltál a történet egyik szereplője?

– Meglehet.

Perrund úrnő hátradőlt, orrát elkeseredett fintorba gyűrte. – Kezdem érteni, mire jó a kínvallatás. Nem csoda, hogy minden valamirevaló uralkodó tart egy pribéket.

– Ó, pedig nincs azon mit csodálkozni – mondta a testőr. – Tulajdonképpen… – Maga elé meredt, aztán megborzongott, kihúzta magát és megigazította a köpenyét. Fölnézett a kupola hófehér falán úszó árnyékokra. – Szerinted van még időnk egy gyors partira? Mihez lenne kedved?

Perrund egy darabig mozdulatlanul bámult rá, aztán felsóhajtott. – Játsszunk Királyok harcát. Ez az egyetlen neked való játék. Bár, ha jobban belegondolok… – Odaintett az ajtónállónak. – Talán akad itt más is, ami nem haladja meg a képességeidet. Például a Simlipóker. Vagy a Tarts titkot.

DelHadd hátradőlt a kanapén, és az úrnőt figyelte. A szolga megállt előttük, és meghajolt. – És a Szómágust majd elfelejtettem! – folytatta a nő piszkálódva. – Meg a Hóhányók és széltolókat, a Lenyelte a nyelvét és az Igazságmorzsákat. No és ott van még a Kutyakomédia, a Dezin-formátorok gyöngye, a Ne szólj szám, nem fáj fejed…

7. A DOKTOR

– A gazdám különleges meglepetést tartogat az úrnőd számára.

– Mi a szösz!

– Remek móka lesz. Majd meglátod!

– Az ám.

Az asztal körül itt-ott nevetés és füttyszó harsant. Nem értettem, mire a nagy jókedv; semmi olyat nem mondtunk, amin mulatni lehetett volna.

– Meglepetést? – kérdeztem értetlenül. – Miféle meglepetést?

Feulecharo, Walen herceg apródja válasz helyett rám kacsintott. Zömök fickó volt, fésűt sosem látott barna sörényét legföljebb ha borotvával lehetett volna megzabolázni. Épp lovaglócsizmáját fényesítette, miközben mi, többiek az estebédünket költöttük. Aznap a Vége-sincs róna peremén vertünk sátrat, ott ért bennünket a négyszázötvenötös egzódia (vagyis az udvar szokásos költözködésének) első napja. Ezen a pihenőállomáson a hagyomány szerint a rangidős apródok és tisztiszolgák együtt vacsoráznak. Rendesen Feulecharónak is köztünk lett volna a helye, ám hanyagságáért a gazdája a szokásosnál is több házimunkával büntette – ezért volt a csizma a kezében. A sámlija mellett egy jobb napokat látott mellvért hevert, amit még a hajnali indulás előtt ki kellett suvickolnia.

– Mégis miről beszélsz? – kötöttem az ebet a karóhoz. – Mit akar a herceg a doktortól?

– Mondjuk úgy, hogy a gazdám… gyanakszik – súgta Feulecharo, és megütögette az orrát a kefével.

– A doktorra?

– Az én gazdám is gyanakszik – bólogatott Unoure, aztán hangosan böfögött. Félbetört egy ropogós cipót, és lendületes mozdulattal kitunkolta a szaftot a tányérjából.

– Ugyan már! A te gazdád a kerubok között is kénkövet szimatolna – jegyezte meg kényeskedő, vontatott hangon Epline, Adlain kapitány tisztiszolgája.

Unoure összevonta sűrű szemöldökét, és soká forgatta az elméjében a talányos szavakat. Végül feladta. – Gyanakszik, és kész! – csapott az asztalra.

– Mondd csak, törpék ura – ugratta az egyik apród –, a mestered még mindig rajtad próbálja ki az új szerkezeteit? – A többiekhez fordult. – Képzeljétek, egyszer láttuk Unoure-t a fürdőben…

– Tyű, de rég lehetett!

– Melyik évben történt?

– Bah! A lényeg – hallgattatta el a kuncogókat az apród –, hogy látnotok kellett volna a forradásait! Egész gyűjteményre való van rajta, nekem elhihetitek. Nolieti kíméletlenebbül bánik vele, mint a foglyaival.

– A mesterem mindent megtanít nekem! – Unoure felpattant ültéből, a szeme fénylett a könnyektől. – Mindent, amit tudnom kell.

– Csigavér, Unoure – csitította a pribéksegédet Ormin herceg apródja, aki eleddig csöndben ült az asztalnál. – Ne hagyd magad csőbe húzni. – Jollisce volt köztünk a legidősebb; hirtelenszőke hajával és elegáns tartásával álruhás királyfi is lehetett volna. Az ő gazdája fogadta fel a doktort, miután kilépett a Mifeli-klán szolgálatából. Unoure zavartan motyogva süppedt vissza a székébe. – Miféle meglepetésről beszélsz, Feulecharo? – kérdezte most már Jollisce is.

– Áh, nem érdekes – legyintett Feulecharo. Fütyörészni kezdett, és tőle szokatlan gondossággal mélyedt el a csizmaszár viaszolásában. Még beszélt is hozzá, halkan és pusmogva, mintha szép szóval akarná rábírni, hogy tisztítsa meg magát.

– Én mondom, ha ez a fiú nem volna – csóválta a fejét Jollisce –, ki kellene találni.

Azzal – erősebb ital nem lévén az asztalnál – felhajtott egy kupa vizezett bort.

Vacsora után Jollisce és jómagam a tábor peremén sétálgattunk. Előttünk a távolban kékes hegyláncok magasodtak. A hátunk mögött, a rónaság fölött a piros tűzgömbbé puffadt Xamis nyugodott le éppen, a magafajta királyi égitesthez illő, fenséges lomhasággal. Valahol a messzeségben megcsillant a Kráter-tó gyűrűje. A vörösben játszó égbolt fenyegetően hajolt a horizontig nyújtózó tengerre.

A felhők egyik felét a lenyugvó Xamis fénye festette vörösre, míg a másikat a Seigen késő délelőtti ragyogása vonta éteri fehér fénybe. Lenyűgözve figyeltem a napnyugta színeibe öltözött horizontot, a cinóbervörösek, okkersárgák, narancspirosak és bíborlilák dühödt tobzódását. Festő ecsetjére kívánkozó látvány, gondoltam magamban, miközben a kipányvázott hátasok között poroszkáltunk. Az igavonók fejére sötét anyagból varrott, bő zsákot borítottak, a hátasok elegáns szemellenzőt kaptak. A legdrágább telivéreknek külön utazóistálló dukált, az ekhós szekerek elé fogott állatok fejére viszont legföljebb ha egy rongyos kendő került. Az állatok leheveredtek a porba, és elcsöndesedtek; mintha még a szél is halkabban matatott volna a nyugovóra térő jószág körül.

Jollisce körbenézett, és megszívta hosszú szárú pipáját. Ő volt a legjobb barátom az udvarnál. Még abból az időből ismertem, amikor magam is a herceg szolgálatában álltam – igaz, ezen időszak viszonylag rövid ideig tartott –, mielőtt megkaptam volna fontos és felettébb bizalmas megbízatásomat, amely Haspid városába szólított.

– Szerintem ne is figyelj rá – intett a szolgák sátra felé. – Mindenki tudja, hogy Feulecharo szerelmes a saját hangjába. Imád úgy tenni, mintha tudna valamit, amit a többiek nem. A helyedben legyintenék az egészre. Persze ha úgy érzed, hogy jelentést kell tenned a dologról az úrnődnek, azt is megértem.

– Hmm. – Összeráncolt homlokkal meredtem magam elé, mint aki komoly megfontolás tárgyává teszi az elhangzottakat. Őszintén megvallva, fogalmam sem volt, mitévő legyek. Walen herceg befolyásos ember – és született minden lében kanál, a lehető legveszélyesebb fajtából. A doktor nem engedheti meg magának, hogy efféle ellenlábasai legyenek az udvarnál. Csakhogy nekem az igazi gazdámra is gondolnom kellett. Egyiknek se szóljak? Vagy éppen ellenkezőleg, siessek mihamarabb elmondani nekik? De melyiknek? Jaj, szegény fejem…

– Ide hallgass – fogta át a vállam Jollisce, és körbekémlelt. Csak akkor folytatta, amikor megbizonyosodott felőle, hogy senki sem hallgat bennünket. – Hátha ez segít… Azt hallottam, hogy Walen herceg fullajtárt küldött a délvidéki Kuszkériába.

– Kuszkériába?

– Igen. Tudod, hol van?

– Igen, azt hiszem. Valami kikötő.

– Part menti városállam, az egyik Tengeri Céh főhadiszállása. Igazi kalóztanya… Egyszóval ez a legdélibb település, ami a térképeinken még rajta van. Állítólag annyi ott a követ és a hírhozó, mint égen a csillag; odamennek, aztán sehogyan sem akarózik nekik megtenni a veszélyes utat visszafelé.

Nem értettem, mire akar kilyukadni. – Igen, és? – sürgettem.

– Nos, állítólag az öreg Walen herceg odaküldte egy emberét, hogy felkutasson valakit. Egy drezeni illetőségű egyént – tette hozzá titokzatosan.

– Egy drezenit? – kiáltottam meglepetten, aztán észbe kaptam és gyorsan lehalkítottam a hangom. Jollisce tekintete riadtan söpört végig a körülöttünk szunnyadó állatok sötét alakján. – De hát… miért?

– Nem tudom – ismerte be Jollisce.

– És mennyi időbe telik az út?

– Odafelé egy év. Visszafelé talán valamivel rövidebb. – Vállat vont. – Ha kedvező a széljárás.

– Ilyen hosszú útra küldeni valakit, egy idegen miatt… – csóváltam a fejem hitetlenül.

– Elég különös, annyi szent – hagyta rám Jollisce, és tovább szívogatta a pipáját. – Gondolom, a küldött zugkereskedőnek tetteti magát. Az emberek meg vannak győződve róla, hogy egy vagyont kereshetnek, ha sikerül a Tengeri Céheket megkerülve hazacsempészniük valami egzotikus fűszert, gyümölcsöt vagy gyógynövényt… Egy szó, mint száz: a gazdám szerint Walen embere egy drezeni idegen miatt teszi meg ezt a felettébb hosszú és kockázatos utat.

– Értem – mondtam, és azt kívántam, bárcsak tényleg érteném.

Jollisce csak állt, és a Xamis-nyugtát nézte. Hóka arcát rózsás pírral vonta be a felhőkről visszatükröződő alkonyat. – Istenem, milyen szép! – sóhajtotta.

– Ühümm – mormoltam, pedig fel se néztem.

– Legutoljára akkor láttam ilyen gyönyörűt, amikor a Birodalom összeomlott. Emlékszel? Egyik naplemente káprázatosabb volt, mint a másik.

– Hogy? Ja, persze.

– A gondviselés égi fénnyel kárpótolt minket, amiért romba dőlt körülöttünk a világ – mormolta maga elé a barátom, aztán ráfintorgott a pipakupakra.

– Ühümm.

Kinek mondjam el? – töprengtem. – Kinek, kinek?…

Hogy a jelentésem teljes és minden részletre kiterjedő legyen, e helyt arról is be kell számolnom, hogy a doktor az egzódia minden áldott estéjén ellátogatott a király sátrába – attól a naptól fogva, hogy elhagytuk Haspidot, egészen odáig, hogy megérkeztünk Yvenirbe. A királynak ugyanis rettenetesen fájt a dereka.

A minap is épp a királyi ágy szélén ült, és a beteget vizsgálta. – Ha tényleg ennyire rossz a helyzet, felségednek pihennie kellene.

– Pihenni? – kérdezte a király, és a hátára fordult. – Mégis hogy képzeled, ostoba némber? Ha nem vetted volna észre, az udvar évente két alkalommal költözni kényszerül. Ha én henyélek és heverészek, mindenki más is ugyanazt teszi. Mire a nyári palotába érünk, akár vissza is fordulhatunk!

– Ha így áll a helyzet – mondta a doktor, kihúzva a király ingét a lovaglónadrágjából, s felfedve széles, izmos hátát –, akár egy kényelmes hintóban is megtehetnéd az utat. A legjobb volna, ha feküdnél, és pihentetnéd a derekad.

– Még úgy is fájna – dörmögte a király a párnába.

– Az meglehet, uram, de hamarabb rendbe jönnél. A lovaglással csak rontasz a helyzeten.

– A kocsi ide-oda dobálja az embert, a kerekeket megvezeti minden keréknyom és kátyú. Ez az út már tavaly is rossz volt, de most… kritikán aluli. Wiester?

– Parancsol, uram? – lépett elő hajlongva a kövér kamarás.

– Tudd meg, ki tartozik felelősséggel ezért az útért. Ki szedi a vámot, és hová folyik be az útadó? És ha valóban szedik a pénzt, miért nem arra fordítják, amire kellene?

– Azonnal, uram! – szuszogta Wiester szolgálatkészen, és elsietett.

– Hercegek és bárók, pfhh! Még ennyit se bízhat rájuk az ember – dünnyögte a király rosszkedvűen. – Az adószedők még rosszabbak. Akár egy falka hiéna… Régóta mondom, hogy gyanúsan sok adószedő engedheti meg magának ebben az országban, hogy nemesi rangot vásároljon.

– Az már igaz, uram – hagyta rá a doktor.

– Azon tűnődöm, hogy felállítok egy városi vagy régiós… hmm…

– Bizottságot, felség?

– Ügy van, egy bizottságot! Egy közhatalommal felruházott tanácsot, amely tapasztalt városatyákból áll. Kezdetben, mondjuk, felügyelhetnék az utak és a várfalak karbantartását. Nekik valóban érdekük lenne, hogy törődjenek az infrastruktúrával. A hercegeket és bárókat legfeljebb a saját kastélyuk izgatja, no meg a hajtóvadászatok.

– Ez igazán nagyszerű gondolat, uram.

– Ugye? Magam is úgy vélem. – A király felpillantott. – A te szülőföldeden is vannak ilyenek, igaz?

– Tanácsok, uram?

– Igen. Mintha emlegettél volna ilyesmit. Pontosan nem emlékszem, hogy került szóba a dolog, de mindegy is. Te egyetlen alkalmat sem szalasztasz el, hogy pellengérre állítsd túlhaladott szokásainkat és elavult intézményrendszerünket, és ódákat zengj szülőfölded bosszantó tökéletességéről.

A doktor tágra nyílt szemmel nézett a királyra. – Hát ilyennek ismer engem felséged?

A király komolyan bólintott. – Még annál is ilyenebbnek, Vosill.

– Igaz, ami igaz, az én hazámban kifogástalanok az utak. Nem is panaszkodik rájuk senki.

– Csak az a baj – mélázott a király –, hogy ha megfosztom a hercegeket a jogaiktól, azzal magamra haragítom őket.

– Hát akkor csinálj belőlük főherceget. Vagy adj nekik más kárpótlást. A király elgondolkozott. – Miféle kárpótlásra gondolsz?

A doktor vállat vont. – Nem tudom. Felséged biztosan kitalál valamit.

– Az a kisebb gond – bólogatott a király. – Én inkább amiatt aggódom, hogy ha hatalmat adok a parasztoknak és kereskedőknek, könnyen vérszemet kaphatnak.

Vosill doktor tovább masszírozta a király derekát. – Ahogy a mondás tartja, jobb megelőzni a bajt, mint orvosolni – mondta. – A test vészjelzéseire idejekorán fel kell figyelni, nehogy a baj bekövetkezzen. Pihenni sem akkor kell, ha már jártányi ereje sincs az embernek, és az evéssel sem szabad addig várni, amíg az éhség teljesen felemészti az erőnket.

A király elhúzta a száját. A doktor tovább gyúrta és gyömöszölte. – Bárcsak minden ilyen egyszerű lenne – csóválta a fejét. – Ebből is látszik, mennyivel könnyebb az emberek egészsége fölött őrködni, mint egy ország sorsa fölött.

A doktor arcán sértett fintor suhant át. – Ez esetben örülök, hogy nekem csak felséged testi épsége felett kell őrködnöm, nem pedig a birodalma fölött.

– A birodalom én vagyok – jelentette ki a király kevélyen, de a szeme csillogása meghazudtolta szavai komolyságát.

– Akkor adjon hálát felséged, hogy a birodalma jobb egészségnek örvend, mint az uralkodója, aki akkor sem ül hintóba, ha a józan ész úgy diktálná.

– Ne beszélj velem úgy, mint egy gyerekkel, Vosill! – dörrent a doktorra a király, és szembefordult vele. – Ááh! – szisszent fel, és erőtlenül visszahuppant a párnára. – Gondolkodj logikusan – nyögte összeszorított foggal –, még ha nő létedre nehezedre esik is: egy hintó jóval nehezebben kormányozható alkotmány, mint egy hátas jószág. Elfoglalja az egész utat, tudsz követni? Ha viszont az ember lovagol, akkor a kátyúkat és hepehupákat könnyedén ki tudja kerülni.

– Értem, uram. Ez azonban fikarcnyit sem változtat a tényen, hogy mostanában az egész napot nyeregben töltöd, és a sok zötykölődés miatt a csigolyáid közötti párnák az idegek közé türemkednek. Ezért fáj a derekad. Ha hintóban ülnél, legyen az út bármilyen rázós vagy zötyögős, mindjárt jobban éreznéd magad.

– Ugyan, Vosill – a király fáradtan a könyökére tlogimaszkodott, és hátrafordult. – Ez képtelenség, ugye magad is belátod? Mégis mit gondolsz, hogy venné ki magát, ha hintóban vitetném magam? Mit szólna az udvar, ha a király puha párnák között heverne, mint valami porcelánvalagú dáma? Miféle uralkodónak tartanának? Hmm? Még a gondolat is abszurd – horkantotta, és óvatosan hasra fordult.

– Gondolom, felséges atyád sosem tett volna ilyet.

– Nem hát! Ő világéletében… – kezdte, aztán elhallgatott, és gyanakodva meredt a doktorra. – Nem. Meg se fordult a fejében. Mindenhová lóháton ment. És én is így fogok tenni. Lóháton fogok zötyögni, és szótlanul tűröm a fájdalmat, mert pontosan ezt várják tőlem. Te pedig meggyógyítasz, mert tőled meg ezt várom el. Tedd a dolgod, és fogd be végre a lepénylesődet! Ahogy megboldogult atyám mondani szokta, a gondviselés óvjon az asszonyi fecsegéstől. Áááh! Óvatosabban, hallod-e?!

– Meg kell találnom a fájdalom gócpontját, felség.

– Hát megtaláltad! Most pedig végezd a munkád, és szüntesd meg ezt a nyomorult fájdalmat ahelyett, hogy újabbakkal tetéznéd. Wiester? Wiester!

Egy szolga lépett elő a sátor homályából. – Wiester kamarást az imént küldte el felséged.

– Zenét! – dörrent rá a király. – Zenét akarok! Hívd a zenészeket.

– Parancsára, felség. – A szolga sarkon fordult, és már indulni készült, amikor a király csettintett. A szolga engedelmesen megállt.

– Parancsol még valamit, felséged?

– Bort. Sokat.

– Ahogy óhajtja felséged.

– Milyen gyönyörű a naplemente, nem igaz, Oelph?

– De igen, úrnőm. A gondviselés égi fénnyel kárpótol minket, amiért romba dőlt a világ – idéztem a barátom szavait. (A fejemet rá, hogy ő is hallotta valahol.)

– Van benne valami – bólogatott a doktor elgondolkodva. Egymás mellett ültünk a ponyvás szekér bakján, amely az elmúlt hetekben átmeneti otthonunkként szolgált. Számba vettem a nomád körülmények között töltött időt; magam vagy tizenhatszor aludtam szekéren (további öt éjszakán a többi apróddal és tisztiszolgával raktárban vagy csűrben háltunk, amikor a királyi karavánt egy-egy város vagy falu határában érte az este). Ha minden jól megy, kalkuláltam magamban, tíz nap múlva elérjük Lep-Skatacheis városát, ahol fél holdtöltényi időt töltünk majd. Azután jobb híján ismét a szekér lesz a szállásunk három héten keresztül, amíg meg nem pillantjuk az Yvenage-hegyláncot. Ha megrekedünk a meredek kaptatón, jó négy hét is beletelhet, mire célt érünk.

A doktor végignézett a szélfútta úton, amelyet kétfelől sudár fák szegélyeztek. Az előttünk imbolygó, pajzsos-címeres hintók fölött barnás porfelhő kavargott. – Már nincs messze, ugye? – kérdezte reménykedve.

– Nincs, úrnőm. Ez az út leghosszabb szakasza, és egyben a legkimerítőbb is. Az előőrs már bizonnyal kijelölte az éjjeli táborhelyet. Mire odaérünk, meglásd, állni fognak a sátrak, és a tábori konyha is elkészül. Kimerítő napot tudhatunk a hátunk mögött, de vigasztaljon a tudat, hogy egy teljes napot nyertünk vele.

Előttünk az úton a király hintói és ekhós szekerei dübörögtek szakadatlanul. A kocsinkat egy pár megtermett igavonó húzta, széles hátuk és faruk lépteik ütemére ringatózott jobbra-balra. A doktor hallani sem akart róla, hogy kocsist adjanak mellé, inkább maga fogta az ostort, bár használni nemigen használta. Ez azt jelentette, hogy esténként magunknak kellett gondoskodnunk a barmok etetéséről és ellátásáról. Habár társaim közül sokan végeztek hasonló munkát nap mint nap, én nem rajongtam az efféle elfoglaltságokért, s bár a doktor sokkal nagyobb részt vállalt az alantas feladatokból, mint ahogy elvárható lett volna, nekem egyetlen porcikám sem kívánta a csutakolást és az itatást. Föl nem foghattam, hogyan alacsonyíthatja le magát ennyire, és tehet köznevetség tárgyává mindkettőnket a makacsságával.

Vosill doktor azonban nem vett tudomást sértettségemről. Elbűvölten figyelte a naplementét. A fény megszínezte a vonásait, arcéle vörösarany derengésben rajzolódott ki a sötétedő látóhatár előtt. Vállára hulló hosszú haja mintha belső fénnyel ragyogott volna, akár a lángokkal hevített rubin.

– Amikor a tüzes eső hullott, te még Drezenben voltál, úrnőm?

– Tessék? – rezzent fel a gondolataiból. – Igen. Két évvel később jöttem el otthonról. – Mélyen elmerült az emlékeiben, az arca mélabús kifejezést öltött.

– És amikor elindultál, nem ejtetted egészen véletlenül útba… Kuszkériát?

– De igen. Nahát, honnan tudod? – Felélénkülve fordult felém. – Te is jártál ott?

– Csak hallottam róla – mormoltam szűkszavúan, és megnyaltam kicserepesedett ajkamat. Azon tűnődtem, megemlítsem-e, amit Walen apródjától és Jollisce barátomtól hallottam. – És hmmm… messze van innen az a város?

– Fél évnél is tovább tart az út – bólogatott a doktor. Felnézett az égre, és mosoly suhant át az arcán. – Forró, trópusi vidék, buja erdőkkel és ősi szentélyek romjaival. Egy csomó különös állat él arra; szabadon járnak-kelnek a házak között, mert az emberek szentként tisztelik őket. A levegő nehéz az egzotikus fűszerek illatától. Amikor ott jártam, egyik éjszaka a Xamis és a Seigen egy időben nyugodott le, a Gidulph, a Jairly és a Foy pedig valahol a föld túlfelén, a nappali égen járt. Az Iparine épp a teljes fogyatkozás ciklusában lehetett, így aztán néhány órán át semmi más nem ragyogott az égen, csak a távoli csillagok. A város és a tenger lélegzetvisszafojtva várták a fényt; az állatok belevonítottak a sötétségbe, a hullámok pedig olyan hangosan ostromolták a kikötőt, hogy a csukott ablakon át is hallottam. Mindenki félt, pedig nem volt koromsötét. Az emberek az utcára gyűltek, és nézték az eget, mintha a csillagokba akarnának kapaszkodni. Én a szobámban maradtam, és nem mentem ki közéjük, mert… Aznap ismerkedtem meg egy nagyon kedves hajóskapitánnyal. Istenem, milyen jóképű volt!

Az arca egy röpke pillanatra meglágyult, akár egy kislányé. (Engem pedig, restelkedve vallom be, borzasztó féltékenység öntött el.)

– Aztán egyenesen idehajóztál?

– Nem, egy darabig még utazgattam. Először Alylba látogattam a Tengeri Céhek egyik háromárbocos hajóján. – Mosolyogva merengett a múlt képein. – Onnan Fuollahba mentem tovább, egy evezős gályán. Láttál már olyat? Szédületes, nekem elhiheted… Remekmívű fharossi gálya volt, a Birodalom egykori hadihajója. Majd a szárazföldön átvágtam Osk felé, onnan pedig Illernt vettem célba. Aztán egy xinkspari fregatt vett fel. Haspidba a Mifeli-klán egyik kereskedőbárkájával jutottam el.

– Igazán… romantikus kaland lehetett.

A doktor arcán szomorú mosoly suhant át. – Nem volt fenékig tejfel. Sokat nélkülöztem, és belekerültem néhány csúnya helyzetbe – mondta, és megütögette a csizmaszárát. – Egyszer-kétszer ezt a csorba tőrt is meg kellett lóbálnom. De visszagondolva… azt hiszem, igazad van. Remek kaland volt. És romantikus, valóban. – Mély levegőt vett, aztán megfordult, és felnézett az égre. A kezével ernyőt formált a szeme fölé, hogy megóvja a Seigen erős fényétől.

– A Jairly még nem kelt fel, úrnőm – jegyeztem meg, és magam is elcsodálkoztam a hidegségen a hangomban.

A doktor csodálkozó pillantást vetett rám.

Ideje volt kijózanodnom. Akármi történt is betegségem lázas napjaiban, és akármennyire ajánlgatta a doktor, hogy legyünk barátok, mégiscsak az úrnőm volt – én pedig nemcsak a tanítványa, hanem a segédje is. Ráadásul rajta kívül még valakinek tartoztam engedelmességgel; ami jó gazdámat illeti, valószínűleg semmi olyasmivel nem szolgálhattam, amit ne tudott volna nélkülem is, hiszen mindenhol voltak emberei – noha ebben nem lehettem egészen biztos. Így aztán kötelességemnek éreztem, hogy minél több részletet kiderítsek a doktor titokzatos múltjából, hátha valamelyik jelentéktelennek tűnő apróság a későbbiekben fontosnak bizonyul.

– Így kerültél a kereskedőklánhoz, igaz? Gondolom, akkor fogadtak fel, amikor a hajójukon utaztál Illemből Haspidba.

– Nem, akkor még semmi közöm nem volt hozzájuk; egy utas voltam a sok közül. Miután megérkeztem, rövid ideig a helyi ispotályban segédkeztem. Egy nap aztán vészjelzés érkezett egy tengeri gályáról: a klán egyik fiatal tagját ragályos kór támadta meg. A Mifelik családi orvosa hosszabb hajóútról tért vissza éppen, és rettenetesen megviselte a tengeribetegség. Nem tudott kihajózni. Az ispotály vezetője engem ajánlott helyette. A fiú meggyógyult, a hajó kiköthetett, és alighogy partra szálltunk, máris felfogadtak a klán orvosának. Hja, az öreg Prelis Mifeli nem sokat teketóriázik, ha egyszer elszánja magát.

– Mi lett a régi orvosukkal?

A doktor vállat vont. – Visszavonult.

Egy darabig az igavonók lomhán ringó hátsóját bámultam. A jobb oldali hatalmas adagot ürített. A gőzölgő fécesz egy szempillantás alatt eltűnt a kocsi alatt, ám a bűze hosszan facsarta az orrunkat.

– Istenkém, micsoda szag – ingatta a fejét a doktor.

Inkább ráharaptam az ajkamra, semhogy szemrehányást tegyek, s közben arra gondoltam: hát ezért tartják magukat az emberek minél távolabb az igavonó jószágoktól – már aki megteheti.

– Úrnőm, kérdezhetek valamit?

Vosill doktor oldalvást rám sandított. – Miért, eddig mit csináltál, drága jó Oelph? – Zavaromat látva mosolyogva hozzáfűzte: – Gondolom, úgy érted, feltehetsz-e nekem egy igazán pimasz kérdést.

– Nos, én…

– Kérdezz bátran! Ha nem akarok válaszolni, legföljebb süketnek tettetem magam.

– Én csak azt nem értem, úrnőm – mondtam, és a fülem hegye is hevenyen pirulni kezdett –, hogy… hogy miért jöttél el Drezenből – böktem ki.

– Á – sóhajtotta. Kezébe vette a korbácsot, és megsuhintotta a járom fölött, gondosan ügyelve rá, hogy épp csak meglegyintse az állatok hátát. Aztán vetett rám egy gyors oldalpillantást. – Egyrészt, azt hiszem, kalandra vágytam. Fel akartam fedezni a világnak egy olyan szögletét, ahol még senki sem járt az ismerőseim közül. Másrészt… menekülni akartam. Elfelejteni valakit, akibe szerelmes voltam. – Mézédes, ragyogó mosolyt lövellt felém, aztán elkapta a tekintetét, és végignézett az úton.

– Amikor csalódtam benne, első dühömben ki akartam rohanni a világból. Mindenkinek azt mondtam, hogy elutazom valami ismeretlen, távoli vidékre, így később már nem visszakozhattam. Túl makacs vagyok. És büszke. Kétszeresen is hibát követtem el: először, amikor rossz emberre pazaroltam a szerelmemet, aztán amikor túl makacs voltam, hogy megváltoztassam egy ostoba és elhamarkodott döntésemet.

– Tőle kaptad a tőrt? – kérdeztem, és hirtelenjében nem tudtam eldönteni, hogy gyűlölöm-e vagy inkább irigylem azt a férfit.

– Még csak az kéne! – horkant fel, és teli torokból felnevetett. (Ezek a hangok, mondanom se kell, a legkevésbé voltak úri hölgyhöz méltóak.)

– Majd bolond lennék magammal hordozni egy olyan ember emlékét, aki halálosan megbántott! – Lepillantott a tőrre, ami szokásos helyén, a csizmaszárában lapult. – Ajándékba kaptam az… államtól. A köveket pedig egy barátom adta, akivel akkoriban rengeteget vitatkoztunk. Ez sem a legjobb szuvenír, nem igaz?

– Min vitatkoztatok, úrnőm?

– Sok mindenen, pontosabban ugyanannak a dolognak a különféle aspektusain. Hogy van-e joga egy felsőbb hatalomnak másokra erőltetni a saját értékeit. – Értetlen arckifejezésemet látva felnevetett. – És miattatok is összekaptunk néha – tette hozzá.

– Miattunk? – Egyre kevésbé tudtam követni.

– Igen, a… – Hirtelen elharapta a szót, és megrázta a fejét. – Szóval Haspid és a császári birodalom miatt. Az itteni emberek miatt. – Vállat vont. – Nem akarlak untatni a részletekkel. Végül hajóra szálltam, a barátom pedig otthon maradt, bár úgy hallottam, hogy nem sokkal később ő is nyakába vette a világot.

– Megbántad, hogy idejöttél, úrnőm?

– Nem – felelte mosolyogva. – Igaz, eleinte nagyon rossz döntésnek tűnt, de aztán Kuszkériában valahogy minden megváltozott… Az egyenlítő jelt adott, ahogy a mondás tartja. Persze azóta is nagyon hiányzik a családom és a barátaim, de már nem bánom, hogy nekivágtam.

– Visszamész hozzájuk valaha?

– Bárcsak tudnám, Oelph. – A tekintete egyszerre tükrözött zavart és valami halovány, megfoghatatlan reményt. Rám mosolygott. – Végtére is a király orvosa vagyok, nem igaz? Rettenetes kudarcnak érezném, ha elbocsátana a szolgálatából. Még az is lehet, hogy élete végéig maga mellett tart. Vagy amíg rám nem un; ha majd bajszom nő, megritkul a hajam, és szalonképtelen lesz a szájszagom, akkor végre nyugodtan lecsapathatja a fejem, mondván, hogy túl gyakran vágok a szavába. Akkor majd a helyemre léphetsz, és te lehetsz a király orvosa.

Mit mondhattam volna erre?

– Ó, úrnőm…

– Tényleg nem tudom, Oelph – vallotta be őszintén. – Az előrelátás nem erős oldalam. Inkább hagyom magam sodortatni az árral. Ha a Mindenható, vagy akárhogy is nevezzük, azt akarja, hogy itt maradjak, akkor maradok. Ha visszahív Drezenbe, akkor hazamegyek. – Bizalmasan rám kacsintott, és így folytatta: – Ki tudja, talán ismét a vadregényes Kuszkérián át vezet majd az utam. Egy kis szerencsével viszontláthatom a daliás hajóskapitányomat.

A daliás hajóskapitányát… Megköszörültem a torkom. – A tüzes eső Drezen földjére is olyan sűrűn hullott, mint a miénkre, úrnőm?

A doktor mintha észre se vette volna, milyen zord és barátságtalan hangot ütöttem meg. – Sűrűbben, mint nálatok, Haspidusban – bólintott. – De ha arra gondolok, amit a birodalom fővárosa kapott a nyakába, azt hiszem, viszonylag olcsón megúsztuk a dolgot. Az északi szigetek egyik nagyobb települését elmosta egy árhullám. Tízezer ember halt meg, vagy még annál is több. Sok hajónak nyoma veszett, és néhány évig a szántóföldek sem termettek úgy, mint azelőtt. A földművesek zúgolódtak, de hát a földművesek már csak ilyenek. Összességében, azt hiszem, szerencsésnek mondhatjuk magunkat.

– Szerinted is az égiek műve volt? Vannak, akik szerint a Mindenható büntet minket a vétkeinkért; de az is lehet, hogy csak a birodalomra akart lesújtani. Mások szerint az elfeledett istenek műve volt, hogy visszaszerezzék a híveiket. Te mit gondolsz?

– Bármelyik lehetséges – bólogatott a doktor elgondolkodóan. – Bár akadnak filozófusok Drezenben, akik sokkal prózaibb magyarázattal szolgálnának.

– És mi volna az a magyarázat, úrnőm?

– Hogy az ilyesmi minden ok nélkül történik.

– Minden ok nélkül?

– Úgy van. Hacsak a puszta véletlent nem tekintjük annak.

Ezen elgondolkoztam. – A ti filozófusaitok szerint tehát nincsen jó és rossz? Talán nem hisznek a bűnben és a bűnhődésben?

– Akadnak néhányan, akik az ilyesmit butaságnak tartják, puszta spekulációnak. Mások szerint ezek a dolgok léteznek ugyan, de csak a fejünkben. A bennünket körülvevő világ nem ismeri a jót és a rosszat, mivel ezek elvont dolgok, nem pedig kézzel foghatóak, és az ember előtt a világban nem volt helye az efféle dolgoknak.

– Ezek szerint úgy gondolják, hogy a világot nem az emberrel együtt teremtették? – hüledeztem.

– Nem bizony. Vagy ha mégis, az ember akkor még nem állt az értelem mai fokán.

– Vagyis a filozófusaitok Seigen-imádók – vontam le a következtetést. – És úgy tartják, hogy mindannyian a kisebbik nap gyermekei vagyunk.

– Néhányan valóban így gondolják. Szerintük az emberek egykor épp olyanok voltak, mint az állatok: mindannyian álomba zuhantunk, amikor a Xamis lenyugodott, és együtt ébredtünk, amikor a nap felkelt. Mások szerint minden élet fényből van; azt mondják, a Xamis sugarai szövik át a teremtett világot, mint valami ősidea vagy emberi ésszel fel nem fogható álom, a Seigen fénye pedig bennünket jelképez, gondolkodó lényeket.

Igyekeztem megérteni ezt a módfelett különös álláspontot, és arra a következtetésre jutottam, hogy nem is különbözik olyan nagyon a mi felfogásunktól. A doktor hangja szakította félbe elmélkedésemet. – És te, Oelph? – kérdezte. – Te miben hiszel?

Az arcát lágy aranybarna fénybe vonta az alkony, a Seigen fénye megcsillant a hajtincsein.

– Hogy miben hiszek? Hát, amiben mindenki, aki egy kicsit is ad magára – vágtam rá. Aztán legszívesebben tőből leharaptam volna a nyelvem, amiért ilyen durván és meggondolatlanul szóltam, megfeledkezve a tényről, hogy a messzi és sajátságos szokásairól ismeretes Drezenben valószínűleg a miénktől gyökeresen eltérő nézeteket vallanak azok az emberek, akik egy kicsit is adnak magukra. – Úgy értem, az itteni emberek, a haspidusiak…

– Értem. De arra volnék kíváncsi, hogy te miben hiszel.

Elhúztam a számat, aztán rögtön el is szégyelltem magam. Vajon komolyan gondolja a doktor, hogy ahány ember él a földön, mind másban hisz? Az ember abban hisz, amit az iskolában tanítanak neki. (Kivéve a csodabogarakat, a filozófusokat – és persze a messziről jött idegeneket.)

– A Mindenhatóban hiszek, úrnőm.

– Úgy érted, istenben?

– Nem, úrnőm. Én nem hiszek a régi istenekben. Az ő idejük lejárt, mindenki azt mondja. A Mindenható tulajdonképpen… a Mindenható a természeti törvények összessége.

Nagyon vigyáztam, nehogy a szavaimat kioktatásnak vegye. Már majdnem egy éve ismertem a doktort, de még mindig előfordult, hogy alapvető dolgokban nem értettük meg egymást. Mintha nem ugyanazt a nyelvet beszéltük volna. Néhány témában (elnézést a tiszteletlenségért) gyerekes tudatlanságról tett tanúbizonyságot, ám ezt egyszerűen annak a számlájára írtam, hogy még mindig idegennek számít közöttünk. – A természet törvényei szabják meg a látható világ rendjét, úrnőm – magyaráztam –, ahogyan az ember törvényei a társadalomét.

– Hmm – mondta, és az ajkán dobolt. Nem tudtam eldönteni, hogy a szavaimon rágódik, vagy egy szkeptikus mosolyt rejteget.

– A törvények egymásban gyökereznek, akár a növények az anyaföldben – tettem hozzá, és eszembe jutott egy régi természetfilozófia-lecke. (Elszánt és kitartó fáradozásom, amellyel zsenge legénykorom idején arra törekedtem, hogy lehetőleg semmit se jegyezzek meg az általam teljesen és abszolúte fölöslegesnek tartott stúdiumokból, a jelek szerint mégsem járt teljes sikerrel.)

– Ezzel nagyjából azok is egyetértenének, akik szerint a Xamis fénye uralja a világot, a Seigené pedig az embert – tűnődött.

Nehezen tudtam követni, de végül sikerült. – Meglehet, úrnőm.

– Hmm – mondta ismét. – Érdekes gondolat.

– Az, úrnőm – feleltem engedelmesen.

Adlain: Á, Walen herceg, micsoda megtiszteltetés! Üdvözöllek szerény sátramban. Helyezd magad kényelembe.

Walen: Köszönöm.

A: Tölthetek egy kis bort? Nem harapnál valamit? Mondd csak, vacsoráztál már?

W: Egy kupa bor jólesne.

A: Bort ide! Én is iszom egyet. Köszönöm, Epline. Hogy s mint szolgál a kedves egészséged?

W: Nem panaszkodhatom. És neked?

A: Soha jobban.

W: Azon tűnődöm, nem beszélhetnénk esetleg…

A: Mit mondasz, Epline? Hát persze. Epline, megtennéd, hogy…? Majd szólok, ha kellesz. Nos tehát, drága Walen barátom, hol is tartottunk? Most már nyíltan szólhatsz, négyszemközt vagyunk.

W: Hmm. Nos. Erről a csodadoktorról van szó. A Vosill nevű perszónáról.

A: Még mindig, hercegem? Ez a nő kezd valami megszállottsággá válni nálad. Valóban ennyire ingerel? Talán beszélned kellene vele. Meglehet, hogy az idősebb férfiakat kedveli.

W: Ne gúnyold az öregek elővigyázatosságát, Adlain, mert végül nem éred meg, hogy téged gúnyoljanak vele. Nagyon jól tudod, miért szúrja a szememet az a boszorkány.

A: Fájdalom, de nem is sejtem.

W: Hisz magad mondtad, hogy te sem bízol benne! Elkoboztad már a naplóját? Ki tudja, miféle ördögi gondolatokkal firkálja tele.

A: Gondolkoztam rajta, de úgy döntöttem, nem teszem. Legalábbis egyelőre.

W: Talán bölcsebb volna, ha felülvizsgálnád az álláspontodat. Én mondom neked, az a nő egy boszorkány. Vagy kém. Esetleg mindkettő.

A: És szerinted milyen istenséget vagy démont szolgál? Vagy inkább egy szomszédos királyt?…

W: Sosem fogjuk megtudni, amíg ki nem vallatjuk.

A: Aha. Szóval ki akarod vallatni?

W: Amíg kegyben áll a királynál, erre sajnos vajmi kevés az esély. De hát bármikor fordulhat a kocka, nem igaz? És vannak más lehetőségeink is. Mondjuk egyszer csak… eltűnik, és egy jól felszerelt kínzókamrában találja magát.

A: Nolieti mesterre célzol?

W: Nos, ilyeténformán még nem… vitattam meg vele a kérdést, de biztos forrásból tudom, hogy boldogan állna a szolgálatunkra. Az a szemtelen perszóna a minap megölte Nolieti egyik foglyát, mielőtt a jómadár énekelhetett volna.

A: Igen, ezt nekem is említette.

W: Mire te?

A: Mire én figyelmeztettem, hogy legközelebb legyen óvatosabb.

W: Hmm. Rajta kellene kapni, amikor legközelebb efféle galádságot művel. Igaz, nem volna könnyű. Ráadásul a dolog bizonyos kockázatokkal járna, és végül meg kellene ölnünk a némbert. Ha viszont azon munkálkodnánk, hogy mihamarabb kiessen a király kegyéből, az alaposabb előkészületeket igényelne. És a kockázatok is nagyobbak.

A: Látom, alaposan végiggondoltad a dolgot.

W: De még mennyire! Ezért is fordultam hozzád: amennyiben a király tudta nélkül kényszerülünk lépni, feltétlenül számítunk a palotaőrség kapitányára.

A: Feltétlenül.

W: Nos tehát? Számíthatok a segítségedre?

A: Miféle segítségre gondolsz egészen pontosan?

W: Adhatnál katonákat.

A: Bajosan. Ebben az esetben ugyanis a palotaőröknek egymás ellen kellene harcolniuk, és azt nem engedhetem.

W: Hát akkor valahogy… máshogyan?

A: Máshogyan?

W: Az ördögbe is, ember! Nagyon jól tudod, mire gondolok!

A: Hunyjam be a szemem? Csapoltassam meg a hordókat, és adjak kimenőt az embereimnek? Erre gondolsz?

W: Nos, valami ilyesmi járt a fejemben.

A: Mert ugyebár vétkezni nemcsak cselekedettel, hanem mulasztással is lehet…

W: Cifrázd, ahogy akarod. A lényeg, hogy segíts: hogy tevőlegesen vagy tétlenséggel, az rajtad áll.

A: Értem. A válaszom: talán.

W: Semmi több? Csak egy nyavalyás „talán”?

A: Mondd csak, drága hercegem, mikor tervezed, hogy lecsapsz a démoni erőkre?

W: A közeljövőben.

A: Aha. Nem szeretném, ha félreértenél, de…

W: Nyugodj meg, nem ma, és nem is holnap. Azért jöttem, hogy megtudjam, egyáltalán számíthatok-e rád, hogy ha majd megérik rá az idő, a lehető legkisebb késedelemmel mozgásba lendíthessem a gépezetet.

A: Ha a király érdeke valóban így kívánja, akkor lehet róla szó.

W: Ez a beszéd! Végre! A Mindenható a megmondhatója, te aztán alaposan megizzasztod az…

A: De csakis akkor, ha az uralkodó biztonsága forog kockán. Ne feledd, hogy Vosill doktor a király védence. Aki ellene támad, magát a királyt támadja. Hőn szeretett uralkodónk egészsége az ő kezében van, és ilyen értelemben a szövetségesemnek kell tekintenem. Én magam mindent megteszek, hogy távol tartsam tőle a külső veszélyt, a doktor pedig a belső ellenség, a kórok és betegségek ellen küzd.

W: Igen, igen, tudom. Közel van a tűzhöz, túl közel. A király vakon megbízik benne. Idejében kellett volna lépni, most már késő; legföljebb azon mesterkedhetünk, hogy elbizakodottságában megégesse magát. Bár akkor talán már késő lesz.

A: Ilyen biztos vagy benne, hogy ártani akar a királynak? De hogyan? Befolyásolja a döntéseiben? Vagy jelentéseket tesz valamelyik szomszéd uralkodónak?

W: A vallomásából majd megtudjuk.

A: És ha nincs mit megtudnunk?

W: Meglep a nemtörődömséged, Adlain. Ez a perszóna idejön a világ végéről, és alig két év alatt beférkőzik az udvarba, sőt mi több: a király legfőbb bizalmasa lesz. És mivel szolgált rá erre a példátlan bizalomra? Talán azzal, hogy néhány hónapig istápolt egy senkiházi kereskedőt és egy gyengeelméjű nemest? Hiszen ha a királynak felesége volna, azzal sem töltene több időt!

A: Az már igaz. Az ember eltűnődik, hogy a kapcsolatuk mennyire hmm… bizalmas természetű.

W: Hogy mit? Nem, kötve hiszem, hogy a szeretője volna. Micsoda abszurd gondolat, hogy valaki a saját orvosával kezdjen viszonyt… Igaz, ahol egy asszonyszemély nem átallja azt állítani magáról, hogy képzett orvosdoktor, ott már semmin sem lehet csodálkozni. De nem, ezt felettébb valószínűtlennek tartom. Miért, te talán hallottál valamit?

A: Én nem, de arra gondoltam, hogy neked pontosabb értesüléseid vannak.

W: Nos, nincsenek.

A: Meg kell jegyeznem, hogy az eddigiek alapján a hölgy egészen tűrhető orvosnak tűnik. Ha csodát nem is várhatunk tőle, azt talán magad is elismered, hogy ártani nem ártott a királynak a tudományával, és ez már így is több, mint ami egy átlagos udvari orvostól elvárható. Ha más nem szól ellene, hercegem, mint a te megérzésed (még ha az udvar egyik legtapasztaltabb és leghűségesebb lovagjáról beszélünk is), talán jobb volna, ha egyelőre pihentetnénk a témát.

W: Pihentetnénk, piha! Remélem, figyeltetni fogod a némbert!

A: Nos, már eddig is figyeltettem.

W: Örömmel hallom. Nemsokára valóra válik egy régóta dédelgetett álmom, és akkor lehull a lepel a gonosz cselszövőről!

A: Nocsak. Mit tervelsz?

W: Igazán nem akarlak fárasztani a részletekkel, de olyasvalakit citálok a király színe elé, aki leleplezi majd a csalást, és minden kétséget kizáróan bebizonyítja majd, hogy félrevezették. Ez egy hosszú távú hmm… befektetés, amelynek a gyümölcse jóval az után érik majd be, hogy a nyári palotába értünk.

A: Értem. Nos, remélhetőleg nem hiába vesztegeted az idődet. Szabad tudnom, pontosan hogyan tervezed ezt a leleplezést?

W: Egyszerűen és hatásosan, drága barátom. Majd meglátod.

A: Aha. Hát erre inni kell! Tölthetek?

W: Köszönöm, de most már igazán mennem kell. Szólít a kötelesség.

A: Akkor engedd meg, hogy…

W: Köszönöm. Jaj, szegény öreg csontjaim… De legalább még fel tudok ülni a lóra. Jövőre, ha megérem egyáltalán, hintóval jövök. Hála a Mindenhatónak, hogy a visszaút rövidebb. Nemsokára Lep határába érünk.

A: A minap a hajtóvadászaton a legfiatalabbakat is megszégyenítetted, hercegem.

W: Igazán kedves, hogy hízelegsz egy nyomorék vénember hiúságának, még ha némiképp el is túlzod az igazságot. Nos hát, jó éjt, kapitány!

A: Jó éjt, hercegem… Epline! Hol tekeregsz megint?

A fentieket – némi rövidítéssel, hogy kevésbé tűnjön terjengősnek – magam másoltam ki Vosill doktor naplójából; egy hosszabb bejegyzésben találtam, amely teljes egészében császári nyelvjárásban íródott. A gazdámnak (talán mondanom sem kell) sosem mutattam meg.

Hogy honnan tudott minderről? Kihallgatta volna őket? Ez felettébb valószínűtlennek tűnik. Adlain parancsnoknak saját orvosa volt, így sosem kérte a doktor segítségét. De hát mi keresnivalója lett volna a doktornak egyáltalán a kapitány sátra körül?

Talán bizony Adlain szeretője volt, és egész idő alatt a takaró alatt lapult? Ez sem tűnik túl valószínűnek. Hiszen éjjel-nappal mellette voltam, nélkülem szinte egy lépést sem tett. Bízott bennem, ebben egészen bizonyos vagyok. És ki nem állhatta Adlaint. Kifejezetten tartott tőle. Miért bújt volna ágyba egy olyan férfival, akit, hacsak tehette, messze elkerült? Soha nem adta jelét, hogy romantikus érzéseket táplálna iránta, és semmi sem utalt arra, hogy titokban találkozgattak volna. Azt mondják, a szerelem szárnyakat ad, és ez biztosan igaz azokra a szeretőkre is, akik viszonyukat igyekeznek a legnagyobb titokban tartani a világ előtt, ám a doktort és a gárdakapitányt efféle intim relációban elképzelni, hogy is mondjam… merész feltételezés.

Vagy Epline számolt volna be neki az ominózus beszélgetésről? Elképzelhető, hogy a doktor valamivel a markában tartotta a kapitány apródját? Hisz’ jóformán nem is ismerték egymást – gondolom én, bár honnan tudhatnám biztosan? Még az is lehet, hogy viszonyuk volt, bár ez éppolyan kevéssé valószerű, mint hogy a doktor Adlain ágyára járt volna.

De hát ki más lehetett volna fültanúja a herceg látogatásának? Még az is megfordult a fejemben, hogy az egészet csak kitalálta, és a naplójában voltaképp a legsötétebb gondolatait és félelmeit örökítette meg, de valahogy ez sem illik a képbe. A papírra vetett sorok nagyon is életszagú beszélgetést idéztek, a kapitányt és a herceget ismerve egyáltalán nem csodálkoznék, ha szóról szóra így történt volna minden. De hogyan jutott mindez a doktor fülébe? Minél tovább töröm rajta a fejem, annál biztosabb vagyok benne, hogy sosem fogom megtudni. Vannak titkok, amikre soha nem derül fény. Olyan ez, mint az ideális társ: elégedjünk meg a tudattal, hogy létezik, és igyekezzünk nem lógatni az orrunkat amiatt, hogy nagy valószínűséggel sosem találkozunk vele.

Nemsokára megérkeztünk Lep-Skatacheis határába, méghozzá mindenféle incidens és késedelem nélkül.

A doktor és jómagam másnap korán reggel jelentkeztünk a király szállásán. A szokásnak megfelelően I. Quience és kísérete minden városban törvénynapot tartott: meghallgatták a peres feleket, és pontot tettek azon régóta húzódó jogi disputák végére, amelyek túlontúl komplikáltak vagy nagy horderejűek voltak ahhoz, hogy a városi tisztségviselők vagy a helyi bíró mondja ki velük kapcsolatban a végső szót. A három esztendő alatt, amit az udvarnál töltöttem, a napnál is világosabbá vált a számomra, hogy ez a feladat nem tartozik a király kedvencei közé.

A királyt a városi bíró palotájában szállásolták el, szobái egy sor medence csillogó tükrére néztek, amelyek vizét a város alatt kanyargó folyó táplálta. Odakint dürbincsek és lappantyúk trilláztak, az erkély balusztrádjain át látni lehetett, ahogy az apró madarak ide-oda cikkannak a fák hűs árnyékában. Az ajtóban Wiester kamarás fogadott bennünket, szokás szerint a kezét tördelve.

– Késtetek. Ó, mi lesz itt! Vagy nem szólt még a harang? Az őrségváltást jelző ágyúszót sem hallottam…

– Mi hallottuk – nyugtatta meg a doktor. – A toronyóra néhány perccel ezelőtt ütötte el a nyolcat. És lőttek is.

A kamarás az öltöztetőterem felé intett.

– Jaj, szegény fejemnek! – sopánkodott, és betuszkolt minket az ajtón.

– Áh, a jó Vosill doktor! – kiáltotta jókedvűen a király. Egy zsámolyon állt a hatalmas terem közepén, és négy szolga sürgölődött körülötte. A hólyag-ablakon át selymes, borostyánsárga fény öntötte el a szobát. Az ablak előtt Ormin herceg állt, hórihorgas, meggörbedt alakját dúsan redőzött bírói talár fedte. – Hogy vagy? – érdeklődött kegyesen a király.

– Köszönöm, jól, felség.

– Szép jó reggelt, Vosill doktor – biccentett a herceg barátságosan. A deresedő halántékú herceget (aki a királynál jó tíz évvel lehetett idősebb) meglehetősen előnytelen testalkattal verte meg a Mindenható: hosszú pipaszárlábai vaskos és tömzsi felsőtestet egyensúlyoztak – nekem legalábbis mindig úgy tűnt, mintha párnákkal tömte volna ki az ingét. Különös figura volt, azt meg kell hagyni, ám a furcsa külső kifogástalan modorú úriembert rejtett. (Ezzel egyébként a doktor és jómagam is tisztában voltunk, hiszen egy darabig mindketten a herceg szolgálatában álltunk.)

– Ormin herceg – hajtotta meg magát a doktor.

– Ugye, te is hallottad? – fordult a király a herceghez, a szeme vidáman csillogott. – Azt mondta: felség. Zene füleimnek! Tudod, általában meg kell elégednem egy szimpla „uram”-mal.

– Hálás vagyok felségednek, amiért elnézi a botlásaimat – hajtotta meg magát szertartásosan a doktor.

A király egyenesen tartotta a fejét, hogy a szolgák szőke fürtjeire helyezhessék a ceremoniális fejfedőt, amit aztán néhány hajtűvel rögzítettek, hogy el ne csússzon. – Ma reggel szokatlanul kegyes hangulatban vagyok. Wiester?

– Parancsol felséged?

– Menj, és figyelmeztesd az urakat a tárgyalóteremben, hogy ma legyenek a szokásosnál is szigorúbbak és könyörtelenebbnek, így némiképp ellensúlyozhatják felelőtlen és teljességgel indokolatlan engedékenységemet. Jól mondom, Ormin?

A herceg uborkaorra elpirult, vonásai szinte összeolvadtak a szívből jövő mosolytól.

Wiester egy pillanatra elbizonytalanodott, aztán az ajtó felé indult.

– Igenis, uram.

– Wiester!

– Parancsol felséged?

– Csak tréfáltam.

– Á, értem. Ha-ha – nevetett öblös hangon a kamarás.

A doktor letette a táskáját egy pamlagra az ajtó mellé.

– Igen, doktor? – pillantott fel a király.

A doktor pislogott. – Hívattál, uram.

– Valóban? – A király meglepettnek tűnt.

– Igen. Tegnap este üzentél értem. – (Ezt egyébként magam is tanúsíthatom.)

– Érdekes. – A király felemelte a karját, a szolgák pedig egy ujjatlan fekete köpenyt terítettek a vállára, amelyet dús hófehér prém szegélyezett. A király nagyot nyújtózott, egyik harisnyás lábáról a másikra nehezedett, párszor ökölbe szorította a kezét, körzött a vállával, aztán megropogtatta a nyakát. – Látod, Ormin? Vénségemre kezdek feledékeny lenni.

– De uram, hiszen alig hagytad magad mögött az ifjúkort – korholta szelíden a herceg. – Ha ezután öregnek kívánod nevezni magad, gondolj miránk, akik sokkalta idősebbek vagyunk, mégis abba a hitbe ringatjuk magunkat, hogy még nem szállt el felettünk az idő… Gondolj ránk, és légy velünk irgalmas!

– Ám legyen! – legyintett a király kedélyesen. – Ha csak ez kell a boldogságotokhoz! – Aztán a doktorra pillantott, és az arcán újra elömlött a csodálkozás. – Nos, doktor, úgy tűnik, ma kivételesen semmiféle nyavalya nem kínoz. Nincs szükségem a szolgálataidra.

– Értem – bólintott a doktor. – Ez igazán jó hír. Hát akkor… – Fogta a táskáját, és az ajtó felé indult. – További szép napot felségednek.

– Vagyis… – szólt utánunk a király.

Megfordultunk.

– Uram?

A király mélyen elgondolkodva nézett ránk, aztán megrázta a fejét. – Nem, doktor, semmi sem jut eszembe, amivel tartóztathatnálak. Menj csak. Majd üzenek, ha szükségem lesz rád.

– Ahogy akarod, uram.

Wiester ajtót nyitott nekünk.

– Doktor? – hallottuk újra a király hangját. – A herceg és én vadászni megyünk ma délután. Hiszen ismersz: leesem a lóról, vagy fennakadok az első tüskés bokron, úgyhogy estére biztosan lesz valami sérülésem, amit kezelésbe vehetsz.

Ormin herceg udvariasan felnevetett, és a fejét csóválta.

– Máris előkészítem a pakolásokat és gyógykenőcsöket – válaszolta a doktor, és még egyszer meghajolt. – Felség.

– Ég veletek.

8. A TESTŐR

– Gondolod, hogy ennyire bíznak bennem?

– Bennem is bíznak. Talán, mert úgy gondolják, hogy egy egészséges férfi sosem jönne tőlem izgalomba. Vagy mert a kormányzó az utóbbi időben szinte már felém se néz, és…

– Vigyázz!

DelHadd elkapta Perrund úrnő karját, aki beszéd közben óvatlanul kilépett az utca forgatagába, egyenesen egy tízfogatú harci szekér elé.

Még épp idejében rántotta vissza, mielőtt a ziháló, csatakos hátasok eldübörögtek volna mellettük. Az ormótlan, ide-oda imbolygó ágyússzekér alatt csak úgy döngött a macskakő, az utca egy pillanat alatt megtelt izzadság- és olajszaggal. Az úrnő, mintha csak most fogta volna fel a veszélyt, megrezzent, és háttal a férfi mellkasához lapult. Épp a mészáros háza előtt álltak, a faragott kőpult élesen nyomódott a férfi lapockái közé. Az embermagas kerekek csikorgása hosszan visszhangzott a két-három szintes házak között, amelyek kiugró emeleteikkel szinte teljesen beárnyékolták az utcát.

A hadiszekér bakján egy libériás tüzér ült Ralboute herceg egyenruhájában, és dühödten ostorozta hollófekete ménjeit. A fogatot két kisebb málhás kocsi követte, katonákkal és súlyos faládákkal megrakodva. A karaván nyomában egy csapat izgatottan kiabáló gyerek tülekedett. A szekerek átdübörögtek a belső városkapun, és eltűntek szem elől. A járókelők, akik az imént rémülten ugráltak félre a száguldó kocsik útjából, lassan visszaszállingóztak az utcára, és morgolódva folytatták az útjukat.

DelHadd elengedte Perrundot. Ahogy az úrnő szembefordult vele, a testőr zavarba jött és elvörösödött; ráébredt, hogy éppen a béna karjánál ragadta meg a nőt. A ruha bő ujján és a vastag köpenyen keresztül is érezte; vékonynak és törékenynek tűnt, akár egy kisgyereké.

– Bocsáss meg – motyogta.

Perrund egy lépést hátrált, és bizonytalanul elmosolyodott. A csuklyája hátracsúszott, láttatni engedve elfátyolozott arcát és arany hajfürtjeit, amelyeket vékony fekete hálóval fogott össze. – Ejnye, DelHadd – pirongatta meg a férfit, miközben visszahúzta és megigazgatta a csuklyát. – Mindig bocsánatot kérsz, amikor megmented valakinek az életét? Te tényleg… hogy is mondjam – csóválta a fejét.

DelHadd elcsodálkozott; sosem gondolta volna, hogy az úrnő egyszer keresni fogja a szavakat. Perrund egyre a csuklyával küzdött, amit egy kósza szellő minduntalan lesodort a fejéről. – Átkozott vacak – mérgelődött. DelHadd már mozdult volna, hogy segítsen, aztán mégsem tette. – Így – mondta Perrund elégedetten, amikor végre sikerült a fejére húznia a rakoncátlan ruhadarabot –, így mindjárt jobb. A további balesetek elkerülése végett beléd karolok. Mehetünk!

DelHadd kétszer is alaposan körülnézett, mielőtt átkeltek volna az úton, és menet közben gondosan kikerülgette a szanaszét heverő ürülékkupacokat. A házak között forró szél kavargott, fel-felkapta a macskakövön heverő szalmát, amely apró örvényekben táncolt a járókelők körül. Perrund peckesen lépkedett a testőr oldalán, ép karjával a férfi karjába kapaszkodva. DelHadd másik kezében egy fedeles kosarat cipelt, amit az úrnő bízott rá, mielőtt elindultak volna a palotából. – Látod, már arra sem vagyok képes, hogy felügyelet nélkül közlekedjem a városban – sóhajtotta. – Hiába, túl sok időt töltöttem a négy fal között. Az én kis aranykalickámban az a legnagyobb kihívás, amikor ki kell kerülnöm egy eunuchot, ha átfut előttem a rózsavizes tállal.

DelHadd Perrundra pillantott. – Remélem, nem szorítottam meg túlságosan a karod.

– Inkább szorítsd meg, mint hogy miszlikbe daráljanak a kerekek és péppé tapossanak a csatamének. Hová az ördögbe siettek ennyire?

– Akárhová is, így biztosan nem jutnak messzire. Agyonhajszolják azokat a szerencsétlen jószágokat, mielőtt elhagyják a várost. Szerintem a kocsis csak parádézni akart az asszonynép előtt. Egyébként valószínűleg Ladenscionba tartanak.

– Hát elkezdődött a háború?

– Miféle háború, úrnőm?

– A bajkeverő bárók elleni háború, DelHadd. Lehet, hogy nyomorék vagyok, de ostoba nem.

DelHadd fájdalmasan felsóhajtott, és óvatosan körülnézett, hogy az utca forgatagában nem hallgatózik-e valaki, aztán közelebb hajolt a nőhöz. – Hadüzenetet még nem kaptunk – mondta halkan, és ahogy Perrund felpillantott rá, meglegyintette a nő édes-fűszeres parfümje –, de szerintem csak idő kérdése.

– Milyen messze van ez a Ladenscion? – kérdezte a nő, miközben átbújtak a zöldséges portáját díszítő gyümölcsfüzérek alatt.

– A peremhegységtől nagyjából húsz nap járásra.

– A kormányzónak is oda kell mennie?

– Majd elválik.

– DelHadd, DelHadd – csóválta a fejét Perrund, a hangjába némi csalódottság vegyült.

A férfi megint csak felsóhajtott, és körbekémlelt. – Valószínűleg nem – suttogta végül. – Neki itt van dolga; a bárókkal a tisztjei is elboldogulnak. Elvileg… elvileg nem tart sokáig.

– Némi kétkedést vélek felfedezni a hangodban.

Megálltak egy sikátor előtt, hogy maguk elé engedjenek egy csorda tiltakozva bőgő vágómarhát, amelyeket hajtóik a vásártér felé tereltek. – Ahhoz az elenyésző kisebbséghez tartozom – mondta a testőr – akik szerint ez a háború… hogy is mondjam… felettébb gyanús.

– Gyanús? – ismételte mosolyogva Perrund.

– A bárók mindenféle mondvacsinált okra hivatkoznak, és semmilyen kompromisszumra nem hajlandók. Nevetséges az egész.

– Szerinted mindenáron háborút akarnak?

– Nem mindenáron. Csak az őrült dugja a kezét önként az oroszlán szájába. Látszatra a függetlenségükért küzdenek, de a háttérben valami egészen másról lehet szó.

– Mi mást akarhatnának, mint a függetlenséget?

– Én nem amiatt aggódom, hogy ők mit akarnak… – Hirtelen elhallgatott.

Az úrnő kérdőn nézett rá.

– …hanem, hogy ki áll mögöttük. Hogy ki tüzeli és támogatja őket – fejezte be kelletlen sóhajjal.

– Szerinted valaki lefizette őket, hogy hadat üzenjenek Tassasennek?

– Minden jel erre utal. De hát én csak egy testőr vagyok, honnan tudhatnám? A kormányzó újabban minden percét a haditanácsban tölti, és sem a jelenlétemre, sem a tanácsaimra nem tart igényt.

– Így legalább jut időd egy megunt és eldobott ágyast gardírozni, aki kifejezetten hálás a társaságodért. De komolyra fordítva a szót: én úgy látom, hogy a kormányzó nagyon is sokat ad a véleményedre.

– Persze. Ha az történetesen szóról szóra megegyezik az övével.

– DelHadd, csak nem vagy féltékeny a tábornokokra? – Perrund megállt, és szembefordult a testőrrel. Noha vonásait árnyékba borította a sűrű csipkefátyol, bőrének ragyogása áthatolt a titokzatos félhomályon, akár a barlang mélyén csillogó arany fénye.

– Talán igazad van. Tényleg féltékeny vagyok – ismerte el a férfi szégyenlős mosollyal. – De az is lehet, hogy szakmai borúlátásomat kivetítem az élet egy újabb területére, amelynek semmi köze a munkámhoz.

– Mint a játékban.

– Mint a játékban.

Továbbsétáltak. Perrund ismét belekarolt a férfiba. – No és… szerinted ki állhat a kellemetlenkedő bárók mögött?

– Kizitz, Breistler és Velfasse, együtt vagy külön-külön; tulajdonképpen egyre megy. Még az is lehet, hogy a három önjelölt császár szövetségre lépett ellenünk. Kizitz lételeme a bajkeverés, a világért sem hagyna ki egy ilyen lehetőséget. Ladenscion valaha Breistler birodalmának egyik tartománya volt, így nem csodálkoznék, ha kettős játékot űzne, és a báróknak és nekünk is felajánlaná baráti segítségét. Ami pedig Velfasse-t illeti, ő szemet vetett a keleti tartományainkra; kapóra jönne neki, ha az erőinket a nyugati határra csoportosítanánk. A fharossiak régóta vissza akarják szerezni a Köd-szigeteket, így valószínűleg hasonlóan taktikáznak. És akkor még nem beszéltünk Haspidusról.

– Haspidusról? – csodálkozott az úrnő. – Azt hittem, Quience király támogatja UrLeynt.

– Most még fenntartja a látszatot, mert az érdekei úgy kívánják. De gondolj bele: Haspidus határos Ladenscionnal. Ha a lázadó báróknak fegyver és katona kell, kihez fordulnának, ha nem hozzá?

– Miért állna melléjük? Talán még mindig neheztel a kormányzóra, amiért megölte a királyt, és megszakította a vérvonalat?

– Ne feledd, hogy Quience jól ismerte Beddunt. Barátok voltak, már amennyire ez két király között egyáltalán lehetséges, így aztán a személyes bosszúvágy is fűti. De ha ettől eltekintünk, Quience érdekei akkor is egyértelműek: a pozíciója szilárd, nincsenek belhoni problémái, így megengedheti magának a luxust, hogy hosszú távra tervezzen. Nem ejtették a fejére: pontosan tudja, hogy ha a fiaira szeretné hagyni a koronát, UrLeyn tettét nem hagyhatja megtorlatlanul. Még a végén mások is követnék a példáját.

– De hát Quience-nek nincsenek is fiai! Vagy rosszul tudom?

– Olyanok valóban nincsenek, akik trónörökösként szóba jöhetnének. Sőt, ami azt illeti, még felesége sincs. De a kormányzó megbuktatása így is az ő malmára hajtaná a vizet.

– Megáll az ész! Sosem gondoltam volna, hogy ellenségekkel vagyunk körülvéve.

– Pedig attól tartok, úrnőm, hogy ez a helyzet.

– Á, már meg is érkeztünk!

Az utca túloldalán ott magaslott a szegények ispotálya, ahová Perrund úrnő a kosárnyi étellel és gyógyszerrel elindult. – A régi otthonom – mormolta maga elé. Átnézett a zsibongó embertömeg fölött, és merengve bámulta az ódon kőépületet. A sarkon ekkor egy csapat tarka egyenruhás katona tűnt fel. Előttük fiatal dobos haladt, nagy csinnadrattával vonultak végig az úton a sebtében összesereglő, sóhajtozó asszonyok sorfala között. Nyomukban egy tucat gyerek cigánykerekezett. Perrund úrnő mintha meg sem hallotta volna a hangzavart, egyre csak az épület füstös, kopott köveit bámulta.

DelHadd körülnézett. – Sokszor jártál már itt azóta? – kérdezte.

– Nem. De tartom velük a kapcsolatot, és hacsak tehetem, küldök nekik ezt-azt. A minap eszembe jutott, hogy jó volna ez egyszer személyesen elhozni az adományomat. Nahát, ezek meg kicsodák? – A masírozó katonák éppen akkor értek eléjük. Vörössel átszőtt kanárisárga egyenruhát viseltek, fejükön fényes sisak díszelgett. A hátukon bőrszíjjal átvetve, hosszúkás, fafoglalatba ágyazott fémcső lógott, a cső vége a sisakjuk fölött ingott ide-oda a levegőben.

– Muskétások, úrnőm – felelte DelHadd, és futó pillantást vetett a zászlóra. – Simalg herceg emberei.

– Á, szóval így fest egy muskéta! Már hallottam róla.

DelHadd aggodalmas tekintettel kísérte a távolodó csapatot. – UrLeyn elküldte őket a palotából – mondta. – Szerinte a csatamezőn nagyobb szükség van rájuk.

A dobpergés távolodott, az utcát újra birtokba vette a hullámzó sokadalom. Kis idő múltán rés nyílt a tömött sorokban vonuló szekerek és hintók között, és DelHadd úgy látta, elérkezett a megfelelő alkalom az átkelésre, ám Perrund továbbra is csak állt a férfi karjába kapaszkodva, és az ódon ház szebb napokat látott kőcsipkéit tanulmányozta.

DelHadd megköszörülte a torkát. – Van itt még valaki azokból az időkből?

– A főnővér. Amikor idekerültem, még betegápoló volt. Vele beszéltem meg a mai látogatásomat is – mondta, de továbbra sem mozdult.

– Hosszú időt töltöttél az ispotályban?

– Alig néhány hetet. Öt éve történt, de úgy tűnik, mintha egy egész élet telt volna el azóta.

DelHadd nem tudta, mit felelhetne erre. – Nem lehetett könnyű.

Perrund elejtett megjegyzéseiből tudta, hogy a nőnek magas láza volt, amikor az ispotályba került. Nyolc testvérével együtt menekültként érkezett a fővárosba az örökösödési háború vérzivataros napjaiban, mielőtt UrLeyn tábornok diadalt aratott volna a királyi seregek felett, és átvette volna a hatalmat Tassasenben. A leghevesebb harcok a déli országrészben dúltak, ahonnan menekültek valóságos áradata özönlött Crough felé. Perrund apja jómódú kereskedő volt az egyik délvidéki vásárvárosban. Családja nagy részét lemészárolták a király visszavonulóban lévő csapatai; UrLeyn serege kiűzte ugyan őket a városból – a végső ostromot maga a tábornok vezette –, de ekkorra Perrund és maroknyi életben maradt rokona már úton voltak a főváros felé.

A menekültek között felütötte a fejét a pestis, és Crough kapuja csak azok számára tárult ki, akik meg tudták vesztegetni az őröket. Perrund és testvérei az egykori királyi kertbe hajtottak hát a szekerükkel, és sátrat vertek a többi szerencsétlen földönfutó között. Utolsó garasaikat orvosságra költötték, de hiába, mindannyian elkapták a halálos kórt. Amikor Perrund a szegények ispotályába került, delíriumos állapotban volt. A felcser már lemondott róla, ám láza végül mégiscsak lecsillapodott. Ahogy lábra tudott állni, mindjárt a családja keresésére indult. Útja a városfal tövébe ásott meszesgödörnél ért véget, ahová százával szórták a halottakat.

Úgy érezte, nincs miért tovább élnie, de az öngyilkossághoz nem volt elég bátorsága. Azzal vigasztalta magát, hogy a Mindenható biztosan nem véletlenül hagyta életben, talán van még valami dolga ezen a világon.

Az emberek ez idő tájt kezdték úgy érezni, hogy túl vannak a nehezén. S valóban, a háború véget ért, a járvány lassan enyhült. A rend és a béke visszaköltözött a városokba, az ország fellélegezhetett.

Perrund beállt hát segítőnek az ispotályba, és esténként az egyik hodály nagy kórterem sarkában aludt, amelynek falai éjjel-nappal fájdalmas sikolyoktól és halálhörgésektől visszhangoztak. Ha éhes volt, az utcára ment koldulni. Sokszor próbálták pénzzel és élelemmel rávenni, hogy testét áruba bocsássa, de ő nem engedett a csábításnak. Közben a felcser, aki Perrundot a kórházba hozta, hosszan áradozott egy udvari barátjának a szegény lány szépségéről. Nemsokára egy eunuch látogatott az ispotályba. Amikor sikerült rávennie Perrundot, hogy megmossa az arcát és rendes ruhát vegyen fel, egyből felismerte, micsoda kincsre bukkant, s késlekedés nélkül magával is vitte a palotába.

Így került Perrund a hárembe; a szerencsétlen, meggyötört teremtés egyik napról a másikra egy gazdag és mesés világba csöppent, és hamarosan a kormányzó kedvence lett. Ami egy évvel korábban a családi fészek biztonságából megalázó rabszolgaságnak, rubintokkal kivert kalickának tűnt, az a háború borzalmai után csendes kikötőnek, áldott menedéknek bizonyult.

Történt egy napon, hogy UrLeyn festőt hivatott, hogy megörökítsék barátaival, a hozzá legközelebb álló udvaroncokkal és néhány ágyasával együtt. A festő új segédet hozott magával, akinek – mint utóbb kiderült – egészen más feladata volt, mintsem hogy a színeket keverje a mester palettáján. A kormányzó életét egyedül az mentette meg, hogy Perrund a veszéllyel dacolva a merénylő kése elé vetette magát.

– Nos, indulhatunk? – kérdezte DelHadd.

Perrund meglepetten pillantott fel; mintha teljesen megfeledkezett volna róla, hogy nincs egyedül. A fátyol árnyékában halványan elmosolyodott. – Persze – mondta. – Mehetünk.

Ahogy leléptek az útra, erősen belecsimpaszkodott a férfiba.

– Mesélj még Bőségföldéről!

– Hogy miről? Ja, persze, Bőségföldéről. Lássuk csak… Nos, először is, Bőségföldén mindenki tud repülni.

– Mint a madarak? – kérdezte Lattens, és a kezével csapkodni kezdett.

– Úgy bizony – bólintott DelHadd. – Ha kedvük támad, leugrálnak a hegycsúcsokról és a magas épületek tetejéről, amikből amúgy is sok van Bőségföldén; vagy egyszerűen csak nekifutnak, felugranak a levegőbe, és már repülnek is, fel a felhők közé!

– Van szárnyuk?

– Van, de láthatatlan.

– És fel tudnak repülni… egészen a napokig?

– Odáig nem, mert ahhoz hajóra kéne szállniuk. Olyan hajóra, aminek láthatatlan vitorlái vannak.

– És nem égnek el a vitorláik?

– De nem ám! Azok a vitorlák láthatatlanok, és a napsugarak egyszerűen átmennek rajtuk. De a hajó maga megperzselődhet, sőt akár lángra is kaphat, ha túl közel merészkedik.

– Milyen messze vannak a napok?

– Úgy hallottam, az egyik kicsit távolabb, a másik meg közelebb. De az okos emberek szerint mind a kettő nagyon-nagyon messze van.

– Ezek ugyanazok az okos emberek, akik szerint a föld nem lapos, hanem gömbölyű – szúrta közbe Perrund gunyoros mosollyal.

– Úgy van – bólintott a testőr.

Vándorkomédiások vendégeskedtek az udvarnál; egy utazó árnyszínház. Az előadást a palota színháztermében tartották. A zsalutáblákat a komédiások kérésére bereteszelték; mint mondták, a produkcióhoz teljes sötétségre van szükség. A bábuk egy fakeretre feszített lepedő mögött mozogtak, amely jóval fejmagasság fölött kezdődött, alatta sűrű szövésű fekete függöny lógott. A fal mellé erős fényű lámpást helyeztek, ez világította meg hátulról a vásznat. A falapokból készült figurákat két férfi és két nő mozgatta a vékony pálcák segítségével, amelyeket a bábok végtagjaihoz erősítettek. Ha vízesést vagy tüzet akartak megjeleníteni, papírcsíkokat lebegtettek a vászon mögött egy kézi fújtatóval. A színészek elváltoztatott hangon meséltek régi meséket királyokról és királynőkről, lovagokról és haramiákról, hűségről és becstelenségről, szerelemről és árulásról.

A szünetben DelHadd ellenőrizte, ébren vannak-e még az őrök, akiket a vászon mögé állított. A színészek először tiltakoztak, de DelHadd hajthatatlannak bizonyult; UrLeyn az apró nézőtér kellős közepén ült, így ideális célpontot nyújthatott egy számszeríjas orvlövésznek, aki a vászon mögött csak a megfelelő alkalomra vár. Mindenki egyetértett – beleértve UrLeynt és Perrundot is –, hogy a testőr gyanakvása már-már beteges, ám ő képtelen lett volna nyugodtan ülni a nézőtéren, ha nem tesz meg minden lehetséges óvintézkedést. Az ablakok mellé két-két őrt rendelt, és meghagyta nekik, hogy amint az előadás végén a lámpás kialszik, nyissák ki a zsalutáblákat.

Miután megbizonyosodott róla, hogy többet a jelen körülmények között nem tehet, viszonylag nyugodtan ülte végig az első felvonást – természetesen közvetlenül UrLeyn mögött –, sőt, amikor Lattens átmászott a széktámlán, és a testőr ölébe ülve követelte az újabb mesét Bőségföldéről, türelmesen válaszolgatott a kérdéseire. Perrund, aki Lattens másik oldalán ült, szintén hátrafordult, és mosolyogva figyelte őket.

– A víz alatt is tudnak repülni? – kérdezte most Lattens. Lemászott a férfi öléből, és megállt előtte, arcán élénk érdeklődéssel. Aznap is kiskatonának öltöztették, az oldalán díszes hüvelyben apró fakard lógott.

– De még mennyire, hogy tudnak! Nagyon sokáig vissza tudják tartani a lélegzetüket, akár egy teljes napig is.

– És a hegyeken is át tudnak repülni?

– Csak ha alagúton mennek. De rengeteg alagútjuk van. És képzeld, a hegyeik belülről üregesek. És olyanok is akadnak, amik teli vannak kincsekkel.

– És vannak ott varázslók is, meg elvarázsolt kardok?

– Hogyne lennének! Halomban állnak az elvarázsolt kardok, és rengeteg varázsló hemzseg mindenfelé. Bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy a bőségföldi mágusoknak elég rossz a modoruk.

– Óriások is vannak? Meg szörnyek?

– Egész regiment, de ezek nem olyanok ám, amilyenekről más mesékben hallasz. Az óriások mind kedvesek és segítőkészek, a szörnyek pedig barátságosak és vidámak. Csupa mókamester.

– Rém unalmas lehet – dünnyögte Perrund, és megborzolta a kisfiú kócos tincseit.

UrLeyn hátrafordult, a szeme cinkosan csillogott. Felhajtotta borát, és azt kérdezte: – Mit nem hallok, DelHadd? Csacskaságokkal tömöd a fiam fejét?

– Mégis mit vársz egy testőrtől? egy teRb dünnyögte BiLeth tanácsadó néhány üléssel arrébb. Láthatólag rettenetesen unta magát.

– Attól tartok, igen, uram – felelte DelHadd, eleresztve a füle mellett BiLeth megjegyzését. – Bohém óriásokról és mókázó szörnyekről mesélek neki, noha tudvalevő, hogy az óriások kegyetlenek, a szörnyetegek pedig ijesztőek.

– Badarság – horkant fel BiLeth megvetően.

– Miről van szó? – fordult hátra RuLeuin is, aki a kormányzó másik oldalán gubbasztott. Ő nem vonult a többi tábornokkal Ladenscionba, hanem a bátyja kérésére az udvarban maradt. – Szörnyetegek? Ma este már épp elég szörnyeteget láttunk – intett a vászon felé –, nem igaz, Lattens?

– Ha választhatnál – kérdezte UrLeyn a fiától –, mit szeretnél inkább? Jó óriásokat, vagy rosszakat?

– Rosszakat! – kiabálta Lattens, és kirántotta a fakardját. – Hogy levághassam a fejüket, sitty-sutty!

– Ez az én fiam! – bólintott elismerően az apja.

– A vér nem válik vízzé! – tódította BiLeth.

UrLeyn az öccse kezébe nyomta a poharát, aztán felkapta Lattenst, maga mellé vette, és előhúzta a maga tőrét, hüvelyestül. Lattens vívóállásba helyezkedett, és feszülten koncentrált. Vívni kezdtek, a kisfiú szúrt és védekezett, cselezett, és ha kellett, ügyesen kitért a tokba rejtett penge elől. A fakard hangosan csattogott a kemény bőrhüvelyen. – Ügyes! – bólogatott az apja. – Nagyon ügyes!

ZeSpiole parancsnok felkelt a helyéről, és kioldalazott a széksorok között. DelHadd is felállt, elnézést kért, és ZeSpiole nyomába eredt. A színházterem mögötti árnyékszéknél érte utol, ahol egy színész és az egyik őr épp a kisdolgát végezte.

– Megkaptad a jelentést? – kérdezte a testőr.

ZeSpiole meglepetten pillantott fel. – Miféle jelentést, DelHadd?

– Arról, hogy a minap elkísértem Perrund úrnőt a városi ispotályba.

– Miért kellene erről bárkinek is jelentést készítenie, barátom?

– Valami oka biztosan lehet, mert az egyik embered egész úton követett bennünket.

– Igazán? Ki volt az?

– A nevét nem tudom, de bármikor felismerném. Ha legközelebb látom, majd szembesítelek vele. De ha nem a te parancsodra cselekedett, akkor talán érdemes lenne utánajárnod, miért követi egy embered a kormányzó pártfogoltjait, akik hivatalos úton járnak a városban.

ZeSpiole elbizonytalanodott. Egy darabig hallgatott, aztán megrázta a fejét. – Nem szükséges, köszönöm. Egy efféle jelentésből csak az derülhetne ki, hogy te és a nevezett hölgy incidens nélkül elértétek az úti célotokat, majd dolgotok végeztével visszatértetek a palotába. Jelentéktelen ügy, ebben biztos vagyok.

– Magam is így vélem.

DelHadd visszaült a helyére. A színészek csengettyűszóval jelezték, hogy kezdődik a második felvonás. Lattens izgatottan fészkelődött apja és Perrund úrnő között. Miközben a nézőtér lassan elsötétült, Perrund odahajolt hozzá, a fülébe súgott valamit, és megsimogatta a fejét. Aztán a vásznon táncba fogtak az árnyak, és a kisfiú elcsendesedett.

A felvonás derekánál járhattak, amikor az első roham rátört. A teste görcsbe rándult, és remegni kezdett. DelHadd vette észre elsőként, hogy valami nincs rendben. Előrehajolt, hogy szóljon az apjának, de akkor már Perrund is a fiút nézte, vonásait fehér derengésbe vonta a vászonról visszatükröződő fény, homlokára mély barázdákat rajzoltak a kergetőző árnyak. – Lattens?

A fiú torkából halk, fuldokló hang tört elő, aztán megrándult, és lecsúszott a székről, egyenesen az apja lába elé. UrLeyn meglepve meresztette a szemét a sötétbe: – Mi az? Mi történt?

Perrund leguggolt a fiú mellé.

DelHadd felpattant, és hátrafordult. – Őrség! Az ablakokat!

A zsalutáblák nyikorogva kinyíltak, fény árasztotta el a zsúfolásig telt termet. Az emberek hunyorogva pislogtak körbe, a széksorok között zavarodott moraj támadt. A vászon kiürült, az árnyak eltűntek. A mesélőt játszó öblös hangú színész bizonytalanul elhallgatott.

– Lattens! – kiáltotta UrLeyn. Perrund az ölébe húzta a fiút. A szeme csukva volt, az arca vértelen, homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek. – A Mindenhatóra, Lattens! – UrLeyn a karjába kapta a gyermeket.

DelHadd éber tekintettel pásztázta a színháztermet. Többen is felálltak; amerre csak nézett, aggódó arcokat látott. Mindenki a kormányzót figyelte.

– Orvost ide, gyorsan! – vezényelt DelHadd, és végre megpillantotta BreDelle-t. A pocakos doktor hunyorogva állt a fényárban, mint aki mély álomból ébredt.

9. A DOKTOR

Jó gazdám, úgy tartom helyesnek, ha e helyt beszámolok azokról az eseményekről, amelyek a király kertjében zajlottak, méghozzá – mint arra bizonnyal magad is jól emlékszel – aznap, amikor Quettil herceg bemutatta a királynak Kuin geográfus legújabb térképét.

Miután megérkeztünk az yveniri nyári rezidenciára, bőven jutott időnk, hogy kipihenjük az út fáradalmait, és berendezkedjünk a szálláson, amelyet az Alvégen utaltak ki számunkra. Az ablakunkból a palotahegy fákkal borított lejtőjére láttunk, amelyet itt-ott festői házacskák és kerti pavilonok pettyeztek. A vityillók a palotától távolodva egyre sűrűsödtek, végül összefüggő utcasorokat alkottak, és nekifutottak Mizui ősi falainak, amely a völgy alján terült el, mélyen a kastély alatt. A város körül tanyák, legelők és vízzel elárasztott szántóföldek sorjáztak, szemközt pedig lankás, erdős hegyoldalak emelkedtek, amelyeket az Yvenage-hegység hóborította csúcsai öleltek körbe.

A király persze leesett a lováról, amikor Lep-Skatacheis közelében vadászott (bár ez ott-tartózkodásunk utolsó napján történt, s nem az elsőn), és csúnyán kificamodott a bokája. A doktor bekötözte, és minden tőle telhetőt elkövetett, hogy mihamarabb meggyógyuljon, ám a király bokros elfoglaltságai miatt nem tudta eleget pihentetni a lábát, s így eltartott egy darabig, mire teljesen felgyógyult.

– Hé, te, ott! Igen, te. Tölts még egy kis bort! Nem, nem abból. Abból a másikból. Áh, Adlain. Gyere, ülj ide mellém!

– Felség.

– Bort a kapitánynak is! Mi lesz már? Csipkedd magad, ha mondom! A jó szolga nem várja a parancsot, hanem előre kitalálja az ura kívánságait, nem igaz, Adlain?

– A számból vetted ki a szót, uram.

– Na ugye? Mondd hát, mi hír a nagyvilágban?

– Csak a szokásos nyűgségek, uram. Vétek egy ilyen szép napot efféle bagatell dolgokkal elrontani.

A titkos kertben voltunk a palota mögött, egy sziklás meredély árnyékában. A vörös kőből rakott, futónövényekkel borított falak mögül csak a palota legmagasabb tornyai kandikáltak elő. Az apró fennsíkról, amely a lugast körülvette, egészen a távoli mélyföldekig el lehetett látni, melyek kékes színben játszottak, majd belefehéredtek a horizontot elöntő ragyogásba.

– Hol marad Quettil? – pillantott fel a király. – Állítólag ajándékot hoz nekem. Persze nem árulta el, mi az, de hát nem is ő volna, ha nem kerítene ekkora feneket a dolognak. Kíváncsi vagyok, ezúttal mivel rukkol elő.

– Quettil herceg egy szimpla levegővételből is országos ügyet csinál – legyintett Adlain. Levette a kalapját, és az asztalra dobta. – Egyébként úgy hallottam, hogy az a térkép valódi remekmű. A készítője hónapokon át dolgozott rajta, és Quettil ízlését ismerve nem lepődnék meg, ha valóban a csodájára járnának.

Quettil herceg a saját rezidenciájában lakott a palotahegy lábánál. Ameddig a szem ellátott, az egész vidék az övé volt, birtokai az Yvenage-hegység vonulatain is jóval túlnyúltak. Büszke és kegyetlen hadúr hírében állt, az emberek rettegtek tőle. A déli harangszóra jelentkezett be a királyhoz, hogy átadhassa „a grandiózus meglepetést”.

– Adlain – élénkült fel a király –, találkoztál már az ifjú Ulresile-lel?

– Herceg – biccentett Adlain a vékonydongájú, sápatag ifjú felé, aki a király balján ült. – Hallottam az apád haláláról. Fogadd őszinte részvétem. A személyében kivételes embert vesztettünk.

– Igazán… köszönöm – motyogta a fiú elcsukló hangon. Alig lehetett idősebb nálam, a mozdulatai suták voltak, a gazdagon díszített ruhák szánalmasan fityegtek rajta. Meg kellett állapítanom, hogy a helyében még én is jobban játszanám a gazdag ficsúrt. (Remélem, jó gazdám nem orrol meg ezért a megjegyzésért, de kikívánkozott belőlem: egyszerűen kevés volt benne az anyag, mindenféle értelemben.) Mintha pontosan tudta volna, milyen nevetségesen fest, kínosan feszengett a ráirányuló tekintetek kereszttüzében. Még sokat kell kupálódnia, mire valamirevaló udvaronc lesz belőle, gondoltam.

– Walen herceg – biccentett oda a kapitány a király jobbján ülő öregembernek.

A herceg hűvösen elmosolyodott. – Adlain, ez ám a kellemes meglepetés. A hegyi levegő láthatóan jót tesz neked.

A kapitány megköszörülte a torkát. – Nos, a friss levegő még senkinek sem ártott. De köszönöm a figyelmességedet.

Az asztalt Walenen és Ulresile-en kívül még vagy fél tucat udvaronc ülte körül, a lugasban szolgák hada sürgölődött – köztük egy ikerpár, akikhez Quience különösképpen ragaszkodott; két szemrevaló fiatal leány. Aranyzöld szemük akár a smaragd, lenszőke hajuk dús zuhatagként omlott alá. Magasak voltak és törékenyek, mozdulataik üde bájt sugároztak, mintha arasznyival a föld fölött lebegnének. Aznap egyforma csontfehér ruhát öltöttek, amelyet vörös meander szegélyezett, s a dekoltázsnál dús csipkefodor díszített. Ilyen ruhát viselhetnek a mesebeli pásztorlányok, gondoltam magamban – vagy azok a messze földön híres delnők, akik nagy csinnadrattával beharangozott előadásokon játsszák a mesebeli pásztorlányka szerepét. Elég egyetlen pillantás, és a férfiember elolvad a gyönyörűségtől. De hogy egyszerre két ilyen szépség létezzen a nap alatt, az már maga a sors kegyetlensége. (Arról nem is beszélve, hogy mindketten őrülten lelkesedtek a királyért, mint ahogy ő is őértük.)

Bárhogyan restelltem is a dolgot, képtelen voltam levenni a szemem az aranybarna halmocskákról, amelyek teliholdként duzzadoztak a hozzám közelebbi leányzó dekoltázsának csipkehorizontján. A napfény simogatva fonta körbe sudár alakjukat, kiemelve testük lágy íveit és finom domborulatait. A hangjuk csilingelt, mint a szökőkút kristálytiszta vize, bőrük mézédes virágillata betöltötte a levegőt, amely valósággal forrt és zsongott körülöttük. Nem csoda, ha a király teljességgel beléjük habarodott.

– Igen, azt a pici pirosat. Mmm. Isteni! Mondd csak, kedvesem, neked hogy ízlenek a pici pirosak?

Halk kuncogás volt a válasz.

– Hogy állunk, Vosill? – pillantott fel a király, arcán álmatag mosollyal. – Mikor kergethetem már meg végre ezeket a bohó nimfákat? – Hirtelen előrehajolt a székén, és a lányok után kapott, de azok éles sikkantással kitértek előle. – Látod? Mindig kicsusszannak a kezeim közül. Szeretnék végre döntő rohamot indítani…

– Döntő… micsodát, uram? – pillantott fel a doktor.

Éppen a kötést cserélte a király bokáján. Az utóbbi időben naponta jártunk a rezidencián; ha a király vadászni ment vagy kilovagolt, napjában kétszer is át kellett kötözni a lábát. A bokája még mindig duzzadt volt, és a baleset során szerzett karcolás is nehezen gyógyult. A doktor aggályos gondossággal tisztogatta a sebet, pedig ezt a munkát egy nővérre vagy szolgálólányra is nyugodtan rábízhatta volna. A királynak persze cseppet sem volt ellenére, hogy a doktor lássa el a sebét, és a jelek szerint a doktor sem érezte ezt terhes kötelességnek. Senki mást nem ismertem rajta kívül, aki szembe mert volna szegülni a király akaratával, de ő valamilyen rejtélyes oknál fogva sohasem tette meg.

– Mit nem értesz? – A király előrehajolt, és suttogóra fogta a hangját: – Teljes frontos támadást akarok intézni ellenük, Vosill. – Sokatmondó pillantást vetett a két pásztorlányka felé. Amazok gyöngyöző kacagást hallattak.

– Támadást? – visszhangozta a doktor, és sűrűn pislogott, mintha a szemébe ment volna valami.

– Vosill, hagyd már ezt az ostoba kérdezősködést, és mondd meg végre, mikor épülök fel teljesen! – A lányokra nézett, és hozzátette: – Mikor futhatok megint?

– Akár most is, uram. Bár két lépés után nyilallni kezdene a lábad, és az ösvény végéig sem jutnál el, mielőtt összeesnél. De ettől még megpróbálhatod.

– Megpróbálhatnám, valóban – dünnyögte a király, és hátradőlt. – De minek? – A boros kehelyért nyúlt.

A doktor az ikrekre sandított. – Persze – kezdte elgondolkozva –, ha az ember puhára esik…

Aztán mormolt valamit az orra alatt a buta libákról, és törökülésben visszatelepedett a király lába elé, háttal Walen hercegnek. A doktor meglehetős gyakorisággal vette fel ezt a különös, jól nevelt hölgyekhez legkevésbé sem illő pózt, s mivel ettől a rossz szokásától láthatólag nem tudott megszabadulni, kénytelen volt női ruhái mellé egy-egy praktikusabb, férfiaknak való ruhadarabot is magára ölteni, amely lehetővé tette a hasonló mozdulatok relatíve szalonképes megvalósítását. Maga alá húzta selyemcipőbe bújtatott lábát (ezúttal kivételesen nem a szokásos kopott csizmát viselte, hanem egy elegáns, hegyes orrú topánt), és munkához látott. A király díszes ezüstzsámolyra polcolta a lábát, amelyet élénkszínű szövetből varrott párnák borítottak. A doktor szokása szerint azzal kezdte, hogy megmosta a király lábát, és megvizsgálta a hegeket. Ez alkalommal arra is szakított időt, hogy levágja a király körmeit. Én mindeközben a mellette lévő zsámolyon gubbasztottam, kezemben a táskával, és (ha szabad efféle képzavarral élnem) üdvözült, bár némiképp bárgyú mosollyal legeltettem a szemem a pásztorlánykákon.

– Szerintetek puhára esnék? – enyelgett a király az ikrekkel, és kényelmesen hátradőlt a székén.

A kérdésre újabb csilingelő kacagás volt a válasz.

– Csak nehogy esés közben összetörd a szíved – jegyezte meg Adlain mosolyogva.

– A férfiember bánjon csínján az érzéseivel – tódította a vén Walen. – Egyetlen fehércseléd sem ér annyit, hogy szenvedj miatta.

A lányok ezen is jót mulattak, aztán felkapták a gyümölcsös tálat, és etetni kezdték a királyt, aki cserébe egy hosszú, színpompás smaragdmadártollal csiklandozta őket. Mögöttünk a zenészek lágy, andalító dallamba fogtak, a szökőkutak vize bódítóan csobogott, s a lugas virágai körül apró, fényes bogarak zümmögtek. A levegő harapnivalóan friss volt, tele a nedves föld nehéz illatával. A lányok időnként lehajoltak, és apró gyümölcsöket tömtek a király szájába, aztán sikoltozva ugrottak szét, amikor Quience megcsiklandozta őket a madártollal. Egyszerűen képtelen voltam odafigyelni arra, amit a doktor csinál – szerencsére nem is volt rá szükség.

– Igyekezz nyugton maradni, uram – morogta a doktor, amikor a király megint a lányok után kapott.

Ekkor Wiester kamarás tűnt fel a virágágyások és szőlőlugasok között vezető ösvényen. Lihegve kaptatott felfelé. Óriás cipőcsatja meg-megvillant a napfényben, talpa alatt csikorgott a féldrágakövekkel felszórt út. – Quettil herceg megérkezett, felség – jelentette levegő után kapkodva. S mintha csak a szavait akarná igazolni, kürtszó harsant, és cintányérok csendültek a kertkapu irányából. A harsány zenét egy vadállat vérszomjas üvöltése kísérte. – A kíséretével együtt – tette hozzá Wiester elhaló hangon.

A lugas végében szemrevaló hajadonok jelentek meg, akik virágszirmokat hintettek az útra. Őket botokkal egyensúlyozó és karikázó zsonglőrök követték, majd hangos csinnadrattával befutott a rézfúvós zenekar. Mögöttük két komor tekintetű, olajozott bőrű állatidomár vonult, vicsorgó vadállatokat vonszoltak nehéz vasláncra verve. Azután egy csapat írnok és szolga következett, valamint egy tucat félmeztelen óriás, akik egy keskeny, szekrényszerű ládát cipeltek a vállukon. A menetet szurokfekete bőrű egyenlítői bennszülöttek zárták, napernyőt tartva Quettil herceg feje fölé. A herceg csillogó drágakövekkel kirakott hordszékét nyolc aranybőrű balnim cipelte, szoborszerű testükön mindössze egy-egy apró ágyékkötőt viseltek, vállukon átvetve karcsú íj lógott.

A herceg öltözékét egy császár is megirigyelte volna. Terjedelmes alakját dúsan hímzett vörös-arany palást fedte, amelynek finoman kidolgozott mintázatát bőven volt alkalmunk megcsodálni, amíg a balnimok leeresztették a hordszéket, és zsámolyt toltak uruk papucsos lába elé. A herceg komótosan feltápászkodott, és rálépett a ragyogó aranyszőnyegre, amit éppen akkor gördítettek oda. Sápadt holdvilágképén egy árva szőrszál, nem sok, annyi sem nőtt, még a szemöldöke is hiányzott. Homlokát ékkövekkel kirakott koszorú övezte. Ahogy teátrális, ámbár kissé esetlen mozdulattal meghajolt a király előtt, kövér kezén tucatnyi gyémántgyűrű csillant.

A rezesbanda elhallgatott. (A teraszon játszó zenészek már akkor feladták a küzdelmet a konkurenciával, amikor a herceg kíséretének előőrse megjelent a gyepen.) A hirtelen támadt csöndet csak a falevelek közt motozó szél törte meg olykor, no meg a láncra vert bestiák fojtott morgása.

– Quettil herceg – üdvözölte vendégét a király. – Micsoda kellemes meglepetés!

A herceg szélesen elvigyorodott.

– Örülök, hogy újra látlak, hercegem. Úgy hiszem, mindenkit ismersz a jelenlévők közül.

Quettil körbehordozta a tekintetét, odabiccentett Walennek és Ulresile-nek, majd futólag intett a kapitány és az udvaroncok felé. A doktort és engem nem láthatott, lévén még mindig a király zsámolya előtt kuporogtunk a földön.

– Felséges uram – kezdte Quettil kenetteljes hangon. – Kérlek, fogadd el tőlem ezt a csekély ajándékot, amiért kegyesen megengedted, hogy fényes udvartartásoddal együtt ezen a nyáron is vendégül láthassalak szerény hajlékomban. – Az idomárok a király elé vezették a két fenevadat, és határozott lánccsapásokkal arra kényszerítették őket, hogy a földre kushadjanak. A háttérben a szolgák szélesre tárták a fából készült szekrény intarziás ajtaját, és óvatosan, mintha valami különösen törékeny csecsebecsét tartanának a kezükben, előhúztak belőle egy vászonra festett térképet.

A vásznon embermagas, festett glóbusz pompázott, rajta a világtenger zafírkék pacájában úszó megannyi sziget és kontinens. A szárazföldek zöldjén imitt-amott szörnyek és egyéb félelmetes lények virítottak, másutt falvak és városok, a legkülönfélébb viseletekbe öltözött férfiak és nők színpompás rajzaival. – Íme, az ismert világ térképe, felséges úr – jelentette be ünnepélyesen Quettil. – Talán nem túlzás azt állítanom, hogy ez Kuin mester főműve. A mester e kivételes alkotás elkészítéséhez a legmegbízhatóbb forrásokból merített, és kizárólag azokat az ismereteket használta fel, melyeket, időt és fáradságot nem kímélve, magam gyűjtöttem össze a négy vizek legbátrabb és legtöbbet látott hajóskapitányaitól, jó pénzért – tette hozzá ravaszul mosolyogva.

– Köszönöm, herceg. – A király előredőlt a székén, és megszemlélte a térképet. – Anlios romjai is rajta vannak?

A herceg intett, mire egyik szolgája sietve előlépett, és ura helyett válaszolt a kérdésre. – Igen, felség. Itt. – Azzal a térkép szélére mutatott.

– Hát a Grussens nevű óriás barlangja?

– Állítólag errefelé található, felség, a Kámfor-szigetek tőszomszédságában.

– És Sompolia?

– Ah, a nagy Mimarsztisz szülőföldje – bólogatott Quettil.

– Ha hinni lehet a mondának – emelte fel az ujját a király.

– Itt van, felség – mutatott a szolga.

– És mondd csak, még mindig Haspid a világ közepe? – tudakolta a király.

A szolga zavartan hallgatott.

– A mi szívünkben feltétlenül – sietett a válasszal a herceg, ám kissé mintha maga is elbizonytalanodott volna. – Arra kértem Kuin mestert, hogy a lehető legpontosabb térképet készítse el fenséged számára, és ő azt állítja, hogy az Egyenlítő a világ középvonala, és csak ebből az alapvetésből kiindulva készíthetők jó térképek. Mivel Haspid meglehetős távolságra fekszik az Egyenlítőtől, nos, ebből könnyen kikövetkeztethető a szomorú tény, miszerint…

– Ugyan, drága barátom – legyintett a király könnyedén. – Csak nem fogunk egy ilyen csekélységen fennakadni? Mindig is többre tartottam a kendőzetlen őszinteséget, mint az oktalan hízelkedést. Ez a térkép valódi remekmű, fogadd érte hálás köszönetemet. A trónteremben állítom majd ki, hogy mindenki megcsodálhassa, és készíttetek néhány egyszerűbb másolatot a hajósaink számára. Kuin mester munkája nemcsak módfelett hasznos, de látványnak sem utolsó. Páratlan darab, valóban. Gyere, ülj ide mellém! Walen herceg, helyet szorítanál a vendégünknek?

– Szíves örömest – motyogta Walen. Szolgái székestül megfogták és hátrébb húzták, miközben a balnimok felkapták Quettil herceg hordszéket, és megkerülték vele az asztalt. Quettil összefogta palástját, és helyet foglalt a király mellett. Ahogy a balnimok elhaladtak mellettünk, megcsapott bennünket a testükből áradó erős, állatias illat; egészen megszédültem tőle. Dolguk végeztével visszavonultak a terasz végébe, íjaikat a földre fektették, és guggolva várták az újabb parancsot.

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte Quettil, és lenézett ránk trónusa magasából.

– Az orvosom – felelte a király egykedvűen.

– Nocsak, egy lábdoktor? – fintorgott Quettil. – Ez valami új haspidi divat, amiről még nem hallottam?

– Nem, a doktor mindenféle betegséget gyógyít. Ő az udvari orvosom, mint ahogy Tranius volt az apámé. És az enyém.

– Eehen – bólintott Quettil herceg, és körbenézett. – Tényleg, a jó öreg Tranius. Mi lett vele?

– Lesújtott rá az öregkor: már igencsak reszketett a keze, és a látása is megromlott – felelte a király. – Elbocsátottam a szolgálatomból, hogy visszatérhessen a családjához, Jundéba.

– A vidéki élet állítólag csodát művelt vele – bólogatott Adlain. – Azt mondják, a remegése elmúlt, és a szeme élesebb, mint legény korában.

– Ormin ajánlotta a figyelmembe Vosill doktort – folytatta a király. – Bár láthatóan sajnálta, hogy ezentúl nem az ő családját szolgálja majd.

– De hát… egy nő? – köpött ki Quettil. Intett egyik inasának, hogy kóstolja meg a bort, aztán kikapta a kezéből a kelyhet. – Férfiember csak egyetlen tagját bízza asszonyra, ha érted, mire gondolok… Le a kalappal a merészséged előtt, felség!

A doktor a sarkára ült, és kissé oldalt fordult, hogy egyszerre láthassa a királyt és Quettilt. Egy szót sem szólt, de a szája szegletében halovány, feszült mosoly bujkált. Csak remélni mertem, hogy nem követ el valami meggondolatlanságot.

– Vosill doktor már eddig is felbecsülhetetlen szolgálatot tett nekem.

– Gondolom, azért felbecsülhetetlen, merthogy nincs mit felbecsülni rajta. Vagyis értéktelen – vetette oda Quettil gúnyos mosollyal. Felemelte a lábát, és finoman megbökte a doktort. A doktor maga felé fordította a könyökét, és hosszasan nézte a helyet, ahol a drágaköves papucs hozzáért. Én csak ültem meredten, a szám kiszáradt. Rossz előérzet fogott el.

– Azért felbecsülhetetlen, mert a doktor értékét nem lehet pénzben lemérni – csitította a herceget Quience. – Az egészségemet mindennél többre tartom, és a jó Vosill doktor segít nekem, hogy minél tovább megőrizhessem. Ha elveszíteném őt, az olyan volna, mintha levágnák a jobb kezem.

– A jobb kezed? – fintorgott a herceg. – Hogy lehetne egy nő a király jobb keze? Túlontúl nagylelkű vagy, uram, mint mindig.

– Én is hallottam már – kotyogott közbe Adlain kapitány –, hogy a népek a túlzott nagylelkűséget vetik felséged szemére. – A herceghez fordult. – Csakhogy a király éppen annyira elnéző, amennyire annak kell lennie, hogy megítélhesse az embereket. Ha úgy találja, hogy valaki visszaél a türelmével és a jóhiszeműségével, arra keményen és habozás nélkül…

– Igen, igen – intette le a herceg egy kézlegyintéssel. A kapitány elhallgatott, és sértetten bámulta az asztallapot. – Tudom. De akkor is; mégiscsak nevetséges, hogy egy ostoba vászoncseléd vigyázzon a király egészségére… Felség, én igazán az ország javát kívánom, az országét, amelyet attól az embertől örököltél, akit volt szerencsém a legjobb barátomnak tekinteni; áldott emlékű atyádtól. Mit mondana ő, ha ezt látná?

Quience tekintete egy pillanatra elborult, aztán újra felderült.

– Apám lehetőséget adna a hölgynek, hogy megvédhesse magát – jelentette ki. Az ölébe ejtette a kezét, és várakozóan nézett a doktorra. – Nos, Vosill doktor?

– Parancsol felséged?

– Az imént ajándékot kaptam Quettil hercegtől. Az ismert világ térképét. Szeretnénk, ha vetnél rá egy pillantást. Mindannyian kíváncsiak vagyunk a véleményedre, hiszen a jelenlévők közül te vagy a legtapasztaltabb utazó.

A doktor felállt (a mozdulat folyékony volt és kecses, mintha valaki talpra húzta volna), megfordult, és szemével gyorsan átfutotta a térképet, amelyet a herceg szolgái az asztal másik oldalán állítottak fel. Aztán mintha visszafelé ismételte volna az előbbi mozdulatsort, megfordult, és törökülésbe hajtogatta magát. Kezébe vette a körömvágó ollót, ám mielőtt folytatta volna a munkáját, a hercegre sandított. – A térképed meglehetősen pontatlan, uram.

Quettil herceg egy pillanatig tátott szájjal bámult a doktorra, aztán halkan, döcögősen nevetni kezdett. Kellemetlen hang volt, mintha késheggyel karistolták volna a lugas padlatköveit. Hirtelen elhallgatott, és sokatmondó pillantást váltott a királlyal. – Úgy gondolod, asszony? – kérdezte fagyosan.

– Nem gondolom, hanem tudom – felelte a doktor, és a király nagylábujja fölé hajolt. Az összpontosítástól ráncba szaladt a homloka. – Oelph, a kurta szikét… Oelph! – Összerezzentem, beletúrtam a táskába, és reszkető kézzel odanyújtottam neki a parányi kést.

– És ha szabad kérdeznem, honnan tud egy magadfajta… orvosdoktor ezekről a dolgokról? – kérdezte Quettil herceg, és fölényes mosollyal nézett körbe az asztaltársaságon.

– Talán nemcsak képzett orvosdoktor, de térképkészítő is egyben – kuncogott Adlain kapitány.

– Vagy még senki sem tanította meg rá, hogy hol a helye – morogta Walen herceg, a szeme dühödten villant.

– Körbeutaztam az ismert világot, Quettil herceg – felelte a doktor szenvtelenül, mintha csak a király nagylábujjának beszélne –, és a saját szememmel láttam azokat a helyeket, amiket ez a térkép ábrázol. Ha szabad úgy fogalmaznom, a geográfusodnak meglehetősen csapongó a fantáziája.

– Vosill doktor – kezdte a király –, talán illendőbb volna, ha felállnál, és egyenesen a hercegre néznél, amikor hozzá beszélsz.

– Úgy gondolod, uram?

A király kihúzta a lábát a doktor kezéből, előredőlt, és éles hangon felelte: – Igen, doktor. Úgy gondolom.

A doktor olyan tekintetet meresztett a királyra, hogy belém szakadt a szusz – szerencsére az utolsó pillanatban sikerült visszanyelnem a rémült nyikkanást, és rekedtes köhintéssel álcáztam a páni rémületet, ami eluralkodott rajtam. A doktor szó nélkül a kezembe nyomta a szikét, és felállt. Meghajtotta magát a király, majd a herceg felé. – Engedelmetekkel, urak – mondta, azzal felkapta a smaragdmadártollat, amely a gyümölcsös tál mellett hevert, majd ahelyett, hogy megkerülte volna az asztalt, átbújt alatta. Megállt a térkép előtt, és egy pillantással felmérte. A madártollal az alsó felére bökött.

– Kezdjük talán azzal, hogy itt nincs semmiféle szárazföld, csak jég és hó. Erre viszont kiterjedt szigetcsoportok vannak, itt és itt. Drezen északi szigetei még csak nem is hasonlítanak arra, amit a mester idepingált. Sokkal több van belőlük, kisebbek, alakra kevésbé egyformák, és jobban benyúlnak az északi vizekbe. A Quarrek-fok legalább húsz csomóval keletebbre van. Kuszkéria… – A fejét oldalra biccentve gondolkozott. – Nos, Kuszkériát egészen jól eltalálta. Fuol még véletlenül sem itt van, hanem emitt, a Morifeth-felföld pedig… errefelé, nyugatra lejt. Illern északra esik Chroétól, a folyó túloldalán. És most még csak azokat a helyeket soroltam föl, ahol magam is jártam. Emellett biztos forrásból tudom, hogy van egy nagyobb beltenger… itt. Ami pedig a szörnyeket és egyéb badarságokat illeti…

– Köszönjük, doktor – szakította félbe a király, és lassú, kimért tapssal adott nyomatékot a szavainak. – Igazán szórakoztató előadás volt. Quettil herceg bizonyára belátta, micsoda oktalanság volt a részéről, hogy nem kérte ki a tanácsodat, mielőtt megrendelte volna a térképet, Kuin mester pedig esedezni fog, hogy fogadd a tanítványoddá. – A herceg felé fordult, aki vértelen arccal, villámló tekintettel ült a király jobbján, homloka fölött sötét felhők gyülekeztek. – Arra kérlek, tekintsünk el ettől a kis közjátéktól, hercegem. A doktor mentségére szóljon, hogy Drezenből való, ahol tölcsérrel töltik a tudományt az emberek fejébe, amíg a fülükön ki nem csordul, a jó modort viszont fukarul mérik. Bolond világ az, ahol ennyire szabadjára eresztik az asszonyokat.

Quettil nagy erőfeszítés árán kipréselt magából egy mosolyt. – Igazad van, felség. Rég láttam ilyen fergeteges produkciót. Atyáddal mindig azon a véleményen voltunk, hogy a nők nem valók a színpadra, lévén kasztráltakból is elég nagy a választék. Belátom, nem volt igazunk: a csapongó női fantázia és a kifogyhatatlan asszonyi lelemény jóval szórakoztatóbb, mint bármi, amit a racionális férfiész kimódolhat. Meghajolok a bölcsességed előtt, királyom! Rejtett oldaláról ismertem meg a gyöngébb nemet. Ostobák, de legalább szórakoztatóak…

Rettegve sandítottam a doktorra. Őszinte megkönnyebbülésemre Vosill doktor arca meglepően nyugodt és derűs maradt.

– Gondolod – csevegett tovább a herceg –, hogy az emberi test anatómiájáról is éppolyan fantáziadús nézeteket vall, mint a világ országairól és városairól?

– Erről inkább őt magát kérdezd. Doktor – fordult felénk a király –, mondd csak, mi a véleményed az orvosaink és sebészeink által felhalmozott tudásról? Ugyanúgy elveted az őáltaluk képviselt nézeteket, mint legjobb felfedezőink és geográfusaink tudományát?

– A szervek elhelyezkedését illetően sosem volt közöttünk vita, uram.

– Hát akkor – feszegette a kérdést Adlain – miben van köztetek vita?

– A működésük mikéntjében, uram – felelte a doktor. – Ám ez éppolyan unalmas, mintha a városi csatornahálózat karbantartásáról társalognánk. Nem hiszem, hogy a jelenlévők kellően emelkedettnek éreznék a témát ahhoz, hogy szót vesztegessünk rá.

– Valld be, asszony – sziszegte Walen herceg –, azért kellett elhagynod Drezen földjét, mert az igazságszolgáltatás elől menekültél!

A doktor hűvösen mérte végig a herceget. – Nem vallhatok be olyasmit, ami nem igaz.

– Hazudsz, áspiskígyó! – csapott az asztalra a herceg. – Valld be, hogy már a szülőföldeden is próbára tetted feljebbvalóid türelmét, és inkább elszöktél, semhogy viseld a pimaszságodért járó jogos büntetést.

– Szabadon dönthettem, hogy megyek-e vagy maradok – felelte a doktor higgadtan. – Úgy döntöttem, beutazom a világot, és megnézem, hogyan élnek másutt az emberek.

– De ha szerinted az idegenek mind ostobák, és az élet mindenhol rosszabb, mint ott tifelétek – szúrta közbe Quettil herceg –, akkor miért nem mentél haza?

– Mert a bizalmába fogadott egy jó és igazságos király – felelte a doktor. Visszatette a madártollat az asztalra, aztán összekulcsolta a kezét a háta mögött, és kihúzta magát. – Megtiszteltetésnek érzem, hogy szolgálhatom őt – pillantott a királyra –, és szolgálni is fogom legjobb tudásom szerint, amíg ő úgy akarja. Ez a szolgálat kárpótol minden nehézségért, amivel utazásaim során vagy az azóta eltelt időben szembesültem.

– Az igazat megvallva, barátom – hajolt a király Quettil herceghez –, a doktor túlságosan értékes ahhoz, hogy elbocsássam. Bizonyos értelemben véve a foglyunk… Bár ezt a tényt igyekszünk titokban tartani előtte, különben rettenetes patáliát rendezne, nem igaz, doktor?

A doktor lehajtotta a fejét, az arcán meglepően szelíd és illedelmes mosoly suhant át. – Felséged a világ végére is száműzhetne, akkor is kötne hozzá a hála, erősebben, mint bármilyen béklyó.

– Tud ez kezes bárány is lenni, ha akar! – kiáltott fel Quettil, és az asztalra csapott.

– És egészen szemrevaló teremtés… már ha rendes ruhát visel, és a haját is úgy igazítja, ahogy udvarhölgyhöz illik – jegyezte meg a király. Kezébe vette a smaragdmadártollat, és elgondolkodva sodorgatta. – Nemsokára bált adok. A doktor pedig szépen megígéri, hogy annak rendje s módja szerint kicsinosítja magát, felölti a legszebb piperéjét, és elkápráztat bennünket nőies modorával és veleszületett asszonyi bájával. Ugye, Vosill?

– Felséged óhaja számomra parancs – hajolt meg a doktor engedelmesen, de a szája széle alig észrevehetően megrándult.

– Csodálatos lesz! – lelkendezett az eddig oly csöndes Ulresile herceg, aztán hirtelen elpirult, és gyorsan belefeledkezett egy gyümölcs feldarabolásába.

A többiek összenéztek, elmosolyodtak, és sokatmondó pillantásokat váltottak egymás közt. A doktor a fiatalemberre sandított. (Nem mernék megesküdni rá, hogy jól láttam, de mintha megvetően elhúzta volna a száját.)

– Pompás – jelentette ki a király, és tapsolt egyet. – Wiester!

– Parancsol felséged?

– Zenét!

– Máris, uram. – A kamarás intett a teraszon várakozó muzsikusoknak. Quettil egy legyintéssel elküldte a kíséretét, a vadállatokat elvezették. A fiatal Ulresile két kézzel tömte magába a gyümölcsöt, hogy majd’ megfulladt tőle, a doktor pedig visszatelepedett a király elé, és illatos olajat dörzsölt a lábára, ahol keményebbnek érezte a bőrt. A király elbocsátotta a két pásztorlányt.

– Adlain állítólag fontos hírt hozott nekünk, nem igaz, Adlain?

– A hír bizalmas természetű, felség.

A király körbenézett. – Itt senki sincs, akiben ne bízhatnánk meg.

Quettil a doktor felé bökött a fejével.

A doktor felpillantott. – Elmenjek, uram?

– Befejezted mára?

– Még nem, uram.

– Akkor maradj. Csak a Mindenható a megmondhatója, hányszor volt a kezedben az életem. Quettil és Walen szerint a nők, szellemi képességeiket tekintve legalábbis, eleve képtelenek rá, hogy kémek vagy besúgók legyenek, úgyhogy ha bízhatunk a segédedben, hogy is hívják…

– Oelphnek, felség – sietett a válasszal a doktor, és rám mosolygott. – Jótállok érte, mint saját magamért.

– … tehát ha megbízhatunk a segédedben, akkor nyíltan beszélhetünk. A herceg és a kapitány lesz olyan jó, és megkímél téged a pikánsabb nyelvi fordulatoktól, amelyeket férfitársaságban előszeretettel használnak, ám ha mégsem, akkor sem féltelek; gyanítom, hogy úgysem tudnának olyat mondani, amitől elpirulnál. Nos tehát, Adlain?

A kapitány meghajolt. – Ahogy óhajtja felséged. Úgy tíz-tizenkét napja merényletet kíséreltek meg UrLeyn tábornok ellen. A merénylő a Tengeri Céhek követe volt.

– Nocsak! – vonta fel a szemöldökét a király.

– Ezek szerint a kísérlet nem járt sikerrel – ingatta a fejét rosszallóan Walen.

– Valóban nem. A kormányzónak a haja szála sem görbült.

– Melyik céh volt? – tudakolta a király.

– Egy nem létező céh, felség – felelte Adlain –, amit minden bizonnyal a többi céh hozott létre, a felelősségre vonást elkerülendő. A delegáció tagjait kínvallatásnak vetették alá, de semmiről sem tudtak. Mind meghaltak.

– Kellett neki flottát építeni – dünnyögte Walen, és köpött egyet. – Az ostoba!

– Nem volt bölcs döntés, annyi szent – hagyta rá a király. – Ettől függetlenül úgy kell tennünk, mintha továbbra is támogatnánk a kormányzót. – Adlain felé fordult. – Küldj fullajtárt a kikötőkbe, és tudasd a céhekkel, hogy amennyiben a továbbiakban is gyümölcsöző kapcsolatot óhajtanak velünk ápolni, tartózkodjanak a hasonló gerillaakcióktól. UrLeyn a szövetségesünk, és minden ellene irányuló támadást a személyünk elleni támadásnak fogunk tekinteni.

– De uram! – tiltakozott Walen.

– A kormányzó a támogatásunkat élvezi – jelentette ki Quience ellentmondást nem tűrő hangon. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy nyíltan szembeszálljunk vele. Annak pedig a látszatát is szeretnénk elkerülni, hogy bárki közülünk a halálát kívánná. A világ sokat változott az elmúlt években, és Tassasen sorsát kíváncsi tekintetek kísérik. Én azt mondom, bízzuk a bosszút a Mindenhatóra. Biztos vagyok benne, hogy a királygyilkost előbb-utóbb utoléri a végzet, a kormányzóság pedig mindenféle külső segítség nélkül megbukik, egyszerűen azért, mert nem állja ki az idő próbáját. Akkor majd a kétkedők is belátják, hogy az efféle újításoknak nincs helye a nap alatt. Ha viszont közbeavatkozunk, azzal UrLeyn malmára hajtjuk a vizet.

– No de, felség… – köszörülte meg a torkát Walen. Kihúzta magát, és igyekezett elkapni a király tekintetét Quettil válla fölött, ám a herceg úgy magasodott közöttük, akár egy szikla. Walen kénytelen volt hát előrehajolni, álla csaknem az asztal lapját súrolta. – Bizonnyal magad sem gondolod, uram, hogy a Mindenható döntőbíróként fog fellépni ebben az ügyben. Az égi hatalmak sajnos nem mindig viselkednek úgy, ahogy erkölcsi érzékünk diktálná. Ezt jómagam is számtalanszor tapasztaltam már. Áldott emlékű atyáddal is előfordult olykor-olykor, hogy a gondviselés közbenjárásában reménykedett ahelyett, hogy egy gyors és kíméletes csapással maga vetett volna véget valamely régóta húzódó vitának. A Mindenhatónak az egész világra gondot kell viselnie, felség; nem várhatjuk tőle, hogy első szavunkra a segítségünkre siessen, legyen bár ügyünk mégoly jogos és megalapozott. Néha elkel egy kis emberi segítség. Egy apró, de jól irányzott csapás. – Dacosan körbenézett a társaságon. – Ha értitek, mire gondolok.

– Én azt hittem, az évek múlásával egyre türelmesebb és megbocsátóbb lesz az ember – ingatta a fejét Adlain kapitány. – Úgy látszik, tévedtem.

– A türelem és megbocsátás olykor erény – szögezte le Walen –, máskor bűn.

– Várjuk ki, mi lesz UrLeyn tábornok sorsa – zárta le a vitát a király titokzatos mosollyal. – A történteknek van egy olvasata, amelyet ti nem ismertek, ahogyan senki más sem ebben az udvarban. Felhívom a figyelmeteket, hogy a türelem nem feltétlenül jelent tétlenséget; a türelem azt is jelentheti, hogy az ember nyugodtan vár, amíg a helyzet meg nem érik a cselekvésre.

Walen herceg fürkészően nézett a királyra, aztán megadóan széttárta a karját. – Bocsásd meg, felség, egy öregember türelmetlenségét, aki már csak napokban és órákban méri a jövőt.

– Ha holnap nem is, de nemsokára elérkezik a cselekvés órája, ezt megígérhetem. A te életerődet és szívósságodat ismerve, hercegem – mosolygott a király –, megéred, ebben biztos vagyok.

Walen megbékélten dünnyögött valamit. Quettil biztatóan megveregette a kezét, amit Walen láthatólag nem tudott mire vélni; gyanakvóan pislogott a hercegre.

– A királygyilkosnak nem csak a merénylők miatt fáj a feje mostanság – jegyezte meg Quettil.

– Áh – sóhajtott a király, és elégedett arccal dőlt hátra. – A határdilemma, hmm?

– No de kié, felség? A miénk vagy UrLeyné? – vigyorgott Quettil. – Keleti tartományainkból jelentették, hogy a tábornok jelentős haderőt vont össze Ladenscionban, és Simalg és Ralboute, a két legjobb hadvezére már Chaltoxern alatt táborozik. Ultimátumot adtak a báróknak: vagy megnyitják a hágót Jairly újholdjáig, és szabad bejárást engednek a csapataiknak, vagy számolnak a következményekkel.

– Csakhogy a bárók keményen megvetették a lábukat a ladenscioni dombokon, és erősebbek, mint azt UrLeyn barátunk gondolja. – A király szeme ravaszul csillogott. – Nem igaz?

– Ahogy mondja felséged – bólintott Quettil. – Éppen ezért bátorkodom javasolni… – kezdte, de a király feltartotta a kezét, és félig behunyt szemmel csöndre intette. Quettil követte a tekintetét, és hátrafordult.

– Ormin herceg van itt – jelentette Wiester kamarás. És valóban; magas, görnyedt alak közeledett az ösvényen. Amikor a király elé ért, szertartásosan meghajolt. – Felség. Quettil herceg.

A király mosolyogva fogadta a köszöntést, Quettil hanyagul biccentett. – Örülök, hogy látlak. Hogy van a kedves feleséged?

– Sokkal jobban, felség. Múló láz volt, semmi több.

– Biztosan nem akarod, hogy Vosill is vessen rá egy pillantást? – kérdezte a király, és a doktorra mutatott, aki még mindig a lába előtt kuporgott.

– Egészen biztosan, uram, köszönöm – felelte Ormin, és áthajolt az asztal fölött. – Á, Vosill doktor! Szép jó napot!

– Uram – emelkedett fel egy pillanatra a doktor.

– Gyere, és ülj le közénk – invitálta vendégét a király széles karmozdulattal, aztán körbepillantott. – Walen herceg, megtennéd, hogy… Ej, hová is tettem az eszem! – A herceg olyan arcot vágott, mintha bűzcsigát nyelt volna. – Te épp az imént adtad át a helyed, nem igaz? Nos, ez esetben… Adlain, szorítanál egy kis helyet a hercegnek?

– A legnagyobb örömmel, uram.

– Micsoda gyönyörű térkép! – csodálkozott rá Ormin a színes vászonra.

A király bólintott. – Mestermű, nem igaz?

– Uram… khmmm, felség! – szólalt meg ekkor cérnavékony hangon a fiatal Ulresile Walen jobbján.

Mindenki a fiatalember felé fordult.

– Nem mehetnék én Ladenscionba? Magammal vinném néhány barátomat is. Vannak fegyvereink, és elég katonát tudnánk kiállítani, hogy… – Félszegen kezdte, majd lassan-lassan belemelegedett, az arca kipirult. Amióta kifejezte abbéli vágyát, hogy a doktort báli toalettben láthassa, némán és szárnyszegetten gunnyasztott az asztal mellett, ám most egészen fellelkesedett, a tekintetében harcias szikra lobbant. – Csak mondd meg, felség, melyik báróban bízol, és mi felsorakozunk a zászlója alatt. Ha kell, a végsőkig harcolunk a…

– Jó Ulresile-em – csitította a király. – Dicséretre méltó a lelkesedésed, de bármilyen hálás vagyok az elkötelezettségedért, jó szívvel mégsem javasolhatom, hogy erre az útra lépj.

A fiú értetlenül pislogott.

– Gondolj bele: az udvartartásom tagja vagy, apád után királyságom egyik legfőbb támasza. Hogy venné ki magát, ha erőszakkal behatolnál legfőbb szövetségesünk területére, és megtámadnád, miután én a feltétlen támogatásomról biztosítottam?

– De…

– Tudod, Ulresile – szólt közbe Quettil herceg közelebb hajolva az ifjúhoz, s közben futó pillantást vetett Quience-re –, ha harcra kerül a sor, a király szívesebben bízik a zsoldosokban, mint bennünk, nemesekben. Ezt magad is tapasztalod majd, ha elég időt töltesz közöttünk.

A király arcára feszült mosoly ült ki. – Boldogult atyám hozta volt szokásba, hogy a nagyobb ütközetek levezénylését olyanokra bízza, akiket zsenge koruktól kardforgatásra neveltek. A nemeseket egészen más dolgok kötik le: kormányozzák saját uradalmukat, és gazdálkodnak a befolyt jövedelmekkel. Háremet alapítanak, palotákat emelnek, művészeti alkotásokat készíttetnek és beszedik az adót; teszik mindezt az ország javára. Emellett ügyelnek a vidék rendben tartására és a városok fejlesztésére. Ebben az új világban, amelyben élünk, mindez éppen elegendő gondot ró az ember vállára, semhogy a háború terheit is egyedül a nemesek viseljék.

Ormin herceg bólintott. – Drasin király mindig mondta, hogy a háború se nem tudomány, se nem művészet. Inkább mesterség, amelyben helyt kapnak a művészet és a tudomány egyes elemei, de akkor is csak mesterség, s mint ilyen, legjobb, ha gyakorlását a képzett mesterekre hagyjuk.

– De uram… – kezdte bizonytalanul Ulresile.

A király egy intéssel belefojtotta a szót. – Nem kétlem, hogy te és vitéz barátaid méltó vetélytársai lennétek sok generálisomnak, és számos ütközetben diadalt aratnátok. Ám ha egy-két csatát meg is nyernétek, a háborút végül bizonyosan elveszítenénk, és az országot is veszélybe sodornánk. Az ügy jó kezekben van, ne aggódj. – Biztatóan a fiatalemberre mosolygott, aki azonban összeszorított szájjal, konokul bámult maga elé. – De addig is – folytatta a király, és hangjában derűs magabiztosság csendült –, ne hagyd kialudni a lelkesedés tüzét, és tartsd kéznél a kardodat. Hamarabb szükséged lehet rá, mint gondolnád!

– Ahogy kívánod, uram – hajolt meg a király előtt Ulresile kelletlenül, és csalódottan lehorgasztotta a fejét.

– Most pedig… – tapsolt egyet a király, és hirtelen elhallgatott. A kertkapu felől ismét léptek zaja hallatszott, és zavart kiabálás támadt.

Wiester rosszalló fejcsóválások közepette követte a király tekintetét, és lábujjhegyre állt, hogy jobban lásson.

– Mi történt?

– Ha jól látom, egy szolga közeledik, felség, lóhalálában. Azaz, mit is beszélek, hisz nincs is lova… Futva jön, felség.

A doktor és én kíváncsian hátrafordultunk, és átlestünk az asztal alatt. Valóban: kövérkés fiú taposta az ösvényt, erősen fújtatva. A palotabéli fullajtárok libériáját viselte.

– Úgy tudtam, a kertben nem szabad futkosni, nehogy a kövek tönkretegyék a virágágyakat – jegyezte meg a király, és beárnyékolta a szemét.

– Úgy van, felség – bólogatott Wiester. Fenyegetően kihúzta magát, kidüllesztette a mellét, és kilépett az ösvényre a hívatlan vendég elé. A szolga zihálva megállt előtte, és a térdére támaszkodott: – Uram!

– Mi dolgod itt, fiam? – tudakolta zord hangon a kamarás.

– Uram… gyilkosság történt.

– Gyilkosság? – kapott a szívéhez Wiester, és megtántorodott.

Adlain kapitány talpra szökkent, mint akibe kígyó mart.

– Mi folyik itt, kérem? – követelt magyarázatot Quettil herceg.

– Mit mondott a fiú? – tette füléhez a kezét az agg Walen.

– Hol? – Adlain keményen megrázta a fiú vállát. – Hol történt a gyilkosság?

– A várbörtönben, uram. A kínzókamrában.

Quettil herceg halkan felnevetett. – Hát már ez is hír?

– És ki az áldozat? – faggatta tovább a fiút Adlain, és nyugtalanul pillantott a palota felé.

– Nolieti mester, uram.

10. A TESTŐR

– Hol volt, hol nem, valahol nagyon messze innét, még a Mesék Birodalmán is túl, volt egyszer egy gazdag és minden földi jóban bővelkedő ország, amit az emberek csak úgy emlegettek: Bőségfölde. Élt ott két unokatestvér: az egyiket Sechroomnak hívták, a másikat Hilitinek.

– Ezt a mesét már ismerem, DelHadd – krákogta Lattens. A kisfiú sápadt arca szinte beleveszett az ágynemű habtengerébe. – Másikat mondj.

– Nono! – emelte fel az ujját a testőr. – Ez egy másik mese. Tudod – tette hozzá –, akadnak olyan emberek, akiknek az élete több történetre valót is kitesz.

A kisfiú tűnődve nézte a férfit.

– Nem bánod, ha elmesélem? Igazán nem akarlak terhelni vele. Tudom, hogy a meséim néha túlságosan hosszadalmasak és kacifántosak. Elmenjek? Aludni szeretnél inkább?

– Jól vagyok, DelHadd – suttogta Lattens. – Mesélj!

A testőr felpolcolta a gyerek háta mögött a párnákat, és itatott vele néhány korty vizet. Egy betegszobának berendezett, díszes teremben voltak, valahol félúton a hárem és a kormányzó lakosztálya között, hogy Perrund és Huesse minden éjjel a kisfiú mellett virraszthasson. BreDelle doktor kijelentette, hogy Lattens súlyos idegi kimerültségben szenved, és hajlamos az agyi vértolulásra, így aztán – a nagyobb bajokat megelőzendő – naponta kétszer eret vágott rajta. A színházterembeli eset óta ugyan nem törtek rá újabb rohamok, de az állapota alig-alig javult.

Hacsak tehette, DelHadd benézett a kis beteghez. Általában olyankor jutott rá ideje, amikor a tábornok a hárembe látogatott – mint ez alkalommal is.

– Tényleg? Így görbülj meg? – mutatta az ujjával.

Lattens komolyan bólintott. – Mesélj, kérlek!

– Ám legyen… Szóval – kezdte újra, és visszaereszkedett az ágy mellé húzott székre – egy szép napon a két barát elhatározta, hogy leülnek társasjátékot játszani.

– Mit játszottak? – élénkült fel a kisfiú.

– Egy meglehetősen komplikált játékot. Hogy mi volt az, a mese szempontjából nem lényeges, különben estig itt ülhetnénk, és akkor sem érnék a történetünk végére. A lényeg, hogy a játék hevében egyszer csak összevesztek a szabályokon, mert hogy szavam ne feledjem, ez olyasféle játék volt, amit sokféleképpen lehet játszani. Sőt: ezt a játékot mindenki másképp ismerte.

– Van ilyen játék? – csodálkozott a fiú.

– De még mennyire, hogy van! Szóval, mondom, összevesztek, aztán addig csűrték-csavarták a szót, hogy a végén a régi vitájuknál kötöttek ki: Sechroom nagy hévvel bizonygatta, hogy az életben mindig azt kell tenni, ami helyes, Hiliti viszont amellett érvelt, hogy néha éppen a tévútnak látszó ösvényt kell választani, mert az visz közelebb a célhoz. Érted?

– Hát…

– Mmm, lássuk csak. Tudom már! Az a fürge, szőrös kis állat, amit kaptál. Hogy is hívják… a gibbola! Mi a neve?

– Szőrmókra gondolsz? – kerekedett el a kisfiú szeme.

– Igen, igen. Szőrmókra. Emlékszel, amikor egyszer behoztad, és a kis mihaszna a sarokba pisilt?

– Emlékszem – bólintott Lattens.

– Oda kellett vinni, és beleverni az orrát a saját piszkába, nehogy újra eszébe jusson ilyesmit művelni, emlékszel?

– Igen.

– Gondolj csak szegény Szőrmók helyébe: ő biztosan nem örült annak, amit csináltunk vele, igaz-e?

A kisfiú elgondolkodva nézett maga elé.

– Te mit szóltál volna hozzá, ha kiskorodban ilyesmi történt volna veled? Ha valaki beleverte volna az orrodat a saját pisidbe?

– Frrrhh… – prüszkölt a fiú, és vadul rázta a fejét.

– Mégis ezt kellett tennünk, különben Szőrmók legközelebb is a sarokba piszkított volna, és apád kitiltotta volna a palotából. És akkor most is a ketrecében kuksolhatna a kert végében ahelyett, hogy idebent játszik veled.

Lattens bólintott. – Igaz.

– Vannak dolgok, amiket idejekorán meg kell tanulni, mert ha nem, abból később nagy bajunk származhat. Az ember persze leginkább a maga kárán tanul – tette hozzá a testőr –, csakhogy az néha nagyon fájdalmas dolog.

– A tanítóm is folyton ezt mondja. Meg hogy egyszer még hálás leszek neki.

– Hát igen, a felnőttek gyakran mondanak ilyesmit. És látod, pontosan ez az, ami miatt Sechroom és Hiliti összevesztek. Sechroom erősködött, hogy senkit sem szabad olyasvalamire kényszeríteni, amire magától nem hajlandó. Mindig kell lennie valami más megoldásnak, mondta, a jó embereknek pedig kötelességük, hogy ilyen megoldásokat keressenek. Hiliti viszont folyvást a történelemkönyvekre hivatkozott, amelyek szerinte tele vannak bizonyítékkal, hogy néha igenis kegyetlennek kell lenni, ha valakinek a javát akarjuk; legyen szó egy csintalan gibboláról vagy egy egész országról.

– Egy egész országról?

– Egy országról, vagy akár egy birodalomról. Mondjuk, egész Tassa-senről. – A férfi körbemutatott. – Mindenkiről.

– Értem.

– Az ominózus vita után Hiliti elhatározta, hogy megleckézteti Sechroomot. Ó és Sechroom gyerekkorukban mindenféle rosszaságot és csínyt követtek el egymás rovására, és ez azóta sem változott. Szóval egy szép napon Sechroom és Hiliti két jó barátjukkal ellovagoltak az egyik kedvenc rejtekhelyükre, egy vadregényes…

– Ez a múltkori meséd előtt vagy után történt? Tudod, amikor a szép lány édességgel jutalmazta Hilitit.

– Hogy mondod? Ja persze, valamivel utána. Szóval a négy barát addig ügetett a meredek kaptatón, amíg egy tisztáshoz nem értek. A zöld gyepszőnyeg fölött sziklaszirt magasodott, amiről kristálytiszta hegyi patak vize zuhogott alá, és mély tavacskába gyűlt a sziklafal tövénél. A tisztás körül göcsörtös gyümölcsfák álltak, ágaik csak úgy roskadoztak az érett gyümölcstől.

– A sziklák cukorból voltak, ugye?

– Abból. És mindnek más íze volt, bár Sechroom és Hiliti más édességeket is hoztak magukkal, biztos, ami biztos. Letelepedtek hát a vízesés tövében, és elővették az elemózsiás kosarat. Amikor jóllaktak, úsztak egyet a tóban, bújócskát meg mindenféle más játékot játszottak, ami csak az eszükbe jutott, aztán Hiliti félrehívta Sechroomot azzal, hogy egy nagyon különleges játékkal készült, amit feltétlenül meg akar mutatni neki. Megkérték a barátnőiket, hogy maradjanak a tó partján, ő és Sechroom pedig felkapaszkodtak a sziklákra, egészen a vízesés pereméig. Sechroom – tette hozzá, lehalkítva a hangját – nem tudhatta, hogy Hiliti előző reggel titokban fellovagolt oda, és elrejtett a bozótban egy hosszú, erős fapallót.

– Szóval, ahogy felértek, Hiliti előhúzta a pallót, és megkérte Sechroomot, hogy álljon a végére úgy, hogy a deszka nagyobb része kilógjon a szakadék fölé. Ő, Hiliti pedig majd kisétál a palló végéig. Csakhogy, tette hozzá, van egy kis nehezítés a dologban… Amikor ezt kimondta, Sechroom szívére homályos balsejtelem telepedett… Mielőtt kilépne a szakadék fölé, egy kendővel beköti a szemét, úgyhogy Sechroomnak kell megállítania a palló végén. Arra volt kíváncsi, hogy a lány menyire engedi közel a deszka végéhez. Aztán ha szerencsésen visszaért, vagyis nem esett le, és nem zúzta magát halálra a sziklákon, akkor Sechroomon a sor; neki kell majd kimennie a mélység fölé, miközben Hiliti a palló végéből dirigálja. Tulajdonképpen azt akarta kideríteni, hogy mennyire bíznak egymásban.

A lány a legszívesebben nemet mondott volna, de végül mégis beleegyezett, mert a világért sem akarta megbántani az unokatestvérét. Szóval Hiliti kendőt kötött a szemére, Sechroom pedig óvatosan kitolta a pallót a vízesés fölé. Amikor a lány elkészült, Hiliti kilépett a deszkára, és lassú, csoszogós léptekkel araszolni kezdett kifelé. Hogy el ne szédüljön, a karjával egyensúlyozott, valahogy így – mutatta a férfi.

– És leesett?

DelHadd elmosolyodott. – Nem, nem esett le. Amikor már majdnem elérte a palló végét, Sechroom odakiáltott neki, hogy álljon meg. Akkor különben már Hiliti is érezte a deszka szélét. Leoldotta szeméről a kendőt, és intett a lányoknak, akik odalent ültek a tó partján, és vidáman kurjongattak. Hiliti óvatosan megfordult, és ügyesen végiglépdelt a pallón. Sechroom következett.

– Sechroom felkötötte a kendőt, és közben hallotta, ahogy Hiliti a helyére igazítja a deszkát. Ő is kilépett a mélység fölé, és nagyon lassan, óvatosan elindult előre. A kezével egyensúlyozott, ahogy Hilititől látta.

– Így – mutatta Lattens, és ide-oda billegett a takaró fölött.

– Úgy bizony! Csakhogy az a fránya deszka ijesztően recsegett, és egyre jobban rugózott föl s alá, úgyhogy Sechroomnak hamar inába szállt a bátorsága. És hogy az ijedtsége még nagyobb legyen, a hegyoldal felől szellő támadt, megcibálta szegény Sechroom haját, és ettől a lány még jobban megrémült. De azért hősiesen araszolt tovább, lépésről lépésre. A palló csak nem akart véget érni, pedig mintha már hosszú órák óta menetelt volna rajta.

– Ekkor egyszer csak meghallotta Hiliti kiáltását. Megkönnyebbülten felsóhajtott és megállt. Óvatosan a tarkójához emelte a kezét, és leoldotta a kendőt.

– Így.

– Igen, pontosan úgy. Lekiáltott a két lánynak, akik a tisztás pereméről figyelték.

– És integetett?

– Bizony, hogy integetett! Aztán megfordult, hogy visszasétáljon a sziklaperemre. De ebben a pillanatban Hiliti lelépett a deszkáról, Sechroom pedig lezuhant. Szempillantás alatt elnyelte a mélység.

– Jaj, nee!

– De! A deszka nem hullott utána, mert Hiliti előző nap kötelet csomózott a végére, ám szegény Sechroom hiába kapálózott, végül a tóba pottyant. A víztükör mintha ezer szilánkra robbant volna szét, aztán a hullámok összezárultak fölötte. Két barátnője azonnal a vízbe ugrott, hogy a segítségére siessen. Mindeközben odafent a gerincen Hiliti visszahúzta a deszkát, és a szikla peremére hasalt, azt remélve, hogy Sechroom feje hamarosan kibukkan a habokból.

– Csakhogy hiába várt. A két lány többször körbeúszta a tavat. Újra meg újra lebuktak a víz alá, benéztek a tó fenekén meredező sziklák közé, de Sechroomnak nyomát se lelték. Hiliti szívét jeges rémület járta át. Hiszen ő jót akart; meg szerette volna értetni Sechroommal, hogy az ember csak önmagában bízhat, senki másban. Szép szóval nem tudta meggyőzni, hát más módszerhez folyamodott. Attól félt ugyanis, hogy egy napon ez a naiv bizalom okozza majd unokatestvére vesztét.

– Most viszont úgy festett, hogy éppen az ő cinizmusa vitte a sírba. Mert hogy Sechroom meghalt, ehhez nem fért semmi kétség: teljes fertályórát keresték, mindhiába. Tudták, hogy ilyen hosszú ideig senki ember fia nem bírja a víz alatt.

– Hiliti is beugrott a vízbe?

– Be, bizony. Fejest ugrott a tóba, csakhogy olyan ügyetlenül csapódott a vízbe, hogy eszméletét vesztette, és szégyenszemre a két lánynak kellett partra húznia. Kezénél-lábánál fogva vonszolták a tisztásig, aztán addig pofozták, amíg magához nem tért. Ekkor történt, hogy Sechroom kibukkant a tóból, és bizonytalanul odabotorkált hozzájuk. A feje és a nyaka merő vér volt; mi tagadás, elég ijesztően festett.

– Hát mégsem halt meg? – ujjongott fel Lattens.

– Amikor a lány a tóba pottyant, lemerült egészen a víz fenekéig, és beütötte a fejét egy nagy, lapos sziklába. Az ütéstől elkábult, és nem tudott a felszínre evickélni. Kevés híja volt, hogy meg nem fulladt, de a szerencse mellé szegődött: egy örvény elkapta, és a felszínre lökte valahol egy sziklaüregben a vízesés mögött. Egy darabig csak sodródott körbe-körbe az áramlással, aztán megkapaszkodott egy kiálló kőpárkányban. Ahogy ott reszketett, mint a nyárfalevél, lelki szemei előtt újra lepergett az elmúlt néhány perc. Megértette, mit művelt vele Hiliti, és éktelen haragra gerjedt. De nem csak az unokatestvérére volt dühös, hanem két barátnőjükre is, mivel azt hitte, hogy Hiliti őket is beavatta a tervbe. Így aztán amikor a lányok elúsztak mellette, nem kiáltott oda nekik, sőt, egyszer-egyszer a víz alá is lebukott, hogy meg ne lássák. Csak akkor mászott ki a partra, amikor a félholt Hilitit kivonszolták a vízből.

– Kibékültek?

– Igen, de valami megváltozott. Ezután már sosem voltak olyan jó barátok, mint régen.

– De nem esett bajuk, ugye?

– Amikor Hiliti magához tért, és megpillantotta az unokatestvérét, mondanom sem kell, hatalmas kő esett le a szívéről. Sechroom sebe szerencsére nem volt olyan súlyos, mint amilyennek gondolták. Igaz, a baleset emlékét a mai napig őrzi egy különös alakú heg, valahol itt, a bal füle mögött. Ha ráhúzza a haját, nem is látszik.

– Hiliti rossz fiú volt – jelentette ki Lattens. – Megbüntette a papája?

A testőr megrázta a fejét. – Hiliti azt tette, amit helyesnek tartott. Az emberek az elveik nevében sokszor követnek el gonosz dolgokat. Azzal nyugtatgatta magát, hogy a történtek végső soron őt igazolták: olyan jól sikerült a lecke, hogy Sechroom azonnal át is ültette a gyakorlatba. Mert mit is csinált a lány, emlékszel? Elbújt a vízesés mögött, hogy jól ráijesszen Hilitire. Hogy bosszút álljon, amiért megbántották.

– Tényleg.

– Úgy bizony!

– Akkor Hilitinek mégis igaza volt?

A férfi elmosolyodott. – A legkevésbé sem, legalábbis Sechroom szerint. Arra hivatkozott, hogy az eséstől sokkot kapott, és fogalma sem volt róla, mit csinál, így tulajdonképpen neki volt igaza, nem Hilitinek. Vagyis aki azt gondolja, hogy a cél szentesíti az eszközt, annak valami baj van a fejével.

Lattens ásított. – Ez jobb mese volt, mint a múltkori, de azért ebből sem értettem sokat.

– Pihenj csak! Az a lényeg, hogy mielőbb meggyógyulj.

– Sechroom és Hiliti is meggyógyult, ugye?

– Persze hogy meggyógyultak – felelte DelHadd, és gondosan betakargatta a fiút. Lattens laposakat pislogott; magához húzott egy kopottas sárga kendőt, és a feje alá gyűrte, aztán elégedetten bevackolta magát a takaróba, és már aludt is.

DelHadd csöndben felállt. Helyére tette a széket, aztán odaintett az ablaknál bóbiskoló dadának, és nesztelenül behúzta maga mögött az ajtót.

A kormányzó energikus léptekkel csörtetett át a látogatók termén, s közben a vállára kanyarította szürke kabátját. A testőr már várta. – DelHadd! Gyere! – intett vidáman, ahogy elloholt mellette. – Lattensnél jártál?

– Igen, uram – felelte DelHadd, és a kormányzó nyomába szegődött. Ahogy kiléptek a háremből, az ajtó előtt strázsáló palotaőrök összecsapták a bokájukat, s dárdahajításnyi távolságot tartva maguk is a kormányzó után eredtek. Amióta a Tengeri Céhek követe merényletet követett el UrLeyn ellen, DelHadd újabb óvintézkedéseket vezetett be; elérte, hogy a kormányzóra a palotában is állandó fegyveres kíséret vigyázzon. Aggodalmai – ha lehet ilyet mondani – még tovább fokozódtak, mióta a ladenscioni háború hivatalosan is kezdetét vette; ez alig pár nappal azelőtt történt.

– Én is benéztem hozzá nemrég, de éppen aludt – mondta UrLeyn. – Hogy van a fiú?

– Nagyon gyenge. Szerintem túl sok vért veszített.

– Ejnye, DelHadd – csóválta a fejét a kormányzó –, hogy is mondják; suszter, maradj a kaptafánál? BreDelle doktor pontosan tudja, mit csinál. Gondolom, te se örülnél, ha ő akarna kioktatni téged a tőrvívás fortélyairól.

– Valóban nem, uram. – DelHadd elharapta a szót, és zavartan pislogott. Némi tétovázás után kibökte: – Uram, engedélyt kérnék egy újabb biztonsági rendszabály bevezetésére.

A kormányzó elmosolyodott. – Nocsak. És mi volna az?

– Szeretném, ha főkóstolót rendelnénk Lattens mellé. Hogy kizárhassuk a lehetőségét annak, hogy valaki egy óvatlan pillanatban mérget csempésszen az ételébe.

UrLeyn megtorpant, és meglepetten nézett a testőrre. – Mérget? – hápogta. – A fiam ételébe? De hát…

– Puszta elővigyázatosságból, uram. Biztos vagyok benne, hogy Lattensnek valami teljesen… szokványos betegsége van, és nincs miért aggódnunk, de az ördög nem alszik. A kormányzó úr engedélyével, természetesen.

UrLeyn vállat vont. – Ha mindenáron ragaszkodsz hozzá. De nem kell új főkóstoló, az enyémet küldöm; az öreg biztosan nem fog megharagudni egy-két potya ínyencfalat miatt. – Azzal ismét nekilódult a folyosónak; gyorsabbra fogta a tempót, kísérete alig tudott vele lépést tartani.

Amikor odaértek a hosszú, szélesen hömpölygő lépcsősorhoz, amely a fogadócsarnokba vezetett, a kormányzó eleinte kettesével szedte a fokokat, aztán félúton megállt. Levegő után kapkodott, és fájós derekát dörzsölte. – Néha hajlamos vagyok megfeledkezni róla, hogy öregszem – csóválta a fejét –, de kopott alkatrészeim időnként emlékeztetnek rá. – A testőrre pislogott. – Erről jut eszembe, megint megfosztottalak az ellenfeledtől, nemde?

– Az ellenfelemtől, uram?

– Akit nagylelkűségedben mindig nyerni hagysz. – Kacsintott. – Perrundra gondoltam.

– Áh! Vagy úgy.

– Én mondom neked, DelHadd, a friss csirkék se rosszak, de egy érett, szenvedélyes asszony… Az ám az ínyencfalat! – Tovább masszírozta a derekát. – Köztünk legyen szólva, a kis barátnéd alaposan megizzasztott. Mint mindig… Megmondom neked őszintén – nevetett, és kéjesen megrecsegtette a csontjait –, ha egyszer a háremben ér a vég, annak Perrund lesz az oka. De hát kell-e ennél szebb halál? – Cinkosan oldalba bökte a testőrt.

– Nem, uram.

A királyi lakosztály előtt ismét megálltak. A háború kezdete óta UrLeyn ezekben a díszes termekben tartotta az eligazításokat, s most is ide hívta össze a tábornokait. A kétszárnyú ajtó mögül élénk beszélgetés foszlányai szüremlettek a folyosóra. UrLeyn a testőrhöz fordult. – Köszönöm, DelHadd, most elmehetsz. – Kinézett az ablakon. – A következő néhány harangszó alatt biztosan nem lesz rád szükségem.

DelHadd fájdalmas pillantást lövellt a zárt ajtó felé, mint a kisfiú, aki üres zsebbel ácsingózik a cukorkaárus után. – Odabent volna a helyem, uram. Miért nem tarthatok veled?

– De DelHadd – rázta a mutatóujját UrLeyn, aztán felsóhajtott, és a könyökénél fogva félrevonta a testőrt. – A tábornokaim között nagyobb biztonságban vagyok, mint az anyám méhében. Az ajtó elé pedig te magad állítottál kettőzött őrséget.

– A sikeres merénylet titka éppen abban rejlik – jegyezte meg a testőr szárazon –, hogy az áldozat az utolsó pillanatig tökéletes biztonságban érzi magát.

– DelHadd – sóhajtott UrLeyn. – Ezekre az emberekre az életemet is rábíznám. Hosszú évek óta ismerem őket; ami azt illeti, jóval régebb óta, mint téged. Előbb tennék kárt saját magamban, mint ők bennem.

– Uram, én csak…

– Különben is – szakította félbe a kormányzó csipetnyi türelmetlenséggel a hangjában –, egyesek úgy gondolják, hogy néha olyasmibe is beleütöd az orrod, amibe egy testőrnek nem illene. Másokat a puszta jelenléted is feszélyez. Úgy érzik, mintha egy fekete árnyék állna a hátuk mögött.

– Ha kell, színes ruhában járok. Csörgősipkát is veszek…

– Az kéne még! – horkant fel UrLeyn, és a testőr vállára csapott. – Pihenj, üsd el ezt a kis időt olyasmivel, amiben kedved telik. És mielőtt tiltakoznál – tette hozzá gyorsan –, ez parancs. Én is megyek a dolgomra; alig várom, hogy megtudjam, hány várost foglaltunk el tegnap este óta. – Vállon veregette DelHaddot. – Ja, és még valami: ha netán nem találnál itt, amikor visszajössz, akkor a hárembe szöktem egy újabb menetre a szöszkével. – Elmosolyodott, és bizalmasan közelebb hajolt. – Amikor háborúról és győztes csatákról hallok, ágaskodni kezd a csődör a nadrágomban.

Azzal sarkon fordult, és magára hagyta DelHaddot, aki meredten bámulta a márványpadló mintázatát. Az ajtó kinyílt, majd becsukódott, a folyosóra mély csönd telepedett. A két palotaőr csatlakozott az ajtó mellett strázsáló társaihoz.

DelHadd állkapcsa megfeszült, és hosszan, hangtalanul mozgott, mintha rágódna valamin. Végül sarkon fordult, és öles léptekkel távozott.

A kőműves éppen befejezte a munkát a Freskószobában. A vakolat már száradt, a mester az utolsó spatulasimítások után a mészfoltos lepedőre térdelt, hogy számba vegye szerszámait és vödreit. Homlokát ráncolva próbálta felidézni a megfelelő sorrendet, hogyan kell majd összeraknia őket. Ezt a munkát általában a segédje csinálta, de ezúttal magának kellett elvégeznie, mivel mást nem engedtek a terembe – sőt, neki is esküvel kellett fogadnia, hogy az ott látottakról élete végéig hallgatni fog, mint a sír; így mondták. Különös.

Baljós gondolataiból a zár csikordulása zökkentette ki; valaki elhúzta a nehéz vasreteszt. Az ajtó kitárult, és DelHadd lépett a terembe. Nagy úr; hát még akit szolgál… A kőműves felpillantott, hogy illendően köszöntse a férfit, ám az arckifejezése láttán a torkára forrt a szó. Csak nem akar megölni? – futott át az agyán a borzalmas gondolat. A falba rejtett fülkére gondolt, amit az imént falazott vissza, és ahonnan a hatalmasságok szokták kifürkészni más hatalmasságok titkait. Lehetséges, hogy ez a kicsiny kamra akkora titok, hogy a szegény kőművest is hajlandók eltenni láb alól, nehogy kifecsegje? De hiszen dolgozott ő már azelőtt is a palotában. A munkájára nem volt panasz, s a szája sem járt el soha. Ezt tudhatnák. Ismerik a családját is, a bátyja tizedes a palotaőrségnél, becsületben álló ember. Ő bizony tud hallgatni, mint a sír, a gyerekei életére is megesküszik, ha kell. Nem ölhetik meg… Vagy mégis?

A félelmetes alak baljós némasággal megindult felé. A kardja ide-oda himbálózott a hüvelyében, az övére függesztett tőr fel-le ugrált léptei ütemére. Sötét szemében valami szavakkal leírhatatlan, komisz hidegség szikrázott, ami rémisztőbb volt, mintha habzó szájjal, üvöltve rontott volna rá, vagy hamis mosollyal próbálta volna elfedni gyilkos szándékát. A kőműves szóra nyitotta a száját, de egyetlen hang, nem sok, annyi sem jött ki a torkán. Kevés híja volt, hogy össze nem piszkította magát.

Ám DelHadd tekintete átsiklott felette; mintha észre sem vette volna a földön térdeplő férfit. Szemét a frissen vakolt, átható nedvességszagot árasztó faldarabra szegezte, amely úgy virított a tarkán festett panelek között, mint egy szürke, túlvilági arc az élők sorában. Az emelvény előtt megállt. Fellépett rá, erősen megmarkolta a puritán trónszék karfáját. A kőműves megbabonázva figyelte, mint zsákmányállat a ragadozót. A testőr odalépett az egyik festmény elé – a kép egy háremet ábrázolt, díszes termeket és fedett udvarokat dús keblű lányokkal és asszonyokkal, akik lenge ruhakölteményekben heverésztek vastagon párnázott kereveteiken, vagy játszottak különféle játékokat a maguk – és a festményt szemlélő férfiember – legnagyobb gyönyörűségére.

DelHadd csak állt, tekintetét a képre szegezve. Amikor megszólalt, a kőműves összerezzent, mintha korbáccsal vágtak volna végig rajta.

– Befejezted? – kérdezte. A hangja kongó, sötét visszhangot vert a kopár teremben.

A kőműves nagyot nyelt, végül kinyögte: – I… igenis, uram. Ho… holnap jöhet a fefe… festő.

A testőr egyre csak a képet nézte. Aztán ismét megszólalt, ugyanazon a színtelen, fakó hangon, mint az előbb. – Tökéletes – mondta, majd mindenféle figyelmeztetés nélkül – sőt, anélkül, hogy láthatóan ütésre emelte volna a kezét, villámgyors mozdulattal belevágta az öklét a festménybe.

A kőműves halk, vékonyka hangon felnyüszített.

DelHadd karja az ütés nyomán könyékig beszaladt a falba. Egy darabig csak állt mozdulatlanul. Vakolatdarabok peregtek a padlóra, amikor lassan kihúzta a kezét.

A kőműves minden ízében reszketett. A legszívesebben felugrott és elszaladt volna, csakhogy a lába nem engedelmeskedett. Minden tagja ólomból volt. Csak ült magatehetetlenül, mintha valami ördögi varázslat sóbálvánnyá változtatta volna.

DelHadd végignézett a karján, és megfontolt mozdulatokkal lesöpörte róla a port. Aztán sarkon fordult, és döngő léptekkel az ajtó felé indult. Mielőtt kilépett volna rajta, megállt és visszanézett. Az arcán kimondhatatlan gyötrelem suhant át. Az átszakított festményre mutatott. – Van ott még egy kép, ami javításra szorul.

A kőműves olyan hevesen bólogatott, hogy majd’ leesett a feje. – Igen. Igen, persze, uram. Magam is észrevettem már. Az… hát ilyen volt már reggel is. Sőt, tegnap is ilyen volt, uram. Hogy is nem vettem észre eddig? Hálásan köszönöm, hogy szólt, uram. Azonnal hozzálátok.

A testőr még egy utolsó, futó pillantást vetett a képre. – Az őrök majd kiengednek, ha végeztél.

Az ajtó nagy döndüléssel bezárult utána, a retesz súlyosan csattant.

11. A DOKTOR

Az yveniri palotaőrség parancsnoka fintorogva igyekezett hozzászokni a fojtogató bűzhöz, aztán egy lemondó sóhaj kíséretében illatosított zsebkendőt szorított az orra elé. A terem közepén vastag kőasztal sötétlett, rajta nehéz bilincsek, lábvasak és bőrszíjak tömkelege, amelyek a legvadabbul kapálózó áldozatot is mozdulatlanságra kárhoztatták volna. A néhai Nolieti mester teste ernyedten hevert a hideg kőlapon. A főpribék egy koszos ágyékkötőtől eltekintve anyaszült meztelen volt.

A zsebkendőt szorongató Polchiek kapitány mellett még két férfi állt: egy Raling nevezetű, hiénatekintetű ember (Quettil herceg tömlöcmestere, egyben házi bakója és a vallatási módszerek messze földön ismert szakértője), továbbá egy fiatal írnok, akit zöldes arcszínezete alapján a hányhatnék kerülgetett, és aki Adlain kapitány képviseletében érkezett a tett színhelyére, mialatt a kapitány a gyilkos felkutatására szervezett különítmény élén járta a közeli erdőket. (Mint azt jó gazdám bizonnyal tudja, a bűntett elkövetésével a mester segédjét, Unoure-t vádolták.) A három férfival szemközt, a kőasztal túloldalán Vosill doktor állt a segédjével – vagyis velem. Társaságunk hatodik, és egyben utolsó tagja Skelim doktor volt, Quettil herceg orvosa.

Az yveniri kastély kínzókamrája az épület alatti pincerendszerben foglalt helyet. Sötét és szűkös zug volt, az alacsonyra szabott boltívek nyomasztóan nehezedtek a látogatóra. Kellemetlen szagok terjengtek a levegőben, s ezek nagyobbrészt Nolieti mester földi maradványaiból áradtak. A tetem még nem indult oszlásnak – lévén a gyilkosság alig néhány órája történt –, ám a megboldogult pribék viaszsárga bőrén sötétlő zsíros-olajos foltok alapján bárki könnyen levonhatta a következtetést, hogy a mester nem volt a rendszeres tisztálkodás elkötelezett híve. Polchiek kapitány viszolyogva figyelte, amint egy jól megtermett bolha pattan elő a mocskos ágyékkötő alól, és lassan felfelé araszol Nolieti beesett horpaszán.

– Lám csak! – mutatott Skelim doktor az apró pöttyre a hulla szürke bőrén. – Az utolsók is elhagyják a süllyedő hajót.

– Meleg helyet keres – bólintott Vosill doktor, és hirtelen mozdulattal a bolha után kapott. Az apró rovar fürgébbnek bizonyult: egy szívdobbanásnyi idővel előbb rugaszkodott el, mint hogy lecsaptak volna rá. Polchiek kárörvendően elvigyorodott, én pedig elnyomtam egy sóhajt. Arra gondoltam: a doktor néha tényleg olyan tud lenni, mint egy nagyra nőtt gyerek. Komolyan gondolta, hogy el tudja kapni? Aztán meglepődve láttam, hogy a keze megáll a levegőben, erősen összeszorítja az öklét, és belenéz, végül összedörzsöli az ujjait, és gondosan beletöröli a kabátjába. Polchiekre pillantott, aki meglepett arccal figyelte a jelenetet. – Nem vettem volna a lelkemre, ha ráugrik valamelyikünkre – magyarázta a doktor.

A légaknából, amit jó, ha szökőévente egyszer nyitottak ki, por és piszok permetezett a viaszsápadt képű írnok nyakába, akinek láthatólag minden önuralmára szüksége volt, hogy ne szaladjon ki a világból – pedig ami azt illeti, Vosill doktor még el sem kezdte a vizsgálatot. A kőasztal két oldalán egy-egy gyertyatartó állt, kísértetiesen imbolygó fényt vetve a visszataszító látványra.

– Nem eshetnénk hamar túl a dolgon? – dörmögte az yveniri kapitány türelmetlenül. Polchiek megtermett ember volt, akinek nemcsak a hangja emlékeztetett egy jóllakott medvéére, de a járása is. Sűrű kefehaja őszbe csavarodott, homlokától az álláig hosszú forradás szelte keresztbe az arcát. Az elmúlt ősszel csúnya vadászbaleset érte, azóta nem hajlott a bal térde; ezért is osztották Adlainre a keresőosztag vezetését. – A hátam is borsódzik ettől a helytől.

– Pedig te csak vendég vagy itt – jegyezte meg Vosill doktor, és körbepillantott az állványon sorakozó kínzószerek garmadáján. – Gondolj azokra, akiket erőszakkal hurcolnak ide.

– Csak azt kapják, amit megérdemelnek – vont vállat Skelim doktor, apró keze idegesen matatott a gallérján. Őt egészen más dolgok aggasztották; sápadt arccal méregette a lapos ívű téglaboltozatot. – Esküszöm, mintha a fejünkre akarna dőlni az egész, palotástul-mindenestül – mondta panaszosan, és a parancsnokra sandított.

Polchiek nagy, busa feje bólintott. – Nolieti szokta mondogatni, hogy arra sincs hely, hogy rendesen megsuhintson egy ostort. – Az írnok jegyzetelni kezdett. A kréta élesen megcsikordult a kézi palatáblán.

Skelim gúnyosan felnevetett. – Hát, most már a túlvilágon suhogtathatja az ostorát, ott biztosan elég a hely. Van valami hír a segédjéről, kapitány?

– Tudjuk, hogy merre indult a gazember – dünnyögte Polchiek. – Az embereim elkapják, mire leszáll az este.

– Épségben? – pillantott fel Vosill doktor.

– Adlain úgy ismeri a környékbeli erdőket, mint a tenyerét, gyakran vadászik errefelé. Meg aztán a kopóimnak is jó szimata van. Lehet, hogy egy kicsit eljátszadoznak a jómadárral, kicsipkézik a fülét, meg ilyesmi, de életben lesz, arra mérget vehetsz. A világért se fosztanánk meg Raling mestert a munkájától. – Polchiek a mellette álldogáló bikanyakú, hordó-alkatú emberre pillantott, aki mindez idő alatt sóvár mohósággal bámulta a Nolieti nyakán tátongó sebet. Amikor meghallotta a nevét, felnézett a kapitányra, és rávillantotta hiányos, kusza fogazatát, amelyet (ahogy ezt úton-útfélen büszkén hangoztatta is) kliensei feleslegesnek bizonyult fogaival pótolta ki. Polchiek rosszallóan dörmögött valamit az orra alatt.

– Annál inkább aggódom Unoure-ért – mondta Vosill doktor.

– Igazán? – Polchiek még szorosabban nyomta rá a zsebkendőjét az orrára. – És miért, ha szabadna érdeklődnöm? – Raling felé intett. – A gazember jó kezekben lesz. Vagy az aggodalmad merőben szakmai jellegű? Esetleg beteg a fickó?

A doktor a fejét rázta. – Nem Unoure a tettes – jelentette ki határozottan.

Polchiek gúnyosan felhorkant. Skelim doktor a szemét forgatta, Raling a világért sem vette volna le a tekintetét a hulláról.

– Na ne mondd, doktor – ingatta a fejét a kapitány. – És miből jutottál erre a meglehetősen sajátos következtetésre?

– Elég ebből a sületlenségből! – csattant fel Skelim dühösen, és filigrán mutatóujjával a hullára bökött. – Ez az ember halott. A saját szerszámaival ölték meg. Még meg sem alvadt a vére, amikor a segédje hanyatt-homlok elmenekült a palotából, és bevette magát az erdőbe. Többen is látták. A gazdája folyvást verte és gyötörte, ez köztudott. Csak egy magadfajta nőszemély lehet olyan ostoba, hogy ne lássa az összefüggést.

– Miért ne hallgatnánk végig a jó doktort? – csitította a felpaprikázott doktort Polchiek. – Engem kifejezetten érdekel a véleménye.

– Doktor? – szisszent fel Skelim. – Miféle doktor az ilyen? – Azzal sértetten hátat fordított nekünk.

Vosill eleresztette a füle mellett a megjegyzést, és a tetem fölé hajolt. Óvatosan belenyúlt a sebbe, és az ujjai közé fogta a rongyos bőrfoszlányokat. Akkorát nyeltem, hogy az asztal túloldalán is hallani lehetett. – Egy éles, fogazott szerszámmal ölték meg – kezdte –, talán egy nagy késsel.

– Mit nem mondasz! – gúnyolódott Skelim, még mindig háttal. – Ezt magadtól találtad ki?

– Egyetlen szúrással ölték meg. A kés balról jobb felé haladt – mutatta a doktor, széthúzva a sebszéleket, egészen a pribék bal füléig. Ekkor már komolyan émelyegtem, de képtelen lettem volna elvenni a tekintetemet a doktor kezéről. Raling mester a száját nyalogatta. – Átmetszette az ütőereket, a gégefőt…

– A micsodát? – pillantott hátra Skelim.

– A gégefőt – ismételte a doktor türelmesen, Nolieti átvágott nyakára mutatva. – A légcső felső részét, közvetlenül a hanglebenyek alatt.

– Azt mifelénk a légcső felső részének hívják – húzta fel az orrát Skelim doktor. – Még hogy hanglebenyek… Nincsen szükség efféle fölösleges terminusokra. A csalók és imposztorok beszélnek így, akik talmi tudásukkal kábítják a hiszékenyeket.

– Ha a seb mélyére nézünk… – folytatta a doktor, és amennyire csak tudta, hátrafeszítette Nolieti fejét. – Oelph, segítenél? Told azt a tuskót a válla alá, légy szíves.

Felemeltem az asztal mellett álló lapos fatönköt, ami úgy festett, mint egy miniatűr vérpad, és óvatosan a hulla alá csúsztattam. Igencsak vigyáznom kellett, hogy el ne okádjam magam. – Markolj az üstökébe, Oelph, és húzd – adta ki az utasítást a doktor, azzal még hátrább erőltette Nolieti fejét. Nyálkás, cuppogó hang hallatszott, ahogy a seb tovább repedt. Viszolyogva ragadtam meg Nolieti ritkás, zsíros haját, és a fejemet elfordítva húzni kezdtem, ahogy az úrnőm parancsolta.

– A sebfenék sok mindent elárul – jelentette ki a doktor, és közelebb hajolt a nyers színben feltárulkozó szövetekhez, valamint a különféle vastagságú lég- és vérvezetékekhez, amelyek a néhai pribék torkában tátongtak. – Láthatjuk például, hogy a gyilkos fegyver az áldozat gerincéig hatolt. Pontosan itt akadt meg, a harmadik nyaki csigolyában.

Skelim doktor megvetően felhorkant, de a szemem sarkából láttam, hogy közelebb hajol a sebhez. Fuldokló öklendezés hangjai hallatszottak az asztal túloldaláról; Adlain kapitány írnoka kétrét görnyedt egy padlóösszefolyó fölött, palatáblája csattanva hullott a padlóra. (Éreztem, ahogy az én vacsorám is megindul világot látni; minden túlzás nélkül állíthatom, hogy hősies erőfeszítésembe került háborgó gyomromat jobb belátásra bírni.)

– Egészen pontosan… itt. Látják? A gégefőben. Ez a csontszilánk a csigolyából származik, és akkor került ide, amikor a fegyvert kirántották az áldozatból.

– Ez mind nagyon érdekes – dünnyögte reszelős hangon Polchiek. – De még mindig nem értem, mire akarsz kilyukadni.

– A vágás szöge és iránya arra vall, hogy a gyilkos jobbkezes volt. Annyit mindenesetre biztosan elmondhatunk, hogy a halálos csapást a jobb kezével mérte az áldozatra. A seb mélysége alapján ítélve kivételesen nagy testi erővel rendelkező ember lehetett. Az is valószínű, hogy az ügyesebbik kezét használta, mivel az ügyetlenebbel csak kevesen képesek ilyen nagy erő kifejtésére… különösen ilyen precíz módon. Még valami: a vágás irányából, és abból, ahogy a seb fölfelé ível az áldozat torka felé, azt a következtetést vonhatjuk le, hogy a gyilkos egy fejjel magasabb lehetett az áldozatnál.

– Te jó ég! – forgatta a szemét Skelim doktor. – Miért nem tépjük ki mindjárt a beleit, és olvassuk ki belőle a gyilkos nevét, mint a régi idők papjai? Különben teljesen mindegy, mert az is csak azt bizonyítaná, hogy Unoure a tettes… vagy mi is a fickó neve.

Vosill doktor a kollégájához fordult. – Hát nem érted? Unoure jóval alacsonyabb, mint Nolieti, ráadásul balkezes. És különösebben erősnek se mondanám.

– Talán dühös volt – vont vállat Polchiek kapitány. – Az indulat néha olyasmire ragadtatja az embert, amit sosem néznének ki belőle. Ha ezek a falak mesélni tudnának… Talán jobb is, hogy nem tudnak – mormolta elgondolkodva.

– Lehet, hogy Nolieti térdelt – vetette fel Skelim doktor.

– Vagy Unoure egy zsámolyon állt – duruzsolta Raling meglepően lágyan és pöszén, arcán rejtélyes mosollyal.

A doktor az egyik szerszámos állvány felé bökött. – Nolieti nem térdelt; ott állt, annál az asztalnál. Hátulról támadtak rá. Az artériás vér a plafonra fröccsent, a vénás pedig a szerszámokra.

Az írnok befejezte az öklendezést, felemelte a földről a palatáblát, és – bocsánatkérő pillantást vetve Polchiek kapitányra – visszasompolygott az asztal mellé. A kapitány utálkozva nézett el a feje fölött.

– Úrnőm? – szólaltam meg bátortalanul.

– Tessék, Oelph.

– Most már elengedhetem?

– Jaj, persze, Oelph. Ne haragudj!

– Különben is, mit számít, hogyan történt? – füstölgött Skelim. – A lényeg, hogy az a gazember itt volt, amikor a gyilkosság történt. Aztán pedig megszökött. Ki más tehette volna? – Megvető pillantással mérte végig Vosill doktort, mintha valami agyalágyult lenne.

– Az ajtó tárva-nyitva állt, a folyosón nem voltak őrök – mutatott rá a doktor. – Unoure-t talán a városba küldték valamiért, és amikor visszajött, a gazdáját már holtan találta. Ami pedig…

Skelim doktor hevesen rázta a fejét, apró ujjával megfenyegette a doktort. – Ezek az asszonyi fantazmagóriák, no meg a halott emberekhez való egészségtelen vonzódás egyedül téged minősít, tisztelt kolléga. Szerencsére a sok badarságnak, amivel az imént traktálni méltóztattál bennünket, vajmi kevés köze van az ügy lényegéhez. No de sebaj; nemsokára úgyis fülön csípjük a gazembert, és akkor kiderül az igazság!

– Attól tartok, a doktornak igaza van – bólintott Polchiek kapitány. – Készséggel elismerem, hogy meglehetős rutint szereztél az emberi tetemek boncolása terén, azt viszont bizonnyal te sem vitatod el tőlem, hogy értek valamelyest a bűnözői lélektanhoz. Menekülni az szokott, akinek vaj van a fején. Rövidnek épp’ nem nevezhető pályám során legalábbis ezt tapasztaltam.

– És ha egyszerűen csak megrémült? – vetette fel a doktor. – Nem ismerem valami jól a fiút, de nekem úgy tűnt, hogy a logika nem tartozik az erősségei közé. Talán pánikba esett, és nem gondolt arra, hogy a meneküléssel magára terelheti a gyanút.

– Hát, már nem soká menekül – csapta össze a kezét Polchiek. – Elkapjuk a grabancát, aztán Raling mester gondjaira bízzuk. Raling mester pedig nagyon ért hozzá, hogyan kell éneklésre bírni az efféle jómadarakat.

– Meghiszem azt – vágta rá a doktor epésen. Mindenki meglepetten pillantott rá, még Raling is elszakította tekintetét a hullától. Amikor megértette az elhangzottakat, széles kajmánvigyor ült ki az arcára.

Polchiek tekintete elkomorult.

– Nos, doktor – dörmögte, és a hullára bökött. – Az előadásod igazán szórakoztató volt. Ám ha legközelebb az emberi anatómia gyomorforgató részleteivel akarod traktálni az úri közönséget, lehetőség szerint hagyd békében azokat, akiknek jobb dolguk is akad. Például engem. Most pedig, ugye megbocsátotok?

A kapitány átdöcögött az alacsonyra szabott szemöldökfa alatt, fogadta a folyosón álló őr tisztelgését, aztán hangosan dohogva eltűnt a félhomályban. Az írnok tani azcstalanul pislogott hiányos jegyzetei fölött, és szemmel láthatólag nem tudta eldönteni, menjen-e vagy maradjon.

– Tökéletesen egyetértek az előttem szólóval – jelentette ki Skelim doktor, vékony ajkán kárörvendő vigyorral. – Meglehet, hogy jó királyunkat sikerült megbabonáznod, de engem nem csapsz be. Fogadd meg a tanácsomat, és hagyd itt az udvart még ma! Térj vissza dekadens szülőhazádba… vagy ahová akarsz. Ég veled!

Az írnok tekintete bizonytalanul ide-oda rebbent. Vosill doktor rezzenéstelen arccal figyelte, ahogy kollégája peckesen, magasra tartott fejjel kivonul a teremből. Az írnok zavartan motyogott valamit Ralingnek, hóna alá csapta a palatáblát, aztán fürgén a doktor után iramodott.

Egy darabig csend volt, aztán Quettil tömlöcmestere felénk fordult.

– Ezek nem szeretnek téged, virágszálam – vigyorgott, és kivillantotta szedett-vedett fogsorát. – Nekem viszont határozottan tetszel.

A doktor egy darabig mozdulatlanul állt, és farkasszemet nézett vele. Aztán odaintett magához. – Oelph? Egy nedves törölközőt, légy szíves.

Már szaladtam is; találtam egy vödör vizet a fal mellett. Elővettem egy tiszta törölközőt a doktor táskájából, és benedvesítettem. A doktor megtörölte a kezét, ám mindeközben egyetlen pillanatra sem vette le a szemét az asztal túloldalán álló férfiról. Odanyújtottam neki egy száraz kéztörlőt is.

Raling megállás nélkül vigyorgott. – Ne nézd le a magamfajtát, gyöngyvirágom – gügyögte lágyan, némi nyálat fröccsentve az alsó ajkára. – Értek én a gyönyörcsináláshoz is, nem csak a fájdalomhoz. Szívesen bebizonyítom, ha te is akarod…

A doktor a kezembe nyomta a törölközőt. – Ideje indulnunk, Oelph. – Odabiccentett Ralingnek, aztán megindult az ajtó felé; én szorosan a nyomában.

– A fájdalom és a gyönyör ugyanaz – kiáltott utánunk Raling. – Nekem elhiheted. – A tarkóm kellemetlenül bizsergett, a gyomrom összeszorult, mintha satuba fogták volna. A doktor mintha meg sem hallotta volna a tömlöcmester szavait, kiviharzott az ajtón.

***

– Ez csak egy egyszerű megfázás, felség.

– Egyszerű megfázás, hát persze. Láttam én már életerős, fiatal embereket belehalni egy egyszerű megfázásba. Tucatjával.

– Valóban előfordul az ilyesmi, uram, csakhogy téged nem fenyeget ez a veszély. Hogy van a bokád? Vethetek rá egy pillantást?

– Javul. Ma is átcseréled a kötést?

– Természetesen. Oelph, lennél szíves…

Friss kötszert, ollót és csipeszt vettem elő a doktor táskájából, aztán a baldachinos ágyra készítettem mindent, egy tiszta törölközőre.

Bár jó gazdám bizonnyal tudja, mindez a Nolieti mester halálát követő napon történt, a király magánlakosztályában. Quience yveniri szállását egy félgömbkupolában rendezték be a palota hátsó traktusában, a központi épület tetején. Az aranyozott indákkal díszített kupolát apró tetőkert övezte, azon túl kövezett terasz húzódott a tető pereméig. A palota legfölső emelete a fák koronaszintje fölé magasodott, így az északi oldalról nyíló ablakokból – amelyek a legtágasabb és levegősebb helyiségeket árasztották el fénnyel – nem látszott más, csak a tetőkert geometrikus, formára nyírt zöldje, a hófehér balusztrád, és az azon túl elterülő végtelen, tiszta égbolt. Az embernek olyan érzése volt, mintha egy úszó szigeten lebegne a világ fölött. A kristálytiszta hegyi levegő is hozzájárult az illúzióhoz, az ember formálta tájelemek teljes (és véleményem szerint módfelett üdítő) hiánya pedig különleges, már-már éteri tisztaságot kölcsönzött a látványnak.

– A bált a világért sem hagynám ki – jelentette ki a király. – Jobban leszek addigra? – Kérdőn pillantott a doktorra, aki éppen tépést készített az új fáslihoz. Az igazat megvallva, a régi is makulátlanul tisztának tűnt, lévén a király röviddel Nolieti mester halála után ágynak esett, és azóta nem is kelt fel. Kapart a torka, és időnként heveny tüsszögésrohamok fogták el.

– Egész biztosan – bólintott a doktor. – De ha egy mód van rá – tette hozzá –, ne tüsszögd le a vendégeket.

– Én vagyok a király, Vosill – hldalzta ki magát Quience önérzetesen, és beleszipogott egy tiszta zsebkendőbe. – Arra tüsszögök, akire kedvem tartja.

– Azzal másokat is megfertőzöl, felség. A rossz nedvek elszaporodnak bennük, és mire meggyógyulsz, ők lesznek betegek; aztán elég egy újabb tüsszentés, és visszakapod a fertőzést. Ismét elszaporodnak benned a rossz nedvek, ők pedig megint elkapják tőled, és ez így megy a végtelenségig.

– Ne oktass ki, doktor – mordult fel a király. – Meglehetősen harapós kedvemben vagyok. – Elégedetlenül nézett végig a hátát támasztó pohos párnákon, és már nyitotta volna a száját, hogy egy szolgát hívjon, amikor újabb váratlan tüsszögésroham kapta el; szőke fürtjei ide-oda verdestek az arca előtt. A doktor felállt, és mielőtt Quience befejezte volna, megigazgatta a párnáit, aztán egyenesbe húzta a királyt, hogy kényelmesen üljön. Quience meglepetten pislogott rá.

– Lám csak, doktor! – szipogta. – Sosem néztem volna ki belőled, hogy ilyen erős vagy.

A doktor szerény mosollyal nyugtázta a dicséretet, aztán visszatérdelt a király lába elé. – Voltam erősebb is – mondta halkan, mintha csak magának beszélne. Ugyanazt a ruhát viselte, amit előző nap, a vállára a szokásos fekete kabát terült, ám hosszú vörös haját nagyobb gonddal fésülte és fonta be, mint általában: a vastag fonat hosszan kígyózott a hátán. Amikor elkapta a pillantásomat, szégyenlősen lesütöttem a szemem.

Ekkor láttam meg, hogy az ágy alól egy fehér ruhácska csücske kandikál ki, ami valahogy borzasztóan ismerősnek tűnt. Jó darabig bámultam összeráncolt szemöldökkel, amíg rájöttem, hogy az csak egy pásztorlány sebtiben levetett szoknyácskája lehet. A királyok előjogaira gondoltam, és egy pillanatra összefacsarta szívemet az irigység. A cipőmmel óvatosan visszatoltam a ruhát az ágy alá.

A király befészkelte magát a párnák közé. – Mi hír a pribéksegédről? Elfogták már a gazembert?

– Igen, ma reggel – pillantott fel a doktor, aztán visszatért a fáslihoz. – Szegény fiú – tette hozzá mintegy magának. – Ártatlan.

– Úgy véled? – ásított a király.

A kérdés merő formalitásnak tűnt, a doktor mégis engedélynek vette arra nézve, hogy részletesen kifejthesse a véleményét a témában – ami szerény véleményem szerint nem volt valami tapintatos dolog a részéről, lévén hogy a király mégiscsak beteg volt, ráadásul nemrégen végzett a reggelijével. A doktor meglehetősen hosszan ecsetelte, miért nem követhette el Unoure a borzalmas tettet. (Bár jó gazdámat bizonnyal erről is tájékoztatták, e helyt jegyzem meg, hogy a palota konyhájában összeverődött segédek, tanítványok és apródok már előző este arra az álláspontra jutottak, miszerint az egész ügyben az a legkülönösebb, hogy Unoure egyáltalán ennyi ideig tűrte a komisz bánásmódot.)

– Nos – hümmögött a király –, most majd kiderül az igazság.

– Az igazság, uram? Nem. Sokkal inkább az fog kiderülni, amit előítéleteink alapján már így is tudni vélünk.

– Hmm? – pillantott fel a király, vöröslő orrát törölgetve.

– Arról beszélek, felség – mondta a doktor lassan –, hogy a kínzás barbár és alávaló dolog, és a legkevésbé sem alkalmas arra, hogy valakiből kiszedjük az igazat. – Majd kis szünet után hozzátette: – Az a szerencsétlen mindent be fog vallani, csak hogy vége szakadjon a kínszenvedéseinek.

A király meglepett, hitetlenkedő arccal bámult a doktorra.

– Az emberek vadállatok, Vosill. Erkölcstelen, hazug bestiák. Az egyetlen dolog, amiből értenek, az a korbács. – Megvetően lebiggyesztette az ajkát. – Ezt még az apámtól tanultam.

A doktor hosszan nézett rá, aztán megoldotta a bokáján a régi fáslit. – Értem, felség. Akkor biztosan úgy is van. – Fél kézzel megtámasztotta a király bokáját, a másikkal pedig elkezdte letekerni a gyolcsot. Ő is szipogni kezdett.

A király megtörölte az orrát, horkantott egyet, és a doktorra bámult.

– Vosill doktor?

A doktor összehajtogatta a régi kötést, és szótlanul a kezembe nyomta, hogy tegyem el.

– Igen, uram? – A doktor a mandzsettájába törölte a szemét, aztán elfordult.

– Csak nincs valami bajod?

– Dehogy, felség – vágta rá a doktor gyorsan. – Mi bajom lenne? – Azzal megfogta az új gyolcsot, de a keze félúton megállt a levegőben. Idegesen csettintett a nyelvével. Végül inkább a gyógyulófélben lévő seb vizsgálgatásával foglalta el magát. Vizet és szappant kért tőlem, pedig már percekkel ezelőtt mindent odakészítettem az ágy mellé. Előrelátásomért mindössze egy megrovó tekintet volt a jutalmam, aztán a doktor mély sóhajjal nekilátott, hogy kimossa és fertőtlenítse a sebet, végül feltekerje az új kötést.

A király mindez idő alatt szótlanul gubbasztott – ha nem a királyról volna szó, azt mondanám: feszengett. Amikor a doktor csomóra kötötte a gyolcsot, megköszörülte a torkát, és azt kérdezte: – Várod már a bált?

Vosill doktor halványan elmosolyodott. – Természetesen, felség.

Aztán sietve összepakoltuk a dolgainkat. Már indulófélben voltunk, amikor a király váratlanul a doktor után nyúlt, és megfogta a kezét. Tétova, zavart tekintettel nézett rá. (Megvallom őszintén, sosem láttam még ilyennek.) – A nők jobban bírják a fájdalmat, mint a férfiak – mondta, és kutatón pillantott a doktor arcába. – Amikor másokat bántunk, magunknak okozzuk a legnagyobb fájdalmat.

A doktor a király kezére pillantott, amely még mindig fogva tartotta az övét. – A nőknek az a dolguk, hogy életet adjanak – felelte halkan. – Ez fájdalommal jár, viszont az efféle fájdalom többé-kevésbé csillapítható. A magamfajta doktoroknak éppen az a dolguk, hogy legjobb tudásuk szerint enyhítsenek mások szenvedésén. – A király szemébe fúrta a tekintetét. – De készakarva fájdalmat okozni… Aki ilyesmit csinál, nem ember, hanem szörnyeteg.

Óvatosan kihúzta a kezét a királyéból. Felkapta a táskáját, biccentett, sarkon fordult, és az ajtó felé indult. Arra számítottam, hogy a király utánaszól, de nem tette; csak ült a habfehér párnák között fancsali arccal, és hangosan szipogott. Sietve meghajtottam magam, és a doktor után loholtam.

Unoure vallatására nem került sor. Néhány órával az után, hogy elfogták és a palotába hurcolták (éppen az idő tájt, hogy a doktor a király kötését cserélte, Raling mester pedig a kedvenc szerszámait készítette elő), az őr holtan találta a cellájában. Hogy, hogy nem, sikerült becsempésznie magával egy apró maroktőrt, amivel elmetélte a torkát. Ehhez nem kis ügyességre volt szüksége, lévén elfogása után vasba verték, s mielőtt bedugták volna a cellájába, pucérra vetkőztették. A kést a cellafal egyik repedésébe nyomta, nagyjából derékmagasságban. Ezek után már csak annyit kellett tennie, hogy erejét megfeszítve letérdeljen, és szépen elnyiszatolja a nyakát. Mire rátaláltak, elvérzett.

A testőrkapitányokat a guta kerülgette. Az őrök hálát rebeghettek a Mindenhatónak, hogy büntetés nélkül megúszták – kis híja volt, hogy nem kerültek a hoppon maradt Raling mester karmai közé. A vizsgálat azzal a megállapítással zárult, hogy Unoure még a szökése előtt rejthette el a cellában a kést, számítva a szerencsétlen fordulatra.

Bár jó gazdám nálam sokkal jobban meg tudja ítélni az efféle dolgokat, sokadmagammal együtt, akiknek volt szerencséje ismerni Unoure észbeli képességeit és természetét, úgy vélem, ez a magyarázat finoman szólva… nos, életszerűtlen.

Quettil: Rég láttalak, Walen. Hát nem pompás innen a kilátás?

Walen: Valóban az. Hogy vagy, Quettil?

Q: Soha jobban, drága barátom. És te?

W: Tűrhetően.

Q: Nem akarsz leülni? Hozatok széket, ha gondolod.

W: Inkább arra kérlek, keressünk egy helyet, ahol háborítatlanul társaloghatunk.

Q: Hmm. Ahogy kívánod. Nos, itt nyugodtan beszélgethetünk. Lám, a völgyre is sokkal szebb a kilátás. Bár kötve hiszem, hogy azért kérettél volna ide, hogy a birtokaimat csodáljam.

W: Valóban nem ez a szándék vezérelt.

Q: Hadd találgassak! Aggaszt téged ennek a… Hogy is hívták a fickót? Ja igen, Nolieti. Nolieti mesternek a rejtélyes halála, nem igaz? És a szolgája megmagyarázhatatlan öngyilkossága. Nos, eltaláltam?

W: Nem egészen. A gyilkos elnyerte méltó büntetését, az ügy a részemről le van zárva. Egyébként sem tulajdonítok különösebb jelentőséget a szolgák halálának. A pribék meg a segédje, piha! Mocskos népség.

Q: Igazán sajnálom, hogy ellent kell mondanom, de nem osztom a véleményedet. A magam részéről a kínvallatást a szépművészet egyik legkifinomultabb ágának tartom. Az emberem, Raling messze földön híres képviselője a szakmájának. Csak azért nem zengek róla ódákat, mert attól félek, a végén még Quience elirigyeli tőlem. És az felettébb kellemetlenül érintene. Úgy érezném, megfosztottak egy kedves játékszeremtől, ha érted, mire gondolok.

W: Nos, én nem azok miatt aggódom, akik a fájdalmat okozzák, hanem sokkal inkább azok miatt, akik csillapítani kívánják azt.

Q: Hogy mondod? Á, értem már! Arra a megveszekedett nőszemélyre gondolsz, aki nem átallja magát orvosnak titulálni? Nem is tudom, miért ragaszkodik hozzá a király. Teperje le, ha annyira odavan érte, aztán penderítse ki a palotából, nem igaz?

W: Nem hiszem, hogy a királynak ilyesmi járna az eszében. Igaz, az a szégyentelen perszóna néha valóban úgy fest, mintha nem bánna egy kis etyepetyét… No de, lépjünk túl ezen! A lényeg, hogy a király módfelett meg van elégedve a szolgálataival.

Q: Hát aztán? Van tán valaki, akit szívesebben látnál a helyén?

W: Igen. Bárkit szívesebben látnék a helyén. Meggyőződésem, hogy az a nő kém vagy boszorka. Esetleg mindkettő egyszerre.

Q: Értem. És mondd csak, megosztottad már ebbéli aggályaidat a királlyal?

W: Még mit nem! Bolondnak nézel?

Q: Hmm. Nos, csak hogy tudd, az én orvosom is hasonló véleményen van. De persze ez nem jelent semmit, hiszen ő egy fontoskodó, öntelt hólyag, aki fikarcnyival sem jobb, mint bármelyik kétbalkezes atyjafia. Az érvágáson és a csontkovácsoláson kívül nem értenek ezek semmihez.

W: Hogy úgy van! Ettől függetlenül biztos vagyok benne, hogy az orvosod éppoly tisztességes és kiváló tudója a mesterségének, mint neves kollégái szerte az országban, ezért kifejezetten örülök, hogy hasonlóan vélekedünk a kérdésben. A támogatása még jól jöhet, ha a király elé tárjuk az ügyet. Súgva hozzáteszem, hogy Adlain kapitány is nyitva tartja a szemét, ám abban egyetértettünk, hogy egyelőre elhamarkodott dolog volna nyíltan fellépni a doktor ellen. Épp ezért akartam beszélni veled. Ugye számíthatok a diszkréciódra? Olyasmiről lenne szó, aminek a király tudta nélkül kell megtörténnie, s kiváltképp az ő érdekében.

Q: A király érdekében? Hát hogyne, hercegem. Folytasd csak! Biztosíthatlak, hogy ezek közül a falak közül semmi sem szivároghat ki.

W: A szavadat adod?

Q: Ahogy mondtam.

W: Nos… Adlain, én és Nolieti titokban elhatároztuk, hogy egy alkalmas pillanatban elfogjuk a nőt, és kínvallatásnak vetjük alá… Anélkül persze, hogy a király tudomást szerezne róla.

Q: Világos.

W: Nem sokkal azután egyeztünk meg ebben, hogy elindultunk Haspidból. Most pedig itt vagyunk, és Nolieti halott. Arra szeretnélek kérni, hogy segíts ki bennünket, és bocsásd a rendelkezésünkre néhány megbízható emberedet. Ha a tömlöcmestered valóban olyan nagy értője a szakterületének, gyerekjáték lesz kicsikarnia a nőből az igazságot.

Q: Nos, a jó Raling mester eddig mindent asszonyt… levett a lábáról.

W: Akkor számíthatok rá, hogy részt vállalsz az előkészületekben? Az volna a legjobb, ha a palotaőrök hurcolnák el a perszónát a szállásáról, de ha ez nem lehetséges, legalább hunyjanak szemet, amíg valaki más teszi meg helyettük.

Q: Értem. És mondd csak, mi hasznom származna nekem mindebből?

W: Mi hasznod? A király biztonsága talán nem elég haszon?

Q: A király biztonságát legalább annyira szívemen viselem, mint te, drága hercegem. De attól tartok, amennyiben a doktor nem szolgáltat kellő indokot a fellépésre, nem sokat tehetünk. Gondolj csak bele, hogy venné ki magát egy ilyen akció; még a végén azzal vádolnának, hogy holmi kicsinyes ellenszenv vezérelt bennünket.

W: Engem ebben az ügyben kizárólag a király érdekei vezérelnek, személyes indíttatásom soha nem volt, és nem is lesz. Az elmúlt hosszú évtizedek alatt becsülettel szolgáltam a királyi házat, és ez minden szónál ékesebben bizonyítják lojalitásomat. Az a nő egy porszem; még annál is kevesebb. Miért ne söpörhetnénk el közös erővel?

Q: Drága Walen, képzeld magad egy pillanatra a helyembe! Amíg itt vagytok, a biztonságotokért egyedül engem terhel a felelősség. És az idei év meglehetősen rosszul kezdődött, nemde? Mindössze néhány nappal azután, hogy megérkeztetek, az udvartartás egy tagját gyalázatos módon meggyilkolták, a merénylő pedig elmenekült a büntetés elől. Ez rendkívüli módon elszomorított, hercegem, és csak azért nem zaklatott fel a kelleténél jobban, mert az ügy még jószerével azelőtt lezárult, hogy elkezdődött volna, s mint utóbb kiderült, a konfliktus a királyi udvar berkeiben maradt. Ennek ellenére a jó öreg Polchiek még sosem került ilyen közel hozzá, hogy elbúcsúzzon a fejétől. És hozzáteszem… de ez persze maradjon kettőnk közt… hogy a kapitány szerint valami más lehet a háttérben; a segédet talán a cinkosa segítette át a túlvilágra, nehogy a vallatáson kifecsegjen valamit. Ilyesfajta előzmények után ugyan mit szólna a király, ha a kegyeltje nyomtalanul eltűnne? Először meg kellene büntetnem Polchieket, méghozzá példás szigorral. A becsületem múlna rajta, ugye érted? Egy szó, mint száz: ha azt akarod, hogy lépjek az ügyben, megcáfolhatatlan bizonyítékra lesz szükségem, hogy a nő valóban veszélyt jelent ránk nézve.

W: Milyen bizonyítékot óhajtasz? A király holttestét?

Q: Drága hercegem, a bölcsességed és tisztánlátásod már sok nehéz időszakon átsegített minket. Biztos vagyok benne, hogy leleplezed a fondorlatos nőszemélyt, mielőtt valami szörnyűség történne.

W: Reméljük. És ne aggódj, megszerzem a bizonyítékot.

Q: Hm. Mi a terved?

W: Nemsokára megtudod.

Q: Ezek szerint nem árulod el?

W: Azt hiszem, Quettil, rossz ajtón kopogtattam a kérésemmel.

Q: Megesik az ilyesmi.

W: Eegen. Nos hát, nem is tartalak fel tovább.

Q: Jut eszembe…

W: Igen?

Q: Merem remélni, hogy a doktor még véletlenül sem tűnik el, mialatt az udvar Yvenirben vendégeskedik. De ha valamilyen szerencsétlen baleset következtében mégis így esne, kénytelen lennék audienciát kérni őfelségétől, és megosztani vele mindazt, amit az imént mondtál.

W: De hisz’ a szavadat adtad!

Q: Valóban, Walen, a szavamat adtam. De a hűségem elsősorban a királyhoz köt, s nem tehozzád. Ha úgy ítélem meg, hogy őfelségét becsapják vagy félrevezetik, kötelességem erről tájékoztatni őt.

W: Igazán sajnálom. A jelek szerint mindketten az időnket vesztegettük.

Q: További szép napot, Walen.

Ezt a feljegyzést hosszú évekkel később találtam meg – méghozzá nem a doktor naplójában, hanem egyéb papírjai és jegyzetei között. (Itt-ott, ahol szükségét láttam, kijavítgattam, hogy összefüggő dialógust tárhassak az Olvasó elé.) A két beszélgetés egyetlen közös szereplője Walen, csakhogy – különös tekintettel az utóbb történtekre – egyszerűen nem tudom, mire véljem a dolgot. Így hát leírtam. Nem ítélkezem, találgatni pedig mégúgy sem szeretnék.

12. A TESTŐR

A Crough-hegységben elterülő vadaspark hosszú évszázadokon át a királyi ház magánbirtoka volt. UrLeyn a földek zömét felparcelláztatta azon nemesek között, akik mellé álltak az örökösödési háborúban, de vindikálta magának a jogot, hogy kíséretével együtt az erdőkben vadászhasson, amikor úgy tartja kedve.

A négy hátas és vezetőik már jó ideje kerülgették a sűrű csalitost; az űzőbe vett vad nyomai elvesztek az egymásba kapaszkodó kúszócserjék mohazöld szövedékében.

RuLeuin előredőlt a nyeregben, és a kardjával itt-ott megbökdöste a húsos leveleket. – Biztos vagy benne, hogy erre szaladt? – pillantott a bátyjára.

– Egészen biztos – felelte a kormányzó. Előredőlt a nyeregben, és egy szűk nyiladékon át belesett a bozótba. Fél kézzel elengedte a gyeplőt, és az állat nyakába kapaszkodva még jobban előrehajolt, hátha így megpillantja az aljnövényzetben lapuló zsákmányállatot. DelHadd odaléptetett mellé, és a biztonság kedvéért megmarkolta a kormányzó gyeplőjét. A bozót túloldalán RuLeuin is kikukucskált a nyeregből.

– Hogy van a fiad, UrLeyn? – tudakolta YetAmidous, öblös hangjával felverve az erdő csöndjét. Kerek képe kivörösödött a hajsza hevében, homloka fénylett az izzadságtól.

– Tűrhetően – felelte UrLeyn, felegyenesedve a nyeregben. – Minden nap erősebb. De az orvos még nem engedi felkelni. – Körbepillantott, a tekintete megállapodott a fák között kígyózó kaptatón. – Elkelne pár ügyes hajtó.

– Talán kérd meg a fekete embert – bökött YetAmidous a testőr felé. – Mit szólnál hozzá, DelHadd? Nincs kedved leszállni, és elibénk terelni a vadat?

A testőr halványan elmosolyodott. – Én csak emberekre vadászom, YetAmidous tábornok.

– Emberekre, mi? – hahotázott YetAmidous, hogy a hasa is rengett belé. – Azok voltak ám a szép idők! – Megcsapkodta a nyergét.

DelHadd udvariasan mosolygott.

A monarchia végnapjaiban, amikor Beddun király zsarnoki hatalma kiteljesedett, és a legtürelmesebbek is reménytelenül tekintettek a jövőbe, a hajtóvadászatok alkalmával rabokat kergettek a kopók; elítélteket és nincstelen tolvajokat, akik a király kertjeit dézsmálták. A kormányzónak első dolga volt eltörölni ezt a barbár szokást, a múlt sötét árnyai azonban tovább kísértettek; Beddun gyilkos számszeríja most is ott lógott UrLeyn hátán.

A hajsza hevében a négy férfi messze elkóborolt a népes társaságtól, amely most valahol a hegy túlfelén zörgette a bokrokat; kurjongatásuk idáig hallatszott. – Fújd meg a kürtöt, Yet! – intett UrLeyn. – Hívjuk ide a többieket.

YetAmidous ajkához emelte a vadászkürtöt, és nagy levegőt vett. A fémcsőből éles recsegés böffent elő. A hegy túloldalán pontosan ugyanebben az időben zendültek meg a kürtök, így szinte biztosra vehették, hogy a hangzavarban nem hallották meg az ő hívójelüket. A testőr úgy döntött, nem szól. YetAmidous kirázta a fúvókát, és önelégült arccal nézett körbe a többieken.

– Mi van a jó öreg Ralboute-tal? – kérdezte. – Már rég itt kellene lennie.

– Ma reggel üzent – felelte UrLeyn. Ahogy felállt a nyeregben, a lombokon átszűrődő napsugár éppen az arcára hullott. Fél kézzel beárnyékolta a szemét, és a bozótost vizslatta. – Feltartóztatták a seregét… Hol is? – futólag DelHaddra pillantott.

– Vynde határában, uram.

– Vyndénél, igen. Az a fellegvár erősebb, mint gondoltuk.

RuLeuin is felágaskodott a nyeregben, szemével követte a bátyja tekintetét. – Azt mondják, elvesztettünk pár mozsárágyút – dünnyögte.

– Sose higgy a szóbeszédnek! – legyintett UrLeyn. – Simalg túlságosan mélyen hatolt be az ellenséges területre, és szokás szerint elszámította magát az utánpótlást illetően. Alig kapunk megbízható híreket. Simalg meg… sosem lehet tudni, hányadán áll vele az ember. Ki tudja, talán kifogytak a lőszerből. Én azt mondom, ne fessük az ördögöt a falra.

– Szó mi szó, a hírek nem túl biztatóak – szögezte le YetAmidous. Előkapott egy lapos flaskát, és nagyot húzott belőle. – Nekünk kellene Ladenscionba mennünk, mindjárt nem lenne akkora fejetlenség. – A kormányzóra pillantott, és széttárta a karját. – Megmondom, ahogy van, UrLeyn: hiányzik a csatazaj. Miért nem megyünk oda, és csapunk szét közöttük, amúgy istenesen? Nem volna több fölöslegesen kilőtt mozsárágyú, garantálom.

– A tábornoknak igaza van – bólogatott RuLeuin. – Neked kellene a sereged élére állnod, bátyám.

– Ez már nekem is megfordult a fejemben – felelte a kormányzó. Előhúzta a kardját, és megsuhogtatta a bokrok fölött, lenyisszantva néhány apróbb gallyat. – Amikor a háború véget ért, elhatároztam, hogy ezentúl a csatamező helyett a tárgyalóasztalnál rendezem a vitás kérdéseket. Meg aztán, ki gondolta volna, hogy holmi peremvidéki perpatvar miatt az egész haderőnket mozgósítanunk kell? De ha a helyzet úgy kívánja, természetesen fontolóra veszem a dolgot. Egyelőre azonban azt javaslom, várjunk: beszélni akarok Ralboute-tal, vagy legalább megbízható híreket kapni tőle. Megfújnád a kürtöt még egyszer, kérlek? Szerintem az előbb nem hallottak bennünket. – UrLeyn levette zöld vadászkalapját, és megtörölte a homlokát.

– Ezt biztosan meghallják! – fogadkozott YetAmidous. A homloka mély ráncokba gyűrődött, ahogy összpontosított. Erőteljes hörgések közepette teleszívta a tüdejét – termetes alakja kiemelkedett a nyeregből –, aztán az ajkához emelte a vadászkürtöt, és teljes erőből megfújta; az arca elkékült az erőfeszítéstől. A recsegő hangorkántól a holtak csontjai is megzördültek a föld alatt. Alig egy pillanattal később mozgás támadt a domboldalon, a csalitos túlfelén. A levelek megzördültek, száraz ágak roppantak. DelHadd volt a legközelebb; a szeme sarkából épphogy elkapta a szürkésbarna árnyat, amely dühödt iramban száguldott a legközelebbi bozótos felé.

– Haha! – hangzott fel YetAmidous öblös kuncogása. – Felriasztottuk a dögöt!

– DelHadd! – kiáltotta UrLeyn. – Láttad?

– Arra futott, uram.

– Ru! Yet! Utánam! – UrLeyn megsarkantyúzta a hátasát, és a vad után vetette magát.

Ha csak tehette, DelHadd mindig a kormányzó mellett lovagolt, ám amikor mélyen behatoltak az erdőbe, kénytelen volt UrLeyn nyomában száguldani a kidőlt fatörzsek között, kitérni a lecsüngő ágak útjából, le-lebukva és olykor egészen kilógva a nyeregből, hogy elkerülje az arcába csapódó indákat.

A kormányzó hátasa irtózatos sebességgel dübörgött végig a lankás domboldalon, aztán rátért egy ösvénynek aligha nevezhető csapásra a sűrűsödő bokrok labirintusában. DelHadd igyekezett szorosan a nyomában maradni, és nem szem elől téveszteni az egyre távolabb ugráló zöld kalapot. A talajt vastag szőnyegként borította az aljnövényzet, a fejük fölött liánokkal befutott fatörzsek cikcakkoztak a fák monoton párhuzamosai között; a földből kifordult, félhalott óriásokat már csak egészséges társaik ágai tartották vissza a zuhanástól. A buján tekergő indák és göcsörtös ágak jócskán megnehezítették a járást, a hátasok nehezen tudták megvetni a lábukat az egyenetlen talajon. A süppedős avarban, az ágak, rothadó gyümölcsök és magházak tengerében temérdek gödör és egyéb alattomos terepakadály rejtőzött: rágcsálóüregek, sziklák, málladozó rönkök. Elég volt egy rossz lépés, és a hátas lábát törte, vagy felbukott, magával rántva lovasát.

UrLeyn száguldott, mint a szélvész. DelHadd olyankor féltette a kormányzó életét a legjobban, amikor belemelegedett a vadászatba, és nyaktörő iramban űzte kiszemelt zsákmányát, árkon-bokron át. Mindent megtett, hogy lépést tartson vele, gyakorlott mozdulatokkal kormányozta hátasát a törött ágak, tépett levelek és kifordult rögök csapásán, amit UrLeyn hagyott maga után. Valahol a háta mögött YetAmidous és RuLeuin csörtetett a nyomon.

Az állat, amelyet a rejtekhelyéről az imént felriasztottak, egy ortocérosz volt; erőteljes testfelépítésű dögevő, termetre harmadakkora, mint maguk a hátasok. A helybéli regék az ortocéroszt nemcsak rusnya, de gyáva és ostoba teremtménynek is tartották, pedig viselkedésüket és életmódjukat tekintve igazán nem szolgáltak rá gúnynevükre. Csak akkor szálltak szembe támadójukkal, ha sarokba szorították őket, akkor viszont ügyesen és merészen használták hegyes szarvukat és éles fogaikat. Kerülték a nyílt vidéket, ahol ellenségeik előnyre tehettek szert velük szemben; ha bajba kerültek, inkább bevetették magukat a sűrűbe, ahol a kúszónövények fonadékai közt előbb-utóbb sikerült kereket oldaniuk.

A csapás lejtős meredélybe torkollt, amely egy patak partjára vezetett. UrLeyn hátrakiáltott valamit, aztán egy kanyarban eltűnt szem elől. DelHadd cifrát káromkodott magában, és gyorsabb vágtára ösztökélte hátasát. Az állat horkantott, és a fejét rázta; szabályosan megtagadta a parancsot. Ekkor DelHadd úgy döntött, nem aggódik tovább a hepehupák miatt, és rábízza magát az állat ösztöneire. Inkább arra összpontosított, hogy idejében kitérjen az ágak ostorcsapásai elől, amelyek egyre azon voltak, hogy kiüssék a nyeregből vagy kicsapják a szemét. A távolból életre-halálra szóló küzdelem hangjait sodorta felé a szél: vadászok hahóztak, kürtök rivalltak, kutyák ugattak, vadak riogtak. A lármából ítélve a társaság jókora falkát keríthetett körül. UrLeyn ortocéroszának, úgy látszik, sikerült meglépnie a hajtók elől, anélkül, hogy a kopók a nyomába eredtek volna. Megtermett példány volt; az ilyenre kutyák nélkül rámenni bátor dolog volt – vagy inkább botor? DelHadd egy pillanatra elengedte a gyeplőt, és az ingujjába törölte az arcát. A levegő besűrűsödött az ősöreg fák alatt; az erdő olyan volt, mint egy izzó katlan. Az izzadság végigcsorgott a testőr arcán, marta a szemét, és sós ízt hagyott a szájában.

Éles döndülés hallatszott, távoli fegyverropogás hangja. A vadászok valószínűleg kilőttek egy ortocéroszt. Vagy megint lerepült egy muskétás feje. A kézifegyverek, de még a kisebb tarackok is, amelyeket a csatamének elbírtak a hátukon, megbízhatatlan jószágnak bizonyultak; néha nagyobb veszélyt jelentettek arra, aki meghúzta a ravaszt, mint arra, aki a puskacső másik végén állt. Az udvari méltóságok és a nemesek éppen ezért a jól bevált íjat preferálták, noha a vértkészítők és fegyverkovácsok évről évre egyre megbízhatóbb tűzokádó szerkezetekkel rukkoltak elő. UrLeyn már az örökösödési háborúban is meglepő sikereket ért el az ördög villámló ostorával, különösen a lovasrohamok szétzilálásában. DelHadd tartott tőle, hogy a pontosság tekintetében ezek az eszközök még az ő életében elérik azt a fejlettségi szintet, amikor valóra válhat minden testőrök rémálma. Ám ez a nap egyelőre még váratott magára.

Nem messze tőle, valahonnan a patak völgyéből artikulátlan üvöltés csapott a magasba. Hogy emberé volt-e, vagy állaté, nem lehetett megmondani. Hiába forrt a levegő, a testőrt kiverte a hideg veríték.

UrLeynt nem látta sehol. Bal kéz felől az ágak és levelek himbálózva csapódtak össze. DelHadd gyomrába hidegség kúszott, egyre az iménti segélykiáltás visszhangzott a fejében. Megtörölte a homlokát, és próbálta elhessegetni a feje körül dongó, idegesítő rovarokat. Egy alattomos ág arcul csapta, égető sebet hasítva a bal szeme alá, de nem törődött vele. Mi van, ha UrLeyn kiesett a nyeregből? – gondolta. Talán meg is sebesült. Vagy rátámadt az ortocérosz, és átharapta a torkát. Előző ősszel, nem is messze innét, egy fiatal báró lebucskázott a hátasáról, és olyan szerencsétlenül esett, hogy felnyársalta egy kinyúló, éles korhadékfa. A halálsikolya kísértetiesen így hangzott.

Csettintett, és rávert az állat farára, hogy gyorsabb tempóra ösztökélje. Egy lombos ág beakadt a vállán átvetett íjba, és végigkaristolta a vállát: kis híján kiverte a nyeregből, íjastul-mindenestül együtt.

– Hő!

DelHadd megrántotta a gyeplőt. A hátas felnyüszített, ahogy a zabla belevájt a szájába, és hirtelen megtorpant. DelHadd megfordult a nyeregben, és kétségbeesetten igyekezett kiszabadítani magát a fa fogságából. A lejtő tetején feltűnt RuLeuin és YetAmidous. DelHadd hangosan szitkozódott, előhúzta a tőrét, és dühödten vagdalni kezdte a vendégmarasztaló faágat. A fa susogva-recsegve engedett. A testőr a tépett levelek felhőjében megsarkantyúzta hátasát, és ismét belevetette magát a sűrűbe.

A meredély fenekére érve szinte kirobbant a bozótosból. Egy apró tisztáson találta magát; a patakpartot itt egy magas, kinyúló földnyelv borította árnyékba. UrLeyn hátasa egy közeli fa alatt állt remegő izmokkal, izzadságtól csatakosan. Lovasa sehol. DelHadd riadtan nézett körbe, és kissé távolabb, ahol a patak vizét a hegyoldalról lezuhant sziklatömbök gereblyézték, megpillantotta a kormányzót. Felajzott íjjal állt a kőtorlasz alatt, és egyenesen az ortocéroszra célzott, amely szűkölve, nyüszítve igyekezett feltornászni tömzsi testét a síkos, mohával borított sziklákon. Ha átér a túloldalra, bottal üthetik a nyomát.

Már-már úgy tűnt, hogy sikerül felkapaszkodnia a görgetegen, amikor hirtelen megcsúszott, és kétségbeesetten kaparva a mohos köveket leszánkázott a torlasz aljáig, összevissza verve magát zuhanás közben. Nagyot nyekkenve, háttal terült el a patakparton. Talpra kászálódott, és horkantva megrázta magát. UrLeyn néhány lépéssel közelebb merészkedett, íját mindvégig a célponton tartva. DelHadd leugrott a nyeregből, és ugyanazzal a lendülettel fegyvert rántott. Legszívesebben odakiáltott volna UrLeynnek, hogy pattanjon fel a hátasára, és a többit bízza rá, de a kormányzó túl közel állt a vadhoz – ilyenkor szigorúan tilos megzavarni a vadászt, hiszen a legkisebb hiba is végzetes lehet. Az ortocérosz hátat fordított a sziklafalnak, és rávicsorgott UrLeynre. Már csak néhány lépésnyi távolság választotta el őket egymástól; ha kereket akart oldani, csak a kormányzó testén át tehette. Most, gondolta DelHadd. Lőj már! Mire vársz? Lassú, oldalazó léptekkel jobb kéz felé araszolt a meredély vonalát követve, hogy előnyösebb szögből láthassa a tisztást. Megfogta az íját – közben egy pillanatra le nem vette szemét a kormányzóról –, de hiába próbálta felajzani: egy göcsörtös gally beleakadt az idegbe. Úgy látszik, mégsem sikerült teljesen megszabadulnia a fától. Óvatosan kitapogatta az ágat, és megpróbálta letépni. Mindhiába.

Az ortocérosz vicsorogva hátrált UrLeyn elől, amíg bele nem ütközött a mohos sziklafalba, amelyről az imént visszacsúszott. Fenyegetően leszegte a fejét. Kurta szarvai akkorák voltak csupán, mint egy felnőtt ember tenyere, ám tűhegyes végükkel egy hátas durva bőrét is könnyedén átdöfhették volna. UrLeyn mindössze egy könnyű bőrzekét és egy vékony vadásznadrágot viselt. Mielőtt útnak indultak, DelHadd kérte, hogy páncélinget vegyen magára, vagy legalább egy vastagabb vadászöltözéket, de a kormányzó hallani sem akart a dologról. Így is elég izzasztó nap vár rájuk, válaszolta, s ezzel a maga részéről lezárta a vitát.

Az ortocérosz a földre kushadt, izmai megfeszültek. DelHadd egyre csak rángatta az idegre csavarodott ágat, s közben az járt a fejében, hogy ha az íjnak nem veszi hasznát, kénytelen lesz a tőrét használni. Nem kifejezetten dobásra szánták, de nincs más választása. Elkeseredett csatát vívott az ággal, de csak néhány rongyos levelet sikerült kiszakítania.

– Bátyám? – hallatszott a fejük fölül, s ezzel egy időben RuLeuin feje bukkant ki az előreugró földnyelv peremén. Egészen a meredély széléig merészkedett, és beárnyékolta a szemét, hogy jobban lássa, mi zajlik odalenn. Amikor megpillantotta UrLeynt a patak partján, megtorpant, és a torkára forrt a szó. Az ortocérosz ugrásra készen lapult; fenyegetően morgott, és egészen belehasalt a magas fűbe. A nyál habcsíkokban csorgott a szája szélén. DelHadd hátasa rémülten felnyüszögött, és nyugtalanul hányta-vetette magát.

UrLeyn meghúzta a ravaszt. Finom pendülés hallatszott, de semmi nem történt. A kormányzó kővé dermedt. – A pokolba – mormolta az orra alatt.

Egy jól karbantartott számszeríj akár több száz lépésről is képes halálos sebet ejteni az ellenfélen – legyen az ember vagy egy ortocéroszhoz hasonlatos nagyvad –, közvetlen közelről pedig a legjobb mellvértet is átüti. A vadászat hevében ritkán jut idő arra, hogy az ember felajzza az íjat, nyílvesszőt kotorjon elő a tegezéből, az idegre illessze, célozzon és lőjön. Épp ezért a vadászok általában felajzott íjjal indulnak a vad nyomába, sőt van, aki előre rákészíti a vesszőt az idegre. Ennek egyenes következményeként igen sok a baleset: a nyeregre akasztott és önállósodásra hajlamos számszeríjak gazdájuk lábát lövik át, a háton átvetve hordott fegyverek pedig jó eséllyel fúrják át óvatlan viselőjük mellkasát. Ezért találták ki a biztonsági reteszt: a vadásznak nem kell mást tennie, csak célzás előtt félrehúzni egy kis fémcsappantyút, és már lőhet is. A hajsza hevében persze könnyen előfordul, hogy a vadász megfeledkezik erről az apróságról. UrLeyn művészi faragásokkal futtatott íja, amit még az öreg Beddun királytól örökölt, ősrégi szerszám volt; a biztonsági csappantyút utólag applikálták rá, és a faragványok miatt nem tudták közvetlenül a ravasz mellé helyezni, csak néhány arasszal följebb. UrLeynnek tehát meg kellett mozdítania a kezét, ha ki akarta biztosítani a fegyvert. Úgy tűnt, a trónfosztott király a síron túlról áll bosszút egykori gyilkosán.

DelHadd lélegzet-visszafojtva várt. A göcsörtös ág, amit egészen eddig hiába feszegetett, végre engedett, és a földre hullt. Az ortocérosz hörögve kapálta a földet. UrLeyn óvatosan a retesz felé nyúlt. A fegyver – amit így csak fél kézzel tudott tartani – megremegett. Az ortocérosz fenyegetően felmordult, és lassan oldalazva megindult a patak felé, takarásba kerülve DelHadd elől; a feje eltűnt a kormányzó háta mögött. A feszült csöndben tisztán ki lehetett venni RuLeuin hátasának nyugtalan toporgását a földnyelv peremén. DelHadd kitapogatta a biztonsági csappantyút, aztán újabb lépést tett előre, hogy célba vehesse az állatot.

– Mi történt? Hova az ördögbe tűnt mindenki? Miért nem…? – dörrent egy ingerült hang a kaptató tetején, hangos avarzörgéssel és patadobogással kísérve. YetAmidous csörtetett le a domboldalon.

UrLeyn kibiztosította a reteszt, keze lassan visszafelé indult. Az ortocérosz ebben a pillanatban fújtatva nekilódult.

UrLeyn az íjat mindvégig a felé száguldó állaton tartotta, de lőni már nem maradt ideje. Elvetődött, de egyenesen DelHadd útjába, akinek közben sikerült célba vennie az ortocéroszt, pontosan a szeme között. A testőr még épp idejében engedte el a ravaszt, egyetlen tizedmásodperccel azelőtt, hogy a gyilkos vessző kiröppent volna a fegyverből. A vadászkalap pörögve repült le UrLeyn fejéről, egyenest a patakba; DelHadd gondolkodás nélkül futásnak eredt, előredőlt, s közben az íjat két kézzel maga előtt tartotta, lövésre készen. UrLeyn egyensúlyát vesztve bukdácsolt a nedves zsombékon.

Egy lépés, kettő. Valami sziszegve-surrogva zúgott el DelHadd füle mellett, az arcát megsuhintotta a szele. Egy pillanattal később a patakban robbant, magasra fröcskölve a vizet ott, ahol becsapódott. Újabb lépés. DelHadd egyre nagyobb iramban száguldott, szinte szökellt. A kormányzó számszeríja végre megpendült, a fegyver visszarúgott. A vessző az ortocérosz bal hátsó lábába fúródott. Az állat felüvöltött, összerándult, és a levegőbe ugrott. Amikor földet ért, már csak karnyújtásnyira volt UrLeyntől. Dühödten leszegte a fejét, és egyenesen nekirontott a földre zuhanó férfinak.

Még két lépés. UrLeyn nyekkenve terült el a nedves fűcsomók között. Az ortocérosz a bal csípőjét találta telibe busa fejével, görbe szarva az iszapot karistolta. Megrázta magát, és pár lépést hátrált, aztán újra nekilendült, a fejét ezúttal magasabbra tartva, a kormányzó mellkasát véve célba. UrLeynnek csak arra maradt ideje, hogy feltámaszkodjon, és maga elé kapja a karját.

DelHadd a vállához emelte az íjat. Csúszva fékezett, irányzott, és meghúzta a ravaszt.

A tollas végű vessző a bal szeme fölött találta el az ortocéroszt. Az állat egész testében megremegett. A toll úgy állt ki a koponyájából, mintha harmadik szarva nőtt volna. DelHadd eldobta a hasznavehetetlenné vált szerszámot, és tőre markolatához kapott. UrLeyn a levegőbe rúgott, és ugyanazzal a lendülettel félrerántotta testét az ortocérosz útjából, amely addigra már csak karnyújtásnyira volt tőle. A dög fújtatott, a fejét rázta, de mellső lábai hirtelen megroggyantak, teste megingott.

DelHadd előrántotta a hosszú pengéjű tőrt, átugrott UrLeyn fölött, aki igyekezett biztonságos távolságba gördülni, és éppen a fenevad és a kormányzó között ért földet. Az ortocérosz fejét ingatva felbődült. Sárgás szemében értetlen, döbbent csodálkozás villant, ahogy a penge a gégéjébe fúródott, nem sokkal a bal füle mögött, de a fény rögtön ki is hunyt; a testőr egy gyors és határozott mozdulattal átmetszette a torkát. Spriccelő hang hallatszott, az állat feje erőtlenül a földre nyaklott, vére gyorsan növekvő tócsába gyűlt körülötte. DelHadd lihegve térdelt előtte, kivont tőrrel. Szabad kezével hátrafelé tapogatózott, UrLeyn felé.

– Minden rendben, uram? – kérdezte anélkül, hogy hátrapillantott volna. Az ortocérosz megvonaglott, egyszer-kétszer megpróbált talpra állni, aztán tehetetlenül az oldalára dőlt, lábával görcsösen rúgkapált. A vér sűrű folyamban ömlött a nyakából. Aztán az ormótlan test megmerevedett, s a vér áramlása is alábbhagyott; a bestia, lábait tömzsi testéhez húzva, kiadta a páráját.

UrLeyn a testőr vállába kapaszkodva feltérdelt, a keze remegett. – Hát én ma igazán… rászolgáltam. Igazad volt, DelHadd, mint mindig. Köszönöm. Egek ura, mekkora dög!

– Az, uram – hagyta rá a testőr. Amikor úgy ítélte, hogy a mozdulatlan állat már nem jelent kockázatot, körbenézett. RuLeuin és YetAmidous futva tt, gettek lefelé a vízmosásba. Hátasaikat odafent hagyták, s azok most, a veszély elmúltával békésen legelésztek a töltés tetején. YetAmidous még mindig az íját szorongatta. DelHadd vetett egy futó pillantást a mozdulatlan ortocéroszra, aztán felállt, visszatolta a hüvelyébe a tőrt, és talpra segítette UrLeynt. A kormányzó reszketett, és akkor sem engedte el DelHadd karját, amikor végre sikerült talpra kecmeregnie.

– Jaj, uram! – sipítozott YetAmidous, íját a mellkasához szorítva. Kerek holdvilágképe fehér volt, mint a fal. – Nem esett bajod? Azt hittem… a Mindenható a tanúm, én egy pillanatra úgy láttam…

RuLeuin is rohanvást közeledett, és majdnem elbotlott a testőr íjában, amely a földön hevert a sűrű aljnövényzetben. – Bátyám! – Szélesre tárta a karját, és hevesen átölelte a testvérét.

Odaföntről patadobogás hallatszott. Közeledtek a vadászok.

DelHadd az ortocéroszra nézett. Döglött volt; ennél döglöttebb már nem is lehetett volna.

– És ki lőtt először? – tudakolta Perrund alig hallható hangon, miközben a simlipóker pontozótáblája fölé hajolt, mintha behatóan tanulmányozná az erőviszonyokat. Öreg este volt, valamivel a kilencedik harangszó után járhatott az idő. Aznap különösen hangosra sikeredett a vadásztivornya, annak ellenére, hogy UrLeyn korán nyugovóra tért.

– YetAmidous – felelte DelHadd, ugyanolyan halkan. – A lövése lesodorta a kalapot a kormányzó fejéről. Később a patakban találtuk meg, a zúgó alatt. A vessző egy part menti fatönkbe fúródott. Ha egy ujjnyival lejjebb találja el…

– Értem. RuLeuin pedig kis híján téged küldött a másvilágra.

– A kormányzóval együtt. Bár hozzáteszem, legföljebb gyomron találta volna, s nem fejen, ami nagy különbség.

– Szerinted meg akarták ölni UrLeynt?

A testőr megrázta a fejét. – Kötve hiszem. Egyikük sem bánik valami jól az íjjal. YetAmidous egy hegyi tulkot sem találna el két lépés távolságból. És a döbbenete is őszintének tűnt; kiverte a víz, amikor a nyila elfütyült a kormányzó füle mellett. Ami pedig RuLeuint illeti… nos, elvégre ő a testvére. – DelHadd felsóhajtott, aztán nagyot ásított, és megdörzsölte a szemét. – Különben is, egyikük sem az a sötétben settenkedő orgyilkos fajta.

– Hmm. – Perrund úrnő az ajkán dobolt.

– Mire gondolsz?

DelHaddnak egy pillanatra átfutott az agyán, hogy milyen jól ismerik egymást. Elég volt ránéznie a nő arcára, figyelnie a mozdulatait, s rögtön tudta, hogy valami bántja.

– Az egyik barátnőm – kezdte Perrund suttogva –, aki meglehetősen sok időt tölt YetAmidous tábornok társaságában, azt mesélte, hogy a tábornok bolondul a kártyáért, különösen ha tétre megy a játék. Úgy tesz, mintha fogalma sem lenne a szabályokról, és elhiteti a partnereivel, hogy nemcsak tapasztalatlan, de kifejezetten rossz játékos. A többieknek lépten-nyomon emlékeztetniük kell a szabályokra. Előszeretettel kér tanácsot a mellette ülőktől, és mindig rákérdez az idegen kifejezésekre, mintha halvány fogalma sem lenne, mit jelentenek. Amíg kicsi a tét, sorozatban veszít, s közben arra vár, hogy valaki nagyobb összeget dobjon az asztalra. Ilyenkor szinte kivétel nélkül ő viszi a partit, s közben látványosan csodálkozik a szerencséjén. A barátnőm sokszor látta már ezt a mutatványt. A barátai persze hamar kiismerték, és bár mulattatja őket a dolog, azért óvatosak vele. A zöldfülűek azonban mindig áldozatul esnek a kisded színjátéknak; sok ifjú nemes gondolta már, hogy itt a lehetőség kifosztani egy vén pojácát, de a végén mind áldja a Mindenhatót, ha egy szál pendelyben elsomfordálhat az asztal mellől.

DelHadd a lapjaiba bámult, és az ajkát harapdálta. – Vagyis, ha jól értem, az emberünk ügyes köpönyegforgató, és nem harmadosztályú paprikajancsi. Nos, ez felettébb aggasztó. – Felnézett, de Perrund nem viszonozta a pillantását. A férfi azon kapta magát, hogy a nő lágy hullámokba rendezett, dús hajkoronáját nézi lenyűgözve. – Mit mondott még a barátnőd?

Perrund hosszan, mélyen beszívta a levegőt, a válla enyhén megemelkedett. DelHadd tekintete a nő keblét fedő finom szövésű, vérvörös kelmére tévedt. – Amikor részeg – kezdte Perrund –, furcsa dolgokat hord össze a kormányzóról. Féltékeny a sikereire. És ami azt illeti, téged sem szível túlságosan. – Felpillantott, arannyal pettyezett kék szemét egyenesen a testőrre szegezte. DelHadd zavartan dőlt hátra a székén. – Ez persze semmit nem jelent – vont vállat Perrund. – Ha valaki mindig a rosszat keresi másokban, előbb-utóbb megtalálja – tette hozzá, azzal visszabújt a lapjai mögé.

– Az már igaz – bólintott a férfi égő arccal. Csak nem elpirult? – De azért mégiscsak jobb tájékozott paranoiásnak lenni, mint tájékozatlan áldozatnak, nem?

Perrund eldobott egy lapot. – De még mennyire! – csücsörített elégedetten.

DelHadd úgy döntött, hogy ideje nagyobb figyelmet szentelnie a játéknak.

13. A DOKTOR

A maszkabált, amint azt előző jelentésemben már említettem, hat nappal később rendezték. A király még nem gyógyult fel teljesen a náthából, ezért a doktor mindenféle mezei virágokból és gyógynövényekből készített aromás főzetet, amely a bál idejére kiszárította a „nyálkahártyáját” (a doktor ezt valószínűleg úgy értette, hogy elállította a király orrfolyását). Szigorúan meghagyta neki, hogy aznap ne igyon a koholt, vizet viszont bőven – vagy ami még annál is jobb, sok gyümölcslevet.

Urunk azonban már a nyitótánc alatt meggyőzte magát, hogy bizonyos értelemben a bor is gyümölcslé, így aztán mást se ivott egész éjjel.

Az yvenage-i palota bálterme messzi földön híres; a kör alakú, pazarul festett termet padlótól plafonig érő csipkeablakok szegélyezik. Az elmúlt télen átalakították az ablaktáblák alsó részét: a pasztellzöld hólyagpaneleket sűrű fakazettákra cserélték, amelyek közeibe színtelen üvegtáblákat illesztettek. Az üveg tiszta, akár a jégkristály, alig-alig torzítja az ezüstös holdvilágban fürdő völgyet és a túlnan elterülő hegyhátakat; így nemcsak a szem, a lélek is megittasul a látványtól. Az elragadtatott kiáltásokból ítélve, melyeknek magam is fültanúja voltam, mindenkit lenyűgözött ez a merész újítás – az elejtett megjegyzésekből pedig úgy vettem ki, hogy a költségek akkor sem rúgtak volna magasabbra, ha üveg helyett gyémántlapokat használnak.

A zenekar alacsony, kör formájú dobogón foglalt helyet a terem kellős közepén, a karmester pedig a kör közepén állt, és felváltva dirigálta az orkesztra tagjait. A táncosok a zenekar körül kerengtek, akár az őszi falevelek, amelyeket magával sodor a szél; a bonyolult figurák és tekervényes mintázatok rendet vágtak a látszólagos káoszban. Úgy vélem, nem vagyok elfogult, ha kijelentem: a leggyönyörűbb nő a bálteremben a doktor volt. Akadtak termetre magasabbak és sudárabbak is, de tündöklőbb egy sem. Messziről kitűnt a tömegből. Tartása fenséges volt, mozdulatai nyugodtak, és csöndes derű áradt belőlük. Ruhája a többi hölgyéhez képest egyszerű volt, a fényes, sötétzöld kelme remekül kiemelte hálóba fogott vörös haját, amely széles legyezőbe fésülve hullott a vállára. Abroncsos szoknyáját az udvari divathoz mérten meglehetősen szűkre szabták.

Jó gazdám bizonnyal megérti, ha azt mondom: rettentően izgatott voltam. Megtiszteltetésnek éreztem, hogy magam is ott lehetek a fényes vendégseregletben. A doktornak, más kísérője nem lévén, rám esett a választása, s bevallom, némi kárörömmel gondoltam az udvari apródokra, akiket a konyhában rotyogó üstök mellé száműztek. A bálon csak a legkiváltságosabb segédek jelenhettek meg, s többségük is csak azért jött, hogy ura óhajait teljesítse. Lerítt róluk, hogy nem találják a helyüket, s meglehetősen elveszetten lézengenek a piperkőc nemesi ficsúrok társaságában. A doktor azonban – nem kis meglepetésemre – mindvégig egyenrangú félként bánt velem, és a bál ideje alatt segédi minőségben egyetlen fűszálat sem kellett keresztbe tennem.

Egyszerű álarcot választottam magamnak; a bőrszínű karton egyik felére vidám mosolyt és pimaszul felvont szemöldököt festettek, a másikra lebiggyedő szájat és szomorú szemet, könnycseppel a sarkában. A doktor álarca csak a szemét takarta el; finom mívű ezüstből készült, amelynek csiszolt és lakkozott felületén meg-megcsillant a gyertyafény. Az övé volt a legkülönlegesebb és legzavarbaejtőbb álarc, amivel az este folyamán találkoztam: visszatükrözte a fürkésző tekinteteket, s ezáltal sokkal ügyesebben álcázta viselőjét – már ha akadt valaki a teremben, aki első pillantásra ne ismerte volna fel a doktort –, mint a furfangosabbnál furfangosabb madártoll-kreációk, pazar aranymívesmunkák és sziporkázó drágakőmozaikok.

A tükörszerű felület kiemelte szájának finom, telt ívét, amit az udvarhölgyek többségéhez hasonlóan borvörös ajakpírral még ki is hangsúlyozott. Sosem láttam még kifestve; alig bírtam levenni róla a szemem. Érzéki volt, szívdobogtató.

Egy hosszú, gazdagon terített asztalnál ültünk a bálteremhez csatlakozó kisebb csarnokok egyikében, fennhéjázó dámák és előkelő urak társaságában. A falakon hatalmas festmények lógtak: délcegen lovagló urak hű kopóikkal, amint a vadat űzik, a háttérben meseszép tájak. A vendégek körül temérdek szolga tüsténkedett; valóságos hadsereg. Igaz, némelyikük kezében elég sután állt a frissítőkkel megrakott tálca, mintha nem volna hozzászokva az efféle szolgálathoz. A doktor a táncok közötti szünetekben minduntalan kiszökött a bálteremből – olybá tűnt, mintha nem akarózna maradnia. Csak azért jött el a bálba, mert a király parancsolta, s bár a táncot élvezte, félt, hogy tudtán kívül vét a bonyolult udvari etikett ellen.

Ami azt illeti, magam is meglehetősen feszült voltam. A királybálok mindig különleges eseménynek számítanak; ezen ritka alkalmakkor gyűlnek össze az ősi, nagynevű családok sarjai, hercegek és hercegnők, grófok és bárók, valamint a városi és tartományi előkelőségek színe-java. Ennyi hatalmas és befolyásos embert a fővárosban is ritkán látni együtt. Ilyenkor köttetnek a politikai alkuk, formálódnak különféle érdekszervezetek és szövetségek; egyesek új barátokat és támogatókat szereznek, míg mások riválisaik és ellenségeik számát gyarapítják.

A levegő szinte vibrált a bálteremben, s én – saját kicsinységem tudatában – jóformán már azelőtt elzsibbadtam a látvány és az érzések zsongító kavalkádjában, mielőtt megszólalt volna a zenekar.

A doktorral igyekeztük távol tartani magunkat a fősodortól, s biztonságos távolból szemlélni az eseményeket. A királynak szerencsére olyan sok herceggel, gróffal, báróval és egyéb nagyúrral kellett paroláznia – többségükkel legközelebb egy év múlva fog újra találkozni –, hogy nem ért rá a magunkfajta udvari népséggel vesződni, akik az év minden napján ott lábatlankodnak körülötte.

Tehát csak ültem mélán, mint a vihartól ostromlott zátony, és hagytam, hogy a fejem fölött átcsapjanak a beszélgetés duruzsoló hullámai. A bálteremből kiszűrődött a zene, és én azon tűnődtem, vajon miféle összeesküvések szövődnek a gyertyafényes ragyogásban, milyen ígéretek és fenyegetések hangzanak el, miféle vágyak parazsát szítják, és milyen reményeket taposnak szét a karcsú cipősarkak.

Egy kisebb vendégcsoport suhogott el mellettünk élénk csevegés közepette, élükön vézna, hajlott hátú ember lépkedett. Az álarca múzeumi darab volt, csupa kék-fekete tollból összerakva.

– Nocsak. Kutya legyek, ha ez nem a mi doktorunk! – Walen herceg reszelős, kellemetlen hangját nem volt nehéz felismerni. Mellénk lépett; a felesége – szám szerint a második, aki akár az unokája is lehetett volna – a karjába csimpaszkodott, aranymaszkját majdhogy le nem húzták az ékkövek. A Walen család többi tagja és népes kíséretük gyűrűbe fogtak minket. Felpattantam, és a doktor is felállt, hogy üdvözölje a társaságot.

– Walen herceg – biccentett udvariasan. – Hogy vagy, uram?

– Remekül, igazán remekül. Én is feltenném ugyanezt a kérdést, ha nem volna tökéletesen felesleges; feltételezem, az orvosok sokkalta jobban ügyelnek saját testi és lelki épségükre, mint a magunkféle közönséges halandók. Ez afféle szakmai ártalom lehet, nemdebár? – Gunyoros szavai záporában egy pillanatra sem adott alkalmat a doktornak, hogy válaszolhasson. – Úgyhogy nem is kérdezem. Arra viszont kíváncsi lennék, hogy van urunk, királyunk? Nos, halljuk: hogy van őfelsége?

– Általánosságban – kezdte a doktor óvatosan – kitűnő egészségnek örvend. A bokája még kezelésre szorul, és nem heverte ki a nátháját sem, de néhány napon belül…

– Ezt igazán örömmel hallom – szakította félbe Walen. Körbenézett, és megállapodott a tekintete a nagyterembe vezető ajtón. – És mondd csak, mi a véleményed a bálról?

– Igazán… látványos.

– Tartanak efféléket azon a Drezen nevű vidéken is, ahonnét jössz?

– Igen, uram.

– Pont olyanokat, mint ez? Vagy inkább ne feszegessem a kérdést, mert végül még kiderül, hogy a drezeni mulatságok minden szempontból túltesznek a miéinken, és hozzájuk képest a mi legfényesebb ünnepélyeink is olcsó utcabálnak tűnnek csupán? Szavaidból úgy vettem ki, hogy honfitársaid tudása messze meghaladja a miénket, legalábbis ami az orvoslást illeti. Lehetséges volna, hogy a táncmulatságok terén is szégyenletes a lemaradásunk?

– Azt kell mondjam, uram, hogy az én hazámban ennél jóval szerényebb mulatságokat szoktak tartani.

– Valóban? Nohát. Pedig meg mertem volna esküdni rá, hogy arrafelé kolbászból van a kerítés, és a tyúk is aranyat szarik. – Halk kuncogás hangzott innen-onnan a csillogó maszkok mögül. – A te hazádban minden olyan fenemód tökéletes, hogy az ember már-már elgondolkodik, vajon létezik-e egyáltalán.

– Biztosíthatlak, hogy Drezen éppolyan valóságos hely, mint Haspidus.

– A Mindenható szent nevére; hogyan fogom túlélni ezt a szörnyű csalódást? – Walen a fejét csóválva továbbindult, de pár lépés után megtorpant felés visszafordult. – Azért látunk még ma este a bálteremben, ugye? Nem venném a lelkemre, ha rosszul éreznéd magad szerény körünkben.

– Lekötelez a figyelmességed, uram.

– Örülnénk, ha mutatnál nekünk valami őshonos drezeni táncot. Ellejted szépen, aztán meg is taníthatnád a vállalkozó szelleműeknek.

– Egy… táncot, uram?

– Úgy van! Módfelett valószínűtlennek tartom, hogy a ti vidéketeken hajszálra ugyanolyan táncokat járjanak az emberek, mint mifelénk, és egyetlen olyan lépés se volna, ami ne jelentene újdonságot a számunkra. Egyszóval feltétlenül be kell mutatnod egy eredeti drezeni táncot? – A herceg körülnézett, hallgatósága mormogva helyeselt.

– Egyetértek – dorombolta mély hangon a felesége az egész arcát elfedő, ékköves maszk mögül. – Biztosan Drezenben ropják a legdivatosabb és legérdekesebb táncokat.

– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom – mondta a doktor –, de az udvari táncok tekintetében meglehetősen járatlan vagyok. Fiatal éveimet a négy fal között, tanulással töltöttem. Csak akkor kóstoltam bele az élet élvezetébe, amikor a szerencsém Haspidusba vezérelt, és azóta…

– Badarság! – ripakodott rá a herceg. – Csak nem akarod elhitetni velünk, hogy létezik a civilizált életnek olyan területe, amiben te mint tősgyökeres drezeni nem tudsz valami újat mutatni? Hallatlan! Skandalum! – Teátrális mozdulattal összekulcsolta a kezét, a hangja meglágyult. – Drága hölgyem, alapjaiban rendült meg a beléd vetett hitem. Kérve kérlek, gondold át újra. Tedd tűvé emlékezeted kincsestárának minden zegét s zugát! Porold le elfeledett emlékeidet, és mutass be nekünk egy orvosi keringőt, egy sebészmenüettet, vagy legalább egy nővérriszálót. Könyörgök, hát betegszambát csak tudsz járni!

A doktornak a szeme se rebbent. Ha izzadt is a maszk alatt, mint ahogyan én magam (mit izzadtam! szakadt rólam a víz…), ez nem látszott rajta. Higgadt, összeszedett hangon válaszolt a hercegnek. – A szavaid felettébb hízelgőek, uram, de attól tartok, túlbecsülöd a képességeimet. Igyekszem eleget tenni a kívánságodnak, de…

– Ez a beszéd! – zárta le a témát egy legyintéssel a herceg. – S mondd, doktor, Drezen melyik részéből jöttél?

A doktor válla megfeszült. – Presselből, Naphtilia szigetéről.

– Áh, igen! Naphtilia. Gondolom, rettenetes honvágyad van.

– Néha előfordul, uram.

– Senki sincs, akihez az anyanyelveden beszélhetnél, nem értesülsz a legfrissebb hírekről, nincsenek honfitársaid, akikkel megoszthatnád a problémáidat. Bizony, szomorú dolog számkivetettnek lenni.

– Ennek is megvannak a maga előnyei.

– Igaz. Nos, jól van. Gondolkodj a táncon! Remélem, nemsokára láthatunk a parketten pörögni-forogni, ugrándozni és kurjongatni!

– Igyekezni fogok – felelte a doktor.

Kifejezetten örültem, hogy nem láthatom az arckifejezését, aztán eszembe jutott, hogy a maszk csak a szemét takarja. Azon tűnődtem, vajon mennyi lenézést lehet egyetlen ajakbiggyesztésbe belesűríteni, és inkább oda se néztem.

– Pompás – csapta össze a kezét Walen. – Még találkozunk – tette hozzá kajánul, azzal intett, sarkon fordult, és népes kísérete élén távozott.

A doktor búcsúzásképpen meghajolt.

Amikor visszaültünk az asztalhoz, kénytelen voltam levenni a maszkomat, és megtörölni izzadt homlokomat. – A hercegnek nem volna szabad innia – sóhajtottam. – Az alkohol a legrosszabbat hozza ki belőle.

A tükörmaszk lassan felém fordult. A saját arcom nézett vissza rám torzan és kipirultan. A vörös ajkakon halvány mosoly ült, de a csillogó szempár kifürkészhetetlen maradt. – Lehet. Szerinted nagyon megbántom vele, ha nem lejtek el előtte egy drezeni táncot? Egy árva lépést se tudok, de tényleg.

– A herceg minősíthetetlen modorban viselkedett veled, úrnőm. A bor beszélt belőle. Azt nem állítom, hogy meg akart alázni, merthogy mégiscsak úriemberről van szó, de… kellemetlenkedni akart, hát mondta, ami az eszébe jutott. Szerintem már maga se tudná felidézni, miket hordott össze.

– Remélem, így van. Mondd, Oelph, szerinted rosszul táncolok?

– Dehogyis, úrnőm! Eddig egyetlen lépést sem vétettél.

– Nagyobb babérokra nem is török. Nos akkor…

Ebben a pillanatban szálas fiatal férfi állt meg előttünk ékköves, cserzett bőrmaszkban. A királyi őrezred egyenruháját viselte, kapitányi rangjelzéssel a vállán. Udvariasan meghajolt. – Oelph mester? Vosill doktor?

Megrezzentünk, a doktor rám pislogott. – I...igen – bökte ki végül.

– A király személyes meghívását tolmácsolom. Kérlek, fáradjatok utánam a nagyterembe, és a soron következő tánc erejéig csatlakozzatok őfelségéhez. Felhívom a figyelmeteket, hogy a zenekar már készen áll.

– A fenébe – nyögtem halkan.

– Örömmel fogadjuk a király meghívását – sietett kijelenteni a doktor. Kecses mozdulattal felállt, és odabiccentett a tisztnek. A karját várakozón felém nyújtotta. Mi mást tehettem volna? Belekaroltam.

– Kövessetek! – intett a kapitány.

Tizenhatodmagunkkal álltunk fel a tánchoz. I. Quience társasága csupa illusztris vendégből állt: volt ott egy alacsony, pirospozsgás hercegnő, aki egy isten háta mögötti, eldugott királyságból érkezett, valahonnan a Nagyhegység vidékéről, Tassasen földjén is túlról. Aztán akadt egy nyúlánk hercegi testvérpár Külső-Trosilből, Quettil herceg és a húga, Ghehere hercegnő, Keitz hercege és hercegnője (ők egyébiránt Adlain kapitány nagybátyja és nagynénje), valamint lélegzetelállító idomokkal büszkélkedő lányuk és vőlegénye, a fharossi Hilis herceg, továbbá maga Adlain kapitány és Ulier úrnő, s végül egy fiatal dáma, akit többször láttam már az udvarban, de a neve sehogyan sem jut az eszembe. Vele volt a kísérője is, a fiatal Ulresile herceg, akivel a király asztalánál a minap már találkoztunk, a palota titkos kertjében.

Ulresile herceg addig helyezkedett, amíg sikerült a formáció felénk eső részére kerülnie, szemmel láthatólag azért, hogy kétszer is táncolhasson a doktorral.

Miután mindenkinek bemutattak bennünket, a koromfekete maszkot viselő, harsány ruhába öltözött Wiester kiállt a terem közepére, és emelt hangon bejelentette a tánc kezdetét. A párok felsorakoztak két sorban, férfiak és nők egymással szemben. A király sietve felhajtotta a borát, a kelyhet visszalökte a tálcára. Elhessentette maga mellől az ott tébláboló szolgát, és intett Wiesternek, aki nyomban jelt adott a karmesternek.

Felcsendült a zene. A szívem hangosan dörömbölni kezdett. Viszonylag jól ismerem a lépéseket, mégis némi szorongással gondoltam az elkövetkező percekre. A doktor miatt is aggódtam; ami azt illeti, egyikünk sem volt rutinos táncos. Ráadásul ő sohasem próbálkozott még ilyen bonyolult alakzatokból álló udvari menüettel.

– Hogy tetszik a bál, asszonyom? – érdeklődött negédesen Quettil herceg, amint ő és a doktor meghajoltak egymás felé, körbejártak, majd továbblépdeltek. Én magam hasonló koreográfiát lejtettem Ghehere hercegnővel, aki testtartásával és arckifejezésével már az első pillanatban nyilvánvalóvá tette, hogy semmi körülmények között nem kíván beszédbe elegyedni egy magát orvosnak tituláló, alantas asszonyszemély még alantasabb segédjével. Ennek kétségkívül megvolt az az előnye, hogy nem kellett attól tartanom, hogy zavaromban a lábára tapodok, és jobban tudtam fülelni a beszélgetésre, amelyet az úrnőm folytatott a herceggel.

– Köszönöm a kérdésedet, Quettil herceg, nagyon jól érzem magam.

– Őszintén szólva, meglep, hogy a király ennyire ragaszkodott a társaságodhoz, de őfelsége nagyon… emelkedett hangulatban van ma este.

– Én is úgy látom, hogy jól érzi magát.

– Talán túlságosan is, nem gondolod?

– Nem tisztem ítéletet mondani a királyról, uram, kivéve, ami az egészségi állapotát illeti.

– Látod, ez igaz. Rám hárult a megtisztelő feladat, hogy ezt a menüettet kiválasszam. Remélem, sikerült a kedvedre tennem.

– Magam sem döntöttem volna másképp.

– Talán egy kissé bonyolultak a formációk.

– Talán.

– Sok mindent kell észben tartani egy efféle koreográfiánál, különösen, ha az embernek nincsen meg a megfelelő gyakorlata. Mennyi tévedési lehetőség… még belegondolni is rossz!

– Kedves hercegem. – A doktor hangjában őszinte aggodalom csengett. – Kérlek, nyugtass meg, hogy ezt nem burkolt fenyegetésnek szántad.

Újabb kört tettem makacsul hallgató táncpartnerem körül, kezemet a hátam mögé kulcsolva, majd pontosan Quettil herceggel szemben megálltam. A herceg zavartan pislogott, és hirtelenjében egyetlen szellemes riposzt sem jutott az eszébe. A doktor kihasználta a pillanatnyi csendet, és hozzátette: – Csak nem akarsz a lábamra lépni?

A herceg sipító, éles kacajt hallatott, de válaszra már nem maradt ideje, mert a következő formáció elragadott bennünket. Miközben másik négyes sodródott a kör közepére, mi a szélen egymás mellett álltunk, és csípőre tett kézzel doboltuk az ütemet, előbb az egyik, majd a másik lábunkkal.

– Minden rendben, Oelph? – pillantott rám a doktor. Arca kipirult, és mintha kissé kifulladt volna, de láthatólag jól érezte magát.

– Eddig igen. Az imént a herceg nem volt valami…

– Új tánclépést tanítottál Quettilnek, doktor? – hangzott Adlain hangja a túloldalról.

– Attól tartok, kapitány, semmi újat nem tudnék mutatni a hercegnek.

– Ő is biztosan így gondolja. De mintha az utolsó helycserénél elvétette volna a lépést.

– Ez egy meglehetősen bonyolult tánc, ahogy a herceg maga is rámutatott az imént.

– Ő választotta.

– Igaz. Walen herceg miért nem táncol velünk?

Adlain egy darabig hallgatott. – Szeretett volna, aztán mégis meggondolta magát. – A doktorra pillantott. Csillogó álarca mögött halvány mosoly derengett fel. – Magam sem állok ördögi táncos hírében, úgyhogy jobban teszem, ha a magam lépéseire ügyelek ahelyett, hogy a másokét kritizálnám. Ha megbocsátasz…

Újabb alakzatba rendeződtünk. – A jó doktor! – örvendezett Ulresile herceg, amikor középen összetalálkoztunk. Partnere (a fiatal dáma, akinek a nevét elfelejtettem) éppoly lealacsonyítónak találta a társaságomat, mint az imént Ghehere úrnő, úgyhogy fagyos csöndben hajlongtunk és kerengtünk egymás körül.

– Herceg – biccentett a doktor.

– Igazán elbűvölő vagy ma este!

– Köszönöm.

– A maszk, amit viselsz, brotecheni?

– Nem, uram. Egyszerű ezüst.

– Á… Értem. De Brotechenből hozattad?

– Nem, haspidi. Egy itteni ékszerésszel készíttettem.

– Áh, szóval te magad tervezted. Milyen érdekes!

– Elnézést, de a lábamon állsz.

– Tessék? Ó… Ó, elnézést! Annyira sajnálom!

– És a tiéd, uram?

– Tessék? Ja, ez? Valami ósdi családi örökség. Tetszik? Nézd csak meg közelebbről. Van egy párja is; ugyanilyen, csak… női. Megtiszteltetésnek venném, ha elfogadnád. Hódolatom jeléül.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet volna. A családod biztosan helytelenítené. De köszönöm a kedvességedet.

– Ez igazán semmiség! Vagyis, úgy értem… elegáns és drága darab, mármint a hölgynek való álarc, és teljességgel az enyém; annak ajándékozom, akinek akarom. Megtisztelnél vele, ha elfogadnád.

A doktor elhallgatott, mintha mérlegelné az ajánlatot. Végül azt válaszolta: – Örömömre szolgálna, herceg, de már van saját maszkom, amint azt te is láthatod, és egyszerre csak egyet tudok viselni.

– De…

Ekkor ismét formációváltás következett. A doktor visszasodródott mellém.

– Minden szót hallottál, Oelph? – érdeklődött kedvesen, ahogy ismét lélegzethez jutottunk, és a lábunkkal ütemes dobogásba kezdtünk.

Értetlenül pillantottam rá.

– A táncpartnered egy szót sem szólt hozzád, mégis olyan arcot vágtál, mint aki rettentően figyel.

– Valóban, úrnőm? – hebegtem, és nyakig elvörösödtem.

– Valóban, Oelph.

– Bocsáss meg.

– Hagyd el, Oelph! Én nem bánom, igazán. Fülelj nyugodtan, áldásom rá.

A zenekar újabb variációba kezdett; a nők és a férfiak kört formáltak, azután a párok másféle sorrendben álltak fel egymással szemben. Amikor körbemasíroztunk, a doktor határozottan, de gyengéden fogta a kezem – a tenyere meleg volt és száraz, az érintése nyugalmat sugárzó. Mielőtt elengedett volna, egy pillanatra megszorította a kezem.

A bálterem fejedelmi pompája ezer színben ragyogott. Mielőtt észbe kaphattam volna, a táncterem kellős közepén lejtettem egy kuncogó és negédesen mosolygó, porclánfehér bőrű hercegnővel, aki a rejtett királyságok valamelyikéből érkezett, a barbár anarchiába hullott tassaseni vidék fölé magasodó zord hegyekből, amelyeket egész évben szorongat a hó és a jég.

A szemhéján és a halántéka táján tetoválások sötétlettek, bőrét apró ékkövek fúrták át az orrcimpáján és a felső ajka fölött. Alacsony termetű lány volt, de kellemesen telt idomú, és népe csizmás, harangszoknyás viseletének gazdagon díszített, színpompás változatát viselte. A császári nyelvjárást erősen törte, a haspidit pedig egyáltalán nem beszélte, s ami azt illeti, a lépésekre vonatkozó ismeretei is meglehetősen hiányosnak bizonyultak. Mindennek ellenére elbűvölő táncpartner volt, és bevallom, meglehetősen keveset sikerült elcsípnem a beszélgetésből, ami mindeközben a doktor és a király között zajlott. A doktor a szokásosnál is sudárabbnak és kecsesebbnek tűnt, és feltűnően ügyesen mozgott, a király pedig szerfelett élénk és vidám kedvében volt, még ha a lépései kissé merevebbnek is látszottak, mint egyébként. (Aznap délután a doktor különösen szorosra csavarta a fáslit a bokáján, mert tudta, hogy alaposan kiveszi majd a részét a mulatságból). Szemüket takaró fél álarcuk alatt mindkettőjük ajkán mosoly bujkált.

A zene kiáradt, mint valami testetlen folyó, és áthömpölygött felettünk; az előkelő vendégek, a drágaköves álarcok és a suhogó ruhaköltemények zsongítóan örvénylettek körülöttünk, és mi voltunk a középpont, az érzékek fókusza. A doktor légiesen lépkedett és ringott az oldalamon. Olykor el-elkaptam a parfümje illatát, amit még sosem éreztem rajta; az égett avar aromájára és a tenger sós kipárolgására emlékeztetett, a frissen felforgatott föld és a réti virágok illatára. Volt benne valami bódító és megrázó, nagyon is érzéki, s egyben megfoghatatlanul rejtélyes, sőt: megfejthetetlen.

Évekkel később, amikor a doktor már elment közülünk, s a vonásait is csak üggyel-bajjal tudtam az emlékezetembe idézni, olykor előfordult, hogy egy-egy asszony illatában felfedezni véltem ennek a különös parfümnek a halovány emlékét, ám az illúzió mindig szertefoszlott – a pillanat elillant, hiába is kaptam utána két kézzel. És akárhányszor tört rám ennek a réges-régi éjszakának az emléke – magam előtt látván a fenséges báltermet, a kavargó sokaságot, s érezvén a doktor szédítő közelségét –, a vágyódás és a fájdalom olyan erővel markolt a szívembe, hogy attól féltem, az emlékek súlyától összeroppanok.

Az érzelmek szemet, fület, orrot és zsigereket ostromló viharában a lelkem megtelt ujjongással; beleszédültem abba a különös, végzetes bódulatba, amikor az ember azt se bánja, ha ott és akkor holtan esik össze. Az élet nem adhat ennél többet.

– Ritkán látni ilyen jókedvűnek a királyt, úrnőm – jegyeztem meg, amikor ismét egymás mellé kerültünk.

– Igen. Pedig már erősen biceg – felelte a doktor, és alig észrevehető fintort villantott Quettil hercegre. – Ezt a táncot nem kifejezetten fájós bokára találták ki. – A király átellenben ropta éppen, nem is messze tőlünk; a kitöltő lépések helyett a jobb lábára helyezkedve állt, és kézzel verte a taktust. – És hogy van a te hercegnőd? – kérdezte a doktor mosolyogva.

– A neve Skuun, legalábbis azt hiszem – mondtam homlokomat ráncolva. – De az is lehet, hogy ez a szülőföldje neve. Vagy az apjáé. Már nem tudom.

– Mintha Wadderan hercegnőjeként mutatták volna be – tűnődött a doktor. – Nem hiszem, hogy skuinnak hívnák, az a ruha neve, amit visel: skuintrel. Biztosan azt hitte, hogy arra mutogatsz, amikor a nevét kérdezed. Mivel a wadderani királyi család női tagjáról van szó, a neve csak Gul-valami lehet.

– Honnan tudsz ennyi mindent róluk? Jártál ott? – kérdeztem csodálkozva. Ez persze elég valószínűtlennek tűnt, lévén a rejtett királyságok az ismert világ legelzártabb birodalmai közé tartoznak, és szinte tökéletesen megközelíthetetlenek.

– Nem, csak olvastam róluk – felelte a doktor szűkszavúan. Nem tudtam tovább faggatni, mert be kellett vonulnia középre, hogy eljárja a figurát a trosili herceggel. Én a húgával táncoltam. Nyurga és meglehetősen idomtalan, lóarcú leányzó volt, viszont meglepően jól táncolt, és legalább olyan vidáman tette-vette magát a parketten, mint a király. Szívélyes beszélgetésbe elegyedtünk, bár láthatólag abban a hitben volt, hogy magam is nemesi származású vagyok, vagy valami városi előkelőség, s ezt az illúzióját – érthető módon – nem siettem szertefoszlatni.

– Gyönyörű vagy ma, Vosill – bókolt a király. A doktor köszönetképpen biccentett, halkan elmormolt válaszát azonban nem hallottam. Hirtelen elöntött a féltékenység, s azonnal úrrá lett rajtam a jeges rémület, amikor rájöttem, kire is vagyok féltékeny. Teremtőm, ne hagyj el, a mi hőn szeretett királyunkra!…

A zene méltóságteljesen tovább hömpölygött, magával ragadva bennünket. A következő négyest Keitz hercegével és hercegnőjével jártuk, majd újra kört alkottunk – a doktor érintése éppolyan meleg és magabiztos volt, mint az előbb –, s az eredeti nyolcas formációba rendeződtünk vissza. Ami engem illet, már alig álltam a lábamon, és immáron csöppet sem csodálkoztam rajta, hogy az öregebbek, mint Walen herceg is, inkább végigülték ezt a táncot. Álarc nélkül is izzasztó móka lett volna, így viszont egy egészséges fiatal szervezetnek is dicséretére vált, ha végig bírta szusszal.

Quettil herceg fagyos csöndben lejtett a doktorral. Amikor Ulresile hercegre került a sor, futva loholt a doktor felé, hogy mielőbb megragadhassa a karját. Ott folytatta, ahol pár perccel korábban abbahagyta: mindenáron rá akarta tukmálni a családi örökség valamely értékesebb darabját. A doktor éppolyan finoman és udvariasan verte vissza az ostromokat, amilyen sután és ügyetlenül a herceg próbálkozott.

Az utolsó négyest (hála az égnek, teszem hozzá, mert a lábam már igencsak sajgott és lüktetett az új cipőben, és az illemhelyet is szerettem volna felkeresni) Ulier hercegnővel és Adlain kapitánnyal jártuk el.

– Mondd csak, doktor – szólt Adlain –, mi az a gahán?

– Gahán? Nem inkább gaan?

– Igen, az. Neked sokkal jobb a kiejtésed. Gaan, úgy van.

– Egy drezeni városi tisztviselői rang. A haspidusi vagy császári megfelelője a pecsétőr vagy a főelöljáró lenne, bár a gaan nem rendelkezik katonai jogosítványokkal. Viszont képviselheti Drezent az alacsonyabb szintű külhoni tárgyalásokon.

– Értem.

– Miért kérdezed?

– Üzenetet kaptam egy követünktől, honnan is, várjunk csak… Persze, Kuszkériából. Az ő jelentésében találkoztam ezzel a szóval, de semmiféle magyarázatot nem fűzött hozzá. Régóta meg akartam kérdezni valamelyik diplomatánktól, de valahogy mindig kiment a fejemből. Sebaj, gondoltam az imént magamban, te biztosan tudod a választ.

– Vagy úgy – bólintott a doktor, és tovább társalogtak, de Ulier úrnő, Ulresile herceg nővére éppen ezt a pillanatot választotta, hogy beszédbe elegyedjen velem.

– A doktor láthatólag elbűvölte az öcsémet – közölte. Bár jó néhány évvel idősebbnek látszott a testvérénél, sötét szemében több élet pislákolt, és dús barna haján időnként meg-megcsillant a gyertyafény. A külseje ettől eltekintve ugyanolyan semmitmondó volt, a hangja pedig akkor is fülsértően csikorgott, ha suttogóra fogta.

– I… igen – dadogtam bátortalanul. Nem tudtam, mi mást fűzhetnék hozzá a témához.

– A bábánk kiöregedett; nemsokára elérkezik az idő, hogy lecseréljük. Manapság nem könnyű megbízható bábát találni, különösen egy olyan nemes és tiszta vérvonalú családnak, mint a miénk. Az öcsém úgy véli, hogy a doktor megfelelne a célra. Ha a király ráun, és persze mi is megfelelőnek tartjuk az ajánlólevelét, felfogadjuk.

– A legnagyobb tisztelettel jegyzem meg, úrnőm, hogy a doktor ennél… – hosszasan keresgéltem a szavakat – többre hivatott – böktem ki végül.

A hercegnő felhúzott orral, gőgösen rám nézett. – Érdekes vélekedés. De ha szabad megkérdeznem, mire alapozod? Egyébként az imént önellentmondásba keveredtél: ha valóban tisztelnél, eszedbe sem jutott volna ellentmondani nekem.

– Kérlek, úrnőm, nézd el a bárdolatlanságomat. Csak azért fogalmaztam így, mert még látni is fájdalom, hogy egy nemes és szép hölgy ennyire félreismer valakit.

– Hmm. Értem. Kit tisztelhetek uraságodban?

– Oelph vagyok, nemes hölgy, Vosill doktor segédje, amióta a király szolgálatába állt.

– És a családod?

– A rokonaim meghaltak, úrnőm. A szüleim koetisták voltak; odavesztek, amikor néhai királyunk seregei lerohanták Derla városát. Jómagam csecsemő voltam még. Egy tiszt megkönyörült rajtam, és ahelyett, hogy a házunk égő romjai közé hajított volna, magával hozott Haspidusba. Katonaárvák közt nevelkedtem. Így lettem azzá, ami ma vagyok: a király hűséges és kötelességtudó szolgája.

A hercegnő undorodva meredt rám. – És még te akarsz kioktatni engem, ki méltó a családunk szolgálatára? – Nevetése a vízbe fojtott varjú károgására emlékeztetett; a körülöttünk lévők azt hihették, hogy a lábára tapostam. A fennmaradó időben nem szólt hozzám; magasan feltartott orral rótta a köröket, mintha márványgyümölcsöt egyensúlyozna rajta.

A zene nagy sokára elhallgatott. A résztvevők szertartásosan meghajoltak, a tánc véget ért. A királyt, aki immár észrevehetően bicegett, azonnal lerohanták a hercegek és grófok, akik alig várták, hogy szót válthassanak vele. Az apró termetű wadderani hercegnő, akinek a neve, mint később megtudtam, Gul-Aplit volt, mosolyogva odaintett nekem, majd szigorú képű guarde dame-jával együtt eltűnt a színes forgatagban.

– Jól vagy, Oelph? – kérdezte a doktor.

– Remekül, úrnőm – feleltem lihegve. – Egy kissé kimelegedtem.

– Igyunk valamit, aztán szívjunk egy kis friss levegőt. Mit szólsz?

– Magam is valami hasonlót akartam javasolni.

Megszabadultunk a maszkjainktól, és – miután engedtem a természet hívásának, és rövid látogatást tettem az illemhelyen – frissítő után néztem. A szolgák megnyugtattak bennünket, hogy a puncs csak mértékkel tartalmaz alkoholt, így magunkhoz vettünk egy-egy karcsú kristályflőtét, és kiléptünk a báltermet körülölelő teraszra. Odakinn száz-egynéhány vendég szívta a balzsamos éjszakai levegőt.

Kivételesen sötét volt, a pirkadatnak még nyoma sem látszott. Naplementekor a Seigen csaknem beérte a Xamist, így a napegész végéig mindössze két hold világította be az éjszakai égboltot. A Foy és az Iparine magányos mécsvilágként tündökölt a puha, indigószín sötétben, kísérteties derengésük végigömlött a terasz kövén és a szomszédos függőkerteken, az apró szökőkutakon és sövényekkel szegélyezett ösvényeken, amelyeket színes papírlampionok, illatos olajfa fáklyák és füstlámpások világítottak meg.

Ormin herceg és kísérete közeledett felénk, előttük libériás törpék világították az utat. Az apró emberkék kampós botot tartottak a kezükben, amelyek végén nagy üveggömbök lógtak, s bennük mintha apró csillagok tömkelege lebegett volna. Ahogy közelebb értek, láttuk, hogy a gömbökben száz meg száz fénybogár nyüzsög, kétségbeesetten szálldosva körbe-körbe anyagtalannak tűnő börtönükben. Fényt nemigen adtak, de mindenki ámulva, nevetve figyelte a bogarak táncát. Ahogy a társaság elhaladt mellettünk, a herceg barátságosan odabiccentett a doktornak. Felesége tüntetően keresztülnézett rajtunk.

– Jól hallottam, hogy az imént dióhéjban elmesélted életed történetét a fiatal és felettébb finom lelkű Ulier úrnőnek? – pillantott rám a doktor, ahogy továbbsétáltunk.

– Szóltam pár szót a gyerekkoromról, úrnőm. Rosszul tettem. Attól tartok, hogy a hercegnő egyikünkről sem lett jobb véleménnyel.

– A pillantásából ítélve nem hiszem, hogy a rólam alkotott véleménye ennél rosszabb is lehet. Ha pedig bármiféle értelemben lenézendőnek tartja az árvaságodat, hidd el, az leginkább rá nézve szomorú.

– Azt még inkább nehezményezte, hogy a szüleim koetisták voltak.

– A nemeseknek is megvannak a maguk előítéletei. Az őseid bátran vállalták köztársaságpárti nézeteiket, és azon istenfélő népek közé tartoztak, akik semmiféle e világi hatalmat nem ismernek el maguk fölött.

– Ahogy a mondás tartja, bátorság és botorság között mindössze egyetlen betű a különbség. Bár tisztelem a szüleim emlékét, hiszen ez minden gyermeknek kötelessége, jobban örülnék, ha kevésbé különleges családba születtem volna.

A doktor figyelmesen végigmért. – Nem gyűlölöd azokat, akik megölték őket?

– Ők a megbocsátást hirdették az erőszakkal szemben, ebből a szempontból a Birodalom rosszul tette, hogy eltiporta a fajtájukat. Rajtam viszont ugyanezek az emberek megkönyörültek, és nincs olyan nap, amikor hálát ne adnék a Mindenhatónak, hogy éppen egy haspidi tiszt talált rám. Királyunk megboldogult atyja sok más uralkodónál emberségesebben bánt a hadifoglyokkal.

– A szüléimről viszont semmilyen emlékem nem maradt, úrnőm, még olyan emberrel sem találkoztam, aki ismerte volna őket. A hitük nekem semmit sem jelent. A császári birodalom pedig, amelyre talán bosszúvággyal kellene gondolnom, összeomlott; elsöpörte az égből hulló tűz. Egy roppant hatalmat térdre kényszerített egy nálánál is nagyobb erő. – Rápillantottam a doktorra, és a szeméből láttam, hogy most valóban egyenrangúként tekint rám. – Hogy gyűlölök-e bárkit azért, ami történt? Ugyan mi értelme volna?

Megfogta a kezem, és megszorította, ahogy tánc közben is tette. Aztán belém karolt, valami rég elfeledett szokás szerint, amelyre felsőbb körökben már csak divatjamúlt szentimentalizmusként tekintenek. Rosszalló pillantások kereszttüzében andalogtunk tovább, ám ez engem csöppet sem zavart; sőt, büszkén kihúztam magam. Baráti gesztus volt a doktor részéről, nem több, mégis egyfajta mély, megingathatatlan bizalmat sugárzott; vigaszt és támogatást adtunk és kaptunk egymástól. Abban a pillanatban úgy éreztem, akárki is vagyok, és bárhonnan jöttem, mégiscsak én vagyok a legszerencsésebb férfi az egész palotában.

– Gyilkos! Segítség! Segítsen már valaki… Gyilkos!

A kiáltás éles visszhangot vert a teraszon. Körülöttünk mindenki mozdulatlanná dermedt. Egy közeli kétszárnyú ajtón, amely egy kisebb, elsötétített terembe nyílt, félmeztelen alak zuhant ki. Esés közben az óarany függönybe kapaszkodott, amelynek dús redői visszalebbentek az odabent tátongó sötétbe. Az ajtó mögül vékony, kislányos sikolyok hangzottak.

A férfi, aki egy ingen kívül semmi mást nem viselt, görcsösen markolászta a függönyt. Patyolatfehér inge ragyogott a holdfényben, arca sápadtan világított. A mellkasa közepén élénkpiros folt terjengett, akár egy feslő rózsa. Térdre esett. A függönyrúd recsegve megadta magát a súlya alatt: a szobában valami finoman elpattant.

A férfi lassan a földre rogyott, majd vonakodó, lomha mozdulattal végigterült a hideg kövön. A függöny fodrozódva, hullámozva hullott alá. Odabent tovább sikongatott valaki. A teraszon az úri közönség kővé válva bámulta a jelenetet, mintha rémálomba csöppentek volna.

A doktor ocsúdott fel elsőként. Elhajította a kelyhet, amely nagy csörömpöléssel tört szét a kövezeten, és a nyitott ajtó felé rohant.

Eltartott egy darabig, amíg a döbbenetből én is magamhoz tértem, s a doktor nyomába eredtem. Egyszer csak libériás inasok termettek elő a semmiből, mindegyikük kardot viselt az oldalán. Letérdeltem az úrnőm mellé, és kétségbeesetten igyekeztünk kiszabadítani a haldoklót a lepe-dőnyi függönyredők alól, de már késő volt. Walen hercegen nem lehetett segíteni.

14. A TESTŐR

– Tűz!

A hajítógép recsegve-ropogva működésbe lendült. A miniatűr szerkezet karja – mely akkora lehetett, mint egy felnőtt emberé – kivágott, és rápuffant a keresztgerendát borító bőrpárnára. A kő fütyülve repült; lapos ívben hasította a levegőt, áthúzott az alsó terasz fölött, s az alant elterülő kertet vette célba. Végül DelHadd egyik városa mellett fúródott a gondosan felgereblyézett földbe, tömött, vörösesbarna porfelhőt böffentve a magasba, amely néhány pillanatig bizonytalanul gomolygott a levegőben, mielőtt hígulni és ülepedni kezdett volna.

– Micsoda balszerencse!

– Pedig majdnem sikerült…

– Talán majd legközelebb.

– Nem sok híja volt, Lattens tábornok – bólogatott elismerően DelHadd. A faragott kőkorláton ült karba font kézzel, fél lábbal szórakozottan kalimpált. Most fürgén leugrott a korlátról, és a saját katapultja mellé lépett. Határozott, erőteljes mozdulattal felhúzta a szerkezetet; a kar nyikorogva, recsegve feszült egyre hátrább és hátrább. Nagyjából háromnegyed úton a fonott bőrszíj veszélyesen elvékonyodott, a hajító-kar ívbe görbült.

Lattens odafutott a kőkorláthoz, ahol az imént a testőr ült, és csúszva-mászva feltornászta magát a széles, faragott fedkőre. Dadája aggódva figyelte a mozdulatait, s amint a kisfiú elhelyezkedett odafent, erősen megmarkolta a kabátját, nehogy leessen. Lattens a szeméhez emelte játék látcsövét, hogy megszemlélje a lába előtt elterülő csatateret.

– Legközelebb balra célozz, fiam – kiáltotta UrLeyn, aki egy ponyvatetővel fedett emelvényről figyelte a játékot RuLeuin, ZeSpiole parancsnok, BreDelle doktor, BiLeth tanácsos és a sűrűn lefátyolozott Perrund úrnő társaságában. Szolgák tucatjai nyüzsögtek körülöttük. A fából ácsolt emelvényre négy-öt lépcsőfok vezetett fel, így a kormányzó nagyjából ugyanolyan magasságból láthatott rá a palotát övező parkra, mint a korlát tetején ücsörgő kisfiú.

Lattens izgatottan dobolt a lábával. A dada még szorosabban markolta a ruháját.

Perrund UrLeynhez fordult, vonásai alig-alig voltak kivehetőek a dúsan redőzött vörös fátyol alatt. – Bocsásd meg asszonyi gyengeségemet, uram, de nem bírom nézni, ahogy a fiad kétemeletnyi mélység fölött egyensúlyoz. Nem hozatnál egy… létrát? Annak a tetejéről ugyanolyan messzire ellátna, mégsem kockáztatná az életét.

BiLeth a fejét csóválta, és rosszallóan ciccegett.

UrLeyn ajkát csücsörítve tűnődött. – Nem is rossz ötlet – mondta végül. Odaintett egy szolgát.

A terasz alatti kertrészt nemrégiben lerekesztették, és szórakozás céljából két miniatűr birodalmat modelleztek belőle dombokkal, hegyekkel, erdőkkel és egy-egy takaros, fallal körülvett fővárossal. Akadt ott még egy tucat kisebb város, jó pár falu és tanya, számos út, gázló és híd, valamint három-négy folyó, amelyek dézsa méretű tavakba torkolltak, és néhány kisebb-nagyobb vargabetű megtétele után belefutottak a két országot elválasztó beltengerbe – ennek tükre fürdőkádnyi ezüstként csillogott a delelő napok fényében.

A tenger szimmetrikus, kettős kör formája régimódi ókulára emlékeztetett, amelynek két oldalát keskeny, rövid csatorna kapcsolta össze. A tavak köré több falut és várost telepítettek, és az ikertenger partján is szinte egymást érték a házak, ám a települések nem egyenletesen oszlottak el; a teraszhoz közelebb eső részt DelHadd városai pettyezték.

A testőr bekattintotta a biztosítóreteszt, aztán lassan, óvatosan meglazította a torziós fonatot. Kiválasztott egy méretes lövedéket a hajítógép mögött felhalmozott kőrakásból, majd a kar végére erősített kosárba tette. Irányba állt – célzáshoz a fekete-fehér padlóra rajzolt krétajeleket használta –, aztán összehúzott szemmel hosszú percekig tanulmányozta a célterületet. Leguggolt, itt-ott igazított az apró szerkezeten, felegyenesedett, csípőre tette a kezét, és a fejét csóválta. Kivette a követ a kasból, majd újra megfeszítette a fonatot – ezúttal valamivel kisebb erővel, mint az imént –, azután a kioldópecekkel babrált egy sort.

– Mire vársz, DelHadd? – türelmetlenkedett Lattens, aki időközben lemászott a korlátról, és izgatottan toporgott a testőr mellett. Díszes hadvezéri egyenruhát viselt, a hajítógép körül sürgölődő inasa pedig a hercegi magánseregek tüzéregyenruhájában feszített.

DelHadd ravaszkás mosollyal sandított a fiúra. – Nem addig van a', fiatalúr! – dörmögte borízű hangon, ahogyan a kezdő színész utánozza a parasztokat. – Esdem a fiatalúr bocsánatját, kérem szépen, de be köll eztet a mifenét direkcionálni, tudja-e kend?

– Jóságos ég – forgatta a szemét BiLeth –, sütnivaló bolond a fickó.

– UrLeyn azonban jóízűen nevetett, s BiLeth kénytelen-kelletlen abbahagyta a morgást.

Lattens gyöngyöző kacagással jutalmazta a csacskaságot. A térdét csapkodta, és kevés híja volt, hogy nevettében ki nem verte a szemét a távcsővel.

DelHadd elvégezte a végső simításokat, és beirányozta a hajítógépet. Körbenézett, és amikor megállapította, hogy Lattens nincs útban, kiadta a parancsot: – Tűz, az ángya keservit nekije! – Kioldotta a biztonsági reteszt, mire a kő sziszegve kivágódott, egyenesen bele a kristálytiszta kék égbe. Lattens a korláthoz rohant, és izgatottan ugrabugrált. DelHadd lövedéke mértani pontossággal csapódott az egyik tavacska közepébe. A kisfiú a fejéhez kapott.

– Jaj, ne, már megint?!

Előzőleg ugyanis DelHaddnak sikerült beletrafálnia Lattens másik tavába, méghozzá egy nehezebb lövedékkel, minek következtében sűrű iszap árasztotta el a parton álló településeket: a támadásnak egy maroknyi falu és tanya, no meg egy kisebb város esett áldozatul. (Válaszul Lattens is eltalálta a testőr egyik tavát, de nem okozott különösebb károkat.) A kő nagyot csobbanva tűnt el a vízben, a nyomában magasba szöktek a hullámok, és ágaskodva rohantak a partnak. – Áááh! – hadonászott Lattens, mintha ezzel megállíthatná a gyilkos áradatot. A hullámok első rohama megtört a miniatűr védműveken, de a második átcsapott rajtuk, és elmosta a kis part menti házakat.

– Micsoda balszerencse, ifiúr – ingatta a fejét együtt érzőn BreDelle doktor, aztán UrLeynhez fordult, s lehalkította a hangját. – A fiú túlságosan felhevült, uram. Az efféle izgalom árt neki.

– Remek lövés, DelHadd! – tapsolt a kormányzó. – Hagyd csak? – fordult a doktorhoz, és csöndesen hozzátette: – Túl sokáig nyomta az ágyat. Örülök, hogy végre egy kis színt látok az arcán.

– Ahogy gondolod, uram. De szabadjon felhívnom a figyelmedet, hogy még nem gyógyult meg teljesen.

– DelHaddból remek tüzér válna – jegyezte meg ZeSpiole.

UrLeyn felnevetett. – Ki tudja, talán még hasznát vesszük Ladenscionban.

– Akár már ma indulhatna – morogta BiLeth. – És ne is jöjjön vissza.

– Azért mostanában jobban áll a szénánk, nem igaz, bátyám? – mosolyodott el RuLeuin, s odatartotta a poharát egy szolgának, hogy töltse újra. Vetett egy gyors oldalpillantást BiLethre, aki olyan képet vágott, mintha ganégyümölcsbe harapott volna.

UrLeyn gúnyosan felhorkant. – Valamivel jobban, mint amikor nagyon rosszul állt – bólogatott. – De ha engem kérdezel, állhatna jobban is. – Az öccsére pillantott, aztán visszafordult a fia felé, aki izgatottan dirigálta a tüzért alakító szolgát. – A gyerek napról napra erősebb. Ha nem térnek vissza a rohamai, magam veszem kézbe az ügyet. Ha a Mindenható is úgy akarja, a következő holdtöltekor már Ladenscionban leszek.

– Na végre! – csapott a levegőbe az öklével RuLeuin. – Helyesen döntöttél, bátyám; mindenkinek így a legjobb. Hiszen még mindig te vagy a legjobb tábornokunk. A seregnek szüksége van rád. – Az arca kipirult. – Szívesen veled tartok… persze csak ha nincs ellenedre. Említettem már, hogy remek lovasdandárom van? Egy egész ezred. Látnod kellene őket gyakorlatozás közben.

– Elhiszem, öcsém – bólintott UrLeyn, és végigsimított kurta, deres szakállán. – De ezen még gondolkodnom kell. Lehet, hogy megkérlek, maradj itt Croughban, és helyettesíts engem hármasban YetAmidousszal és ZeSpiole-lal. Ehhez mit szólnál?

– A régensed legyek? – RuLeuin meghatottan érintette meg a testvére karját. – Nem vagyok én méltó ekkora megtiszteltetésre.

– Csak egyharmad régens, öcsém – javította ki UrLeyn fáradt mosollyal. – Hát te, ZeSpiole? Számíthatok rád ez ügyben?

– Hallom, amit mondasz, uram, hinni mégsem hiszem. Rám bíznád az országot?

– Rátok, hármatokra. Persze csak ha úgy döntök, hogy elutazom a határvidékre. BiLeth – fordult a komor némaságba burkolózó férfi felé –, megnyugtatna, ha segítségükre lennél a tanácsaiddal, amíg én távol vagyok.

BiLeth megköszörülte a torkát, fagyos arckifejezése némileg felengedett. – Ahogy kívánod, uram.

– És YetAmidous tábornok? – kérdezte RuLeuin. – Vele beszéltél már?

– Neki is mindegy: ha azt kérem tőle, maradjon, maradni fog, de szívesen el is kísér Ladenscionba. Kár, hogy nem lehettek egyszerre két helyen; mindkettőtöknek jó hasznát venném a csatában.

– Bocsáss meg, uram, hogy félbeszakítalak – emelkedett fel ültéből Perrund úrnő, és az ajtó felé intett. – Hozzák a létrát.

Két szolga egy fából ácsolt, nehéz könyvtári dobogót egyensúlyozott ki a teraszajtón, és az emelvényhez cipelték.

– Tessék? Áh, igen! Lattens! – kiáltott UrLeyn a fiának, aki egyre a katapult körül sürgölődött: a hajítókar állását és a kő méretét latolgatta éppen. – Ide nézz, mit kapsz! Egy igazi kilátótorony; minden generális ilyenről álmodozik. Oda állítod, ahová csak akarod.

Lattens bizonytalanul pislogott, aztán felcsillant a szeme. – Fenét kilátótorony! Ostromgép! – Fenyegetően megrázta a távcsövét DelHadd felé. A testőr a távolból acsargott a létrára, amelyet a szolgák végül a korlát mellé állították. – Most lesz nemulass, gonosz báró! – kiabálta. DelHadd tettetett rémülettel az arcán, szemét eltakarva hátrált a terasz sarkába.

Lattens felkapaszkodott a dobogóra. A dada ezt a műveletsort is aggodalmas arccal figyelte, de nem mászott utána. DelHadd odasompolygott a fiúhoz, és vészjósló morgások és hörgések közepette felsandított rá.

– Tüzér, lövésre készülj! – vezényelt Lattens. – És… tűz!

A kő kirepült, aztán egy pillanatra mozdulatlanul lebegni látszott a beltenger felett, éppen azon a részen, ahol DelHadd épen maradt városai álltak. – Ne! – kiáltotta Lattens. A szabályok szerint ugyanis a játékosok csak egyszer lőhettek a tengerbe. Lattens és DelHadd mindketten félretettek erre a célra egy-egy méretes követ, abban a reményben, hogy az ellenfél összes megmaradt települését sártengerbe fullaszthatják egyetlen jól irányzott lövéssel. A kő, amit Lattens ez alkalommal kilőtt, kisebb darab volt. Ha a tengerben landolt volna – különösen a sekélyebb részeken a part közelében –, azzal nem sok kárt tett volna DelHadd városaiban, viszont egyszer s mindenkorra elveszett volna a lehetőség egy mindet elsöprő támadásra.

A lövedék szerencsére egy tengerparti városkára hullott, tekintélyes porfelhőt kavarva. Mindenütt faforgácsok röpködtek, az agyagházak szilánkjai a kikötő vizében csobbantak.

UrLeyn talpra ugrott, és lelkesen tapsolt. – Ez az, fiam!

RuLeuin is felállt. – Ügyes, nagyon ügyes!

– Őstehetség a fiú – bólogatott elismerően BreDelle.

BiLeth udvariasan mosolygott.

ZeSpiole a széke karfáját csapkodta. – Micsoda briliáns lövés!

DelHadd elkeseredetten rázta az öklét, és hörgött, mintha a végét járná.

– Hurrá! – kiáltott Lattens, a karját az ég felé dobva örömében. A lendülettől azonban megtántorodott, és elvesztette az egyensúlyát. DelHadd már ugrott volna, de a dada résen volt, és elkapta a zuhanó gyereket. Lattens sértett grimaszt vágott, és csapkodva küszködött a nő karjában. Csak akkor békült meg, amikor visszatették a létrára, ahol az imént állt.

– Csak óvatosan, fiam! – nevetett UrLeyn.

– Igazán sajnálom, uram. – Perrund a szívére szorította a kezét, arca a fátyol alatt is sápadtnak tűnt. – Azt hittem, így nagyobb biztonságban lesz…

– Ugyan, hisz’ kutya baja! – felelte UrLeyn átszellemült mosollyal. – Sose féltsd! – Azzal a gyerek felé fordult. – Remek lövés volt, fiam? – kiabálta. – Még egy-két ilyen, aztán jöhet a nagy kő!

– Ladenscionnak vége! – kiabálta vidáman Lattens, öklét rázva DelHadd felé, fél kézzel a fakorlátba kapaszkodva. – A Mindenható a mi oldalunkon áll!

– Á, szóval most már Ladenscion ellen hadakozol, és nem a Birodalom ellen – nevetett a kormányzó.

– Bátyám – szólt közbe RuLeuin –, egyre azon töprengek, melyik volna számomra a nagyobb megtiszteltetés: az oldaladon lovagolni a csatába, vagy segédkezni az ország kormányzásában, amíg te távol vagy. Bármelyiket is kérd tőlem, tudnod kell, hogy mindent megteszek majd, ami a képességeimből telik.

– Abban biztos vagyok – veregette meg öccse vállát UrLeyn.

– A testvéred a szívemből szólt, uram. – ZeSpiole előredőlt a székében, hogy elkapja a kormányzó tekintetét.

– Még az is lehet, hogy nem megyek sehová – vont vállat UrLeyn. – Ki tudja, milyen híreket hoz a következő futár. Talán a bárók azóta megadták magukat, és halálra váltan várják, hogy letehessék a fegyvert. Mindenesetre örülök, hogy egyikőtök sem tiltakozik a döntésem ellen.

– A legkevésbé sem, bátyám!

– Sőt. Mélyen megtisztelsz bennünket, uram.

– Nagyszerű. Legalább emiatt nem kell hogy főjön a fejem.

DelHaddnak a következő dobással csak egy szántóföldet sikerült eltalálnia; ugrált és toporzékolt dühében. Lattens gyöngyöző kacagással jutalmazta a testőr teljesítményét, és egy ügyes lövéssel felelt, amely egy egész falut eltörölt a föld színéről. DelHadd ezután beomlasztott egy hidat, Lattens bombája viszont nem talált. Aztán a szerencse ismét mellé szegődött: porig rombolt egy várost, míg a testőr lövései sorra célt tévesztettek.

Lattens végül elérkezettnek látta az időt, hogy bevesse a nagy követ, és megkísérelje egyetlen jól irányzott lövéssel a föld színével egyenlővé tenni DelHadd megmaradt városait.

– Gyerünk, fiam! – buzdította az apja. – Bátraké a szerencse!

A bőrfonat panaszosan csikorgott, amikor a tüzér kifeszítette a katapult karját, ameddig csak a szerkezet engedte. A mozdulatsort DelHadd tompa nyögései és nyüszítése kísérte.

– Nem túlzás ez? – kiabálta UrLeyn. – A végén még a saját tengeredbe találsz!

– Éppen jó lesz, apa, hidd el – bizonygatta Lattens. – Majd beteszek a nagy kő mellé pár kisebbet.

– Hát, jól van – hagyta rá a kormányzó. – Csak tönkre ne tedd a gépet.

– Apa! – pillantott fel a fiú. – Megtölthetem én? Kééérlek, csak most az egyszer…

A tüzérnek öltözött szolga éppen ki akarta emelni a legnagyobb követ, de most elbizonytalanodott, és kérdőn tekintett a kormányzóra. DelHadd arcáról leolvadt a színlelt harag. Perrund visszatartotta a lélegzetét.

– Uram – kezdte a nő, de a doktor félbeszakította.

– Nem engedhetem, hogy a fiú megerőltesse magát. – BreDelle közel hajolt a kormányzóhoz. – Nem bírná el. Talán nem látszik rajta, de rettentően legyengítette a betegség.

UrLeyn ZeSpiole-ra pillantott.

– Én inkább attól félek, hogy el talál pattanni az ostorfonat – mondta a parancsnok. – Ez csak egy játékszer, nem komoly hadigépezet. Nem árt az óvatosság.

UrLeyn a fia felé fordult. – A tábornokok nem foglalkoznak ágyútöltéssel – mondta fennhangon. – Az a tüzérek dolga.

– Tudom, apa, de tényleg csak most az egyszer! Ez nem igazi háború, hanem játék.

– Rendben van – sóhajtott megadóan UrLeyn. – Akarod, hogy segítsek?

– Nem kell – kiáltotta vidáman Lattens, aztán beletúrt vörösesszőke fürtjeibe, és sietve kijavította magát: – Úgy értem: köszönöm, nem, uram!

UrLeyn rezignált arckifejezéssel dőlt hátra a székén, de a szája sarkában mosoly bujkált. – Tudja, mit akar. Hiába, az apja fia… – Intett a gyereknek. – Legyen, ahogy akarod, Lattens tábornok! Töltsd meg a gépedet, és a Mindenható segítsen győzelemre.

Lattens kiválogatott néhány kisebb követ, és sorban egymás után bepakolta őket a kasba. Az arca kipirult az erőfeszítéstől. Aztán leguggolt, megmarkolta a legnagyobb követ, és nyögve felemelte. Bizonytalanul megfordult, és a teher alatt kétrét görnyedve a katapult felé botladozott.

DelHadd észrevétlenül közelebb araszolt a géphez, de Lattens ügyet sem vetett rá; nehézkes lendítéssel a vállára emelte a követ, és a gép hátrafeszített karja felé csoszogott.

DelHadd még néhány lépést oldalazott, már csak egy ugrásnyi távolságra volt a fiútól. A tekintete ide-oda cikázott a kioldópecek és a fiú meg-megroggyanó lába között.

Lattens kinyomta a követ, hogy egy magasságba kerüljön a kassal, és egy pillanatra megtántorodott. Hangosan zihált, verejték csurgott a homlokáról.

– Óvatosan, fiam – suttogta a kormányzó. Erősen markolta a szék karfáját, ujjai elfehéredtek.

DelHadd már egészen közel volt hozzá, alig karnyújtásnyira.

Lattens egy utolsó nyögéssel a kasba gördítette a sziklát, az apróbb kövek nagyot reccsentek alatta. A gép megremegett, DelHadd izmai ugrásra készen megfeszültek. Már-már úgy tűnt, ráveti magát a gyerekre, és elrántja onnan, de a fiú hátralépett, megtörölte izzadt homlokát, és az apjára mosolygott. A kormányzó elismerően bólintott, és megkönnyebbült sóhajjal hátradőlt. Végighordozta a tekintetét a többieken. – Lám csak – mondta, és nagyot nyelt.

– Tüzér! – intett Lattens. A szolga bólintott, és elfoglalta helyét a szerkezet mellett.

DelHadd észrevétlenül visszasomfordált a saját hajítógépe mellé.

– Várjatok! – kiabálta Lattens, és fürgén felszaladt a létra tetejére. A dada ismét elfoglalta őrhelyét az „ostromgép” tövében. Lattens előhúzta a kardját, a magasba emelte, és suhintott vele. – Tűz!

A hajítógép éles, pengő hangot hallatott, a kasba halmozott kövek kirepültek; ahány darab, annyifelé. A teraszra néma csönd telepedett, mindenki előredőlt, és feszülten figyelt.

A nagy szikla elsuhant a tenger fölött, és a sekély vízbe csapódott DelHadd egyik part menti városa mellett; telepöttyözte a házakat sárral, de nagyobb kárt nem tett bennük. Egy kisebb kő DelHadd szántójába csapódott, egy másik pedig porig rombolta Lattens egyik saját városát.

– Óóó…

– Egek.

– Micsoda balszerencse, fiatalúr.

– Hát, ezért igazán kár!

Lattens csak állt szótlanul a létra tetején, teljesen lelombozva. Fakardja ernyedten csüngött a kezében. Reményvesztett arckifejezéssel nézett az apjára.

A kormányzó elfintorodott, aztán vállat vont, és rákacsintott. A fiút ez sem vigasztalta meg. A csönd egyre mélyült.

DelHadd felugrott a párkányra, és majom módjára leguggolt, öklével a faragott fedkőre támaszkodva. – Haha! – kacagott, fügét mutatva a fiúnak. – Ezt jól elvétetted, kisöreg! – Aztán egyetlen szökelléssel a hajítógépe mellett termett, és kétharmad útig hátrahúzta a kart. – Zsebemben a győzelem! Hihihi! – Felkapta a legnagyobb követ, csavart egyet a torziós szálon, és a követ a kasba lendítette. Ránevetett Lattensre; kihívó vigyora egy pillanatra elhalványult, amikor meglátta a kisfiú halovány arcát. Aztán összedörzsölte a kezét, és az öklét rázta. – Most elválik, ki a bajnok!

Irányba állította a gépet, és megrántotta a kioldózsinórt. A katapult megremegett, a nehéz kődarab pörögve-forogva lendült a magasba. DelHadd a korláthoz rohant, és kezével ernyőt formált a szeme fölé.

A sötét szikla méltóságteljes lassúsággal úszott az azúrkék ég háttere előtt, aztán mintha egyszer csak megelégelte volna a szárnyalást, meredek ívben zuhanni kezdett, és harsány, már-már csúfondáros csobbanással pottyant a tengerbe.

Toronymagas hullámok csaptak fel nyomban, megrogytak, kiszélesedtek, és egyre szélesedő gyűrűket formázva, bősz iramban száguldottak a part felé.

– Neeee! – kiabálta DelHadd a korlát mellől, és a homlokához kapott. – Ez nem lehet igaz! Mondjátok, hogy nem igaz!

– Hurrá! – kiabálta Lattens, lekapta a fejéről a tábornoki sapkát, és a levegőbe dobta. – Győzelem!

Merthogy a kő nem Lattens területére esett, hanem a másik tengerfélbe. A víztükör kellős közepébe csapódott, jó néhány lépésnyire a szorostól, amely összekötötte az ikertenger két oldalát. A merészen ágaskodó hullámok a fövényre rontottak, iszappal árasztva el Lattens egyik-másik part menti városkáját, de DelHadd térfelén jóval nagyobb pusztítást végeztek.

– Éljen! – rikkantotta RuLeuin, és ő is magasra hajította a kalapját. Perrund a fátyol árnyékából elismerő mosolyt villantott a testőrre. UrLeyn bólogatott, mosolygott, és önfeledten tapsolt. Lattens mélyen meghajolt a terasz irányába, aztán DelHadd felé fordult, és csúfondárosan nyelvet öltött rá. A testőr úgy tett, mintha szíven találták volna, legördült a kőkorlátról, magzatpózba gömbölyödött, és ököllel verte a kockakövet.

– Elég! – nyögte. – Feladom! Nem tudlak legyőzni! A Mindenható a te oldaladon áll! Micsoda tökkelütött marha voltam, amikor azt képzeltem, kiállhatok ellened! Kegyelmezz nekem, nagyuram! Behódolok előtted, és… és megcsókolom a lábad nyomát, csak könyörülj szegény fejemnek!

– Nyertem! – trillázta Lattens. Kópévigyorral megpördült, és háttal beledőlt a dada karjaiba. A dada felnyögött a fiúcska súlya alatt, de ügyesen elkapta és erősen tartotta.

– Gyere ide hozzám, én kis hősöm! – mondta a kormányzó az emelvény széléhez lépve, és a fia felé nyújtotta a karját. – Ide azzal a bátor harcossal!

A dada engedelmeskedett az apai óhajnak, és odacipelte a fiút. A többiek mind köréjük gyűltek, éljeneztek, és Lattens ügyességéről áradoztak.

– Micsoda győzelem!

– Erre igazán büszke lehetsz!

– A fiatalember az egek kegyeltje, én azt mondom.

– Szép munka volt!

– …akkor akár egész éjjel játszhatnánk, amikor már teljesen sötét van akkor is, és csinálhatnánk tűzlabdákat meg mindenfélét, és felégethetnénk a városokat meg a falvakat! Lehet, apa? Ugye megengeded?

DelHadd feltápászkodott, és komótosan leporolta magát. Perrund a fátyol árnyékából figyelte. A férfi elvigyorodott, és egy kissé mintha el is pirult volna.

15. A DOKTOR

– Nos? – türelmetlenkedett a király.

A doktor közelebb hajolt, és alaposan szemügyre vette a sebet. Walen herceg élettelen teste az asztalon hevert az elsötétített szalonban, ahol a gyilkosság történt. Az édességekkel és egyéb nyalánkságokkal megrakott tálakat, amelyek nemrégen még az asztalon sorakoztak, a szolgák akkurátusan a földre pakolták, a fal mellé. A herceg altestét és fejét letakarták a fehér abrosszal, csak a mellkasa maradt fedetlen. A doktor mindössze néhány perce állapította meg a halál beálltát, igaz, előtte valami meglehetősen sajátos dolgot művelt.

Először magam is azt hittem, hogy meg akarja csókolni az öreget. Letérdelt a vérző, reszkető ember mellé, és a szájába fújta a saját lélegzetét; először az ő orcája puffadt fel, aztán a hercegé, mellkasa egy darabig ismét szabályosan emelkedett és süllyedt. Más kötözőanyag nem lévén, letépett egy darabot a saját ruhájából, hogy csillapítsa a vérzést. Aztán ezt a feladatot rám bízta, s mialatt én a tátongó sebre szorítottam a kezem, arra összpontosított, hogy egyenletes tempóban leheljen Walen herceg szájába.

Amikor már nem tudta kitapintani a pulzusát, lemondóan megcsóválta a fejét, és visszaereszkedett a sarkára. Kimerülten sóhajtott.

A kardos-tőrös szolgák gyűrűt vontak körénk. Amikor a doktorral felnéztünk, Quettil herceget pillantottuk meg, Adlain és Polchiek társaságában. Végül a király is megérkezett, erősen sántítva. A hátunk mögül csöndes zokogás hallatszott.

– Vigyétek be! És gyújtsátok meg a gyertyákat – adta ki a parancsot Quettil herceg a szolgáknak. A királyra pillantott, aki jóváhagyólag bólintott.

– Nos, doktor? – kérdezte a király újfent.

– Tőrrel döfték le – kezdte a doktor. – Egy meglehetősen vékony, éles pengéjű szerszámmal. Felülről lefelé, igen… A penge átjárta a szívét. Belül vérzett el, ezért szivárog még most is a vére. Ha biztosat akarunk tudni, fel kell nyitnom a holttestet.

– A lényeget így is tudjuk – vont vállat Adlain –, Walen halott. – A szolgák sorfala mögött, valahol a teraszon egy nő hisztérikus sikoltozásba kezdett. A herceg feleségével épp akkor közölték a szörnyű hírt.

– Volt itt még valaki Walenen kívül? – vonta kérdőre Quettil a parancsnokot.

– Ezek ketten. – Polchiek a fejével a sarokban reszkető két fogoly felé bökött. A fiú és a lány alig lehettek idősebbek nálam, csinosak és jól öltözöttek voltak, bár a ruhájuk kissé ziláltnak tűnt, mintha sebtiben kapkodták volna magukra. Két-két fegyveres markolta őket hátulról. Ekkor jöttem rá, honnan tudtak hirtelen ennyi felszolgálót előteremteni a bálra. A zöme láthatóan nem konyított az efféle munkához, merthogy palotaőrök voltak; amint hírét vették a történteknek, hipp-hopp elővarázsolták a fegyvereiket.

A lány könny áztatta arca teljesen felpuffadt, tekintetében páni rémület tükröződött. A teraszról beszűrődött az özvegy jajveszékelése, és a lány lassan, mintegy delíriumos állapotban arrafelé fordította a fejét. A fiatalember sápadtságban még Walen herceg hulláján is túltett.

Adlain hosszan nézte a fiatalokat, mielőtt megszólalt volna. – Kik vagytok? – kérdezte végül.

– Uo… Uo… Uoljeval, uram – dadogta a fiatalember, és nagyot nyelt. – Apród vagyok, és Walen herceget szolgálom, vagyis hogy… szolgáltam. – Vonakodva bökött a hulla felé.

Adlain a lányra pillantott, aki meredten bámult maga elé. – És te?

A lány megrezzent, mintha megütötték volna. Keresztülnézett a kapitányon, és a doktort kereste a tekintetével, de szólni egyetlen szót sem szólt.

Végül a fiatalember válaszolt helyette. – Droythir, uram. Droythirnak hívják. Mizuiból való, Gilseon úrnő szobalánya. A menyasszonyom.

A doktor a király felé fordult. – Uram, nem kellene beengednünk a hercegnőt? – A király nemet intett a fejével, és felemelte a kezét.

Adlain kapitány felszegte az állát, mintha azzal akarna rájuk mutatni, és parancsoló hangon kérdezte: – Mit kerestetek itt?

A lány rábámult, mintha valami érthetetlen nyelven szóltak volna hozzá. Átfutott az agyamon, hogy talán valóban nem érti a beszédünket. A fiatalember zokogásban tört ki. – Csak az ő kedvéért tettük, uram, hidd el!

Könnyeivel küszködve folytatta. – Azt mondta, szereti nézni az ilyesmit, és ha kedvére teszünk, gazdagon megjutalmaz bennünket. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy bárkinek baja eshet… Aztán meghallottuk a kiáltozását. Ott állt – intett a szoba sötétbe burkolózó sarka felé. – A paraván mögül figyelt minket. Egyszer csak a paraván felborult, és az úr… – A paraván valóban a földön hevert az ajtó mellett. A fiú kapkodva szedte a levegőt; félő volt, hogy elájul.

– Nyugodj meg – csillapította Adlain. – Nincs semmi baj. – A fiatalember lehunyta a szemét, és ernyedten csuklott össze a két palotaőr szorításában. Az őrök összenéztek, aztán Adlainre és Polchiekre pislogtak. A két tiszt a szokásosnál is sápadtabbnak tűnt.

– Meglegyintette a fekete madár – szólalt meg a lány különös, kongó hangon. Meredten bámult a semmibe, arcán gyöngyözött az izzadság.

– Mi az? – értetlenkedett Polchiek.

– A fekete madár – ismételte a leányzó, és a doktorra függesztette a tekintetét. – Sötét volt, mert az úr csak egyetlen gyertyát kért, de én láttam. Egy nagy fekete madár. Szárnyas pokolfajzat.

A doktor meglepődve kapta fel a fejét. – Pokolfajzat? – visszhangozta, és összevonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, a doktortól már mindent megtudtunk, amit akartunk – jelentette ki Quettil. – Elmehet.

– Nem – rázta a fejét a király. – A doktor marad.

Quettil herceg arca idegesen megrándult.

– Azt műveltétek, amire gondolok? – kérdezte a király, és a doktorra pillantott. Odaát a bálteremben a zene bizonytalanul elhallgatott.

A lány a király felé fordította üres tekintetét. – Azt hát – vágta rá nyersen. Minden bizonnyal fogalma sem volt, kihez beszél. – A kanapén, amott. – A szalon közepére helyezett heverőre mutatott. Mellette a földön ott hevert a felborult gyertyatartó, a lángja kialudt.

– És Walen herceg a paraván mögül figyelt benneteket? – szúrta közbe Adlain.

– Ebben lelte örömét. – A lány tekintete átsiklott a mellette zokogó fiúra. – Ártatlan mókának gondoltuk, uram.

– Ez az ártatlan móka valakinek az életébe került – állapította meg Quettil szárazon.

– Már jó ideje csináltuk – folytatta a lány, tekintetét ismét a doktorra szegezve –, amikor meghallottuk azt a hangot. Mintha valaki feszegette volna az ajtót. Aztán az úr felkiáltott, a paraván felborult, és ott keringett fölötte a fekete madár.

– A herceg is ott volt? – tudakolta Polchiek.

A lány egy futó pillanatra ránézett, aztán visszafordult a doktor felé. – Igen, uram.

– Senki mást nem láttál?

– Nem. Csak őt – felelte a lány. – Egy szál ingben volt. A kezét pedig ide szorította – mondta, s mivel a két őr szorosan fogva tartotta, felhúzta a vállát, és a mellkasára bámult. – Azt üvöltötte: gyilkos, gyilkos!

– Az az ajtó – mutatott Adlain a paraván mögé – nyitva volt?

– Nem, uram.

– Biztos vagy benne?

– Egészen biztos, uram.

Quettil a királyhoz hajolt. – Bízd a tömlöcmesteremre! Raling majd kideríti, igazat beszélnek-e – suttogta. A doktor szúrós pillantást vetett rá, a király a homlokát ráncolta.

Adlain Polchiekhez fordult. – Be van zárva? – kérdezte, az ajtó felé bökve.

Polchiek elgondolkodott. – Elvileg igen – felelte. – A kulcsnak a zárban kell lennie. – Odalépett az ajtóhoz, de a kulcsot nem találta. Egy darabig a földön matatott, aztán türelmét vesztve megrángatta a kilincset. Mikor látta, hogy hiába, a derekán lógó bőrtarsolyból előhúzott egy vaskos kulcscsomót, és az egyik hosszú tollú kulcsot a zárba illesztette. A nyelv hangosan kattant, az ajtó kitárult. A nyíláson inasnak öltözött őrök kandikáltak be meglepetten. Amint észrevették a parancsnokukat, összecsapták a bokájukat. A kapitány váltott velük néhány szót, aztán ismét bezárta az ajtót, és visszatért az asztal körül álldogáló társasághoz. – Azóta őrködnek odakinn, hogy riadót fúvattam – rázta a fejét lemondóan. Vaskos, ügyetlen ujjaival a kulcscsomón matatott, mígnem sikerült az egészet visszagyömöszölnie a derekán lógó szütyőbe.

– Kinek van még hozzá kulcsa? – kérdezte Adlain.

– Csak nekem és az udvarmesternek. A harmadiknak a zárban kellett volna lennie – dörmögte Polchiek –, méghozzá ezen az oldalon.

– Droythir, pontosan hol láttad azt a fekete madarat? – kérdezte a doktor.

– Az úr feje fölött – vágta rá a lány, aztán hirtelen mintha kiszállt volna belőle az erő. – Én… nem is tudom. Talán csak egy árnyék volt. A gyertyafény vagy a zuhanó paraván… – Lehajtotta a fejét. – Egy árnyék – motyogta maga elé.

– Küldjétek be a hercegnőt! – intett a király.

Egy őr Quettilhez lépett, és a fülébe súgott valamit.

– A hercegnő elájult, felség, most viszik a szállására. Ellenben úgy értesültem, hogy bebocsátásra vár egy apród, akinek fontos mondanivalója van a számunkra.

– Valóban? – vonta fel a király a szemöldökét. – Hát akkor… jöjjön be!

Droythirt és Uoljevalt felnyalábolták az őrök, és arrébb tuszkolták őket, hogy helyet szorítsanak az újabb tanúnak. A fiú csak nagy nehezen tudott talpra kászálódni, mert még mindig rázta a zokogás. A lány meredten bámult maga elé.

Az ajtón legnagyobb meglepetésemre Feulecharo lépett be, a híres szájhős, a cselédszobák koronázatlan királya. De most mintha összement volna; az arca szederjes volt, a szeme kiguvadt, látszott, hogy minden lépés külön erőfeszítésébe kerül.

– Feulecharo? – kiáltott fel Adlain kapitány meglepetten, majd körbenézett a társaságon. – Walen herceg apródja – fűzte hozzá magyarázatképpen.

Feulecharo megköszörülte a torkát, és szemével végigpásztázott a jelenlevőkön. Tekintete egy kis ideig elidőzött a doktoron, aztán halványan rám mosolygott. – Felség – mondta, és mélyen meghajolt a király előtt. – Quettil herceg. Uraim. Asszonyom. Nem sokat tudok a történtekről, de… egy keveset mégis.

– Valóban? – kérdezte Quettil, résnyire húzva a szemét.

A király egyik lábáról a másikra nehezedett, arca meg-megrándult a fájdalomtól. Ekkor a doktor előkerített egy széket, és a király alá tolta, aki lezöttyent rá, és megkönnyebbülten biccentett.

Feulecharo az ajtóra mutatott. – A folyosón voltam éppen, amögött az ajtó mögött, amikor… nos, amikor az eset történt.

– És mit kerestél ott? – vakkantotta Quettil.

Feulecharo nyelt egyet. Droythirra és Uoljevalra pislogott, akik az asztal mellett álltak az őrök gyűrűjében, hátracsavart kézzel. – Hát szóval… a hercegnő kért meg, hogy… – Feulecharo nagy levegőt vett. – Megkért, hogy figyeljem a herceget, és jelentsem neki, hol jár és mit csinál.

– És te mindvégig a nyomában voltál? – Adlain többé-kevésbé már ismerte Feulecharót, ezért határozottan, de csöppet sem fenyegető hangnemben beszélt hozzá.

– Igen, uram. Azzal a kettővel jött be ide – Feulecharo Droythirra és Uoljevalra bökött. A fiatalok egy szót sem szóltak. – A hercegnő azt hitte, hogy a herceg viszonyt folytat a fiatal hölggyel. Amikor láttam, hogy félrevonulnak, és elsötétítik a szobát, megkerültem a báltermet, és a folyosóra mentem. Abban reménykedtem, hogy a kulcslyukon át láthatok valamit, vagy hallok valamit az ajtón keresztül. De a lyuk be volt tömve.

– A kulcs benne volt a zárban? – kérdezte Adlain.

– Nem, uram. Szerintem elé húzták a takarólemezt. Szerencsére – folytatta – a zsebemben volt ez a fémlap, amit tükörnek szoktam használni. Letettem a földre, és becsúsztattam az ajtó alatt.

– Na és, mit láttál? – türelmetlenkedett Quettil.

– Nem sokat, uram. Odabent halovány fény derengett, talán egy gyertya lángja. Egy férfi és egy nő hangját hallottam. Szerelmeskedtek, uram. És valami mozgást érzékeltem, de… inkább csak sejtettem, mint láttam.

– És láttad, amikor a herceget ledöfték? – recsegte Polchiek.

Feulecharo megnyalta a szája szélét. – Ahogy ott álltam, valaki észrevétlenül a hátam mögé osont, és fejbe vágott. Elájultam, uram. Beletelt jó néhány percbe, amíg magamhoz tértem. – Félrehajtotta bozontos fürtjeit; a tarkóján friss seb éktelenkedett, jókora kékes-zöldes daganat, amelyre rászáradt a fényes, frissen alvadt vér.

A király kérdőn pillantott a doktorra. A doktor odalépett az apródhoz, és szemügyre vette a sebet. – Oelph – fordult felém –, hozz egy kis vizet, kérlek. És egy asztalkendőt. Az az üveg bor ott a földön jó lesz.

Feulecharo lehuppant egy székre, amíg a doktor megvizsgálta és kitisztította a sebet. Adlain melléjük lépett, és közvetlen közelről figyelte a műveletet. – Ekkora ütés egy jól megtermett embert is letaglózna – állapította meg. – Egyetértesz velem, doktor?

A doktor bólintott.

– És amikor magadhoz tértél – kérdezte Polchiek –, mi történt?

– A szobából lábdobogást és kiáltozást hallottam, de a folyosón egy lélek sem volt rajtam kívül. Rettenetesen szédültem, alig találtam el az árnyékszékig. Hánytam. Aztán rögtön a hercegnő keresésére indultam. Akkor tudtam meg, hogy az uramat meggyilkolták.

Adlain és Polchiek összenéztek. – Nem hallottál lépteket, mielőtt leütöttek volna? – tudakolta Adlain.

– Nem, uram. – Feulecharónak megrándult az arca, ahogy az alkoholos gyolcs hozzáért a sebhez. – A tükörre figyeltem.

– Ez a tükör… – kezdte Polchiek.

– Itt van nálam, uram. Szerencsére volt annyi eszem, hogy felvegyem a földről, mielőtt kitántorogtam volna az árnyékszékre. – Feulecharo beletúrt a zsebébe, és egy tenyérnyi, fényesre csiszolt fémdarabot húzott elő. Átnyújtotta Polchieknek, aki körbeadta a társaság többi tagjának.

– Mondd csak, Feulecharo – forgatta elgondolkodva Adlain kapitány az ujjai között a fémdarabot –, féltékeny asszony a te úrnőd?

– Nem féltékenyebb, mint bármely más nőszemély, uram – felelte az apród. A hangja reszelős és erőltetett volt, de talán csak azért, mert a doktor előredöntötte a fejét, hogy jobban hozzáférjen a sebhez.

– Igazat beszélsz? – kérdezte a király komolyan.

Feulecharo a szemébe nézett, amennyire előredöntött fejjel tudott. – Igen, felség.

– Amikor leütöttek – szólt közbe a doktor, és elengedte az apród nyakát –, az ajtónak dőltél, vagy a földre zuhantál?

Quettil herceg a fogát szívta. Feulecharo elgondolkodott. – Amikor magamhoz tértem, a földön ültem – mondta, aztán Adlainre és a többiekre pillantott. – A fejem az ajtó lapjának dőlt.

– Vagyis ha valaki kinyitotta volna az ajtót – folytatta a doktor –, akkor beestél volna a szobába.

– Hát… igen, asszonyom. De az is lehet, hogy valaki visszaültetett az ajtó elé.

– Ugye semmit sem hallgatsz el előlünk? – Quettil hangja élesen reccsent.

Feulecharo szóra nyitotta a száját, aztán elbizonytalanodott. Ahogy elnéztem, a szokásosnál is kótyagosabb volt, de hát ezen nem is lehetett csodálkozni; a fejére mért ütés alaposan megzavarhatta.

– Mi az? – kérdezte a király szigorúan.

– Felség. Uraim – köszörülte meg a torkát Feulecharo; mintha minden szót nagy erőfeszítéssel kellett volna kipréselnie magából. – A hercegnő arra gyanakodott, hogy a férje bűnös viszonyt ápol eme fiatal hölggyel – bökött az üres tekintetű szobalányra. Megnyalta az ajkát, és nagyot nyelt. – Azért küldött utána, hogy kiderítsem, valóban így van-e. Ha tudta volna, hogy a herceg csak nézi, ahogy mások… Egyáltalán nem lett volna féltékeny. Legyintett volna az egészre. – Feulecharo körbenézett a szobában, de gondosan kerülte a tekintetemet és a doktorét. – Bennem mindenki másnál jobban megbízik. Ismerem őt. Meg se fordulna a fejében, hogy olyan bűnös dolgokba keveredjen, mint ami itt történt. – Csüggedten pillantott a habfehér abroszra, amely a herceg holttestét takarta.

Quettil már nyitotta a száját, de a király, aki mindeközben Adlaint és Polchieket figyelte, megelőzte: – Köszönjük, Feulecharo.

– Tartsuk itt, felség – súgta Adlain a királyhoz hajolva. – Polchiek kapitány elküldhetne néhány embert a szállására, hátha megtalálják a gyilkos fegyvert. Vagy a hiányzó kulcsot. – A király bólintott, mire Polchiek magához intette az őröket, és halk szóval utasította őket. – Ha szépen megkérjük – folytatta Adlain –, a kapitány úr biztosan kinyitja nekünk még egyszer az ajtót; arra vagyok kíváncsi, találunk-e odakinn vérfoltokat.

Az őrök elcsörtettek, hogy átkutassák Feulecharo szobáját, Polchiek és Adlain pedig nekiláttak, hogy alaposan szemügyre vegyék az ajtót.

A király a doktorhoz fordult. – Köszönöm a segítségedet, Vosill – mondta. – Most már elmehetsz.

– Ahogy óhajtod, felség – felelte a doktor.

Mint később megtudtam, aznap éjjel nemcsak Feulecharo szállását kutatták át, hanem a hercegnőét is. Persze semmit sem találtak. A folyosóra nyíló ajtón viszont valóban vérfoltok éktelenkedtek, és a padlóra is jutott egy-két csepp. Másnap az egész palotát felforgatták a gyilkos fegyver után, de az nem került elő sem másnap, sem később. A hiányzó kulcsra az udvarmester ládájában bukkantak rá, ami akár véletlen is lehetett. Az udvarmesterről mindenesetre bebizonyosodott, hogy ártatlan (már amennyire bármit is biztosra lehetett venni ebben a zavaros ügyben).

Jó gazdám előtt talán nem szükséges bizonygatnom, hogy igen jól ismerem Feulecharót; minél többet töröm rajta a fejem, annál kevésbé tartom valószínűnek, hogy ő ölte volna meg a herceget, vagy bármi köze lett volna a halálához. A király talán túlságosan is elnéző volt a két fiatallal, Droythirral és Uoljevallal, amiért nem adta őket a tömlöcmester kezére (bár ha jól tudom, mindketten tettek egy rövid látogatást Raling mesternél, és kedvenc játékszereinek működését is részletesen elmagyarázták nekik), de tény, hogy sok újat nem tudtak hozzátenni az előző éjjel elhangzottakhoz.

Polchiek kapitány kétségbeesetten igyekezett, hogy megtalálja a bűnöst, Quettil herceg pedig (ha hinni lehet a szóbeszédnek) még holdhónapokkal később is dührohamot kapott, ha a gyilkosságot megemlítették előtte. Ám azonkívül, hogy elkobozta a kapitány két picinyke birtoka közül az egyiket, mást nemigen tehetett. Polchiek mindenesetre őröket állíttatott az ajtókhoz, és mindent elkövetett, hogy a hasonló incidensek a továbbiakban ne zavarhassák meg a bál nyugalmát.

Feulecharónak egyedül az volt a szerencséje, hogy Walen egyik legtehetősebb vazallusának a fia. Ha alacsonyabb sorból származott volna, és nem csupán két folyvást betegeskedő báty választja el a jól csengő nemesi címtől, egykettőre Raling mester boszorkánykonyhájában találta volna magát. Így viszont megúszta egy alapos fejmosással; ahogy az udvarban szokták volt mondani: aki jó családból származik, rossz ember nem lehet.

16. A TESTŐR

– Ó, bárcsak én is veletek mehetnék, DelHadd! Ugye, megkéred apát? Neked biztosan megengedi.

DelHadd zavartan pislogott, Perrund szomorkás mosollyal figyelte a fiút. Magas pulpitusáról Stanza, a főeunuch rosszallóan csóválta a fejét.

A testőr lábán lovaglócsizma fénylett, kezében széles karimájú kalapot szorongatott. A széke karfáján vastag fekete köpeny hevert gondosan összehajtogatva, mellette a földön két nyeregtáska. A kormányzó döntött: maga veszi kézbe a ladenscioni hadműveletek irányítását.

– Jobb lesz neked itthon, Lattens – mormolta DelHadd, és beletúrt a kisfiú vörösesszőke fürtjeibe. – Rendbe kell jönnöd. A betegség pont olyan, mint a háború, csak a tested a vár, amit körbevesznek az ostromlók. Igaz, hogy visszaverted az első rohamot, de a csata még nem ért véget: össze kell szedned az erőidet, újjáépíteni a falakat, rendbe hozni a hajítógépeket, kitisztogatni az ágyúkat és feltölteni a fegyverraktárakat munícióval. Apád csak akkor tud nyugodt lélekkel hadba vonulni, ha a te várad biztonságban van. Neked most az a dolgod, hogy meggyógyulj!

– Apád legszívesebben itt maradna veled, nekem elhiheted, csakhogy rá a katonái is úgy tekintenek, mintha az apjuk volna, érted? És most nagy szükségük van a bölcsességére és a tanácsaira. El kell mennie velük messze földre, neked pedig segítened kell neki megnyerni a háborút azzal, hogy itt maradsz és felépülsz. Ez hadvezéri kötelességed. Mit gondolsz, menni fog?

Lattens lehorgasztotta a fejét, és a párnája csücskét gyűrögette, aztán egy kiálló aranyszálat kezdett csavargatni. Perrund anyáskodó gonddal igazgatta helyre makrancos fürtjeit. – Igen – felelte végül vékonyka hangon. – De… tényleg szeretnék veletek menni. Nagyon-nagyon szeretnék. – Felnézett a testőrre. – Biztos, hogy nem lehet?

– Biztos – felelte DelHadd csöndesen. – Sajnálom.

A fiú mélyet sóhajtott, okos feje szomorúan lekókadt. DelHadd Perrundra mosolygott, de ő Lattenst figyelte, és szelíd hangon megszólalt:

– Ejnye-bejnye! Ez ugyanaz a Lattens tábornok lenne, aki a minap fölényesen győzött a hajítógépcsatában? A hadvezér dolga, hogy példát mutasson. – A kisfiú szomorúságát látva vonásai ellágyultak. – Meglásd, apád nemsokára hazajön, és DelHadd is vele. – A testőrre pillantott.

– Még az is lehet – kapott a szón DelHadd –, hogy mire odaérünk, az ellenség már letette a fegyvert. A háborúk ilyenek; tele vannak meglepetésekkel. – Körbeforgatta a kezében a fekete kalapot, és a köpenyre fektette, majd megköszörülte a torkát. – Meséltem már, mi történt, mielőtt Sechroom és Hiliti elbúcsúztak egymástól? Tudod, amikor Sechroom elhatározta, hogy misszionáriusnak áll.

Egy pillanatig úgy tűnt, mintha Lattens nem hallotta volna a kérdést, de aztán oldalra fordult, és abbahagyta a dudorászást. – Még nem. Elmeséled?

– Nos, végül elérkezett a búcsúzás napja. Sechroom a fejébe vette, hogy hittérítő lesz, és elviszi Bőségfölde hírét messzi vidékekre. Ahogy mondani szokás: meg akarta váltani a világot.

– Megváltani a világot? – A kisfiú értetlenül pislogott.

– Úgy gondolta, a távoli földek lakói sokat tanulhatnak az olyanoktól, mint ő.

– Értem.

– Hiliti hiába próbálta lebeszélni. Pedig egyre inkább meggyőződésévé vált, hogy a lány hibát követ el. Elhatározták hát – folytatta DelHadd, és kihúzta magát ültében –, hogy mielőtt végleg elválnának az útjaik, együtt töltenek pár napot egy mindkettőjük számára kedves helyen, egy lakatlan szigeten. Ez a bizonyos sziget maga volt az érintetlen ősvadon, ahová akkor mentek az emberek, amikor megcsömörlöttek Bőségfölde gazdagságától. Itt nem folytak bor- és gyümölcsléfolyók, nem nőttek válogatott ínyencségek a fán, az emberek nem botlottak lépten-nyomon zenélő szökőkutakba, és cukorkahegyek sem voltak, nem beszélve a…

– Van, aki nem szereti a cukorkahegyeket? – hüledezett a kisfiú.

– Van, bizony! Mások repülni nem akartak, és különben is, nagyon unták már, hogy a mosdótálba magától csobog a meleg víz, és szolgák lesik minden kívánságukat. Furcsák az emberek, Lattens. Ha mindent megkapnak, amit szemük-szájuk kíván, hirtelen vágyakozni kezdenek a nélkülözés és a szenvedés után.

Lattens elhúzta a száját, de egy szót sem szólt. Az arckifejezéséből világosan látszott, hogy mi a véleménye a bolond bőségföldiekről – és a felnőttekről általában.

– Szóval – folytatta DelHadd – Sechroom és Hiliti egy utolsó kirándulást akartak tenni ezen a szigeten, távol a megszokott biztonságtól és kényelemtől. Nem vittek magukkal szolgákat, és az amulettjeiket és mágikus ékszereiket is otthon hagyták, amelyek mindig megóvták őket a bajtól, és amikkel bármikor segítségül hívhatták az isteneiket. Ezúttal valóban csak magukra számíthattak. A szigeten bőven akadt friss forrásvíz és mindenféle ehető gyümölcs, a fák hatalmas leveleiből pedig sátrat készíthettek maguknak. A vadászathoz íjat és fúvócsövet fabrik="jultak, a vesszőket mérgező gyantába mártották. Minden szerszámukat maguk készítették, még mielőtt útra keltek volna, és nagyon büszkék voltak a kezük munkájára. Csakhogy egy dologra nem számítottak: a szigetet benépesítő állatok a legkevésbé sem hasonlítottak azokra a szelíd, kezes jószágokra, amikhez otthon hozzászoktak; a fránya dögök sehogyan sem akarták, hogy pecsenyehús legyen belőlük, és ravaszul kitértek a két tapasztalatlan vadász elől.

– Egyik este, miután a két barát hosszasan kódorgott az erdőben, és hiába próbált valamiféle négylábút vagy szárnyast a fúvócső végére kapni, szomorúan és éhesen hazaindultak falevelekből összerótt szállásukra. Útközben hajba kaptak, és egyre csúnyább dolgokat vágtak egymás fejéhez. Unatkoztak és a gyomruk is korgott, az aznapi sikertelenségért pedig titokban mindketten a másikat okolták. Sechroom biztosra vette, hogy Hilitit a férfiúi agresszió hajtja, és csak a vérontás öröméért vadászik. (Igaz, ami igaz; Hiliti szerfölött büszke volt íjásztudományára, és a közelharc verhetetlen bajnokának tartotta magát.) A fiú pedig meg volt győződve róla, hogy Sechroom, aki szerint minden élet szent, hangos trappolásával szándékosan elriasztja a vadat.

– Útjukat egy patak keresztezte, amely meredek partok közt futott. Az egyetlen út, ahol a túlsó partra átjuthattak, egy mohos, kidőlt fatörzs volt, amely afféle természetes hídként ívelt át a víz felett. S mivel reggel óta egyfolytában zuhogott az eső – talán ezért is érezték magukat olyan nyomorultul –, a patak megduzzadt a medrében, és zúgva-kavarogva csapkodta a partokat.

– Árvíz volt?

– Azt talán túlzás lenne állítani, de annyi bizonyos, hogy a bevágás csordultig megtelt zavaros, háborgó vízzel. Más út nem lévén, úgy döntöttek, átkelnek. Hiliti előre akart menni, hogy kipróbálja a „hidat”, de ekkor már mindketten a fatörzsön egyensúlyoztak. Hiliti nem kiáltott rá Sechroomra, hogy sétáljon vissza és várjon, mert azzal még jobban magára haragította volna a lányt; jobbnak látta, ha hallgat.

– A fatörzs megszámlálhatatlan esztendeje hevert ott; korhadt volt és szuvas, mindennek tetejébe a partot alámosta az eső, így a fa kettejük súlyát már nem bírta el. Nagy reccsenéssel kettétörött, és belefordult a vízbe, magával sodorva a part menti köveket. Az agyagos meredély egy része is megindult vele, és jó darabon a vízbe omlott.

– Jaj! – kapta a szája elé a kezét Lattens. – És mi lett Sechroommal és Hilitivel?

– Bizony a patakba zuhantak. Hiliti viszonylag olcsón megúszta a dolgot, mert ő haladt elöl, és estében sikerült belekapaszkodnia a partfalból kiálló gyökerekbe. Végül persze ő is a vízbe csusszant, de az ijedtségen kívül nem esett nagyobb baja.

– És Sechroom?

– Ő már nem volt ilyen szerencsés. A hatalmas fatörzs átfordult, miközben a vízbe borult, vagy Sechroom csúszott alá, a lényeg, hogy a fa egyenesen ráesett, és a patak fenekéhez szögezte a lányt. Mozdulni sem tudott.

– Megfulladt? – A kisfiú mindkét kezét a szájához kapta. A szeme tágra nyílt, öntudatlanul is szopni kezdte a hüvelykujját.

Perrund magához húzta, és gyengéden kivette a kezét a szájából.

– Nem eszik ám olyan forrón a kását! Hiszen már mondtam: mindez azelőtt történt, hogy Sechroom elment volna misszionáriusnak.

– Akkor – kérdezte a kisfiú aggodalmas tekintettel –, mi lett vele?

– Arra én is kíváncsi vagyok – bólintott Perrund. – És hogy kerülhetett egyáltalán a patak fenekére? Sőt azt sem értem, miért merült el a fatörzs a vízben, ahelyett, hogy szépen úszott volna rajta…

– Mert még kettétörve is túl hosszú volt ahhoz, hogy folyásirányba álljon, és lebegve elinduljon a víz felszínén – magyarázta DelHadd. – A nagyobbik darab a patak medrébe fúródott, s éppen az alá szorult be szegény Sechroom. Hiliti egyszer csak arra lett figyelmes, hogy a túlparton az unokatestvére csizmája ágaskodik felfelé, és csapkodja a vizet kétségbeesetten. Átgázolt a törött ágakon és a vízbe fordult szikla- és sárgörgetegen, és meglátta, miféle csapdába esett Sechroom. Gondolkodás nélkül alábukott, de persze az orráig sem látott; alig találta meg a lányt. Sechroom eközben kétségbeesetten küzdött az életéért; erejét megfeszítve igyekezett kihúzni a lábát a törzs alól, de hiába. Hiliti akkor ért oda, amikor már az utolsó buborékok buggyantak ki a lány száján, s elmosta őket a sodró áradat. A fiú a felszínre lökte magát, teleszívta a tüdejét, azután újra lemerült. Az unokatestvére szájára tapasztotta a száját, és jó erősen belefújta a levegőt.

– Aztán megpróbálta megemelni a fatörzset, de az túlságosan nehéz volt. Ha találna egy vastag faágat, gondolta magában, azzal talán le tudná billenteni a súlyt, csakhogy ilyesmire nem volt idő. Sechroomnak időközben megint elfogyott a levegője. Hiliti újra a felszínre küzdötte magát, hogy lélegzethez jusson, és ismét egy picivel meghosszabbította a lány életét.

– De érezte, hogy már nem bírja sokáig. A jéghideg víz lassan, de biztosan elszívta az erejét, átfázott és egyre jobban kimerült. Azon kapta magát, hogy ő is levegő után kapkod.

– Akkor jutott eszébe a fúvócső. Az övét magával ragadta az áradat, amikor a patakba esett, de Sechroomé mintha még nála lett volna – legalábbis úgy emlékezett, hogy látta a lány hátán, félig az iszapba ékelődve, amikor először alábukott. Befújta hát a magával hozott levegőt Sechroom szájába, aztán megragadta a fúvócsövet és húzni kezdte; cibálta, rángatta, amíg végül nagy nehezen sikerült kiszabadítania. Visszatért a felszínre, megint alábukott, és hadonászva megpróbálta elmagyarázni Sechroomnak, hogy vegye a szájába. A lány így is tett.

– Egy apróságról azonban megfeledkezett: ahogy lemerült, a cső megtelt vízzel. Sechroom köpködve fuldoklott, alighogy bevette a szájába. Hiliti megragadta a csövet, újra a felszínre vitte, de ez alkalommal a végére tapasztotta a kezét, mielőtt lemerült volna.

– Sechroom újra kapott levegőt! Hiliti, miután megbizonyosodott róla, hogy magára hagyhatja a lányt, kievickélt a partra, és alkalmas bot után nézett, amivel megemelheti a fatörzset. Végül talált egy egyenes, hosszú ágat, ami elég erősnek tűnt. Bevonszolta a mederbe, egy víz alatti sziklához támasztotta, és a végét a fatörzs alá dugta.

– Sokáig küszködött, az ág majdhogynem kettétört, de végül is sikerült kimozdítania a beékelődött rönköt a helyéről. A fa csúnyán felsértette Sechroom lábát, amikor végre elszabadult. A lány a felszínre küzdötte magát, Hiliti óvatosan átnyalábolta, és a part felé vonszolta. A fúvócsövet magával sodorta a víz, de a fiú már nem törődött vele.

– Hiliti alig bírta a partra húzni Sechroomot. A lány magatehetetlenül csüngött a karjaiban. Eltört a lába.

– Le kellett vágni? – Lattens nyugtalanul izgett-mozgott a kanapén.

– Tessék? Nem, dehogy! Meggyógyult, sőt: jobb lett, mint valaha. Szóval ott tartottam, hogy Hilitinek sikerült feltornásznia magát és Sechroomot a meredélyen, de olyan kimerült volt, hogy ott kellett hagynia a lányt, és egyedül kellett visszatérnie a táborhelyükre. Szerencsére volt egy… afféle jelzőtűz a tábor mellett. Hiliti meggyújtotta, és nemsokára értük jöttek. Megmentették őket.

– És meggyógyították Sechroomot? – kérdezte Lattens.

DelHadd bólintott. – Meg bizony! Hilitit hősként ünnepelték, Sechroom pedig, mihelyst a lába rendbe jött, visszament a lakatlan szigetre, és a fúvócsövek után kutatva átfésülte az egész patakmedret attól a helytől kezdve, ahol az eset történt. Végül meglelte mindkettőt; fennakadtak a sziklák között a patak deltájában. Levágott egy darabot abból, amelyik megmentette az életét, egy szalagra kötötte, és később, a búcsúbálon Hilitinek ajándékozta. Amikor átadta unokatestvérének az ajándékot, a lelkében már régen megbocsátott neki a vízesésnél történt incidensért, és ezt Hiliti is tudta. Megszabadultak a múlt sötét árnyaitól. S bár a fagyűrű túl nagy volt ahhoz, hogy Hiliti az ujjára húzza, megfogadta, hogy soha nem válik meg tőle, és így is lett. A mai napig a szíve fölött hordja.

– És hová ment Sechroom? – kíváncsiskodott Lattens.

– Ki tudja? – tárta szét a karját a testőr. – Lehet, hogy éppen ide vetődött, erre a vidékre. Ő és Hiliti sokat hallottak a… császárról és a Birodalomról, még Haspidusról is. Sokszor beszélgettek róla, össze is vesztek rajta egyszer-másszor. Meglehet, hogy egy szép napon egyszer csak szembejön veled az utcán.

– És Sechroom később visszatért a szülőföldjére? – kérdezte Perrund. Az ölébe ültette a kisfiút, de az addig ficánkolt, amíg ki nem csusszant a karjaiból.

– Nem, soha – felelte DelHadd. – Néhány évvel később Hiliti is nekivágott a nagyvilágnak, és végleg elszakította a szálakat, amik Bőségföldéhez és az ismerőseihez kötötték. Elképzelhető, hogy Sechroom közben hazatért, de Hiliti ezt már sosem tudta meg. Örökre száműzte magát Bőségföldéről; egyszer s mindenkorra lemondott a gazdagságról és a kényelemről, s mindarról, amit az otthona jelentett. Sechroom és Hiliti sosem találkoztak többet, és nem is fognak soha.

– Milyen szomorú – szólalt meg Perrund halkan –, ha az ember többé nem láthatja a családját és a barátait.

– Hát… – kezdte DelHadd, de ebben a pillanatban a kormányzó egyik embere intett az ajtóból. A testőr felállt, és megsimogatta Lattens feje búbját. Felvette a kalapját, a nyeregtáskáját, és felnyalábolta a köpönyegét is. – Elérkezett az idő, ifjú tábornokom. El kell búcsúznod apádtól. Nézd, itt jön!

UrLeyn éppen akkor lépett a terembe elegáns lovaglóöltözetben, és öles léptekkel közeledett feléjük. – Hol van az én nagyfiam? – kiáltotta már messziről.

Lattens felugrott, odarohant hozzá, és a karjába ugrott.

– Óóó, de nehéz vagy! – mondta a kormányzó, és DelHaddra kacsintott. Aztán leült a kanapéra az ajtó mellé, és beszélgetésbe elegyedett a fiával, mintha a külvilág már nem is létezne a számára.

Perrund felállt, és a testőrhöz fordult. – Nos… elérkezett a pillanat, ígérd meg nekem, nem is… szent esküvéssel fogadd, hogy vigyázol a kormányzóra és magadra – fejezte be a férfi szemébe fúrva a tekintetét. – Ha akár a hajatok szála is meggörbül, istenuccse rettenetes méregbe gurulok. S bár a bátorságodban egy percig nem kételkedem, ezt azért remélem, még te sem mered megkockáztatni.

– Azon leszek, hogy mindketten épségben visszatérjünk – felelte DelHadd. Megigazította a karján a köpenyt, a nyeregtáskát a vállára dobta, a kalapot pedig zsinegénél fogva a nyakába akasztotta, és lelógatta a hátán.

Perrund szomorkás mosollyal figyelte. Amikor a testőr végre befejezte a málházkodást, ép kezét a férfi karjára tette. – Ég óvjon – mondta halkan, aztán sarkon fordult, és leült a legközelebbi pamlagra, ahonnan jól láthatta UrLeynt, és UrLeyn is láthatta őt.

DelHadd egy darabig szótlanul nézte az égővörös ruhában tündöklő gyönyörű nőt, ahogy ott ül büszkén, egyenes derékkal, arcán nyugodt derűvel, aztán ő is megfordult, és kicaplatott a teremből.

17. A DOKTOR

Mint azt bizonyára jó gazdám is tudja, végül mégiscsak találtak egy szerencsétlent, akire ráfoghatták, hogy ő Walen herceg gyilkosa. De hát ezen nincs is mit csodálkozni, hiszen egy nemes halála sosem marad megtorlatlanul. Olyan biztos ez, mint hogy a gazdátlan főúri címre (és a hozzá tartozó vagyonra) mindig akad jelentkező. Az efféle tragédiák heveny megrázkódtatásként érik az udvart, amelyet legfeljebb egy másik fajsúlyos incidens feledtethet; az örvény előbb-utóbb még valakit magába szippant. A bűnbak egy senkiházi földönfutó volt Mizui városából, aki önként – sőt, kifejezett örömmel – vetette bele magát a herceg halála nyomán támadt vákuumba.

Berridznek hívták, és vándor tűzszerszámkészítőként kereste a kenyerét, de már kiöregedett a mesterségéből, s a hosszú nélkülözésben feje is megzápult kissé. Mit szépítsem: ő volt a város bolondja. Egy kőhíd alatt tengette napjait maroknyi csavargó társaságában, akik álló nap koldultak, és ha megéheztek, a piac mögötti szemétdombot túrták. Walen halálhíre mindjárt a maszkabált követő napon kitudódott, és attól kezdve a városban másról se beszéltek a népek. A békebíró hivatalába déltájban beállított a vén Berridz, és követelte, hogy azonnal verjék vasra, mert bizony ő a gyilkos. A békebírót nem érte váratlanul a dolog, mert nem volt olyan gyilkosság a városban – sőt, az egész környéken –, amit a szerencsétlen bolond ne akart volna magára vállalni. Még olyankor is hevesen bizonygatta bűnösségét, amikor nyilvánvaló volt, ki a valódi tettes. Legutóbb egy köztudottan részeges természetű férj helyett akart a vesztőhelyre menni, akit késsel a kezében fogtak le a saját hálószobájában, brutálisan összekaszabolt neje mellett (az eset nagy derültséget keltett azon városi polgárok körében, akik szórakozás gyanánt rendszeresen jártak a királyi bíróságra, mintha az valami ingyencirkusz volna).

A vén flúgos egyedül annak köszönhette, hogy a bíró nem kergette el azonnal, hogy ezúttal valóban súlyos esetről volt szó; Quettil herceg alig néhány órával korábban hordta le, amiért újabb gyilkosság történt a körzetében. Így eshetett, hogy a derék törvényszolga nem kiáltott azonnal poroszlók után bíborvörös fejjel, mint szokta volt, hanem nagy levegőt vett, és úgy döntött, kivételesen végighallgatja az öreget.

Berridz nem kis meglepetésére – a vén csavargó majd’ kiugrott a bőréből örömében! – rögvest bilincsbe verték és a városi fogdába szállították. A békebíró megüzente Quettil hercegnek a váratlan fejleményeket, és a teljesség kedvéért azt is hozzátette, hogy Berridz visszatérő vendég nála, s észbeli képességeit tekintve felettébb valószínűtlen, hogy valóban ő követte volna el a rettenetes tettet.

Polchiek kapitány utasította a békebírót, hogy a biztonság kedvéért egyelőre tartsa lakat alatt „a gyanúsítottat”. Azután több mint fél holdhónap telt el anélkül, hogy a hatóságok bárminemű haladást tudtak volna felmutatni az ügyben; az igazi gyilkos nem került kézre, így a herceg egy szép napon felszólította a békebírót, hogy hivatalosan vizsgálja ki a vénember által előadott históriát.

Addigra persze sem az öreg, sem a híd alatt tanyázó cimborái nem emlékeztek, hol jártak és mit csináltak a maszkabál napján és az azt követő éjszaka. Berridz ragaszkodott a saját verziójához, miszerint napszálltakor kiosont a városból, megmászta a palotahegyet, betört a herceg szállására, és álmában fojtotta meg Walent (a vallomása némileg módosult, amikor megtudta, hogy a herceget a bálterem tőszomszédságában ölték meg, többek szeme láttára, nem pedig az ágyában).

Mivel más gyanúsított továbbra sem akadt, Berridzet átszállították a palotába, ahol Raling mester vette kezelésbe. Hogy volt-e ennek valami értelme azon túl, hogy Quettil herceg saját ügybuzgóságát, szakértelmét és elkötelezettségét bizonyítsa vele, nos, ezt ki-ki döntse el maga. Berridz nem jelentett különösebb kihívást a tömlöcmesternek, ezért – már ha hinni lehet a palotabeli pletykának – viszonylag ép bőrrel megúszta a kínzókamrában tett látogatást. Ám labilis elméjének már ez a megterhelés is a véget jelentette; a fantáziavilágot a valósággal összekötő vékonyka szál elszakadt, és a vén agyalágyult végleg elmerült képzelete pokolbugyraiban.

Mire elérkezett a tárgyalás napja, Berridzből csupán egy csontsoványra aszott, kopasz, reszkető emberi roncs maradt. Homályos tekintete ide-oda rebbent, szünet nélkül motyogott az orra alatt, de érthető szavak alig hagyták el az ajkát. Végül nemcsak a Walen herceg elleni merényletet vállalta magára, hanem a tassaseni Beddun király és Puisid császár megölését is, sőt, bűnösnek vallotta magát Quience király apjának, Drasin királynak a halálában és a tüzes eső eljövetelében is, amely emberek ezreinek oltotta ki az életét, elsöpörve a császárságot és megváltoztatva a világ folyását.

Berridzet máglya általi halálra ítélték. A kivégzést a városka főterén hajtották végre, Walen öccse saját kezűleg gyújtotta meg a rakást. (Csak csöndben jegyzem meg, hogy a szerencsétlen ekkor már halott volt; a bakó irgalmasságból megfojtotta, hogy megkímélje a tűzhalál borzalmaitól.)

Yvenage-beli tartózkodásunk a továbbiakban – a Mindenhatónak hála – viszonylag nyugodtan és eseménytelenül telt. A palota folyosóin egy ideig még érezhető volt némi szorongás és aggodalom, ám az idő múlásával megnyugodtak a kedélyek. Nem történt újabb megmagyarázhatatlan haláleset vagy sokkoló gyilkosság. A király bokája rendbe jött. A következő vadászaton újfent leesett a hátasáról, ám ez alkalommal néhány karcolással megúszta. A hegyi levegő csodákat tett vele, kisebb-nagyobb nyavalyáit mintha elfújta volna a szél.

A doktornak nem sok dolga akadt. Gyakran sétált vagy lovagolt ki a közeli hegyekbe – rendszerint egyedül, bár olykor-olykor magam is vele tartottam. Hosszú napokat töltött Mizui városában, árvákat és sorsüldözötteket gyógyított a szegények ispotályában, a helyi javasasszonyokkal értekezett szakmai kérdésekről, vagy gyógykenőcsök és más főzetek receptjeit cserélgette a városi patikáriussal. Ahogy a nyár a vége felé közeledett, egyre több sebesült érkezett a ladenscioni háborúból, és a doktor ezeket is a szárnyai alá vette. A helybéli orvosokkal azonban hiába igyekezett felvenni a kapcsolatot, azok mereven elzárkóztak a találkozástól. Végül a király engedélyével meghívta őket az udvarba, ahol egy kurtára sikerült audiencián maga Quience fogadta a delegációt, mielőtt kilovagolt volna az aznapi hajtóvadászatra.

Nos, igen; a doktor azon igyekezett, hogy forradalmat vigyen végbe a helyi orvosok és kuruzslók között (annál is inkább, mivel a helyi gyakorlatot a haspidinál is ómódibbnak, sőt, olykor a betegekre nézve kifejezetten veszélyesnek találta), ám e tekintetben keservesen csalódnia kellett.

Bár a király ez idő tájt kitűnő egészségnek örvendett, ő és a doktor rendszeresen szerét ejtették, hogy találkozzanak. Quience rettegett attól, hogy idős korára elhízik, akárcsak az apja, ezért gyakorta konzultált a doktorral az étrendjéről. A magamfajta nyárspolgárok számára, akiknek a kövér test a jóltápláltság, a kényelmes élet és az előkelőség jele, az efféle aggodalmak tökéletesen értelmetlennek (sőt, kifejezetten bosszantónak) tűntek. Nemhiába pusmogták a rossz nyelvek, hogy a doktor elveszi a király józan eszét.

Ha már a pletykáknál tartunk: a rossz nyelvek azt is pusmogták, hogy a doktor és a király gyanúsan sok időt tölt egymással. Nos, amennyire én tudom, semmiféle intim természetű viszony nem bontakozott ki közöttük. Magam is jelen voltam, akárhányszor a doktor a királyhoz látogatott – kivéve azt a néhány alkalmat, amikor ágynak döntött valami futó láz vagy rosszullét, ám ilyenkor addig faggattam a segédeket és szolgákat, amíg ki nem nyomoztam, mi történt a távollétemben.

Ennek fényében nyugodt lelkiismerettel állíthatom, hogy jelentéseimből semmi sem maradt ki; mindent megemlítettem, ami jó gazdám figyelmére akár a legcsekélyebb mértékben is számot tarthat.

A király majd’ minden este magához hívatta a doktort, és ha éppen nem volt semmi panasza, fintorogva feszegette magát, mondván, görcs állt a nyakába. A doktor szívesen játszott masszőrt; készségesen gyúrta és dögönyözte a király hátát, vállát és nyakszirtjét, tenyerével és öklével dolgozva bele az illatosabbnál illatosabb olajakat a bőrébe. Időnként halkan szót váltottak egymással, de a legtöbbször hallgattak, a csöndet csak a király nyögései törték meg, ha a doktor egy-egy feszesebb izomköteget vett kezelésbe.

Ami engem illet, némán, már-már lélegzet-visszafojtva ültem a gyertyafényes félhomályban, az ágy lábánál. A világért sem akartam volna megtörni a varázst. Valami különös, édes-bús melankólia töltött el, miközben a doktor fényes tenyerét és erős, karcsú ujjait bámultam, amelyek hangszerként játszottak a király ellazult testén.

– Fáradtnak tűnsz, Vosill – jegyezte meg a király egy alkalommal. Derékig meztelenül hevert széles, baldachinos ágyán. A doktor most is a hátát masszírozta éppen.

– Jól vagyok, uram.

– Pedig fáradtnak látszol, ha mondom! Mit csináltál az este? – Ravasz fény csillant a szemében. – Csak nem… párnacsatával töltötted az időt? Szeretőd van, mi, Vosill? Valld be!

A doktor fülig elpirult, pedig az ilyen megjegyzések nem szokták zavarba hozni. Jobban visszagondolva, máskor sohasem láttam elpirulni, csak a király társaságában.

– Nem, uram – motyogta.

A király felkönyökölt. – Pedig ideje volna. Mire vársz még, doktor? Döngnek körülötted a férfiak, mint a legyek, te meg észre se veszed őket.

– Felséged bókol.

A király elfintorodott. – A fene se bókol, Vosill. Ez az igazság. Te is tudod.

– Ki vagyok én, hogy felségeddel vitába szálljak? – sóhajtotta a doktor.

A király ekkor hátrafordult, és engem keresett a tekintetével. – Te mit gondolsz… ümm…

– Oelph – siettem a segítségére, és nagyot nyeltem. – Felség.

– Szóval, Oelph? – Felvonta a szemöldökét. – Te mit szólsz ehhez? Nem gondolod, hogy az úrnőd vonzó nő? Üde, bájos, csinos, sőt, kívánatos?

Nagyot nyeltem, és a doktorra pislogtam. A doktor nagy szemeket meresztett rám, a tekintete minden szónál ékesebben beszélt.

– Az úrnőm kétségkívül, ööö… – köszörültem meg a torkom – …szemrevaló teremtés – fejeztem be sután. Éreztem, ahogy a pír elönti az arcomat. (Mit pír? Lavórnyi cinóbertinta.)

– Szemrevaló teremtés? Te aztán fukarul bánsz a jelzőkkel! – nevetett a király, átható tekintete egy pillanatra sem eresztett. – Ugyan már, Oelph! Hát neked nem fut össze a nyál a szádban egy ilyen nő láttán? Szerinted nem legelteti rajta szívesen a tekintetét, ahány férfi csak van az udvarban?

– Magam sem fogalmazhattam volna pontosabban, felség – motyogtam, és úgy döntöttem, mereven bámulom a cipőm orrát.

– Látod, doktor? – A király a kezére támasztotta az állát. – Ifjú segéded is egyetért velem. Szóval, kerítesz magadnak szeretőt?

– Nem hiszem, uram. Egy efféle… kaland elvenné az időt és energiát, amit felségedre szánok.

– Amilyen remekül érzem magam mostanság, egy-két fürge figurára igazán hagyhatnék időt neked.

– Felséged nagylelkűsége lekötelez – felelte a doktor fagyosan.

– Látod, Vosill, ez a baj veled! Az átkozott pimaszságod. Boldogult apám mondta volt: ha egy asszony felesel, az annak a biztos jele, hogy az ura nem köti le az energiáit.

– Boldogult atyádból valósággal áradt a bölcsesség.

– Ahogy mondod – bólogatott a király, aztán felpillantott. – Ő is azt mondaná, hogy rád férne egy alapos kufircolás. A saját, jól felfogott érdekedben. Ááh! – szisszent fel, amikor a doktor határozott mozdulattal a gerincére tenyerelt. – Finomabban! Hogy is szoktad mondani? Nem orvosi jelleggel, hanem… Mi is ez a kifejezés?

– Bosszantó? Pimasz? Arcátlan? Tolakodó?

– Terápiás! Ez az! Terápiás célzattal.

A doktor sóhajtott, de a király nem hagyta annyiban.

– Mit szólnál… – dobolt az ajkán. – Mit szólnál, ha azt parancsolnám, hogy válassz magadnak szeretőt? Rögtön jobb lenne a közérzeted.

– Felséged aggodalma igazán megejtő.

– Engedelmeskednél a király parancsának, Vosill? Választanál szeretőt, ha azt parancsolnám?

– És hogyan tudnék meggyőző bizonyítékkal szolgálni felségednek, hogy valóban megtettem, amit kért?

– Ó, nekem elég, ha a szavadat adod, Vosill. Mellesleg bárkit is választanál, úgysem bírná ki, hogy ne dicsekedjen fűnek-fának; másnapra az egész udvar tudná. A madarak is azt csiripelnék.

– Gondolod, uram?

– Biztos vagyok benne. Kivéve persze, ha olyasvalaki vinne ágyba, akinek különösen féltékeny és bosszúszomjas felesége van. Szóval halljuk: engedelmeskednél a parancsomnak?

A doktor elgondolkodott. – Ha a döntés egyedül rajtam állna…

– Ez csak természetes. Ne is számíts rá, hogy a kerítőd leszek!

– Akkor igen, uram. Örömest.

– Nagyszerű! Akkor már csak azt kell eldöntenem, kiadjam-e a parancsot, vagy sem.

Felemeltem a fejem, bár a képem még mindig vörös volt, mint a szélcsípte retek. A doktor rám pillantott. Én bizonytalanul visszamosolyogtam, amire válaszul cinkos mosoly ömlött szét az arcán.

– Megteheted, uram – bólintott lassan. – De tegyük fel… Tegyük fel, hogy én nem engedelmeskedem. Mit tennél akkor?

– Megtagadnád a király parancsát? – hördült fel Quience, mint a szíven lőtt oroszlán.

– Nos, bár egy ideje valóban felséged szolgálatában állok, és időm, erőm és tudásom javát felségednek szentelem, a szó hagyományos értelmében mégsem vagyok, hogy úgy mondjam, az alattvalód. Igazából egyáltalán nem vagyok alattvaló. Drezen szigetköztársaságának szabad polgára vagyok, és bár megtiszteltetésnek, sőt, kegynek tartom, hogy téged szolgálhatlak, s emellett igyekszem messzemenőkig tartani magam a helyi szokásokhoz és törvényekhez, mégsem gondolom, hogy minden szeszélyednek engedelmeskednem kellene, mint azoknak az embereknek, akik Haspidusban születtek vagy akiknek közvetlen felmenői maguk is alattvalóid.

A király alaposan megrágta a hallottakat. – Egy jogtudós veszett el benned – biggyesztette le az ajkát.

– Talán már említettem – felelte a doktor –, hogy annak idején sokat vacilláltam, orvosi vagy jogi pályát válasszak-e.

– Gyaníthattam volna. Nos, a kérdésre visszatérve, ha az alattvalóm volnál, börtönbe záratnálak, hogy legyen időd átgondolni a dolgot. Ha így sem térnél jobb belátásra, az felettébb kellemetlen következményekkel járna, mert bár az ügy önmagában jelentéktelennek tűnik, a király akaratát mindenkinek tiszteletben kell tartania; ez mindennél fontosabb.

– Csakhogy nem vagyok az alattvalód, felség. Mit tennél, ha egy magamfajta idegen szegülne szembe az akaratoddal?

– Haladéktalanul el kellene hagynod az országot. Vissza kellene térned Drezenbe, vagy folytatnod az utadat, választásod szerint.

– Remélem, felség, erre sosem kerül sor – szögezte le a doktor, aztán gyorsan hozzátette: – Nagyon fájna, ha el kellene mennem innen.

– Hát még nekem! De nem volna más választásom, ezt te is beláthatod.

– Belátom, uram. Tehát egyedül abban reménykedhetem, hogy nem adsz efféle parancsot. Különben választani kényszerülnék a férfiúi önkény és a száműzetés között.

– Úgy tűnik.

– Nos, ez felettébb nehéz döntés volna olyasvalaki számára, aki, ahogy az imént kíméletlen pontossággal rátapintottál, olyan makacs és hajthatatlan, mint én.

– Örülök, hogy végre súlyának megfelelő komolysággal kezeled a kérdést, doktor.

– És mi a helyzet veled, uram, ha meg nem sértlek a kérdéssel?

– A helyzet? Velem? – kérdezte a király értetlenül, és felkönyökölt. – Mire gondolsz?

– Felséged házasulással kapcsolatos szándékai, úgy vélem, sokkal fontosabbak, és sokkal nagyobb érdeklődésre tarthatnak számot, mint hogy az orvosod választ-e szeretőt magának, vagy sem. Gondoltam, ha már témánál vagyunk, felvetem, nem tervezed-e a nősülést.

– Nocsak. Úgy látom, viharos sebességgel tértünk el a témától.

– Elnézésedet kérem. Egyszóval mikorra tervezed a párválasztást?

A király felhorkant. – Semmi közöd hozzá, doktor. Ez legföljebb az udvarra tartozik, a tanácsadóimra és a megfelelő pedigrével rendelkező hercegnők családjaira, akik szóba jöhetnek. De legelsősorban rám.

– Már megbocsáss, felség, de ahogy magad is megjegyezted az imént, az ember közérzetét alapvetően befolyásolják az érzéki örömök. Egy királyi frigy jelentős politikai előnyökkel járna, ám ha a szóban forgó hercegnő előnytelen külsejű vagy mondjuk rusnya, az katasztrofális hatással lehet az egészségi állapotodra, vagyis átvitt értelemben az egész ország sorsára.

A király csodálkozva nézett a doktorra. – De doktor – csóválta a fejét. – Ha egyszer megházasodom, a jövendőbelim kiválasztásánál mindenekelőtt az ország és az örököseim érdekeit tartom majd szem előtt. Ha ehhez a világ legrusnyább nőszemélyét kell feleségül vennem, ám legyen. – A szeme megvillant. – Én vagyok a király, Vosill, ha még nem vetted volna észre, és ez a pozíció számos kiváltsággal jár. Ha szemet vetek egy nőre, azt többnyire meg is kapom, és ez azután sem lesz másképp, ha már megházasodtam. Akármilyen rút és visszataszító lesz az arám, egyetlen pillanatig sem fogok hiányt szenvedni „érzéki örömökben”, ebben egészen biztos lehetsz. – Széles vigyor ült ki az arcára.

A doktor zavarba jött. – De ha örökösöket akarsz… – kezdte.

– Akkor, drága Vosillom – jelentette ki Quience, állát a karjára támasztva –, leiszom magam a sárga földig, behúzom a függönyöket, eloltom a gyertyát, és miközben férfiúi kötelességemet teljesítem, valaki másra gondolok. Ha szerencsém van, és a szuka termékeny, úgysem kell sokáig szenvednem.

– Ezt én nem tudhatom, felség.

– Akkor hidd el nekem. No meg azoknak a lányoknak, akiknek gyereket csináltam. Méghozzá többnyire fiúkat.

– Ez esetben valóban nincs mitől tartanod, uram.

– Én is így látom. Viszont döntöttem: egyelőre nem kell szerető után nézned.

– Ó, felséged mélységesen lekötelez.

– Nem miattad teszem, Vosill. Sajnálom a szerencsétlen flótást, aki a horgodra akadna. Talán a dolgot még élvezné valahogy, de aztán kinyitnád a szád, és belekezdenél ebbe a kibírhatatlan fecsegésbe… Brrr, még rágondolni is rossz!

Már csak egyetlen incidensről kell beszámolnom, amely az yveniri palotában töltött idő alatt történt. Én ugyan csak jóval később értesültem róla, miután visszatértünk Haspidba, ám akkoriban aggasztó viharfelhők tornyosultak a fejünk fölött, így kisebb gondom is nagyobb volt annál, semhogy elmélyedjek az ügy részleteiben.

A doktor – amint azt gazdámnak talán már korábban említettem – gyakran vágott neki a hegyeknek gyalogosan vagy a hátasán. Rendszerint kora este indult útnak, amikor a Xamis lenyugodott, s néha napkeltéig is kimaradt. Különös szokása volt ez, magam is értetlenül álltam előtte – sőt, akkor csodálkoztam rajta igazán, amikor olykor-olykor engem is magával vitt. Ezeknek a kiruccanásoknak ugyanis semmi célja és értelme nem volt. A gyalogséták voltak a legkülönösebbek: órákon át csak meneteltünk, mint a katonák. A doktor magával cipelte a könyveit és fóliánsait, amelyeket méregdrágán vásárolt Haspidban, és amelyek tele voltak a környék növény- és állatvilágáról készített rajzokkal, ábrákkal és úti leírásokkal. Mindahányszor madarak vagy apróbb állatok keresztezték az utunkat, rettentő izgalomba jött – ezt pedig még annál is kevésbé értettem, mivel sem íj, sem vadászkés nem akadt nálunk.

Ha lovagoltunk, az út kevésbé volt fárasztó, de csak olyankor folyamodtunk az utazás eme kényelmesebb módjához, ha úti célunk gyalogosan túl messze lett volna (egész éjszakára ugyanis sohasem akart kimaradni).

De minden bosszúságom ellenére, amiért álló nap kutyagolnom kellett, idővel magam is élvezni kezdtem ezeket a kirándulásokat. Ha olykor-olykor furdalt is a lelkiismeret, azzal vigasztaltam magam, hogy csak a kötelességemet teljesítem; minden percben az úrnőm mellett vagyok. És ezt nemcsak ő, de jó gazdám is elvárja tőlem.

Általában némán caplattunk vagy ügettünk egymás mellett, és ha néha-néha szót is váltottunk egymással, csupa elvont dologról beszélgettünk: orvostudományról, filozófiáról, történelemről. Hébe-hóba megálltunk pihenni, vagy harapni valamit. Időnként a tájban gyönyörködtünk, és fellapoztuk a doktor könyveit, hogy azonosítsuk az útközben látott állatokat (ez néha nem is volt olyan könnyű feladat, mint amilyennek első ránézésre tűnt, mert a könyv írójának itt-ott igencsak meglódult a fantáziája). Máskor a durván felskiccelt térképeket böngésztük, amelyeket a doktor másolt ki a könyvtári atlaszokból, és ha eltévedtünk, favágóktól és földművesektől kértünk útbaigazítást. Megint másszor madártollakat és virágokat szedtünk, színes kavicsokat, csigaházakat és tojáshéjakat gyűjtöttünk, s végül anélkül tértünk vissza a palotába, hogy bármi érdemlegeset vagy hasznosat csináltunk volna – a szívem mégis csordultig telt jókedvvel, a fejem mámorosan zsongott.

Nemsokára azt kívántam, bárcsak minden kirándulásra magával vinne. Miután visszatértünk Haspidba, keserűen gondoltam rá, hogy miért is nem követtem mindig. Miért nem hallgattam a megérzéseimre és a józan eszemre? Hányszor szerettem volna utánamenni, amikor egyedül vágott neki az útnak, végül mégsem tettem. Ó, bárcsak követtem volna, mint az árnyék, és figyeltem volna minden lépését!

Hosszú holdhónapokkal később ugyanis Haspidban a fülembe jutott az eset, ami módfelett felkavart: egy alkalommal két palotaszolga rátámadt a doktorra, amikor egyedül kóborolt a hegyek között. A két fickót Auomstnak és Puomielnek hívták; Sermii báró és Khres herceg szolgálatában álltak. Csak látásból ismertem őket, de annyit mondhatok, hogy a szemük se állt jól. Igazi bajkeverők voltak, ha jó gazdám érti, mire gondolok; úton-útfélen azzal dicsekedtek, hány fogat vertek ki, hány orrot törtek be, hány szerencsétlennek csalták el a pénzét különféle kártyatrükkökkel, és hány szolgálólányt kaptak el egy körre a városban. Kötekedő, minden lében kanál gazfickók voltak, annyi szent. Puomiel egyszer kis híján agyonvert egy fiatal apródot, mert az elpanaszolta a gazdájának, hogy Puomiel kifosztotta. S még csak nem is becsületes küzdelemben kerekedett felül; hátulról ugrott a fiúra, és addig csépelte a fejét, amíg a szerencsétlen össze nem esett. Mi több, Puomiel egyáltalán nem csinált titkot a sunyiságából; arra számított, hogy így jobban tartanak majd tőle. Auomst valamivel kevésbé volt kellemetlen alak – de szerintem csak azért, mert hiányzott belőle a kellő képzelőerő.

Tehát mint mondtam, a két jómadár egyik nap kint csavargott az erdőben. Valamivel napszállat előtt járhatott az idő, és az yveniri viszonyokhoz képest szokatlanul meleg volt. A tilosban vadásztak, és messze elkalandoztak a palotától. Éppen visszafelé tartottak a zsákmányolt apróvaddal az iszákjukban, amikor egy rőtlábú szülle bukkant fel az ösvényen, nem messze tőlük. A szülle ritka állatnak számít a környéken, és ha hinni lehet a két gazembernek, ennek a példánynak – nevével ellentétben – a csülkei is hófehérek voltak. Kísértetként bóklászott a fák között, szinte gyanútlanul. A két barát egy pillanatig sem teketóriázott: óvatosan letették az iszákot, felajzották az íjaikat, és hangtalanul a vad után osontak.

Meg sem fordult a fejükben, mihez kezdenek majd vele, ha valami csoda folytán sikerül elejteniük. Senkinek nem beszélhettek volna a kalandjukról, hiszen a szülle vadászata királyi előjog, a jól megtermett példányt pedig nehezen cipelhették volna el a legközelebbi zugmészároshoz (már ha találtak volna olyan őrültet, aki hajlandó lett volna a fejére vonni a király haragját). De Auomst és Puomiel nem gondolkoztak. Az ősi, ösztönös hívásnak engedelmeskedve, fáradhatatlanul űzték a vadat árkon-bokron át.

Végül, legnagyobb szerencséjükre, nem jártak sikerrel. Az állat egyre magasabbra és magasabbra kapaszkodott a hegyi csapásokon, míg egy ezüsttükrű tó partjára nem ért, amelyet mohazöld erdő övezett. Megállt a part menti csalitosban, és nyugtalanul körbeszimatolt. Megneszelhette, hogy figyelik, mert egyszer csak, huss! – elinalt. Mire az üldözői észbe kaptak, már bevette magát a fák sűrűjébe. A leveleken átszűrődő félhomályban a legélesebb szemű lövész sem találta volna el.

A két orvvadász a tó fölé magasodó lankás gerinc bokrai közt lapult, és majd megpukkadt mérgében. De a következő pillanatban megláttak valamit, amitől minden dühük egyszeriben elpárolgott.

A tó túlpartján meztelen női alak emelkedett ki a vízből, és hosszan, mozdulatlanul nézett a szülle után.

Rögtön tudták, mitől riadt meg a vad, de már nemigen bánták. Talán azt gondolták, ennél nemesebb vadat úgysem lőhetnének. A nő magas volt, haja sötét fürtökben tapadt a vállára, s bár hosszú combjával és lapos hasával nem volt az a kimondott szépség, az almái feszesen gömbölyödtek („igaz, lehettek volna nagyobbak is”). Auomst és Puomiel nem ismerte fel rögtön. Amikor a szülle eltűnt a fák között, a nő újra elmerült a habokban. Egy vízisikló ügyességével úszott, egyenesen a meredélyen leselkedő jómadarak felé.

A doktor (merthogy mondanom sem kell, ő volt az) kilépett a partra. Felegyenesedett, kezével lesöpörte a bőréhez tapadó, ezüstös vízcseppeket, és a két férfinak háttal a tavat fürkészte. Csak ekkor vették észre, hogy a ruhái mindvégig ott hevertek nem messze tőlük a fövenyen.

Auomst és Puomiel sokatmondón összekacsintottak. Közel-távol egy teremtett lélek, előttük a szabad préda. Tudták, hogy az udvarban nincs pártfogója, sőt szeretője sem. Pedig ha jobban belegondolnak, eszükbe juthatott volna, hogy igenis van pártfogója, méghozzá a leghatalmasabb az udvarban, s ha felbőszítik, alaposan megüthetik a bokájukat. A mezítelen asszonyi test látványa jobban felizgatta őket, mint a fejedelmi vad, amelynek nyomát vesztették, és eluralkodott rajtuk a vadászszenvedélynél is mélyebb, elemibb ösztön. Nem csoda hát, hogy elvesztették a józan eszüket.

A tavat övező pagonyban homály uralkodott, s a szülle patadobogásától felvert madarak még mindig riadtan rikoltoztak az ágak közt, így nem kellett attól tartaniuk, hogy áldozatuk meghallja a lépteiket.

De hogyan cserkésszék be? Kerüljenek a háta mögé, és üssék le? Vagy egyszerűen tiporják le, és kössék be a szemét? Ha ügyesen csinálják, nem látja meg az arcukat, és akkor bármit megtehetnek vele anélkül, hogy lelepleződnének, és a jogos büntetéstől kellene tartaniuk.

Úgy vélték, égi jelet kaptak, s ami történik, az a sors akarata, hiszen éppen egy szülle vezette őket arra a helyre; mintha az erdők pajzán istenei ott leselkednének a dombok mögött, és mind nekik szurkolnának. A nemes jószág talán valami ősi regéből lépett elő, hogy az erdő mélyére csalja őket, ahol életük legnagyobb kalandja vár rájuk. Ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben, hát vétek lenne elszalasztaniuk. Puomiel előhúzta aprópénzes szütyőjét, amit jobb híján taglónak szokott használni. Auomst bólintott.

Négykézláb előóvakodtak a bokrok közül, és lábujjhegyen továbbosontak a part menti fák árnyékában, egyik bozóttól a másikig.

A doktor halkan dudorászott magában. Egy apró kendővel megtörölközött, kicsavarta a vizet, majd lehajolt, hogy felvegye az ingét. Kerekded hátsója úgy világított a félhomályban, akár a telihold. Még mindig háttal állt a két férfinak, akik ekkor már csak pár lépésnyire voltak tőle. Bő ingét a feje fölé emelte, hogy belebújjon. Auomst és Puomiel úgy ítélték meg, hogy itt az alkalom: amíg ki nem dugja a fejét a redők közül, se hallani, se látni nem fog. Szemük kajánul összevillant, és a következő pillanatban rávetették magukat. A doktor megneszelhetett valamit, mert mozdulatlanná dermedt. Fejét kissé oldalra fordította, de arcát még mindig takarták ingének redői…

Amikor a gazfickók magukhoz tértek, késő éjszaka volt, fejük fölött a Foy és a Jairly hunyorgott szelíden, mint egy gunyoros szempár. Szél se rezdült, a tó tükre nyugodt volt és sima.

Zúgó halántékukat tapogatták, amin tojás nagyságú duzzanat lüktetett. A doktor sehol, és az íjaikat sem találták. A késeik kicsorbítva hevertek a földön, döbbenten látták, hogy valaki… igen, csomót kötött rájuk.

Bevallom, később, amikor a történetet hallgattuk, mindannyian értetlenül álltunk a dolog előtt. Ferice, a fegyverkovács segédje esküdözött, hogy a fém nem bírja az ilyesféle igénybevételt. Maga is megpróbált már meghajlítani egy-két tőrt, de az edzett pengék rögtön eltörtek. Egyedül akkor sikerült a mutatvány, amikor izzásig hevítette őket, és akkor sem ment valami könnyen. Fáradozásait nem sok siker koronázta, és jó néhány fülest kapott a mesterétől, amiért gyermekded kísérletezgetéseivel tönkretette a munkáját, és értékes anyagot pazarolt el.

Mint utóbb kiderült, én is gyanúba keveredtem. Auomst és Puomiel arra a következtetésre jutottak, hogy csakis én őrködhettem a doktor fölött, de ha mégsem, akkor titokban utánalopóztam, és kémkedtem utána. Egyedül Feulecharo barátom vallomása mentett meg az alapos eltángálástól, ő ugyanis felvilágosította őket, hogy aznap neki segédkeztem rendet teremteni a néhai Walen herceg személyes tárgyai és apróbb ingóságai között.

Amikor eljutott hozzám a történtek híre, eleinte nem tudtam, mit gondoljak. Azt kívántam, bárcsak ott lettem volna mellette – akár a tudtával, akár anélkül. Foggal-körömmel küzdöttem volna, hogy megóvjam a becsületét. Ugyanakkor mit nem adtam volna érte, ha csak egy másodpercre úgy láthatom őt, mint az a két átkozott mázlista…

18. A TESTŐR

Niarje városa hátason jó hatnapi járóföldre esik Croughtól, Tassasen fővárosától. A kormányzó és serege alig négy nap alatt ért oda, nem csoda hát, hogy a katonák majd’ lefordultak a nyeregből a fáradtságtól. A kormányzó úgy döntött, hogy a városban várják be a nehéztüzérséget és az ostromgépeket, s mialatt kipihenik az út fáradalmait, minden bizonnyal a legfrissebb hírekről is értesülnek. Csakhamar valóban szállingózni kezdtek a kódolt üzenetek Ralboute táborából, de ezek egyike sem volt túl biztató.

A bárók hadai meglepően képzettek és jól felszereltek voltak. Városaikat és erődítéseiket nem lehetett éheztetéssel megadásra bírni, ahogy a tábornokok eredetileg hitték. Akárhová mentek, friss védművekkel találkoztak, a csapatok pedig, amelyek az előretolt helyőrségeket védték, nem a szokásos szedett-vedett csürhéből verbuválódtak, hanem fegyelmezett, tapasztalt bakákból. Az utánpótlási vonalakat szervezett partizáncsapatok fosztogatták; egyik tábort a másik után rohanták le, rajtaütöttek a szekérkaravánokon, és elragadták a fegyvereket, amelyeket éppen hogy ellenük akartak bevetni. Ralboute tábornok kénytelen volt katonai kíséretet adni minden ekhós szekér mellé. Pár nappal korábban kis híján maga is otthagyta a fogát egy éjszakai ütközetben: az ellenség váratlanul kitört az ostrom alá vett Zhirt városából, és csak egy maroknyi bátor katona önfeláldozásán múlt, hogy a tábornoknak nem kellett személyesen is beavatkoznia a küzdelembe.

Minden katona abban reménykedik, hogy sikerül az ellenséget sarokba szorítania, ő viszont sose kerül efféle csapdahelyzetbe. Így aztán nem nehéz elképzelni, mit érzett UrLeyn tábornok Niarjébe érkezvén – pedig nem is az ellenség szorongatta, csak a rossz hírek, melyek egyre-másra vereségről és kudarcról számoltak be. Alig néhány órával azután, hogy az aggasztó harci helyzetről értesült, a palotából is üzenetet kapott; ha lehet, az eddigieknél is rosszabbat.

UrLeyn teljesen magába roskadt. A kezében tartott papiros zörögve hullott a földre, ő maga pedig nehézkesen visszahuppant a székébe. A vezérkar tagjai aggodalmas tekintettel figyelték. A teremben a légy zümmögését is meg lehetett volna hallani. DelHadd, aki a kormányzó széke mögött állt, lehajolt, felemelte a papírt, majd gondosan összehajtogatta, és UrLeyn tányérja mellé tette.

– Mi történt, uram? – törte meg a feszült csendet BreDelle doktor.

– A fiam – nyögte UrLeyn. – Nem lett volna szabad magára hagynom. Legalább téged otthagytalak volna mellette, hogy vigyázz rá…

BreDelle pislogott. – Rosszul van?

– Haldoklik – felelte UrLeyn. Tehetetlenül megcsóválta a fejét, és a doktor kezébe nyomta a levelet.

A doktor végigfutotta a sorokat. – Újabb roham – bólogatott. Megtörölte a szája szélét, és felpillantott. – Akarod, hogy visszatérjek Croughba, uram? Összeszedem a cókmókomat, és pirkadatkor már indulok is.

A kormányzó mintha meg sem hallotta volna, egy végtelennek tűnő pillanatig a semmibe révedt. Aztán megrázta magát. – Igen, doktor, menj csak. Én is veled tartok. – Bocsánatkérő mosollyal nézett körbe az asztaltársaságon. – Uraim – sóhajtott, majd megköszörülte a torkát. – Kedves barátaim. Arra kérlek benneteket, hogy nélkülem folytassátok a harcot. A fiam halálos beteg. Remélem, nemsokára ismét csatlakozhatom hozzátok. Semmire sem vágytam jobban, mint hogy kivegyem a részemet a küzdelemből. De most nem tudnék teljes odaadással veletek tartani, a szívem visszahúzna Croughba, ez pedig végzetes lenne mindannyiunk számára. Nélkülem kell learatnotok a babérokat… hacsak nem nyújtjátok el a háborút a kedvemért. – Halvány, fáradt mosoly jelent meg a szája szegletében. – Komolyra fordítva a szót, jövök, amint tudok. Bocsássatok meg az aggódó apának, aki évei számát tekintve már nagyapa lehetne.

– Mi sem természetesebb, uram.

– Számíthatsz rám, tábornokom!

– Büszke leszel ránk. Csöppet se aggódj, majd mi megmutatjuk…

A társaság tagjai egymást túllicitálva és túlharsogva bizonygatták elkötelezettségüket és hűségüket. DelHadd körbenézett a lelkes arcokon, és valami hideg, baljós előérzet kerítette hatalmába.

– Perrund? Te vagy az?

– Igen, kedvesem. Gondoltam, ideülök kicsit az ágyad mellé.

– Semmit se látok.

– Besötétítettünk, amíg aludtál. A doktor szerint csak zavarna a fény. Így hamarabb rendbe jössz.

– Tudom, de akkor sem látok. Fogd a kezem, jó?

– Ne félj, nincs semmi baj. Amikor az ember fiatal, minden betegség egy örökkévalóságnak tűnik. Pedig ez is elmúlik hamar, hidd el. Emlékezni sem fogsz rá.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne.

– És akkor megint fogok látni?

– Hát persze.

– De akkor is félek.

– A nagybátyád üzent apádnak; megírta, hogy ágynak estél. Apád nemsokára hazajön. Itt lesz, és vigyáz rád, amíg rendbe nem jössz.

– Apa hazajön? De hát a katonáknak szüksége van rá. És éppen miattam… Hogy fogja így megnyerni a háborút?

– Ezen ne izgasd fel magad, kedvesem. Nem tarthattuk titokban a betegségedet. Miféle szörnyetegek lennénk, ha eltitkolnánk előle? Most az a legfontosabb, hogy meggyógyulj. Apádnak itt a helye, melletted. Biztosan vele jön BreDelle doktor is.

– És DelHadd?

– És DelHadd is. Hiszen ahová apád megy, oda megy ő is.

– Semmire sem emlékszem. Milyen nap van ma?

– Óhold harmadik napja.

– Mi történt velem? Összeestem, mint a múltkor, amikor az árnyjátékot néztük?

– Igen. A tanítód először rettenetesen mérges lett: azt hitte, meg akarod úszni a számtanleckét. Aztán amikor leestél a székről, a nővérért kiáltott. Hívattuk AeSimil doktort. Tudod, ő RuLeuin nagybátyád orvosa, és YetAmidous tábornoké is. Remekül érti a dolgát. Megvizsgált, és azt mondja, néhány nap múlva kutya bajod sem lesz.

– Tényleg ezt mondta?

Perrund bólintott. – Én hiszek neki.

– Jobb, mint BreDelle doktor?

– Nem, BreDelle doktornál nincs jobb. Ezért is választotta őt az apád. Egy ország első emberének mindenből a legjobb jár, mert mindannyiunk érdeke ezt kívánja.

– Szerinted apa tényleg hazajön?

– Egészen biztos vagyok benne.

Lattens nagyot sóhajtott. – Mondj egy mesét! – kérte végül.

– Mesét? Hát, nem is tudom… Én nem tudok meséket.

– Jaj, Perrund, legalább egy rövidet! Nem hiszem el, hogy egyetlen mesét sem ismersz. Naaa, csak egy icipicikét! Neked nem meséltek, amikor kicsi voltál? – Egy darabig csönd volt. – Perrund?

A nő összerezzent. – De, persze hogy meséltek, már hogyne meséltek volna? Lássuk csak, meg is van!

A kisfiú elégedetten befészkelte magát a párnák közé, és várt, de a csend egyre csak nyúlt. – Perrund?

– Nos, igen. Volt egyszer egy kislány…

– Igen, és?

– Szóval… Rettentően csúf kislány volt. A szülei nem szerették, és azt kívánták, bár meg se született volna.

– És hogy hívták?

– Hogy? Hmm… hogy is… Hajnal. Igen, Hajnalnak hívták.

– Hajnal? Szép név.

– Szép bizony. Sajnos, mint mondtam, a kislány csöppet sem volt szép. Egy olyan városban élt, amit ki nem állhatott, és a szülei is rosszul bántak vele. Álló nap csak dolgoztatták, éjszakára pedig bezárták a szobájába. Rongyokban járatták, cipője nem is volt. Nem kapott szalagot a hajába, mint a többi kislány, és sosem hagyták, hogy játsszon az utcabeli gyerekekkel. Ki sem léphetett a házból, és senki sem mondott neki mesét esténként.

– Szegény Hajnal!

– Hát igen, szörnyű sora volt. Esténként álomba sírta magát, és az óidők isteneihez könyörgött, hogy vegyék el boldogtalan életét. Szeretett volna elszökni otthonról, de a szülei olyan gondosan őrizték, hogy nem volt rá semmi esélye. Történt egy nap, hogy vándorkomédiások vertek sátrat a város határában; csepűrágók, zsonglőrök, artisták, késdobálók, erőművészek, törpék és gólyalábas emberek, no meg tömérdek szolga és idomított vadállat. Hajnal borzasztóan szerette volna látni őket. Úgy képzelte, a vásár színes forgatagában végre boldog lehetne, és legalább egy kis időre megfeledkezhetne a maga nyomorúságáról. A szülei persze hallani sem akartak a dologról. Féltek, hogy az emberek őket gúnyolnák a csúf lányuk miatt, s a cirkuszosoknak még kedvük támadna elvinni magukkal, hogy ország-világ előtt mutogassák, mint valami gnómot.

– Annyira csúnya volt?

– Messze nem annyira, mint a szülei gondolták, de ők annak látták, így aztán bedugták szegény Hajnalt a titkos kamrába a ház végében, hiába sírt, zokogott keservesen. Egyvalamire azonban nem számítottak.

– A komédiásoknak ugyanis megvolt az a szokásuk, hogy minden városban, ahol megfordultak, végigjárták a házakat, és apróbb figyelmességekkel kedveskedtek a helybélieknek. Felhasogatták a tűzifát, kitakarították az udvart, és ehhez hasonló szívességeket tettek, hogy minél többen ellátogassanak a vásárba. Nem történt ez másképp most sem, és a lány szülei, akik felettébb fukar és zsugori népek voltak, a világért sem szalasztották volna el az alkalmat, hogy valaki ingyen dolgozzon nekik.

– Beinvitálták hát a komédiásokat a házukba, és a legkisebb zugot is kisepertették velük, noha igazán nem sok tennivalójuk akadt, mert Hajnal már elvégezte a munka nagy részét. Ám mialatt a házat takarították és csinosítgatták, itt-ott apró ajándékokat rejtettek el. Merthogy ezek a komédiások – egy bohóc, egy tűznyelő és egy késdobáló – kivételesen jólelkű emberek voltak. Hát amint így szorgoskodnak, hallják ám, hogy valaki sírdogál a ház végében. Hosszas keresgélés után megtalálták a titkos szoba ajtaját, és benne Hajnalt. A kislány rettenetesen meg volt ijedve, de a mutatványosok hamar felvidították. Életében először úgy érezte, hogy szeretik, és fontos valakinek. Örömkönnyek szöktek a szemébe. A szülei közben észrevették, mi történt, és szégyenükben elbujdostak. Később kiosontak a házból, és elszöktek jó messzire, kimenekültek még a városból is, annyira szégyellték, amit tettek.

– Hajnal úgy érezte, mintha újjászületett volna. Nem kellett többé koszos rongyokban járnia, megmosakodhatott, és úgy öltözködhetett, akár a többi lány. Már-már arra gondolt, talán nem is kell boldogtalannak és magányosnak lennie; talán megszépül, és neki is jut egy kis öröm az életben. Alighogy ezt gondolta, máris sokkal szebbnek érezte magát. Hálás volt a komédiásoknak, mert felnyitották a szemét, és ráébresztették, hogy csak azért volt csúnya, mert elhitették vele, hogy az. Valóságos csoda történt!

– Hajnal rögvest elhatározta, hogy a komédiásokkal tart, de a bohóc szomorúan csóválta a fejét, és elmagyarázta a kislánynak, hogy ha magukkal vinnék, az emberek még megvádolnák őket, hogy telebeszélik a gyerekek fejét, és elcsalják őket a családjuktól. És akkor búcsút mondhatnának a jó hírüknek. Azt tanácsolták a kislánynak, hogy maradjon inkább otthon, és keresse meg a szüleit. Hajnalnak fájt a szíve, de hajlott az okos szóra, és mert most már elég erősnek és szépnek érezte magát, és a szíve csordultig telt vidámsággal, végül búcsút intett a komédiásoknak. Azok pedig odébbálltak, hogy egy másik városba vigyenek megváltást és boldogságot. És tudod, mi történt?

– Mi?

– Hajnal megtalálta a szüleit, akik szentül megfogadták, hogy ezután rendesen bánnak vele. Aztán találkozott egy kedves fiatalemberrel, összeházasodtak, gyerekeik születtek, és boldogan éltek, amíg meg nem haltak. Aztán egy nap Hajnal újból találkozott a komédiásokkal, és egy jó darabon elkísérte őket. Együtt vándoroltak városról városra, és a lány sokszorosan meghálálta a jóságukat.

– Itt a vége, fuss el véle – fejezte be Perrund. – Ez volt a mese a csúnya és boldogtalan kislányról, aki végül megszépült és boldog lett.

– Hmm. Jó mese volt – mondta Lattens, aztán eltűnődött. – Szerinted DelHadd mesél még nekem Bőségföldéről? Elég furák a történetei, de szeretem, ahogy elmeséli őket. Most alszom egyet. Ugye holnap is… Hopp, mi ez itt a kezemen?

– Ó, igazán sajnálom.

– Nicsak, egy könnycsepp! Perrund, te sírsz?

– Csak egy boldogságpötty. Hiszen minden jó, ha jó a vége… Tudod, ez a mese mindig megríkat. Mit csinálsz, Lattens?

– Tényleg könnycsepp! Sós!

– Nahát, Lattens, te aztán nagy lókötő vagy! Lenyalni egy úri hölgy könnyeit, ez aztán szép dolog, mondhatom! De most már igazán mennem kell. – Azzal megigazította a párnát a kisfiú feje alatt. – Így. Aludj csak, apád nemsokára itt lesz. Beküldőm a dadát, hogy betakargasson.

Lattens álmosan körbetapogatózott. Perrund odanyújtotta neki az agyonszopogatott, elnyűtt régi rongyot. – Ezt keresed?

– Mmm. Köszönöm, Perrund. Jó éjt.

– Jó éjt.

Yalde egy tál gyümölccsel és egy kancsó borral a kezében lassan, tapogatózva haladt előre az átláthatatlan párafelhőben. Valahol nem messze előtte, az opálos habokban YetAmidous, RuLeuin és ZeSpiole áztatta magát. Terim és Herae, a két másik ágyas, meztelenül ültek a medence szélén. Terim karcsú lábát lóbázta a vízben, Herae pedig álmatag mozdulatokkal fésülte hollófekete haját.

Yalde letette a tálcát a medence szélére, majd ő is kibújt könnyű köntöséből, és a férfiak mohó pillantásának kereszttüzében belegázolt a vízbe. Odaevickélt YetAmidous elé, és töltött neki a borból.

– Úgy tűnik, vége a pünkösdi királyságnak – sóhajtott ZeSpiole, és végigsimított Terim aranybarna combján. A nő kacér mosollyal jutalmazta, de ZeSpiole már nem is figyelt rá.

Terim és Herae a messzi Ungrianban születtek, és a császári közös nyelven kívül csak az anyanyelvüket beszélték, így a férfiak most tassa-senire váltottak.

– Már ideje volt – vágta rá RuLeuin. – Mióta a bátyám elutazott, ez az idióta BiLeth nekem jelent nap mint nap. Kezdek belefáradni, hogy a diplomáciai ostobaságaival tömi a fejemet. Alig várom, hogy UrLeyn visszajöjjön.

– Gondolod, hogy visszajön? – YetAmidous RuLeuinről ZeSpiole-ra nézett. Elvette a kelyhet, amit Yalde nyújtott felé, és egy hajtásra kiitta. A bor kibuggyant a szája szélén, végigfolyt széles mellkasán, és belecsöpögött a lágyan hullámzó vízbe.

– Attól tartok – dünnyögte ZeSpiole.

– Tartasz? – hökkent meg RuLeuin. – De hát…

– Ne gondold, hogy a pozíciómat féltem – visszakozott gyorsan ZeSpiole. – Annyira azért nem jó móka helyettes diktátornak lenni, főleg hármasban. Tassasen érdeke úgy kívánná, hogy ő vezesse a sereget a bárók elleni ütközetben.

– A csapatok nélküle is eltalálnak Ladenscionba – vont vállat közönyösen RuLeuin.

– Az már igaz. De ha már UrLeyn úgy döntött, hogy visszajön, legalább hozhatna magával néhány ezer embert – morogta YetAmidous. – Triumvirátus ide vagy oda, alig maradt épkézláb katonánk. Szép dolog a diplomácia, de mindig a fegyvereké az utolsó szó. Annyi fegyverforgató sincs a városban, hogy legalább mutatóba jusson belőlük a falakra.

– A kormányzó szerint – kezdte ZeSpiole – ahol a nép többé-kevésbé egyetért a vezetője által megszabott iránnyal, kevés békebíróra és kis létszámú hadseregre van szükség.

– Könnyű efféle bölcsességeket pufogtatni, ha minden szavadra katonák százai ugranak – jegyezte meg YetAmidous. – És nekünk hármunknak jutott a megtisztelő feladat, hogy az elméletet átültessük a gyakorlatba, nem pedig neki.

– Ó, a nép elégedett – legyintett ZeSpiole. – Egyelőre. RuLeuin felvonta a szemöldökét. – A kémeid azt mondják?

– Az ember nem kémkedik a saját népe után – húzta fel az orrát sértődötten ZeSpiole. – Legföljebb informátorokat alkalmaz; ha úgy tetszik, élő kapcsolatot alakít ki az utca emberével. A palotaőreim a városban laknak, így mindenféle népekkel keverednek. Közöttük laknak, ugyanazokba a kocsmákba járnak, és ugyanazok a napi gondjaik.

– És szerintük az emberek nem zúgolódnak? – YetAmidous kétkedő pillantást vetett a parancsnokra. – Mindennel abszolúte meg vannak elégedve? – Az üres kelyhet ismét Yalde kezébe nyomta, és intett neki, hogy töltse újra.

– Az emberek sosem elégedettek. Amikor a zsörtölődő hangok elhallgatnak, no, akkor biztosra veheted, hogy órákon belül kitör a forradalom. Az adófizető polgár hol az ilyen-olyan közterhek miatt morgolódik, hol mert a vezér túl nagy háremet tart, miközben ő, az egyszeri halandó egyetlenegy valamirevaló asszonyt is nehezen kerít magának. Azt is gyakran nehezményezik, hogy a vezérkari tisztek arcátlanul dőzsölnek, és számolatlanul szórják az pénzt – tette hozzá ZeSpiole teli szájjal, ahogy Terim kuncogva tömte belé a gyümölcsöt.

RuLeuin szélesen elvigyorodott.

YetAmidous, mielőtt ismét megszólalt volna, legurított egy újabb pohár bort. – Ezek szerint a köznép haragjától nem kell tartanunk – összegezte a hallottakat. – De mi van a szomszédokkal? A határaink védtelenek. Mi lesz, ha valakinek éppen most jut eszébe hadat üzenni?

– A ladenscioni offenzíva sem tart örökké – mondta RuLeuin, de szavainak némiképp ellentmondani látszott zavart tekintete. – A katonák nemsokára hazatérnek. A kipihent sereg élén, és azzal a töméntelen ostromgéppel, amit a kormányzó Niarjébe küldött, Simalg és Ralboute egykettőre pontot tesz ennek a nevetséges színjátéknak a végére.

– Ezt már sokszor hallottuk – legyintett YetAmidous. – Én azt mondom, mindannyiunknak oda kellett volna mennünk, méghozzá a kezdet kezdetén. Elejét vehettük volna ennek az ostoba háborúnak, és egy csapással szétzúzhattuk volna a lázadók főerejét. – Öklével a vízbe csapott, aztán rosszalló pillantást vetett Yaldéra, aki pislogva törölgette ki a szappanhabot a szeméből. YetAmidous belekortyolt a borba, és harákolva kiköpte. – Pfuj, ez vizes! – ordította, és dühében az ágyas fejére öntötte a nemes nedűt. Yalde csak állt pislogva, hajáról patakokban csorgott a vörös lé. YetAmidous egy darabig nézte, aztán kibuggyant belőle a nevetés; hatalmas teste csak úgy rázkódott a habokban, tekintélyes méretű hullámokat keltve. Két társa is harsány hahotában tört ki. Bár a bor láthatólag csípte Yalde szemét, de megadóan tűrte, és alázatosan fejet hajtott. YetAmidous fél kézzel a víz alá nyomta a lányt, aztán kedélyesen odalökte elé a kelyhet. – Nesze, töltsd újra! – Yalde egy kendővel tisztára törölte a kupát, aztán engedelmesen újratöltötte.

– Könnyű utólag okosnak lenni – jegyezte meg ZeSpiole. – De akkor még mind azt hittük, hogy Simalg és Ralboute egyedül is boldogul.

– Hát, nem boldogultak – dörmögte rosszkedvűen YetAmidous. Ezúttal hosszan ízlelgette a bort, gondosan körbeforgatva a szájában. – Hiba volt egy ilyen fontos küldetést kétbalkezesekre bízni. Nemesek, bah! Semmivel sem jobbak nálunk. A kormányzót is sikerült megszédíteniük a pedigréjükkel. Úgy háborúznak, mint a gyerekek. Vagy sokkal inkább mint az asszonyok! Túl sok időt töltenek fecsegéssel. Nem bájcsevegni kell azokkal a mocskos árulókkal, hanem jól odasózni nekik, úgy bizony! De még ha harcolnak is, sajnálják összevérezni a kardjukat. Én azt mondom, százszor többet ér a nyers erő, mint a fortély és a fondorlat! Nincs idő cselszövésekre meg holmi okoskodásra. Tökön kell ragadni ezeket a kifent-kikent urakat, aztán durr bele! – fejezte be hevesen gesztikulálva.

– Te aztán nem finomkodsz, YetAmidous – nevetett RuLeuin. – A bátyám mindig is elismerően nyilatkozott a módszereidről. Legföljebb ha azt fájlalja, hogy olykor túl sok véráldozattal járnak.

– Na és? – hőzöngött YetAmidous. – A katonákat sajnálod talán? Hisz’ az csupa csatornapatkány; az ilyenek amúgy sem húzzák soká. – Széles mozdulatot tett, mintha egy döngicsélő bogarat próbálna elhessegetni. – Csak a rabláson meg a fosztogatáson jár az eszük, de vagyon helyett mindenféle nemi betegségeket szednek össze. Én azt mondom, kutyából nem lesz szalonna! Elégedjenek meg azzal, amit kapnak: hősi halált halhatnak a hazáért, a nevüket győzelmi énekek őrzik, és az utókor gyertyát gyújt értük. Már ez is több, mint amit megérdemelnek. A katona eszköz, méghozzá durva és bárdolatlan eszköz, hát e szerint kell bánni vele. Mire a nagy diplomácia meg a szócséplés?! Neki kell rontani az ellennek, aztán üsd-vágd… Ha rajtam múlna, a közelébe se engedném a hadseregnek ezt az asszonylelkű, locsi-fecsi bandát? – A medence partján ülő lányokra sandított, aztán Yaldét mérte végig. – Néha azon tűnődöm – fogta halkabbra a hangját –, vajon miért nem akar ez a két uraság pontot tenni a háború végére. Nektek nem gyanús a dolog?

– Mire gondolsz? – ráncolta a homlokát RuLeuin.

– A kormányzó szentül hiszi, hogy Simalg és Ralboute minden tőlük telhetőt megtesznek a győzelem érdekében – mondta ZeSpiole. – Jómagam egyetértek vele. Te talán máshogy vélekedsz?

– Szerintem a bolondját járatják velünk, uraim. Talán nem vettétek észre, hogy Simalg és Ralboute barátunk mostanság többet trafikál a ladenscioni bárókkal, mint velünk?

– Persze – felelte RuLeuin bizonytalan mosollyal. – Végtére is mi küldtük őket oda tárgyalni.

– Tárgyalni? Ostobaság! Hát még mindig nem értitek? – A tábornok a medence peremébe kapaszkodott, és bizalmasan közelebb hajolt. – Ezek felülnek a puccos ménjükre, és kilovagolnak a végekre, mintha csak valami kéjutazásra indulnának. De az ellenségnek, mit ad a Mindenható, sehogy sem akaródzik megadni magát. Erre ők erősítést kérnek, halogatják a végső összecsapást, s közben szép lassan kicsúszik a kezükből a gyeplő. És erre mit csinálnak? Na, mit? Újfent erősítésért kuncsorognak! Mi pedig engedelmesen küldözgetjük nekik a katonákat, s közben őrizetlenül hagyjuk a fővárost és a határvidéket, kiszolgáltatva Tassasent mindenféle jöttment szerencselovagnak, aki itt akar parádézni. Képzeljétek el, mi lett volna, ha a kormányzó valóban a sereg élére áll? Az a szerencsétlen fiú megmentette az apja életét, higgyétek el… már ha tényleg UrLeyn az apja annak a fattyúnak.

– Na de, tábornok! – húzta ki magát RuLeuin mereven. – Azt tanácsolom, válogasd meg a szavaidat! Egyrészt a fiú még nem halt meg, másrészt semmi kétségem nincs a származása felől, vagy afelől, hogy én vagyok a vér szerinti nagybátyja. Ami pedig Simalgot és Ralboute-ot illeti, ők számtalanszor tettek már tanúbizonyságot a lojalitásukról. Jóval azelőtt felesküdtek a kormányzó zászlajára, hogy akár a leghalványabb reményünk lett volna a győzelemre. És gondolom, abban is egyetértünk, hogy mindannyiunknál többet kockáztattak: az előző rezsimben tehetős és befolyásos emberek voltak, akik mindenüket elveszthették volna, ha mi kudarcot vallunk. – Segélykérő oldalpillantást vetett ZeSpiole felé, de amaz éppen egy érett hólyaggyümölcs kiszopogatásával volt elfoglalva. A hirtelen támadt csendben felpillantott, és értetlenül bámult a többiekre.

YetAmidous legyintett. – Ez mind nagyon szép, de a tény akkor is tény: piperkőc barátaink kontármunkát végeznek Ladenscionban. Azt ígérték, hogy néhány holdhónap alatt megregulázzák ezt a rebellis bandát, UrLeyn meg rábólintott. Nekem már akkor volt egy sanda sejtésem, hogy a feladat meghaladja a képességeiket. S lám, a háború holtpontra jutott. Számtalan ostromgépet és ágyút vesztettünk, de egyetlen icipicike várost sem sikerült elfoglalnunk. A csapataink minden fűszálban elbotlanak, és képesek egy patakban is a nyakukat szegni. S miért, kérdem én? Mert a parancsnokaik töketlenek? Netalán összeesküvés van a háttérben? Lehetséges volna, hogy miközben a kormányzó egyre mélyebben süllyed ebbe az istenverte ladenscioni kátyúba, előkelő származású barátaink titokban kiegyeztek az ellenséggel? Még azt is el tudom képzelni, hogy egyenesen UrLeynnek akarnak csapdát állítani; ki akarják csábítani a harcmezőre, hogy a legnagyobb felfordulás közepette orvul megölhessék.

RuLeuin döbbenten meredt ZeSpiole-ra. – Badarságokat beszélsz – rázta a fejét idegesen. – Nem hinném, hogy… No de hagyjuk; az efféle beszéd nem visz előre. Adj egy kis bort – intett oda Herae-nek.

ZeSpiole hosszan, elgondolkodva fürkészte YetAmidous arcát. – Te aztán még DelHaddon is túlteszel, ami a paranoiát illeti, Yet – mondta vigyorogva.

– DelHadd? Ugyan már! – horkant fel YetAmidous. – Sosem bíztam abban a vészmadárban. Benne sem. RuLeuin úgy tett, mint aki befogja a fülét. – Na, nem! Ez már tényleg sok. – Felhajtotta a borát, és a feje búbjáig elmerült a vízben. Amikor felbukkant, teleszívta az orcáit, és hangosan szusszantva kifújta a levegőt.

– Szerinted DelHadd is rosszban sántikál? – ZeSpiole hitetlenkedve csóválta a fejét. – Azzal igazán nem vádolhatod, hogy a kormányzó életére törne. Többször mentette már meg a haláltól, semhogy a két kezemen meg tudnám számolni; legutóbb például a vadászaton, emlékszel? Amikor UrLeyn kis híján miattunk hagyta ott a fogát. Javíts ki, ha tévedek, de te alig egyujjnyival hibáztad el a fejét.

– Az ortocéroszra céloztam, hogy a csöröge vájja ki a szemét annak a dögnek – morogta YetAmidous. – És majdnem eltaláltam. – Azzal dühösen Yalde elé lökte a poharát.

– Előttünk nem kell magyarázkodnod – veregette vállon ZeSpiole. – Az én vesszőm is célt tévesztett. De még mindig nem árultad el, miért gyanakodsz DelHaddra.

– Egyszerűen csak nem bízom benne – dünnyögte kedvetlenül YetAmidous.

– Szerintem sokkal nagyobb baj, hogy ő nem bízik tebenned, drága barátom.

– Micsoda? – horkant fel YetAmidous.

– Nos, a kívülálló szemével úgy tűnhetett, hogy meg akartad ölni a kormányzót – mondta ZeSpiole halkan. Vészterhes csönd támadt. – Szerintem azóta árgus szemekkel figyeli minden mozdulatodat, és ez nem jelent sok jót. Ha egy ilyen vadászkopó, mint DelHadd, egyszer szagot fog… Észre sem veszed, és a sarokba szorít, akkor pedig már késő. Könnyen lehet, hogy elmetszett torokkal végzed egy árok partján.

– Ez… Én… – dadogta YetAmidous céklavörös arccal. – Na, ebből elég! – kiáltotta, és messzire hajította a borospoharát, ami hangos csobbanással csapódott a vízbe. Teljes testében remegett a dühtől.

ZeSpiole RuLeuinre sandított, aki döbbenten bámulta a jelenetet, majd összecsapta a tenyerét, és egyszeriben kitört belőle a nevetés. – A Mindenhatóra, Yet! Téged aztán nem nehéz felpaprikázni! Hiszen csak tréfáltam! Ezerszer lett volna már lehetőséged rá, hogy megöld UrLeynt, ha valóban ez lett volna a célod. Ismerem DelHaddot; meg se fordulna a fejében, hogy téged gyanúsítson, te vén marha! Nesze, egyél egy kis gyümölcsöt. – Azzal felkapott egy érett fürtöt, és a még mindig dermedten álló YetAmidoushoz vágta. YetAmidous röptében elkapta a gyümölcsöt, az arcáról egyszeriben leolvadt a feszültség. Öblös hangon felkacagott, és lustán visszasüllyedt a bugyborékoló habokba.

– Az áldóját! Én meg hagyom magam csőbe húzni. ZeSpiole, te mókamester! Yalde – fordult a nőhöz. – Ez a víz jéghideg. Lódulj, és hozass a szolgákkal meleget. És bort is hozzál még, hallod? Hová tetted a poharamat? Elsüllyesztetted, he?

Az említett pohár lassanként egyre mélyebbre merült a medencében, terjengő vérvörös foltot hagyva maga után.

19. A DOKTOR

Végéhez közeledett a nyár. Yvenirt szerencsére egész évben elkerülte a hőség; a hegyoldalakat fésülő szél meleg volt ugyan, de nem perzselő. Esténként a Seigen beérte a Xamist, de míg a nyárelőn szelíden és illemtudóan baktatott nagyobb testvére után, a hetek és holdhónapok múlásával egyre nagyobb távolságra előzte meg a tágas horizonton – mintha érezné, hogy a királyi udvar hamarosan ismét felkerekedik, és visszaköltözik a főváros szürke, ámde biztonságot nyújtó falai közé.

Mire elérkezett a készülődés és csomagolás ideje, a Seigen már egy teljes harangszóval nagyobb testvére előtt kúszott fel az égre. Ezeken a festői hajnalokon a hegyek kontúrjai élesen, kristálytisztán rajzolódtak ki a firmamentumon, s az árnyékok valószerűtlenül hosszúra nyúltak. S bár gyerek volt még a reggel, a zavarodott madarak kórusban trilláztak, s ha a holdak épp fogyóban voltak – vagy alacsonyan jártak –, a hunyorgó csillagokat is látni lehetett a horizont mélybíbor gallérján.

A visszatérés Haspidba a megszokott pompával és ünnepélyességgel zajlott. Egymást érték a lakomák, népünnepélyek és különféle beiktatási ceremóniák. Mindenfelé színes tömegek hömpölyögtek, a fontoskodó hivatalnokok vége-hossza nincs beszédeket tartottak. Avattak diadalívet és obeliszket, és rendeztek körmeneteket is, ahol a különféle helyi vallási és világi ereklyék körül végeláthatatlan sorok kígyóztak. A főurak tucatjával osztogatták egymásnak a kitüntetéseket és másféle jutalmakat, és számtalan nemesi cím talált gazdára. Számomra ezeknek a rendezvényeknek a puszta látványa is fárasztó volt, nemhogy részt venni bennük, de a doktor (és ez, bevallom, meglepett) kifejezetten élvezte a felhajtást. Azt mondta, hogy az efféle rituálék tartják össze a társadalmat, és hogy a közös jelképek és ünnepi alkalmak olyanok, akár a habarcs a falban. Aztán még azt is hozzátette, hogy ha van valami, amit Drezen megtanulhatna tőlünk, akkor ez az.

A főváros felé haladva a királynak – mindeme ünnepélyes csinnadratta közepette – még arra is jutott ideje, hogy átszervezze a közigazgatást: a népesebb településeken tanácsokat állított fel, céheket alapított, és vagy egy tucatnyi járásnak adományozott különféle előjogokat. Ez persze nem nagyon volt ínyére a környékbeli nemeseknek, de a király bőséges kárpótlást nyújtott mindazoknak, akiket a hatalom ilyetén újrafelosztása hátrányosan érintett. Eltökélte, hogy tűzön-vízen át keresztülviszi az akaratát, de makacs elszántsága mellé egyfajta csendes derű társult, mintha jelezni kívánná: nem azért teszi, amit tesz, mert ő a király, hanem mert igaza van, és ezt nemsokára mindenki be fogja látni.

– Erre semmi szükség, felség!

– Most még nincs. De majd lesz! – emelte fel a mutatóujját Quience.

– Biztos vagy ebben, uram?

– Ugyanolyan biztos, mint hogy a napok nyugtát mindig napkelte követi, Ulresile.

– Nos, valóban. Az embereknek ugyanakkor megvan az a kellemetlen szokásuk, hogy a hajnal beköszöntéig nem foglalkoznak a felkelés gondolatával. Te viszont azt kéred tőlük, hogy már a lefekvéskor készüljenek a másnapi ebédre.

– Vannak dolgok, amikre nem lehet elég korán felkészülni – mosolygott a király.

Az ifjú herceg úgy döntött, hogy az udvarral tart Haspidba. A nyár folyamán igencsak látványos fejlődésen ment keresztül, már ami az ékesszólás tudományát és az udvari körökben való jártasságot illeti; rá sem lehetett ismerni a gátlásos fiatalemberre, akivel legelőször a király kertjében találkoztunk. De hát ezen nincs is mit csodálkozni; hamar férfivá érik az ember, ha a királyi udvarba csöppen – és erre Ulresile volt az élő példa.

A Toforbis-alföldön táboroztunk, nagyjából félúton Yvenir és Haspid között. Ormin, Ulresile és Walen herceg (természetesen nem a megboldogult, hanem az öccse) éppen arra vártak, hogy a doktor befáslizza a király kezét. A sátorlapokkal határolt apró, hatszögletű udvaron – melyet közvetlenül a királyi sátor mellett húztak fel, és amelynek nem volt mennyezete – Wiester kamarás és vagy egy tucat szolga sürgölődött. A sarkokba állított zászlórudak kecsesen hajladoztak a meleg, szénaszagú szélben, a királyi lobogók vidáman csapkodtak; árnyékuk ide-oda kígyózott a vastag szőnyegeken és drága kelméken, amelyeket féltő kezek terítettek a gondosan kiegyengetett talajra, hogy minél puhább és kényelmesebb járás essen rajta.

Uralkodónk jelképes csatára készült Toforbis városvédő szellemével, egy szivárványszínekben pompázó, irdatlan gilisztarovarral, amelynek ízelt testét száznál is több, vászon alatt rejtőző férfi mozgatta. A jelenet egészen úgy festett, mintha egy magányos harcos vívna elkeseredett küzdelmet egy szatócsbolt teljes árukínálatával. Az összhatáson az sem javított, hogy a szörnyeteg vászontestét fénylő pikkelyek díszítették, és az alkotmány tetejébe egy óriási madárfejet applikáltak hatalmas fogakkal. Hiába, no, a helybelieket ez tette boldoggá, a városi elöljárók pedig kifejezetten ragaszkodtak a hagyományőrzéshez.

Ulresile herceg érdeklődve figyelte, mint tekeri körbe a doktor a gyolcsot a király kézfején, és fonja át az ujjai között. – De uram – kezdte újra. – Miért kellene elébe mennünk a dolgoknak? A kívülálló szemével ez végzetes könnyelműségnek tűnhet.

– Mert ölbe tett kézzel várni még nagyobb könnyelműség volna – magyarázta a király türelmesen. – Ha az ember hajnali ostromra készül, nem várhatja meg az első napsugarakat, hogy költögetni kezdje az embereit. Éppen hogy az éjszaka közepén kell őket csatasorba állítani.

– Walen, te is mondj valamit, kérlek! – nézett Ulresile esdeklőn a hercegre. – Vagy nem értesz egyet velem?

– Drága barátom – felelte amaz rezignáltan –, sose szállj vitába egy királlyal, még ha olyasvalamit is tesz vagy mond, amit a magunkfajta egyszerű halandó hibának vél.

A Walen-uradalom legújabb birtokosa mindenféle szempontból méltó utódja volt a bátyjának, aki, mint tudjuk, meglehetősen váratlanul távozott az élők sorából, olyasvalakire hagyományozva ezzel a nemesi címet, aki az egész világra neheztelt, amiért mindig csak második lehetett a sorban, s akinek a sértettségénél talán csak a hiúsága volt nagyobb. Sótlan, mogorva vénember volt, aki még a bátyjánál is nyúzottabbnak és öregebbnek tűnt.

– És te, Ormin? – vonta fel szemöldökét kérdőn a király. – Te is úgy véled, hogy elsietem a dolgokat?

– Talán egy kissé, uram – bökte ki Ormin nehézkesen, és tehetetlenül széttárta a karját. – De hát ki tudná ezt megmondani? Az ember általában csak jóval később, a jövőből visszatekintve tudja megítélni döntéseinek helyességét. Sőt, olykor csak az utódaink a megmondhatói, mi az, amit jól cselekedtünk, s mi az, amit rosszul. Olyan dolog ez – mondta, szemmel láthatóan meglepődve saját bölcsességén –, mint fát ültetni.

Ulresile elhúzta a száját. – A fák megnőnek, herceg. Nekünk viszont éppen az a bajunk, hogy mind egy szálig kiirtjuk magunk körül az erdőt.

– Ne feledd, hogy a fából házakat lehet építeni, hidakat és hajókat – mondta a király mosolyogva. – És a fák újra megnőnek. Nem úgy, mint az emberek – tette hozzá.

Ulresile makacsul hallgatott.

– Az ifjú herceg talán azt akarja mondani – próbálkozott Ormin –, hogy túl gyors iramot diktálunk ezekkel a… változásokkal. S közben nem számolunk a reális veszéllyel, hogy meggyengítjük, sőt leromboljuk országunk legfőbb alappillérét, a nemességet anélkül, hogy más életképes hatalmi struktúrát plántálnánk a helyébe. Én például egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy mifelénk az egyszerű népek felérnék ésszel a magántulajdon értékét, vagy átlátnák az azzal járó felelősséget.

– Pedig ezek az emberek, akikről beszélsz, generációk óta gabonával, állatokkal és más hasonló portékákkal kereskednek. – A király felemelte és alaposan szemügyre vette befáslizott kezét, mintha hibát keresne rajta. A doktor közben munkához látott a másik karján. – Csak mert eddig a hűbérúr döntötte el, ki mit vessen és hol telepedjen le, korántsem jelenti azt, hogy a jobbágyok ne lennének képesek maguk is döntést hozni ugyanezekben a kérdésekben. Meglepődnél, ha tudnád, hogy talán már a te birtokodon is jó ideje így tesznek, csak suba alatt, vagyis a tudomásod nélkül.

– Ezek egyszeri földművesek, uram – tiltakozott Ulresile. – Egy nap talán majd felnőnek a feladathoz, de az az idő még messze van.

– Ami azt illeti – dünnyögte a király elgondolkodva –, én sem álltam készen az uralkodásra, amikor az apám meghalt, és egyik pillanatról a másikra át kellett vennem a helyét.

– Ez nem igaz, uram! – tiltakozott hevesen Ormin. – Túlságosan szigorú vagy magadhoz. Hát már hogyne álltál volna készen! És ezt azóta be is bizonyítottad, szóval és tettel egyaránt. A kormányzás, mondhatni, a véredben van.

– Jó Ormin – csóválta a fejét mosolyogva Quience –, az ilyesmi senkinek sincs a vérében. Jól emlékszem, hogy mennyire éretlennek tartottam magam; éretlennek és felkészületlennek. És ezzel a véleményemmel nem voltam egyedül. Ha a főhercegek nem rettegtek volna apám haragjától, minden bizonnyal ők is azt mondták volna, hogy nem vagyok alkalmas az ország sorsának irányítására. De apám meghalt, és én lettem a király, akár tetszett, akár nem. Nem tehettem mást: erőm és képességeim szerint meg kellett birkóznom a feladattal. Tanultam a hibáimból. Királyként kellett viselkednem a nap minden percében, mert ezt várták tőlem. Így lettem valóban király. De ennek semmi köze ahhoz, hogy az apám fia vagyok, vagy hogy gyerekkorom óta azt szajkózták nekem, hogy egy napon majd az ő örökébe lépek.

Ormin bólintott.

– Meghajlunk az érveid előtt – felelte Ulresile, miközben Wiester és egy maroknyi szolga a királyra segítette a bő és súlyos anyagból készült ünnepi öltözéket. A doktor félreállt, hogy a király a jobb karját is bebújtathassa a ruha ujjába, aztán folytatta a fáslizást.

– Mernünk kell kockáztatni, barátaim – fordult Ormin Walen és Ulresile felé. – A királynak igaza van. Új idők járnak, és nekünk minden erőnkre szükségünk lesz, hogy berögzött szokásainkon változtatni tudjunk. A Mindenható törvényei örökkévalóak, ám az általunk kormányzott világ folyamatos mozgásban van, hiszen a változás az élet velejárója. Ahogy őfelsége mondta, a földművesek és a mesteremberek hatalmas tudás és tapasztalat birtokosai. Nem szabad lebecsülnünk őket csak azért, mert az ereikben nem csörgedezik a miénkhez hasonlatos nemesi vér.

– Ahogy mondod – biccentett a király. Kihúzta magát, és kissé hátrahajtotta a fejét, hogy a szolgák megfésülhessék a haját.

Ulresile úgy bámult Orminra, mint macska a szőrgombócra. – A tudás és a tapasztalat szép dolog, ha valaki asztalt ácsol vagy a barmokat hajtja az eke előtt – jegyezte meg ajkbiggyesztve. – Csakhogy itt egész tartományok sorsa és jóléte forog kockán. És e téren nekünk van több tapasztalatunk.

A doktor elégedetten szemlélte az elkészült művet, és jelentőségteljesen hátralépett. A szél nekifeszült a ponyvafalaknak, frissen kaszált széna és réti virágok távoli illatával árasztva el az udvart.

Wiester vastag kesztyűt húzott a király kezére, és egy erős bőrzsinórral szorosra kötötte, miközben egy másik szolga felsegítette a súlyos, gazdagon díszített csizmát a lábára. – Ha valóban így van, ifjú barátom – fordult a király Ulresile-hez –, haladéktalanul meg kell osztanod velük a tudásodat, különben a tapasztalatlanságuk mindannyiunk vesztét okozza, és elszegényedik a kincstár. Pedig én épp az ellenkezőjére számítok; úgy vélem, hogy az újításaimnak köszönhetően jelentősen gyarapodni fognak a bevételeink.

– Ha több adó folyik be, azzal a hercegségek is jól járnak. Már ha a különbség valóban tetemes – jegyezte meg Ormin herceg hunyorogva; olyan arcot vágott, mintha süvöltő széllel dacolna. – Efelől pedig semmi kétségem nincs.

A király a hercegre sandított, szemhéja egy pillanatra lecsukódott, mintha a tüsszentést próbálná visszatartani. – Ezt úgy értsem – kezdte az orrát facsarítva –, hogy akár a te birtokaidon is kezdhetnénk a reformok bevezetését?

Ormin pislogott, aztán elmosolyodott, és mélyen meghajolt. – Megtiszteltetésnek venném, felség.

A király nagy levegőt vett, összecsapta a tenyerét, és diadalittasan nézett Ulresile-re. Az ifjú méla undorral bámulta Ormint.

A doktor a táskájában kotorászott. Először azt hittem, a kötszerek elcsomagolásában akar segíteni nekem, ám ehelyett előhalászott egy tiszta kendőt, és a király szája elé tartotta, épp amikor Quience hatalmasat tüsszentett, kirántva a fejét a fésűt tartó apród kezéből. A fésű pörögve bukfencezett a levegőben, és a földet borító vastag szőttesen landolt, néhány lépéssel távolabb.

– Uram – köszörülte meg a torkát Vosill –, ha megengeded. – A király biccentett. Wiester kínosan feszengett; ő csak most halászta elő a zsebkendőjét.

A doktor odatartotta a király orrához a kendőt, ő pedig beletrombitált. Ezután gondosan összehajtogatta, és tiszta felével felitatta a könnyeket a király szeme sarkából.

– Köszönöm, Vosill. Jut eszembe, a te véleményedet még nem hallottuk. Mondd csak, mit gondolsz a reformjainkról?

– Hogy mit gondolok, uram? – pillantott fel a doktor meglepetten. – Nem hiszem, hogy ebben az ügyben az én véleményemre volna szükséged.

– Ejnye, Vosill – csóválta a fejét a király. – Hiszen neked mindenről megvan a véleményed. Azt hiszem, most örülnöd kellene, sőt, tapsolnod és ugrabugrálnod, úgy ám! Hiszen ha bevezetjük a reformokat, Haspidus sokkal jobban hasonlít majd a te mintaszerű és minden szempontból példaértékű hazádra, a dicső Drezenre. Hát nincs egyetlen dicsérő szavad sem e merész lépéshez, amit a haladás útján tenni készülünk? – vonta fel a szemöldökét. – Hiszen olyan sokat meséltél már a szülőföldedről. – Ulresile herceg olyan fintort vágott, mint aki ugrópókot nyelt. Lopva Walenre sandított, aki rosszallóan ráncolta a homlokát. Ormin herceg úgy tett, mintha nem figyelne, de az ábrázatára várakozással vegyes csodálkozás ült ki.

A doktor akkurátusan kétrét hajtotta a kendőt. – Valóban gyakran tettem elhamarkodott összehasonlítást a szülőföldem és azon ország közt, ahová utazásom során elvetődtem, és amely végül befogadott – mondta lassan és megfontoltan.

– A hölgy igencsak magasra tette a mércét; gólyalábon se tudnánk megugrani – piszkálódott Ulresile, hangjában némi keserűséggel. – Láthatólag megvet minket.

A doktor arcán halovány, grimaszra emlékeztető mosolyt suhant át, és a királyra nézett. – Felség, ha már nincs rám szükséged…

A király bólintott. – Elmehetsz, Vosill – mondta, és meglepetten méregette a doktort. Aztán felemelte kesztyűs kezét, hogy átvegye a mellette türelmesen várakozó szolgától az arannyal futtatott lándzsát, amellyel nemsokára harcba indul a szörnyeteg ellen. A távolban felharsantak a kürtök, a sátrak közt éljenzés morajlott végig.

– És köszönöm – szólt a doktor után. A doktor egy pillanatra visszafordult, fejével biccentett, és sietve távozott. Alig bírtam lépést tartani vele.

Jó gazdám pontosan tudja, hogyan sült el a meglepetés, amelyet az öreg Walen herceg készített a doktornak, és amelynek megszervezésével több mint egy évig foglalatoskodott. Gazdám engedelmével szeretném én is hozzáfűzni a magam megjegyzését a történtekhez, s így talán újabb, eddig még nem ismert részletekre deríthetek fényt.

Az udvar már két napja visszaérkezett Haspidba, s én még mindig ládáink és egyéb holmijaink kicsomagolásával voltam elfoglalva. Aznap este a király fogadást rendezett a külhoni követek és más magas rangú diplomaták tiszteletére, és a doktor is meghívót kapott, bár fogalma sem volt, hogy kitől, vagy miért. Mindenesetre már kora hajnalban felkelt, és rövid látogatást tett a városi ispotályban, amelynek kezdettől gyakori vendége volt, nekem pedig szigorúan meghagyta, hogy tegyem rendbe a zsákokkal és más csomagokkal eltorlaszolt műhelyt. Ha értesüléseim helytállóak, gazdám egyik embere követte a doktort, és jelentésében alátámasztotta, amit az imént magam is elmondtam – mármint hogy valóban az asszonyok ispotályában járt, megvizsgált néhány súlyos beteget, és ellátta a lábadozókat. Én ez idő alatt üvegcséket és mindenféle fiolákkal teli állványokat csomagoltam ki a szalmával kitömött ládákból, aztán listát készítettem a gyógynövényekről, amelyekre a doktor kencéihez és pasztilláihoz a következő hetekben szükségünk lesz.

A doktor nem sokkal a harmadik harangszó után tért vissza. Megfürdött, ünnepi ruhába bújt, majd együtt elindultunk a fogadásra.

Amikor beléptünk a díszterembe, még nem sejtettük, hogy valami szokatlan van készülőben. Odabent valósággal nyüzsögtek az emberek: temérdek udvaronc vegyült a külhoni diplomaták, követek, nemesek és kereskedők színes forgatagába. Mindenki a saját dolgával volt elfoglalva, és mind szentül meg volt győződve, hogy az ő ügye a legfontosabb, sőt: talán a király figyelmére is igényt tarthat. A doktor gyanútlanul lépegetett mellettem. Egy kissé szétszórtnak tűnt ugyan, ám ez legföljebb azért lehetett, mert a gondolatai még mindig a szanaszét heverő ládák és kosarak körül forogtak. Szerette volna mielőbb rendbe hozni a dolgozószobáját és felállítani a lombikokból tákolt lepárlószerkezetet. Az ajtó mellett megálltunk, és sietve lejegyeztetett velem néhány gyógynövényt és más alapanyagot, amelyet sürgősen be kellett szereznünk.

– Á, a doktor! – Ormin herceg közeledett felénk tárt karokkal, miután nagy nehezen sikerült átnyomakodnia egy csapat színes öltözetű, harsányan handabandázó idegen közt. – Hallom, vendéget kaptál.

– Vendéget? – visszhangozta a doktor csodálkozva.

– Nem is tudtál róla? – Az örökké görnyedt herceg most kihúzta magát, és elnézett a teremben hullámzó tömeg fölött. – Az ifjú Walen herceg és ööö… Adlain kapitány is mondott valamit, ha jól emlékszem. – A terem sarka felé sandított. – Nem egészen értettem, és ma valahogy különösen… Á, már itt is vannak. Amott, látod? Az emelvényen túl. – Ormin integetni kezdett, aztán a doktorra pillantott. – Senkit nem vártál?

A doktor értetlenül rázta a fejét. A herceg az emelvény felé terelt bennünket.

– Nos, akkor tán tévedtem. Én csak… Nem is tudom. Erre, kérlek. Bizonytalanul megindultunk a jelzett irányba. A doktor és Ormin herceg tovább beszélgettek valamiről, de az én szemem megakadt a palotaőrség kapitányán, aki kissé távolabb két tisztjével beszélgetett éppen. Tagbaszakadt, viharvert arcú férfiak voltak, oldalukon kétélű kard lógott. Amint a kapitány észrevett bennünket, odabiccentett a társainak, mire azok szempillantás alatt felszívódtak a tömegben.

– Doktor! – üdvözölt minket Adlain kapitány nyájas mosollyal. Átfogta a doktor vállát, és határozott mozdulattal magával húzta a terem sarka felé. – Örülök, hogy eljöttél. Kipakoltál már? Sikerült kipihenned az utazás fáradalmait?

– Igen, köszönöm, kapitány. És neked?

– Ó, én… – Hátranézett a válla fölött, és meglepetten felkiáltott. – Lám, már itt is van Ulresile. És nézzenek csak oda, kit hozott magával!?

Ulresile herceg oldalán egy szálas, bronzbőrű férfi közeledett, különös szabású, bő lebernyegben. Fején apró, háromszögletű kalapot viselt. Ulresile herceg ajkán halovány, csúfondáros mosoly játszott. Mögötte Walen herceg lépkedett, fejét leszegve, félig behunyt szemmel.

Az idegen húsos orrán csillogó fémkeretfoglalat terpeszkedett, amelybe egy-egy üvegdarabot csiszoltak, s azon át nézte a világot. Amint meglátta a doktort, lekapta magáról, mint egy kalapot (miközben a kalapot bárdolatlan módon a fején hagyta), és szertartásosan meghajolt. Arra gondoltam, a széles mozdulattól tán leesik a fejfedője, ám azt – mint nemsokára mindannyian láthattuk – három drágaköves dísztű tartotta a helyén.

Miután felegyenesedett, valami idegen nyelven szólalt meg, amihez foghatót soha életemben nem hallottam; tele volt mélyről bugyogó torokhangokkal és meglepő hangszínváltásokkal.

A doktor némán, értetlenül bámulta. A férfi egy darabig még tovább gagyogott, aztán elbizonytalanodott, és a barátságos kifejezés leolvadt az arcáról. Walen herceg szeme résnyire szűkült. Ulresile arcán egyre szélesebb vigyor terült szét, és már vette a levegőt, hogy közbevágjon, amikor váratlan dolog történt.

A doktor egyszer csak felderült, és lelkesen megragadta az idegen kezét. Teli torokból felnevetett, hitetlenkedve megcsóválta a fejét, és a szájából záporozni kezdtek az elképesztőbbnél elképesztőbb hangok, amelyek meglepő hasonlatosságot mutattak az idegen által produkált bugyborékolással. Az ezután következő zagyvaságáradatból csak néhány szót sikerült elkapnom, például azt, hogy „Drezen” (bár ez inkább „Dreccs-tyhen”-nek hangzott), Pressel, Vosill, és valami olyasmit, hogy „kuh-dún”. Csak álltak egymással szemben, kacagtak, bólogattak, a fejüket csóválták, és folyamatosan ömlött belőlük a szó. Ulresile herceg képéről lassan lehervadt a mosoly, miközben Walen herceg dacos, zord arckifejezése jottányit sem változott. Adlain kapitány kíváncsian figyelte a jelenetet, tekintete olykor Ulresile-re tévedt, ajkán halvány mosoly játszott.

– Oelph – fordult felém a doktor, és lelkesen megragadta a kezem. Az arca ragyogott. – Bemutatom neked Kuduhn gaant, Drezenből! Gaan Kuduhn – fordult most az idegen felé. – Hablaty-hablaty Oelph. – (Nos, nekem legalábbis így hangzott.) A „gaan” szó valahogy ismerősnek tűnt; mintha egyszer a doktor azt mondta volna, hogy ez náluk afféle önkéntes diplomáciai rang.

Az idegen ismét lekapta orráról a fémszerkezetet, és mélyen meghajolt. – Örrüllhök, hogy megismerhetellek, Welph – mondta. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem, hogy ezt haspidiül mondta, és az üdvözlést szerény személyemnek címezte.

– Enyém a megtiszteltetés, Kuduhn úr – mondtam sietve, és magam is meghajoltam.

A doktor Ormin herceget is összeismertette honfitársával. Walen, Ulresile és a kapitány nem szorult bemutatásra; ők már korábban találkoztak a gaannal.

– Kuduhn ugyanarról a szigetcsoportról származik, ahonnan én – magyarázta a doktor kipirultan. – A néhai Walen herceg hívta hozzánk, hogy kereskedelmi ügyekben tárgyaljanak. A jelek szerint őt másfelé vitte az útja, mint amerről én jöttem, de nagyjából egy időben hagytuk el Drezent, így sajnos nem sok új hírrel tud szolgálni. Olyan jó újra drezeni szót hallani! Ki tudja, talán sikerül rábeszélnem, hogy maradjon, és állítson fel egy nagykövetséget itt, Haspidban. – Azzal ismét a férfi felé fordult, és gagyogni kezdett hozzá. Mintha egy csapásra megszűnt volna körülöttük a világ.

Ulresile és Walen összenéztek. Adlain kapitány felpillantott, mintha a mennyezet aranyozott freskóit akarná tanulmányozni, aztán csettintett a nyelvével. – Nos, uraim – fordult a hercegekhez. – Úgy tűnik, ránk itt már nincs szükség. – Ormin elgondolkodva hümmögött. A másik kettő csalódottan bámult a doktorra és a gaanra, bár ez Walen herceg esetében nem jelentett látványos változást.

– Semmi kétségem afelől, hogy ez a beszélgetés rendkívül lebilincselő, de nekem jobb elfoglaltságom is akad – jelentette ki Adlain. – Úgyhogy, ha megbocsátotok… – Kurtán biccentett, és sarkon fordult. Még láttam, ahogy a két testes palotaőr a nyomába szegődik, és mindhárman belevesznek a tömegbe.

– Walen herceg, Ulresile herceg – fordult felénk a doktor üdvözült mosollyal. – Nem is tudom elmondani, mennyire hálás vagyok! Köszönöm, hogy megismerkedhettem a gaannal. Ilyen kellemes meglepetésben már rég volt részem!

Walen hallgatott. Ulresile lenyelte, ami kikívánkozott belőle, és csak annyit mormogott: – Igazán semmiség. Szóra sem érdemes.

– Kuduhnnak meg kell ma jelennie audiencián? – kérdezte a doktor, a gaan felé intve. – Hívatta őt a király?

– Nem, a király tudtommal nem óhajt vele beszélni – felelte Ulresile.

– Akkor elrabolhatnám egy percre? Annyi megbeszélnivalónk lenne…

– Csak tessék – kedélyeskedett Ulresile, és sikerült kipréselnie magából egy erőltetett mosolyt. – Jó szórakozást!

Másfél harangszón át ücsörögtem a doktor és újdonsült barátjának társaságában a díszkert kerengőjének árnyékában. Egy árva kukkot sem értettem a beszédükből, ami olyan tempóban áradt belőlük, mintha bármelyik pillanatban beköszönthetne a világvége. Időnként bort hoztam nekik, amit felhígítottak vízzel, és némi cukrot szórtak bele. Aztán kiderült, hogy a gaannak végül mégiscsak meg kell jelennie a király színe előtt, és az audienciát aznap délutánra tűzték ki. Megkérte hát a doktort, hogy tolmácsoljon neki, lévén a császárit ugyanolyan gyatrán beszélte, mint a haspidit. A doktor örömmel mondott igent.

Délután el kellett látogatnom Shavin udvari patikárius üzletébe, hogy vegyszereket és más efféléket vásároljak. Amikor elindultam, a doktor vidáman dúdolt az orra alatt, és a ruháit válogatta; nagy gonddal készült a találkozóra Kuduhnnal és a királlyal. Az ajtóból még utánam kiáltott, hogy estig biztosan nem lesz rám szüksége.

Derűs, felhőtlen nap volt. A hosszabbik utat választottam a patikárius házához, és ráérősen bóklásztam a kikötőben. Eszembe jutott a viharos éjszaka, amikor a koszos kódisgyerekeket hajkurásztam ugyanezeken az utcákon, majd’ egy évvel azelőtt, akiket a doktor jégért küldött. Eszembe jutott a haldokló kislány a szegényes, piszkos szobában, és az emésztő láz, amely ellen még a doktor tudása is kevésnek bizonyult.

A kikötő fpilllött átható hal- és kátrányszag terjengett, amelyet a tenger illata sem tudott feledtetni.

Visszafelé gondoltam egyet, és kezemben a kosárnyi agyagedénnyel és üvegfiolával betértem az ivóba. Kértem egy kis bort, jól felvizeztem, és egy marék cukrot szórtam bele. Hát mit mondjak? Nem volt valami felemelő élmény. Egy darabig csak ültem, és az utcát bámultam a nyitott ablakon keresztül. Épp esti négyet harangoztak, amikor végre beléptem a palota kapuján.

A doktor szállására vezető ajtót tárva-nyitva találtam. Ez nem vallott rá. A küszöb előtt megtorpantam. Rossz előérzet fogott el. Végül megembereltem magam, és beléptem – kis híján mindjárt hasra is estem egy pár rövidszárú csizmában és egy csinos csípőköpenyben, amely ott hevert a földön. Vigyázva letettem a csuprokkal teli kosarat az asztalra. A műhelyből hangok szűrődtek ki, így arrafelé indultam.

A doktor az egyik munkapad mellett ült, meztelen lábát a padon nyugtatva, egy papírhalom kellős közepén. Dúsan redőzött szoknyáját a térdéig felhúzta, blúzát a nyakánál hanyagul kigombolta. Hosszú vörös haja kócosan omlott a vállára. A füstölőből felszálló ibolyakék csíkok méltóságteljesen gomolyogtak a feje fölött, tömény gyógynövényillattal terítve be a szobát. Ütött-kopott tőre mellette hevert. Borospoharat szorongatott a kezében, a szeme vörös volt és dagadt. Valószínűleg magában motyogott, mert a szobában egy lélek sem volt rajta kívül.

Amint beléptem, felém fordult, és vizenyős tekintettel végigmért.

– Á – szusszantotta –, Oelph.

– Úrnőm? Jól vagy?

– Hát, nem mondatnám, Oelph. – Azzal felém lökte a kancsót. – Kérsz?

Körbenéztem. – Nyitva hagytam az ajtót. Akarod, hogy becsukjam?

Ezen egy darabig elgondolkodott. – Igen, azt hiszem – bólintott végül. – A mai nap a bezárkózás és elszigetelődés napja. De miért is ne? Aztán gyere vissza, és igyál velem. Nincs szomorúbb dolog annál, mint egyedül inni.

Csendesen betettem az ajtót, aztán kerítettem magamnak egy tiszta poharat és egy széket, és odatelepedtem a doktor mellé. Ő kérdés nélkül teletöltötte a poharamat.

Gyanakodva lötyögtettem körbe az italt. Bármi volt is az, nem volt szaga. – Mi ez, úrnőm?

– Alkohol – vont vállat. – Tiszta szesz. – Beleszimatolt. – Bár van némi bukéja.

– Ez az a párlat, amit a patikárius szokott nekünk készíteni?

– Az – hagyta rám, és alaposan meghúzta az üveget.

Én is belekortyoltam, s a szemem azonnal könnybe lábadt. Harákolva köhögtem, igyekezvén nem visszaköpni a löttyöt. – Tyű – suttogtam –, ez erős.

– Az a jó – felelte a doktor borongva.

– Mi a baj, úrnőm?

Fátyolos tekintettel nézett rám. Néhány pillanatig nem szólt semmit, aztán azt válaszolta: – Ostoba voltam, Oelph. Úgy viselkedtem, mint egy buta tyúk.

– Úrnőm, te vagy a legokosabb és legbölcsebb nő, akit ismerek. Sőt, te vagy az egyik legokosabb és legbölcsebb ember, akivel valaha találkoztam.

– Ez igazán kedves tőled, Oelph – mosolyodott el, és a poharába bámult. – De ma akkor is úgy viselkedtem, akár egy idióta. Senki sem lehet bölcs az élet minden dolgában. Nekem is megvan a gyenge pontom, és ma… hát, alaposan lejárattam magam a király előtt.

– A király előtt, úrnőm? – visszhangoztam döbbenten.

– Igen, Oelph. Előtte.

– Úrnőm, őfelsége biztosan megbocsát majd, és nagylelkűen elfelejti a kellemetlen incidenst, vagy hogy akaratlanul megsértetted, ha erről van szó. Valószínűleg súlyosabbnak ítéled a helyzetet, mint amilyen valójában.

– Ó, nem bántottam meg a királyt, Oelph, inkább csak… kínos helyzetbe sodortam magam.

– Ezt nehezen tudom rólad elképzelni, úrnőm.

– Eddig én is nehezen tudtam elképzelni magamról.

Óvatosan belekortyoltam a párlatba. – De hát miféle borzalmas dolgot követtél el?

Kóválygó tekintettel rám nézett. – Megígéred, hogy soha senkinek… – kezdte.

Bevallom őszintén, a gyomrom egy pillanat alatt a csizmaszáramba süllyedt. Szerencsére a Mindenható megmentett a hamis esküvéstől, vagy ami még rosszabb, a váratlan őszinteségi rohamtól, és többszörös árulásom beismerésétől. Mielőtt ugyanis megszólalhattam volna, a doktor legyintett: – Hagyjuk. – Megrázta a fejét, és megdörzsölte a halántékát. – Nem számít. Úgyis kitudódik, ha a király úgy akarja. És különben sem érdekes. Bánom is én!

Hallgattam. Mit mondhattam volna? A doktor az ajkába harapott, aztán újra meghúzta a poharát. – Megmondtam neki, hogy mit érzek iránta. – Mélyet sóhajtott, és vállat vont, mintha ezzel kívánná jelezni: tessék, elmondtam.

Zavaromban lesütöttem a szemem. – És hmm… mit érzel iránta, úrnőm? – kérdeztem csendesen.

– Jaj, Oelph, ne tégy úgy, mintha nem tudnád! – pirított rám.

Kínomban én is az ajkamat harapdáltam. Egy darabig szórakozottan forgattam körbe-körbe a poharat, aztán határozott mozdulattal belekortyoltam a löttybe, csak hogy leplezzem zavarodottságomat. – Mindketten szeretjük a királyt, úrnőm.

– A királyt mindenki szereti – bólogatott a doktor keserűen. – Legalábbis ezt mondják. Afféle alattvalói kötelesség, nem igaz? De én valami egészen mást érzek iránta, olyasmit, amit nem túl bölcs dolog nyíltan bevallani. Mégis megtettem. Az audiencia után, amikor Kuduhn gaan elment, és magunkra maradtunk, csak ő meg én… Tudod – szakította félbe saját gondolatát –, az a gyanúm, hogy az a kurva Walen tőrbe akart csalni. – Az alkohol a torkomon akadt, majdnem megfulladtam a köhögéstől. A doktor nem szokott csúnyán beszélni. Nyugtalanító érzés fogott el. – Úgy bizony – bólogatott. – Biztosan azt hiszi, hogy én nem… vagyis hogy én… Mindegy. Akkor történt, amikor kettesben maradtunk. Csak tudnám, mi ütött belém! – Az ajka megremegett. – Egészen megrészegültem attól, hogy újra drezeni szót hallok. – Váratlanul zokogásban tört ki. A poharat letette maga mellé a padra, és a kezébe temette az arcát. – Jaj, Oelph – suttogta. – Ha tudnád, micsoda borzalmas dolgokat műveltem…

Értetlenül bámultam magam elé, mert sejtésem sem volt, mi a búbánatról beszél. Egyre csak szipogott. Aztán beletörölte a szemét és az orrát a ruhaujjába, és ismét a pohara után nyúlt. A keze egy pillanatra megállt a kopott tőr fölött, aztán továbblendült az itala felé. – Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy elmondtam neki, Oelph. És tudod, mit válaszolt? – kérdezte sírós, kislányos mosollyal.

Némán ráztam a fejem.

– Azt mondta, hogy már régóta tudja, és ne higgyem, hogy vak. No persze rendkívül hízelgőnek tartja, bla-bla-bla, de legalább akkora ostobaság lenne a részéről érdemben reagálni a dologra, mint amekkora ostobaság volt éntőlem, hogy egyáltalán felhoztam a témát. Egyébként is a finom és nőies nőket kedveli, akiknek nem erősségük a gondolkodás. – Felhorkant. – Buta libák kellenek neki, nem pedig okos, intelligens, művelt nők. Formás seggű, üresfejű fruskákra vágyik. – Felhajtotta az utolsó korty italt, és újratöltötte a poharát. Az alkohol kilöttyent, ráfolyt a ruhájára és lecsöpögött a földre.

– Vosill, Vosill – motyogta az orra alatt –, te hülye picsa!

Mintha jeges kéz markolt volna a szívembe. Legszívesebben átöleltem volna, hogy megvigasztaljam, de közben mégis azt kívántam, bárcsak valahol máshol lennék.

– Egy buta libát akar, én meg… Hát nem ironikus, Oelph? – kérdezte anélkül, hogy rám nézett volna. – Ez az első igazán nagy ostobaság, amit elkövettem azóta, hogy megérkeztem ide, de neki ez sem elég. Neki egyensűrű hülyeség kell. – A poharába bámult. – Végül is nem hibáztatom érte. – Egy hajtásra felhörpintette a maradékot, és heves köhögésrohamban tört ki. Letette a poharat az asztalra, de éppen a tőr nyelét sikerült eltalálnia vele. A pohár végiggurult az asztalon, leesett a padlóra, és ripityára tört. A doktor leemelte a lábát a padról, maga alá húzta, összekuporodott a széken, és halkan sírni kezdett.

– Ó, Oelph – zokogta. – Mit tettem? – Előre-hátra ringatta magát a széken. Kezével eltakarta az arcát, karcsú, fehér ujjaival vörös hajába túrt. – Mi lesz most velem?

Egyszeriben kivert a veríték, fogalmam sem volt, mit tegyek. Azt hittem, már felnőtt vagyok, érett, ügyes és rutinos, de hirtelen gyámoltalan gyereknek éreztem magam, aki tehetetlenül áll a felnőttek problémái előtt. Csak ültem, mint aki karót nyelt, és egyre nőtt bennem a rémület, hogy valami rettenetes hibát követek el, amiért életem végéig mardos majd a bűntudat, vagy ami még rosszabb, amivel az úrnőmnek fájdalmat okozok. Végül mégsem állhattam tovább: letettem a poharamat, és odaguggoltam mellé. Bátortalanul a vállára tettem a kezem. Ő, tudomást sem véve rólam, tovább ringatta magát előre-hátra, és szívet tépően zokogott. Egy darabig kuporogtam mellette, aztán óvatosan átkaroltam. Közvetlen közelről valahogy sokkal kisebbnek és törékenyebbnek tűnt.

Mivel a legcsekélyebb jelét sem adta, hogy a közeledésem ellenére volna, összeszedtem minden bátorságomat, és mindkét karommal átöleltem. Aztán magamhoz húztam, úgy csitítgattam. Éreztem a teste melegét, lélegzetének nedves páráját az arcomon. Lassan abbahagyta a hintázást, és mozdulatlanná dermedve hüppögött tovább a karomban.

Ekkor azt tettem, amit már percekkel – sőt, évekkel – korábban meg szerettem volna tenni. Biztos voltam benne, hogy az álmom, amely napról napra, holdhónapról holdhónapra minden áldott éjszaka elkísért, sosem fog valóra válni, noha makacsul élt bennem a remény, hogy egyszer talán mégiscsak megtörténik a csoda. Most ott volt a karomban, s már önmagában ezért hálát adtam a Mindenhatónak. Arra persze gondolni sem mertem, hogy ebből az ölelésből szerelmes ölelés legyen (csak valahol a lelkemnek egy saját magam előtt is félig-meddig rejtett zugában, ahová a racionalitás és a józanság fénye alig hatol el). Lassan megnyugodott, és tétován átölelt. Forgott velem a világ. Forró, könnyáztatta arca már-már az enyémhez ért. Belereszkettem a vágyba, de nem tudtam, szabad-e, merhetem-e az ajkamat az övéhez érinteni.

– Jaj, Oelph – mormolta a vállamba. – Nem szép dolog, hogy így kihasznállak.

– Használj, úrnőm, amire csak akarsz – feleltem elfúló hangon. Testéből halovány parfümillat áradt, amit még az alkohol erős kipárolgása sem tudott elfedni, hisz’ ezerszer bódítóbb volt annál. – Olyan borzasztó az… – kezdtem kiszáradt torokkal –, ha az ember őszintén felfedi mások előtt az érzelmeit, még akkor is, ha tudja, hogy a vonzalma viszonzatlan marad? Szerinted bűn ez, úrnőm?

Gyengéden eltolt magától. Az arca még a könnyek függönyén át is gyönyörűségesen szép volt. Mélyen a szemembe nézett. – Az őszinteség sosem bűn, Oelph – mondta halkan, és megfogta a kezem. – A királyhoz hasonlóan én sem vagyok vak. De több viszonzással én sem szolgálhatok, mint amivel ő szolgált nekem.

Néhány szívdobbanásnyi ideig vakon pislogtam a szavai nyomán támadt csöndbe. Aztán egyszerre megértettem, amit mondott, és kimondhatatlan keserűség járta át a szívemet, mintha fekete lepel hullott volna lelkem utolsó fényes szegletére.

Megsimogatta az arcomat. Az érintése meleg volt, puha, gyöngéd, mégis határozott. – Fontos vagy nekem, drága Oelph.

A szavai visszhangot vertek a gondolataimban, és még mélyebbre süllyedtem a kétségbeesésbe.

– Fontos vagyok, úrnőm?

Némán hátradőlt, tekintete az összetört pohárra tévedt.

– Nagyon is. – Majd mély levegőt vett, hátrasimította a haját, és megigazította a ruháját. Megpróbálta begombolni a blúzát, de a keze remegett. Szerettem volna segíteni neki, de ellentétes érzelmek viaskodtak bennem. Végül feladta, összehúzta a gallérját, és fáradtan megdörzsölte a halántékát. – Azt hiszem, lefekszem, és alszom egyet. Ugye megbocsátasz, Oelph?

Felvettem a poharat a földről, és letettem a padra. – Ahogy akarod, úrnőm. Van… tehetek érted valamit?

– Nem – rázta meg a fejét. – Semmit. Köszönöm.

20. A TESTŐR

– A minap elmondtam a fiúnak egy történetet, ami velem esett meg.

– Igazán? És?

– Merő hazugság volt az egész.

– Nos bizonyos szempontból minden mese hazugság.

– Ez rosszabb. Tudniillik én egy igaz történetet silányítottam hazugsággá.

– Biztosan megvolt rá az okod.

– Az igaz. Megvolt rá az okom.

– És miért tetted? Már ha meg nem bántalak a kérdéssel.

– Mert kikívánkozott belőlem. De a gyereknek mégsem mondhattam el úgy, ahogy valójában megtörtént. Én nem tudok meséket, csak ezt az egyet, mert ez a mese rólam szól; ezen tépelődöm naphosszat, s ezt élem újra álmaimban minden éjjel. Ez a mese arra született, hogy elmondják, csakhogy… egyszerűen nem gyerekfülnek való; nem értik meg, vagy ha mégis, kegyetlenség ilyesmivel mérgezni a lelküket.

– Hmm. Azt hiszem, én még nem hallottam ezt a mesét.

– Akarod, hogy elmondjam?

– Az ilyen történeteket nem könnyű elmondani.

– Végighallgatni sem könnyű.

– Akkor? Elmondod?

– Még meggondolom.

Mire a kormányzó visszatért a palotába, Lattens fél lábbal a sírban volt már. BreDelle doktor váltotta AeSimil doktort a betegágy mellett, de ő sem tudta megmondani, mi a baj a fiúval, és a kezelését illetően is éppolyan tanácstalan volt, mint tudós kollégája. Lattens egész nap lázas önkívületben lebegett, olykor még az apját és a dadáját sem ismerte meg – máskor meg váratlanul felült az ágyában, lerázta magáról a takarót, és kijelentette, hogy kutya baja. Ezek a tiszta pillanatok és látszatgyógyulások azonban egyre ritkábbá és kérészéletűbbé váltak, és a fiú egyre több időt töltött összegömbölyödve, félúton álom és ébrenlét között, szorosan behunyt szemmel, meg-megránduló végtagokkal, magában motyogva és izzadtan hánykolódva. Egyik roham követte a másikat. Semmit sem evett, és jószerével csak vizet tudtak belediktálni – jobb napokon némi hígított gyümölcslevet.

DelHadd a fejébe vette, hogy Lattens egy különösen ravasz merénylet áldozata; úgy vélte, valaki rendszeresen mérget csempész az ételébe. Engedélyt kért a kormányzótól, hogy a városi árvaházból elő-kóstolót hozasson a palotába. Hosszas mérlegelés után egy ikerpár mellett döntött.

A fiúk alig egy évvel lehettek fiatalabbak Lattensnél. Vézna, lengeteg legénykék voltak, akikbe csak hálni járt a lélek, mostoha gyerekkoruk mindenféle betegségre fogékonnyá tette őket. Ám alig telt bele néhány hét, és szépen kigömbölyödtek, miközben Lattens egyre fogyott, mint a gyertyaszál. Az árvák boldogan lakmároztak a finomabbnál finomabb falatokból, amikbe Lattens éppen csak belepiszkált. Egy idő után úgy tűnt, mintha ő kóstolná az ikrek ételét.

UrLeyn túl messze volt a fronttól, hogy naprakész híreket kapjon. Csak járkált fel-alá a kastélyban, akár a ketrecbe zárt oroszlán. Semmihez sem volt kedve, aggasztó kétségei elől még szeretett háremében sem talált megnyugvást. Ágyasainak mesterkélt részvéte különösen bosszantotta, s egyre több időt töltött Perrunddal – többet, mint a többiekkel együttvéve. A legtöbbször csak ültek, és órák hosszat beszélgettek.

A vadászatot, amit azért szerveztek, hogy eltereljék a gondolatait, lefújta, még mielőtt kilovagoltak volna; attól tartott, hogy a hajsza hevében túl messzire el találna kalandozni a palotától és fia betegágyától. Hogy hasznosan teljék az idő, az államügyek intézésével próbálta lefoglalni magát, de nem volt türelme az udvaroncok, tisztviselők és mindenféle külhoni méltóságok fecsegését hallgatni. Hosszú délutánokat töltött a palota könyvtárában, letűnt korok regéit és elfeledett hősök életrajzát olvasgatva.

Abban sem volt sok köszönet, amikor végre megérkeztek a várva-várt hírek Ladenscionból: a hadseregnek sikerült ugyan bevennie egy várost, de az ostromban odalett a katonák és hadigépek jó része. A renitens bárók némelyike jelezte, hogy hajlandó lenne tárgyalni a megadás feltételeiről; kijelentették, hogy készségesen deklarálják hűségüket Tassasenhez, sőt még adót is fizetnek (természetesen csak jelképes összeget), cserébe viszont hadd tartsák meg a közelmúltban kivívott függetlenségüket. Ralboute és Simalg jobban ismerték a kormányzót annál, semhogy szóra méltatták volna a komolytalan ajánlatot – ehelyett újabb csapatokat kértek. UrLeyn tanácsadói abban reménykedtek, hogy a két vezér az üzenet elküldésének pillanatában még nem értesült az útnak indított ezredekről, így kérésük időközben okafogyottá vált. A tényeken nem volt mit megvitatni, s egyelőre a stratégiai döntések is várhattak, UrLeyn mégis összehívta a vezérkart. Ezúttal DelHadd is részt vett a megbeszélésen – bár előtte meg kellett ígérnie, hogy csöndben marad.

– Tudod, mi kell neked, bátyám? Megmondom én: egy kis levegőváltozás. Minden gondod egy csapásra megoldódna, hidd el!

– Levegőváltozás? – pillantott a testvérére a kormányzó hűvösen. – Hogy érted ezt? Talán látogassam meg a vidéki nagynénikémet? Vagy menjek el nyaralni? Mégis milyen levegőváltozásra gondolsz?

– Csak azt akartam mondani – felelte RuLeuin kissé megszeppenve –, hogy nem itt volna a helyed. Az lenne a legjobb, ha…

UrLeyn felhorkant. – A legjobb az volna, ha a fiam végre meggyógyulna, ha elsöprő győzelmet aratnánk a ladenscioni háborúban, és végül, de nem utolsósorban, ha a tanácsadóim és családom tagjai nem javasolnának nekem egetverő ostobaságokat.

A kormányzó hangjában érezhető indulat vibrált, de RuLeuin nem vette a lapot. – Khm, talán nem fogalmaztam elég világosan – tárta szét a karját. – Szerintem az volna a legjobb, ha Ladenscionba mennél. Ha lekötnének a hadvezéri teendők, kevesebb időd jutna arra, hogy a fiad állapota miatt emészd magad.

RuLeuin helyeslést várva körbepillantott, de csak gunyoros fintorokkal és lesújtó pillantásokkal találkozott.

UrLeyn ingerülten rázta a fejét. – A Mindenható szentséges nevében, édes öcsém, miféle lelketlen szörnyetegnek nézel te engem? Talán a szüleink érzéketlen fatuskónak neveltek bennünket? Te meg tudnád tagadni a családodat? Mert én bizony nem tudom, és szerintem ez így van jól. Máskülönben nem emberek volnánk, hanem lelketlen gépek. Vadállatok. De hisz’ még az állatok is ragaszkodnak a kölykeikhez? – UrLeyn kihívóan körbenézett, vajon ellent mer-e mondani neki valaki. – Nem hagyom itt a fiamat – jelentette ki határozottan. – Egyszer már megtettem, és vissza kellett jönnöm. Éjjel-nappal csak miatta aggódnék. Azt akarjátok tán, hogy máshol járjon az eszem, miközben stratégiai döntéseket hozok és embereket küldök a halálba?

RuLeuin végre megértette, hogy jobban teszi, ha hallgat. Dacosan összeszorította az ajkát, és mereven bámult maga elé.

– Azért hívattalak benneteket, hogy megvitassuk, hogyan és miként tegyünk pontot ennek az átkozott ribilliónak a végére. – UrLeyn az asztalt beborító térképre bökött. – A fiam elhúzódó betegsége egy darabig még biztosan ideköt, de ez a lényegen mit sem változtat. Meg fogjuk nyerni a háborút, és kész. Felettébb hálás lennék tehát, ha Lattens ügye többet ma már nem kerülne elő. – RuLeuinre pillantott, aki makacsul fixírozta az asztallapot. – S most, hogy ezt tisztáztuk, feltenném a kérdést, van-e valakinek valami konstruktív ötlete?

– Mit vársz tőlünk, uram? – vont vállat ZeSpiole. – Újdonságokkal nem szolgálhatunk. A háború folytatódik, a bárók meg akarják tartani, amit eddig már sikerült megkaparintaniuk. Mi pedig túlságosan messze vagyunk, hogy érdemben hozzá tudjunk szólni a kérdéshez. Hacsak nem vesszük fontolóra a bárók… javaslatát.

– Konstruktív hozzászólást kértem – dobolt az asztalon UrLeyn, és ingerülten körbenézett a társaságon. – Valaki más?

– Küldhetünk még erősítést – dörmögte YetAmidous. – De én nem javasolnám. Így sem maradt elég ember a főváros védelmére, és a járási kaszárnyákat is teljesen kiürítettük.

– Sajnos egyet kell értenem – bólogatott VilTere, egy ifjú peremvidéki kapitány, aki egy tüzérszázaddal érkezett Croughba. Az apja UrLeyn régi cimborája volt az örökösödési háború idején, így a kormányzó megtisztelte azzal, hogy meghívta a haditanácsba. – Ha minden katonánkat a ladenscioni határra csoportosítjuk, őrizetlenül hagyjuk az ország szívébe vezető útvonalakat. A végén még másoknak is eszébe jut, hogy ellenségeink példáját kövessék.

UrLeyn a fejét rázta. – A báróknak példás büntetésben lesz részük. Ez majd elveszi a kalandorok kedvét.

– Nos, valóban – felelte a kapitány –, csakhogy ahhoz először el kellene látnunk a bajukat, uram. Méghozzá alaposan, hogy az unokáik is megemlegessék.

– Megemlegetik majd, ne félj! – dörmögte UrLeyn sötéten. – Elfogyott a türelmem. Csakis a totális győzelmet vagyok hajlandó elfogadni. Senkivel sem tárgyalok. Még ma este megüzenem Simalgnak és Ralboute-nak, hogy szedjék össze magukat, csípjék nyakon azokat a kutyaütő bárókat, és küldjék őket ide láncra verve, akár a közönséges tolvajokat. Lázadóknak nem kegyelmezek!

BiLeth szeme tágra nyílt, mintha szögbe ült volna. Meglepett arckifejezése láttán UrLeyn odafordult hozzá. – Igen, BiLeth? – mordult rá. – Mondani akarsz valamit?

A tanácsos kínosan feszengett. – Én csak… – kezdte. – Mindössze azt kívántam megjegyezni, hogy…

– Mit, ember? – csattant fel UrLeyn. – Nyögd már ki! Mit szerettél volna megjegyezni?

A hórihorgas alak összerándult, mintha pofon ütötték volna, ritkás ősz haja meglebbent.

– Biztos vagy benne… – nyögte. – Úgy értem… Illetve arról van szó, hogy esetleg…

– Az ég áldjon meg, BiLeth! – üvöltött UrLeyn magából kikelve. – Csak nem akarsz nyíltan szembeszegülni velem? Ez valami új divat nálad? Már saját véleményed is van? Maholnap gerincet is növesztünk, he?

BiLeth arca hamuszürkévé fakult. – Alázatosan esedezem az elnézésedért, uram. Csak arra kérlek, gondold át újra a bárókkal kapcsolatos… elképzeléseidet. – Sovány, szikár vonásaira kiült a rémület és az aggodalom.

– Miért, szerinted mit kéne csinálnom a disznókkal? – sziszegte UrLeyn. – Játszadoznak velünk, mint macska az egérrel. Özvegyekké tették az asszonyainkat, árvává a gyerekeinket. – Ököllel az asztalra csapott, a térkép meglebbent. – Mégis mi a Mindenható tetves valagát kellene velük kezdenem?!

BiLeth szája megvonaglott; úgy festett, mint aki menten elsírja magát. DelHadd a kormányzó széke mögött állt, így közvetlen közelről volt szemtanúja a tanácsos arcára kiülő agóniának. Sosem szívelte az öreget, most mégis megesett rajta a szíve. – De uram – nyöszörögte BiLeth. – Ezek a bárók vérrokonságban állnak a haspidi királyi házzal. Igaz ugyan, hogy nagyon távolról, de… mégiscsak a diplomáciai etikett szabályai szerint kellene eljárnunk, még ha rebellisekről van is szó. Ha sikerülne legalább az egyiküket megnyernünk, talán a többieket is magunk mellé állíthatnánk. Tudomásom szerint…

– Tudomásod szerint, tudomásod szerint… – fintorgott UrLeyn megvetően. – Mondd, mit tudsz te?

A szobára néma csend telepedett. BiLeth egészen picire húzta össze magát, és igyekezett az asztal alá süllyedni. – Elég ebből! – zárta le a vitát a kormányzó. – Szót se többet holmi etikettről és más sületlenségekről! A napnál is világosabb – tette hozzá, és megrovó tekintettel végigmérte a magába roskadt tanácsost –, hogy ezek a kurafiak gúnyt űznek belőlünk. Kelletik magukat, akár az útszéli cafkák. Azzal hitegetnek, hogy hűséget esküsznek, ha kesztyűs kézzel bánunk velük, és elárasztjuk őket mindenféle csecsebecsével meg ajándékkal, ezzel bizonyítván tisztes szándékunkat. És akkor ők majd szépen minden kívánságunkat teljesítik, sőt, makacskodó társaikat is rábeszélik az együttműködésre. Én azt mondom, ez az egész nem más, mint ócska komédia. Átverés. Nekem ne papoljanak mindenféle senkiházi, ringy-rongy emberek a tisztességről? – UrLeyn az asztalra csapott. – Most baszakodtak velünk utoljára! A végső szó a bakóé. Láncra verve vonszoljuk őket a piactérre. Megkóstoltatjuk velük a korbácsot, aztán a máglyára velük! Meglátjuk, mit szól ehhez a fenséges pereputtyuk!

YetAmidous tenyerével püfölte az asztalt. – Eeeez a beszéd! Ezt már szeretem!

BiLeth egyre mélyebbre süllyedt. RuLeuinre pislogott, de a kormányzó öccse gondosan kerülte a tekintetét. ZeSpiole elgondolkodva csücsörített, és látszólag teljesen elmerült az előtte heverő térkép tanulmányozásában. A többi jelen levő tiszt, tanácsadó és szárnysegéd is kétségbeesetten igyekezett elfoglalni magát, nehogy a kormányzó szemébe kelljen nézniük. A csönd egyre mélyült.

UrLeyn körbehordozta a tekintetét, arcára gúnyos mosoly ült ki. – Lám csak, senki sem kel a bátor tanácsnok védelmére? Senki másnak nincs véleménye? – Azzal BiLeth felé bökött. – Hát nincs bennetek egy szemernyi jóérzés sem, egy kis szolidaritás?

Mindenki hallgatott.

– ZeSpiole? – dörrent UrLeyn hangja.

A palotaőrség parancsnoka engedelmesen biccentett. – Uram?

– Volnál olyan kedves – kezdte mézesmázos hangon – megosztani velünk az álláspontodat? Szerinted is ostobaságot követek el? Meg kellene hunyászkodnom, mint a kutyának, és be kellene érnem holmi nevetséges félmegoldással, mert az etikett úgy kívánja?

ZeSpiole mély levegőt vett. – Nos, ha, mint mondottad, megfenyegetjük a bárókat, akkor biztosan… elgondolkodnak majd.

– És ha netalán sikerül foglyul ejtenünk valamelyiküket? Verjük láncra, és vessük máglyára? Tapossuk el, mint a kártékony férgeket szokás?

ZeSpiole hosszan, némán bámult a szemközti falon dudorodt>

– Tehát nem találsz semmi kivetnivalót a javaslatomban? Elfogadhatónak, sőt mi több, jogosnak tartod, hogy leszámoljunk a lázadókkal, és ennek érdekében a lehető legkeményebb eszközökhöz folyamodjunk? – Felvont szemöldökkel fürkészte ZeSpiole arcát. – Merthogy a világért sem szeretnék olyan hibát elkövetni, amit a későbbiekben megbánnék.

– Ezt a lehetőséget – felelte ZeSpiole óvatosan – nem zárhatjuk ki.

– …nem zárhatjuk ki? – gúnyolódott UrLeyn, ZeSpiole hanghordozását utánozva. – Mégis miféle válasz ez, parancsnok? Ha nem vetted volna észre, stratégiai fontosságú kérdésekről tárgyalunk. Az ilyesmit nem szokás félvállról venni. Vagy talán az a baj, hogy nem értesz egyet velem? Nos, ki vele, bátran: széna vagy szalma?

– Minden lehetőséget alaposan fontolóra kell vennünk – kezdte ZeSpiole érezhető feszültséggel a hangjában –, mielőtt cselekvésre szánjuk el magunkat. Ebben egyezik a véleményünk.

UrLeyn rosszallóan csóválta a fejét. – Drága barátom, ez aztán meglehetősen nehéz szülés volt! Harapófogó kellett hozzá. De legalább kibökted. – Sorra végignézett a társaság tagjain. – Még valaki, aki meg akarja osztani velünk a gondolatait? A világért sem szeretném belétek fojtani a szót.

Csönd volt.

DelHadd erősen imádkozott, hogy a kormányzónak nehogy eszébe jusson hátrafordulni, és kikérni az ő véleményét. Amit mondhatott volna, csak rontott volna a helyzeten.

VilTere megköszörülte a torkát. – Uram?

Minden tekintet az ifjú kapitány felé fordult. DelHadd gyanította, hogy most valami éktelen sületlenség következik. UrLeyn végigmérte. – Igen, kapitány? Mit óhajtasz?

– Az örökösödési háború idején még túl fiatal voltam, így nem harcolhattam az oldaladon. De később, amikor beléptem a seregbe, a parancsnokaim csodákat meséltek az akaraterődről és kitartásodról, és arról, hogy a legkockázatosabb döntéseid mindig helyesnek bizonyultak. Az embereid a legkilátástalanabb helyzetekben is vakon követtek téged, és a bizalmuk meghozta a gyümölcsét. S ma bizonyára nem lennénk, nem lennének itt – nézett körül jelentőségteljesen VilTere –, ha ez nem így volna.

A tisztek várakozásteljesen a kormányzóra sandítottak. UrLeyn lassan bólintott. – Szégyen-gyalázat – dünnyögte –, hogy a legfiatalabb tisztjeim tartanak a legtöbbre. Ha nem rólatok lenne szó, most vérig sértődnék.

A megkönnyebbülés moraja végigfutott az asztal körül.

– Mindannyian tisztában vagyunk kivételes hadvezéri képességeiddel, és mélységesen tisztelünk érte, uram – jelentette ki ZeSpiole sietve, és semmitmondó vigyort lövellt VilTere felé.

– Nos, rendben – emelkedett fel a kormányzó a székéből. – Meglátjuk, mennyi utánpótlást tudunk Ladenscionba küldeni. És megüzenjük a tábornokainknak, hogy példátlan szigorral járjanak el a foglyul ejtett bárókkal szemben. Uraim! – vetett oda UrLeyn egy kurta biccentést a tisztek felé, és sebesen kiviharzott a teremből. DelHadd alig tudta követni.

– Akkor elmondok egy másik történetet, ami némileg közelebb áll az igazsághoz.

– Miért csak közelebb? Miért nem mondod el a teljes igazságot?

– Mert az igazság fájdalmas.

– Sose félts te engem, kemény fából faragtak.

– Nem téged féltelek. A mesélőnek olykor sokkalta nehezebb dolga van, mint a hallgatóságának.

– Így már értem. Akkor csak annyit mondj el, amennyit akarsz.

– Igazából nem is tudom, akarom-e. Hétköznapi történet az enyém, talán túlságosan is az. Akár unalmasnak is lehetne mondani. Biztosan százával hallottál már hasonlókat.

– Valami azt súgja nekem, hogy szomorú történet lesz.

– Úgy bizony. Olyan asszonyokról, vagyis inkább lányokról van benne szó, akiket magával ragadott a háború.

– Jaj nekem.

– Na tessék, látod, már el sem kell mondanom. A körülmények magukban hordozzák a végkifejletet. A háború férfias játék: a falvak és városok leigázása egyet jelent a családi tűzhelyt őrző asszonyok megalázásával, becsületük sárba tiprásával; testük ugyanolyan szabad préda, mint bármilyen más ingóság, amely eltulajdonítható vagy elpusztítható. S maga az erőszak e játék mozgatórugója; mondhatni, szükségszerűség. Az én történetem semmiben sem különbözik más, hasonló sorsú asszonyok történetétől, akármilyen népcsoporthoz vagy felekezethez is tartozzanak. Számomra mégis fontos, mert ez határozta meg az életemet. Valami elveszett belőlem. Amit magad előtt látsz, az már csak egy üres porhüvely, egy élettelen burok. Én nem létezem többé.

– Ugyan már, Perrund! – Önkéntelenül a nő keze után nyúlt, de a mozdulat félúton abbamaradt. Vigasztalni akarta, vagy csak az együttérzését próbálta kifejezni, maga sem tudta. – Nem kell beszélned róla, ha nem akarsz.

– Nocsak, hát már nem is vagy rá kíváncsi? – vágott vissza Perrund gunyorosan. – Csak nem hoztalak zavarba? Tudom, hogy szívesen beszélgetsz velem, hiszen barátok vagyunk. – S még mielőtt a testőr szóra nyithatta volna a száját, gyorsan folytatta: – S azt is látom, hogy őszintén megdöbbentett, amit mondtam. De vajon miattam érzed kényelmetlenül magad, vagy önmagad miatt? A férfiak általában nem szeretik hallani, hogy mire képesek, ha elszalad velük a ló. Te azok közé tartozol, akik inkább félrefordulnak és behunyják a szemüket, abba a hitbe ringatva magukat, hogy ők mások? Vagy csak a büntetés réme tart vissza, és titokban te is a tiltott gyümölcsről fantáziálsz?

– Az ember nem alázhat porba másokat, még ha a hatalmában áll is.

– Ó, ez igazán szép és nemes gondolat. Kár, hogy az emberek többsége nem így gondolja. Egy nőtől akkor is elvárják, hogy kapálózzék, ha adott esetben szívesen megadná magát, így látszatra alig van különbség egy átlagos szerelmeskedés és a nemi erőszak között. Honnan is tudhatná egy közönséges férfi, hogy a karmolászás és sikongatás csak a szokásos hisztéria, vagy az illető tényleg nem kér a közeledéséből?

– Nem vagyunk egyformák, Perrund. Bár a férfiakban valóban több az… alantas ösztön és agresszió, nem mindenki válik a rabszolgájává. Még belegondolni is rossz, mi történt veled, de biztosíthatlak, hogy…

– Pedig még nem is hallottad a történetemet, DelHadd. Jószerével el sem kezdtem. Pusztán arra céloztam, hogy megerőszakoltak. S bár valóban így történt, nem ettől lettem két lábon járó élőhalott.

– Megölték bennem a kislányt. Elkeseredésemben és dühömben legszívesebben eldobtam volna magamtól az életet, és puszta kézzel kapartam volna ki azoknak a vadállatoknak a szemét. Csak egy hajszál választott el az őrülettől. Szívemből gyűlöltem minden férfit, de lassanként túltettem volna magam a dolgon, ha mellettem áll a családom, a gyerekkori barátaim, és az a fiú, aki már csak az álmaimban létezik; ők talán képesek lettek volna meggyőzni, hogy nincs veszve minden, és a világ mégsem olyan gonosz.

– De nem sikerült meggyógyulnom. Egyre mélyebbre süllyedtem a kétségbeesésben, végül már azt sem tudtam, merre van fent és lent. Mert ami velem történt, DelHadd, az semmiség ahhoz képest, amin a szeretteim mentek keresztül. A szemem láttára mészárolták le az apámat és a fivéreimet, miután az anyámat és a nővéreimet egy magas rangú tisztekből álló kompánia szó szerint halálra kefélte. Akarsz még többet hallani? Vagy ennyi elég volt? Elnézést, ha túl nyersen fogalmaztam, tudod, a háború már csak ilyen kegyetlen dolog.

– Perrund, én borzasztóan sajnálom…

– Ugyan miért tennéd? Nem a te hibád. Hisz’ ott sem voltál. Sőt, épp az imént mondtad, hogy szívből elítéled az efféle állatias viselkedést. Miért kellene hát sajnálnod?

– Ha a helyedben volnék, borzasztóan fájna…

– A helyemben? Hogy lehetnél az én helyemben, DelHadd? Hiszen te nem vagy nő. Ha ott lettél volna, legfeljebb azoknak a disznóknak a helyében lehettél volna… vagy legföljebb azokéban, akik szégyenlősen elfordultak, és úgy tettek, mintha mi sem történt volna, és a háttérbe húzódva susmorogtak egymás között. Azt is csak napokkal később.

– Ha ilyen fiatalon hasonló helyzetbe kerültem volna, és engem aláztak volna meg…

– Hirtelen milyen együtt érző lettél! Egészen megvigasztalódtam.

– Rendben, nyugodtan vágj a fejemhez, amit akarsz, de hidd el, hogy…

– Á, ugyan – intett Perrund türelmetlenül. – Mire jó ez, DelHadd? Elhiszem, hogy sajnálsz, de minden együtt érző szavad mar, akár a sebbe hintett só. Lehet, hogy élőhalott vagyok, de az önérzetem, a büszkeségem a régi.

– Ugyanakkor bűntudat emészt, és megőrjít a tehetetlenség érzése. Tudod, gyerekkoromban azt képzeltem, az egész világ körülöttem forog. Az illúzió hamar szertefoszlott, és ez szinte jobban fájt, mint a családom elvesztése. A magam módján persze szerettem őket, de rá kellett jönnöm, hogy önző voltam. Imádtam őket, mert ők is imádtak, és lesték minden kívánságomat, valósággal a tenyerükön hordoztak. A többi hasonló korú gyerek már rég megtanulta, hogyan működik a világ, és hol van benne a helye, nekem viszont fogalmam sem volt róla. Egy álomvilágban éltem egészen addig a napig, amikor durva kezek a földre rángattak, és lenyomták a torkomon a meztelen igazságot.

Jó darabig csend volt.

– Én mindenből a legjobbat kaptam, és ezt magától értetődőnek vettem. Azt hittem, hogy a rossz dolgok csak a mesékben léteznek, és a szeretteim mindig mellettem lesznek, amikor szükségem van rájuk. Amikor a családomat lemészárolták, egy világ dőlt össze bennem, amely bár naiv volt és hamis, nekem mégis ez jelentette az életet. Mindenkit meggyűlöltem.

– Ne vádold magad, Perrund. Minden ember elszégyelli magát, amikor ráébred, hogy önző módon viselkedett. A gyerekek pedig már csak ilyenek, különösen ha féltő, gondoskodó család veszi körül őket. Akkor válsz igazán felnőtté, amikor ráébredsz az önzésedre, és megbékélsz vele. Téged rettenetes megrázkódtatás ért, ezért nem tudtad túltenni magad a bűntudaton, pedig…

– Elég! – csattant fel Perrund. – Talán azt hiszed, én nem jöttem rá erre magamtól? De mit ér a megvilágosodás, ha nem érzek semmit, ha nem tanulok belőle, és képtelen vagyok megváltozni? Számomra akkor és ott megállt az idő. Kívül rekedtem a világon. A testem még él, de a lelkem halott.

– Én nem így látom. Nem tudom jóvátenni, amit azok a gazfickók műveltek veled, bárhogy is szeretném. Mindössze annyit tehetek, hogy végighallgatlak, és ha van valami, amiben…

– Szóval szerepet cseréltünk? Most már te vagy az áldozat?

– Nem, Perrund.

– Nem, Perrund. Látod, DelHadd, te nyugodtan mondhatsz nemet! Kevesen engedhetik meg maguknak ezt a luxust.

DelHadd, még mindig félig térdelő helyzetben, közelebb húzódott a nőhöz, válluk, kézfejük szinte összeért. Érezte Perrund testének melegét és a lágy parfümillatot, ami körüllengte. Olyan közel volt hozzá, hogy a nő lélegzete finoman csiklandozta a bőrét, a szeméből patakzó könnycseppek forró permetként szitáltak az arcára. Lehajolt, kezét a térdére támasztotta.

A titkos fülkébe, ahol ültek, csak a legalsó szintről lehetett bejutni; maga a helyiség akkora volt, mint egy nagyobbfajta ruhásszekrény. Még akkortájt épülhetett, amikor a palota egy helybéli nemes rezidenciája volt. Később a mindenkori uralkodók kívánságainak és igényeinek megfelelően több emeletet is ráhúztak az épületre, és számos oldalszárnnyal bővítették. Tassasen első királya – inkább érzelmi, mintsem funkcionális okokból – megtartotta a titkos kamrát, utódai pedig nem sokat törődtek vele, minthogy az első uralkodó által kialakított lakosztályokat is felettébb szegényesnek és szűkösnek érezték. (Az egész szintet egyébként, mint azt bizonyára jó gazdám is tudja, manapság csak raktárnak használják.)

A rejtekhely eredetileg azt a célt szolgálta, hogy a ház ura titokban kihallgathassa, miről folyik a szó a szomszédos szalonban. A freskószobabeli búvóhellyel ellentétben, ahonnan DelHadd előrontott, hogy ártalmatlanná tegye a Tengeri Céhek követét, ezt a fülkét nem testőröknek képezték ki, hanem egy fegyvertelen, békés megfigyelő számára, aki semmi mást nem óhajt, csak kényelmesen elüldögélni, s a vendégeit kukkolni az apró résen át, amelyet alkalmasint a selyemtapéta vagy egy megfelelő helyen kilyukasztott festmény takar.

Perrund és DelHadd, mielőtt leültek volna beszélgetni, hosszú sétát tettek a palotában. Perrund arra kérte a testőrt, hogy mutassa meg neki a kastély legizgalmasabb részeit, amelyeket magányos kóborlásai során fedezett fel. Amikor DelHadd bevezette az apró szobába, Perrundnak egyből eszébe jutott a titkos kamra, ahol a szülei rejtegették őt az örökösödési háború idején, amikor a város utcáit fosztogatók járták.

– Ha tudnád, kik tették, revánsot vennél értem, DelHadd? Lennél a… lovagom, a becsületem védelmezője? – kérdezte bizonytalanul.

A férfi belenézett a nő könnyáztatta arcába, fátyolos szemébe, amely tompán csillogott a félhomályban. – Igen – felelte –, ha tévedhetetlen bizonyossággal tudnád, kik tették. No és te? – kérdezett vissza. – Te megkérnél engem, hogy álljak bosszút érted?

Perrund megrázta a fejét, s a kézfejével elmaszatolta a könnyeit. – Nem. Akiknek sikerült kiderítenem a nevét, már rég halottak.

– Kik voltak azok?

– A trónfosztott király emberei. – Perrund elfordult, és az apró kukucskálónyílást bámulta. – Valami báró meg a barátai, akik az ostromot vezették. A csata után ők fosztották ki a várost. Mi „különleges” elbánásban részesültünk. Az egyik kémük mondta nekik, hogy az apám házában laknak a város legszemrevalóbb lányai, így hozzánk törtek be először. Az apám egy csomó pénzt ajánlott nekik, kisebbfajta vagyont, hogy hagyjanak minket békén. Ezt nagyon rossz néven vették. Hogy jön ahhoz egy közönséges kereskedő, hogy megvesztegessen egy nemesembert! Skandalum! – Tekintete béna karjára tévedt, amely ott pihent az ölében. Bőre halovány hófehér volt, s a könnyeitől nedves. – Később mindegyikük nevét megtudtam. Egytől egyig odavesztek a háborúban. Próbáltam elhitetni magammal, hogy örülök a haláluknak, de nem sikerült. Semmit sem éreztem. Akkor jöttem rá, hogy üres vagyok. Halált fröcsköltek belém.

DelHadd jó darabig ült mozdulatlanul, s csak nagy sokára törte meg a csöndet: – De mégis élsz, nem igaz? Megmentetted annak az embernek az életét, aki véget vetett a háborúnak és új rendet teremtett az országban, aki…

– Jaj, DelHadd, mintha nem tudnád: az erős mindig eltiporja a gyengét, gazdag a szegényt, úr a szolgát. Hiába változtatta meg UrLeyn a régi rendet és vezetett be új szabályokat, vannak dolgok, amelyek az emberi lélek legmélyén gyökereznek. Az ököljogot semmi sem írhatja felül. A férfiak ölre mennek a hatalomért, kérkednek a vagyonukkal, és minden nőt meg akarnak kaparintani, akit csak megkívánnak. Ezen semmi sem változtathat. Talán csak az eszközökben van különbség; egyre kifinomultabb módszerekkel küzdenek a vágyott cél elérése érdekében: pénzzel, befolyással, de…

– De mégis – vágott közbe DelHadd – élsz. Hús-vér, eleven valóság vagy. És sokan becsülnek, mert úgy érzik, az életük jobb lett azáltal, hogy megismertek téged. Azt mondtad nem is olyan régen, hogy itt – körbemutatott – meglelted a békét és nyugalmat.

– Á, igen, a vezérürü csordájában – szisszent fel Perrund nem titkolt megvetéssel a hangjában. Legyintett. – Csak egy szerencsétlen nyomorék vagyok, akit szánalomból etetnek.

– Ezt te sem gondolhatod komolyan! Lehet, hogy olykor-olykor primitíven viselkedünk, de nem vagyunk állatok. Ha azok volnánk, nem lenne bennünk szégyenérzet. De mi a jóra törekszünk, és nap mint nap magasabbra tesszük a mércét. Hát nem látod, hogy ebben a házban mindenki megbecsül? Nem érzed a szeretetet, amely körülvesz?

Perrund a férfi arcához ért, s puhán végigsimított rajta. Az érintése gyengéd volt, szinte magától értetődő, mintha testvérek volnának, vagy férj és feleség, akik már nagyon hosszú ideje ismerik egymást.

– Igazad van, DelHadd: szégyellhetjük magunkat. Nagy ritkán felülkerekedik bennünk a nagylelkűség és az irgalmasság, de mi akkor is alantas ösztöneinkre hallgatunk. – Fáradtan elmosolyodott, de az arca sápadt volt, a tekintete üres. – Igen, talán még őrzök valamit itt legbelül, amit szeretetnek is lehetne nevezni. Egy halovány emléket a múltból, egy letűnt világ visszhangját. – Majd elgondolkodva hozzátette: – Úgy érzem magam, mint a világtalan, aki színekről és árnyalatokról beszél. A szeretet is azok közé a dolgok közé tartozik, amik a gyerekkorommal együtt kikoptak belőlem. Látom, hogy milyen őszinte rajongással veszik körül UrLeynt a többiek a háremből. Érzem a te bátorító közelségedet, a vonzalmadat, az őszinteségedet, és én magam is valami hasonlót érzek irántad. A kötelességtudat UrLeynhez köt, ahogy ő is kötelességének érzi, hogy gondoskodjék rólam, és ez rendben is van így. Na de a szeretet? Az e világi eleven lelkeknek való, DelHadd, nem a holtaknak.

S mielőtt még DelHadd szóra nyithatta volna a száját, hosszú szoknyáját összefogva felemelkedett a kőlócáról. – Ideje mennem. Kísérj vissza a hárembe, kérlek!

21. A DOKTOR

Azt hiszem, a doktor egyáltalán nem látta a sötét fellegeket, amik a fejünk fölött tornyosultak, s bevallom, én is vak voltam, mint földturkász az alagútban. Kuduhn gaan éppolyan váratlanul távozott, ahogy érkezett: alig egy nappal az után, hogy megismerkedtünk, hajóra szállt, és továbbvitorlázott Chuenruel felé. A doktort felettébb elkeserítette a búcsúzás. Ha jobban belegondolok, már akkor feltűnhetett volna egykét dolog: a palota folyosóin a szokásosnál jóval nagyobb volt a sürgés-forgás, mintha fontos vendégeket vártak volna; kinyitogatták a ritkán használt termeket és kiszellőztették a lefüggönyözött szobákat. Ugyanakkor a készülődés foka messze nem érte el azt a szintet, ami felkelthette volna a minden lében kanál inasok és apródok figyelmét.

Aztán a második holdhó második napján becsapott a villám. Úrnőm aznap reggel a szegénynegyedbe akart látogatni, amely a legkülönfélébb aljanépség gyülekezőhelye volt. Düledező viskóit gyanús idegenek, lezüllött szolgák és nevesincs számkivetettek lakták. A fal, amely a telepet egykor körbevette, már rég nem állt, és fegyveres őrök sem strázsáltak körülötte, de így sem volt valami bizalomgerjesztő hely. Itt állt Chelgre, udvari kémikusmester és fémsuvasztó műhelye (hogy ez utóbbi tevékenység mit takarhatott, azt csak ő tudta volna megmondani).

A doktor aznap reggel későn kelt. Egy teljes harangszón át bóklászott céltalanul fel-alá a műhelyben, meglehetősen ápolatlan külsővel, s közben akkorákat sóhajtott, ami egy kovácsfújtatónak is dicséretére vált volna. Hozzám alig volt szava, ám annál többet motyogott az orra alatt. Látszott rajta, hogy bizonytalanul áll a lábán, és az arca is betegesen sápadtnak, beesettnek tűnt; egyszóval másnapos volt. Ugyanakkor meglepő gyorsasággal tette túl magát ezen a kellemetlen állapoton, s bár a nap hátralevő részében is kókadt és erőtlen volt, minden egyéb tekintetben úgy viselkedett, mintha semmi sem történt volna. Miután elfogyasztotta késői reggelijét, nekivágtunk a nyomortelepnek.

Arról, ami az este elhangzott, egyetlen szó sem esett közöttünk. Azt hiszem, mindketten zavarban voltunk saját vallomásunk miatt, amit gyenge pillanatunkban tettünk (arról nem is beszélve, ami a szavaink mögött rejlett), így arra a hallgatólagos megállapodásra jutottunk, hogy a továbbiakban nem bolygatjuk a témát.

Chelgre mester hozta a formáját, mint mindig. Nem volt egy teremtett lélek az udvarnál, aki ne ismerte volna a hóbortos, szélfútta hajú emberkét. Összetéveszthetetlen figura volt; örökké szurtos arcán és átható tekintetében a különféle villámló szerkezetek és titokzatos robbanóporok iránti csillapíthatatlan szenvedély tükröződött. Jó gazdámnak talán nem kell bemutatnom, hisz’ ismeri a mestert. A doktor és Chelgre hosszú beszélgetésbe elegyedtek, de sajnos egy árva kukkot sem értettem az egészből, így hát lépjünk is tovább az elbeszélésben.

Az esti ötödik harangszót követően indultunk haza. Most is gyalog vágtunk neki az útnak, ám ezúttal egy csapat hordárfiú kísért bennünket, akik a mestertől kapott hasas agyagkorsókkal megrakott taligát tolták. A szalmába csomagolt tárolóedények telis-tele voltak mindenféle vegyszerrel és a legkülönfélébb oldatokkal. A következő évszak alighanem a kísérletezés jegyében telik majd, állapítottam meg magamban.

S nem mondhatnám, hogy ez utóbbi gondolat felvidította volna a lelkemet; gyanítottam, hogy akármit tervez a doktor, abból nekem jócskán ki kell majd vennem a részemet, méghozzá a szokásos napi teendőkön felül, amelyeket a doktor egy ideje amúgy is teljes egészében rám hagyott. Vég nélküli méricskélés, töltögetés, darálás, vegyítés, hígítás, forralás, öblögetés és persze az odakozmált lombikok kisúrolása vár rám, efelől semmi kétségem nem volt. S ezzel együtt kevesebb időm jut majd a barátaimra, a vidám kártyacsatákra és a konyhalányokkal való enyelgésre, pedig különösen ez utóbbi – bevallom őszintén és szégyenkezés nélkül – az elmúlt évek során egyik legkedveltebb elfoglaltságommá vált.

Mindennek ellenére csendes megelégedés töltött el, hogy az úrnőm számít rám, és alig vártam, hogy egyenrangú partnerként vegyem ki a részem a munkából. Lelki szemeim előtt megjelent, amint bezárkózunk a műhelybe, és a mécsvilágnál számtalan szorgos éjszakát töltünk együtt a közös cél érdekében munkálkodva. Úgy éreztem, joggal remélhetem, hogy eme bensőséges körülmények között szorosabbra fonódik majd a közöttünk lévő viszony – különösen, hogy az úrnőm már ismeri legtitkosabb vágyaimat… S további reményre adott okot, hogy a szerelme nyersen visszautasította, ő viszont mindennek ellenére szemérmes tartózkodással fogadta a közeledésemet, nem pedig barátságtalanul vagy bántó közönnyel.

Mégsem tagadhatom, hogy ellenséges érzülettel sandítottam az előttünk zötykölődő csuprokra, amelyek jóllakottan kotyogtak a rozzant taligán. Ó, bárcsak sejthettem volna, mi vár ránk! Egy csöppet se bántam volna a csuprokat vagy az elkövetkezendő napok sok vesződséggel és kevés reménnyel kecsegtető kilátásait. Mindez valóságos mennyország lett volna ahhoz képest, ami ránk következett.

A piactér felől meleg szellő lengedezett, a Kufárkapu foghíjas szájából hosszú árnyékok vetültek az út porába. A palotába érve a doktor kifizette a hordárfiúkat, engem pedig elküldött, hogy kerítsek pár szolgát, akik segítenek felcipelni a korsókat, dobozokat és ládákat a szállására. Nemsokára egy méretes agyagedény alatt izzadtam, amelyet valamiféle savval töltöttek tele – hát mit mondjak, nem volt kifejezetten ínyemre a gondolat, hogy ilyesféle ocsmánysággal osszam meg amúgy is szűkös lakrészemet. A doktor már régóta ígérgette, hogy tűzhelyt csináltat az egyik munkapad helyére, és kéményt is rakat hozzá, hogy ne kelljen a mérgező gőzökben fuldokolnunk, de erősen gyanítottam, hogy a következő néhány holdhónapban ugyanúgy könnyező szemmel és bedagadt orral görnyedek majd az üvegcsék fölé, mint eleddig, a tenyerem tele lesz hólyagokkal és égési sebekkel, a ruhámat pedig tűhegynyi lyukak tarkítják majd.

Éppen akkor értünk haza, amikor a Xamis a horizont alá bukott, és a palota folyosóira belopózott az ezüstös félhomály. Chelgre mester hordói, agyagkorsói és dobozai pillanatok alatt ellepték a dolgozószobát és a műhelyt. Mikor végeztünk, egy-egy rézobulussal megköszöntük a szolgák segítségét, azután lámpát gyújtottunk, és nekiláttunk, hogy kipakoljuk legfrissebb szerzeményeinket.

Nem sokkal a hetedik harangszó után kopogtattak. Az ajtó előtt egy szolga állt, akit még sohasem láttam. Langaléta fickó volt, nálam jó pár évvel idősebb lehetett.

– Oelph? – vigyorgott rám. – Üzenetet hoztam a gazdádnak. A kapitány úr küldi. – Azzal egy pecsétes papirost nyomott a kezembe. Valóban Vosill doktor neve állt rajta, nagy, cirkalmas betűkkel.

– Miféle kapitány? – kérdeztem hunyorogva, de a küldönc szó nélkül sarkon fordult, és elügetett. Egy darabig értetlenül néztem utána, aztán vállat vontam, és bementem.

A doktor feltörte a pecsétet, és gyorsan végigfutotta a sorokat. – Adlain kapitány és Ormin herceg arra kérnek, hogy haladéktalanul jelenjek meg a legátusi szárnyban – sóhajtotta, és a hajába túrt. Végighordozta a tekintetét a kibontott ládák és szanaszét heverő tégelyek tengerén. – Boldogulsz egyedül, Oelph?

– Persze, úrnőm.

– Tudod, mi hová való, ugye? Ha valamiben nem vagy biztos, inkább hagyd a ládában. Sietek vissza, ígérem.

– Bízd csak rám nyugodtan, úrnőm – tüsténkedtem. – Semmi perc alatt rendet rakok.

Begombolta az ingét, beleszagolt a hónaljába (akadtak efféle zavarba ejtő szokásai, amelyek a legkevésbé sem illettek egy úri hölgyhöz, azóta mégis fájó nosztalgiával gondolok vissza rájuk), azután vállat vont, és futtában magára kapta a zubbonyát. Az ajtónál megtorpant, és fürkészőleg végignézett a földön szétdobált zsinegek és zsákok kusza egyvelegén. A tőrét kereste, amivel az imént a zsinegeket vagdosta (bár a „nyiszatolta” szó talán megfelelőbb lenne a művelet leírására); amint megtalálta, magához vette, és fütyörészve távozott. Az ajtó puhán csukódott be utána.

Nem tudom, mi ütött belém, de elfogott a kísértés, hogy én is elolvassam az úrnőmnek szánt üzenetet. Egy félig kibontott doboz tetején felejtette, és ahogy kihúztam a szalmát a mellette lévő ládából, a sárga papír magára vonta a figyelmemet. Gyors oldalpillantást vetettem az ajtó felé, aztán a kezembe kaptam a levelet, lehuppantam a ládára, és gyorsan átfutottam. Szinte szóról szóra az állt benne, amit az úrnőm mondott. Újra elolvastam. Doktor Vosill kéretik az üzenet kézhezvételét követően haladéktalanul megjelenni a legátusi szárnyban, ahol Ormin herceg és Adlain parancsnok már várja. Kíséret nem szükségeltetik. Isten óvja a királyt!

Isten óvja a királyt? Ez furcsán hangzott, olyannyira, hogy hirtelen nem is értettem.

A papír alján Adlain kapitány neve állt, de az írás nem az ő kezétől származott, ezt első pillantásra meg tudtam állapítani. Talán diktálta az üzenetet – de az is lehet, hogy teljes egészében az apródja, Epline fogalmazta meg és vetette papírra. Igen ám, csakhogy én Epline írását is ismerem, és biztos voltam benne, hogy ezt nem ő írta. Akkor ki? Hiába törtem a fejem, a megoldáshoz sehogyan sem jutottam közelebb.

Ezután olyasvalamit tettem, amire seregnyi magyarázattal tudnék szolgálni, de az igazság az, hogy fogalmam sincs, miért döntöttem úgy, ahogy. Vagyis miket beszélek összevissza; egy nagy frászkarikát döntöttem, ösztönösen cselekedtem. Kezdetben kósza sugallatnak indult, aztán egyre inkább megbizonyosodtam róla, hogy amit tenni kívánok, a kötelességem. Még csak azt sem mondhatom, hogy aggódtam a doktorért, vagy rossz előérzetem támadt. Egyszerűen csak… így alakultak a dolgok.

Kezdettől fogva gyanítottam, hogy előbb-utóbb elérkezik majd a pillanat, amikor kémkednem kell az úrnő után. Azt gondoltam, hogy valamelyik magányos kiruccanása alkalmával kell észrevétlenül a nyomába szegődnöm – igaz, végül jó gazdám sosem kért tőlem ilyesmit. Biztosan követték mások, akik alkalmasabbak voltak a feladatra, és akiket a doktor nem ismert. Eloltottam hát a lámpát, bereteszeltem magam mögött az ajtót, és nekivágtam a félhomályos folyosónak. Azt tettem, amire titokban már régóta készültem. (A papirost a biztonság kedvéért összehajtogattam, és visszatettem oda, ahonnan elvettem.)

Vacsoraidő volt; a palota meglepően csöndesnek és kihaltnak tűnt. Úgy döntöttem, hogy a tetőszinten kerülök a legátusi szárny hátába. A szolgák szállása a napnak ebben az időszakában teljesen elnéptelenedett, így joggal remélhettem, hogy észrevétlenül osonhatok át rajta. Ráadásul ez volt a legrövidebb út, amely a palota hátsó traktusához vezetett. (Ahhoz képest tehát, hogy viszonylag spontán és ötletszerűen cselekedtem, roppant agyafúrtan választottam útvonalat.)

Hangtalanul, fordulóról fordulóra ereszkedtem lefelé a cselédlépcsőn, majd a Kis Udvar elsötétített zugain keresztül folytattam a lopakodást. A régi északi szárnyat (amely ma a palotának éppenséggel a déli része) kívülről kerültem meg; fáklyát nem vittem magammal, így jobb híján a Foy, az Iparine és a Jairly sápadt fényétől vezetve botorkáltam előre. Az ablakokban itt-ott gyertyák és lámpások égtek, amelyek néhány lépésnyire bevilágították előttem az utat, amíg a soron következő behúzott zsalutábla ki nem takarta a fényüket. A legátusi szárnyhoz hasonlóan a palotának ezt a részét sem használták az évnek ebben a szakában – talán a nagyszabású udvari ünnepségektől eltekintve. Az épület bezsaluzott ablakai vakon meredtek az éjszakába; odabent sötétség honolt, de a kétszárnyú bejárati ajtó alól vékonyka fénycsík vetült a kövezetre. Az árnyékba húzódva lopakodtam tovább, és erősen fohászkodtam, hogy ne vegyenek észre. A Jairly vádló tekintettel meredt rám odafentről, akár egy szigorú szem. Megborzongtam.

Amikor a király a palotában tartózkodik, a termeket, folyosókat és udvarokat fegyveres őrök róják szüntelenül, és az épp használaton kívüli szárnyakat is állandóan szemmel tartják. Mégis hogyan lehetséges, hogy mind ez idáig egyetlen őrjárattal sem találkoztam? – morfondíroztam. Vajon mennyi idő alatt tesznek meg egy fordulót? Vagy elképzelhető, hogy a közhiedelemmel ellentétben mégsem vesződnek a palota lakatlan részeinek őrzésével? Kegyelmes Mindenható, ha most szembejönnének…

Már a puszta gondolatra is kivert a veríték. Hiába nyugtatgattam magam, hogy jómagam is a király hűséges alattvalója vagyok, így nincs mitől tartanom (vagy mégis?), a lábaim meg-megroggyantak. Szorosan a falhoz lapulva sompolyogtam tovább.

Ha a főbejáraton keresztül akartam volna megközelíteni az épületet, tágas, kopár udvaron kellett volna keresztülvágnom. A három hold fényében a vaknak is szemet szúrtam volna, így más utat kellett választanom. Eszembe jutott, hogy az északi traktus nem messze egy kisebb, galériás udvart ölel körbe, ahonnan némi szerencsével bejuthatok a legátusi szárnyba. Az udvart bolthajtásos kapuzat zárta le, amelynek körvonalai épphogy derengtek a félhomályban. Féltem, hogy a kaput zárva találom, de legnagyobb megkönnyebbülésemre nyitva volt, így könnyűszerrel átjutottam. A hosszú és keskeny udvaron kísérteties csönd honolt. A festett oszlopok úgy hajoltak fölém, mint megannyi mozdulatlan őrszem; meg mertem volna esküdni rá, hogy engem figyelnek. Az udvar túlfelére érve bevetettem magam a hatalmas boltív árnyai közé. Szerencsére a második kapu is nyitva volt. Rögtön balra fordultam, és egyszer csak ott találtam magam a legátusi szárny végében. A holdakat itt teljesen kitakarta az épület komor sziluettje, a zsalutáblás ablakok némán ásítoztak az éjszakába.

Egy darabig tanácstalanul toporogtam a sötétben. Most hogyan tovább? Óvatosan körbetapogatóztam a falak mentén, míg végül találtam egy ajtót. Szinte bizonyos voltam benne, hogy belülről bereteszelték, de próbaképp lenyomtam a kilincset. Az ajtó – őszinte döbbenetemre – engedett, s résnyire nyílt. Összeszedtem minden bátorságomat, és lassan betaszítottam a nehéz ajtószárnyat. Azt vártam, hogy megcsikordul, és már jó előre behúztam a nyakam; ehelyett halkan, olajozottan fordult el a sarokpántjain.

Odabent fojtogató sötétség fogadott. Ahogy beléptem, az ajtó tompa döndüléssel becsapódott utánam. Vakon botorkáltam tovább, egyik kezemmel a falat tapogatva, a másikat magam előtt tartva. Úgy sejtettem, hogy a cselédszálláson járok, mert a padlót durva kőlapok borították. Több ajtó mellett is elhaladtam, de mind zárva volt. Egyedül egy mosószeres szekrényt tudtam kinyitni, amelyből maró lúgszag áradt; ott tárolhatták a szappant. Ahogy az üres polcokon kotorásztam, bevertem a fejem. Szerencsére még időben észbe kaptam, és magamba fojtottam a szitkozódást.

A folyosó végéből szűk falépcső vezetett felfelé. Lassan elindultam rajta; ha megreccsen, gondoltam, menten végem. Egy emelettel feljebb újabb ajtó állta utamat. A küszöbön halovány fény szüremlett át; szinte csak akkor lehetett észrevenni, ha a padlót vagy a falat nézte mellette az ember. A kilincsre tetten a kezem, és lélegzet-visszafojtva lenyomtam.

Puha szőnyeggel borított folyosó terült el előttem, a falakon pompás festmények lógtak. Sehol egy teremtett lélek. A fény egy távoli teremből szivárgott a folyosó túlfeléről. Hirtelen éles kiáltás hasított a levegőbe. Dulakodás hangjai szűrődtek ki a folyosóra, amit újabb velőtrázó sikoly követett. Önkéntelenül is visszahúzódtam a lépcsőház homályába. A távolból futó léptek zaja hallatszott. Óvatosan kilestem. A kivilágított terem ajtajában sötét alak tűnt fel. Csak egy pillanatra láttam, mert a fény azonnal kialudt, s mindössze annyit tudtam megállapítani, hogy az illető egy férfi. Rohanvást közeledett felém, és mire ráeszméltem, hogy menekülnöm kellene, már a folyosó közepén dübörgött, akár a szélvész.

Sarkon fordultam, és eszeveszett tempóban ügettem lefelé. Az utolsó néhány lépcsőfokot egyetlen ugrással akartam áthidalni, de a sötétben elvétettem a távolságot, és amikor földet értem, megrántottam a bokámat. A lábamba nyilalló éles fájdalomtól pár másodpercre csillagokat láttam. Ekkor eszembe jutott a tisztítószeres szekrény; egy örökkévalóságnak tűnt, mire tapogatózva elvergődtem odáig. Egyetlen rántással feltéptem az ajtaját, s valósággal beestem rajta. Mögöttem a folyosón fény derengett fel, az alak ebben a pillanatban ért a lépcső tetejére. Nehéz léptei lefelé döngtek.

Reszketve lapultam az alkóvban. Az ajtó, amit valószínűleg nem húztam be eléggé, ide-oda lengett. Kétségbeesve kaptam utána, de hiába; nem értem el. A férfi egyenesen belerohant, és fájdalmasan feljajdult, az ajtó pedig éles csattanással bevágódott. Sötétség borult rám. Nem sokkal ezután egy másik ajtó döndült valahol, és kulcs nyikordult a zárban.

Óvatosan kidugtam a fejem, és körbekémleltem. A lépcsőfeljárón még mindig leszűrődött némi fény. Odafentről halk neszezést, majd újabb ajtócsapódást hallottam. Erőt vettem magamon, felosontam a lépcsőn, és bekukucskáltam az ajtón. A távoli szobában újra fellobbant, majd elhalványult a fény. Ugrásra készen álltam, izmaim megfeszültek, hogy időben elmenekülhessek, ha kell, ám ezúttal senki nem bukkant fel a folyosón.

Ekkor hisztérikus sikoly törte meg a csendet, egy nő sikolya. A félelem a szívembe markolt. A falhoz tapadva, remegő térdekkel indultam el a hang irányába.

Még félútig sem jutottam, amikor a folyosó végw Ron levő kétszárnyú ajtó kivágódott, és őrök rontottak be rajta, kivont karddal a kezükben. Arrafelé rohantak, ahonnan a fény jött.

Egyikük megtorpant. – Hé, te ott! – kiáltott rám, s a kardja hegyével felém bökött.

A teremből izgatott kiabálás hallatszott. Az őrök galléron ragadtak, és mielőtt kettőt pisloghattam volna, bependerítettek a szobába. Ekkor láttam meg a doktort; két fegyveres fogta közre, a kezét hátracsavarták, ő pedig teli torokból üvöltött velük.

Ormin herceg a földön feküdt egy terjedelmes vértócsa közepén. Elmetszették a torkát. A szívéből vékony, lapos fémlap állt ki, egy apró kés egyszerű, dísztelen nyele. Azonnal felismertem: a doktor egyik szikéje volt.

Jó darabig nem tértem magamhoz. Egy időre talán meg is süketültem, mert egy árva szóra sem emlékszem abból, ami a szobában elhangzott. A doktor tovább üvöltözött az őrökkel, aztán észrevett engem, és nekem is odakiabált valamit, de nem értettem, mit mond. Ha nem tartanak vasmarokkal, azt hiszem, összecsuklottam volna. Az egyik őr letérdelt a herceg fejéhez – lévén ez volt az egyetlen hely, ahol hozzá tudott férni a terjengő vértócsától –, és felhúzta a szemhéját.

Kizárt, hogy életben legyen, gondoltam kábultan. Aki ennyi vért veszített… A mellkasából kiálló késre szegeztem a tekintetemet; tökéletesen rezzenéstelenül állt.

Az őr hátrafordult, és mondott valamit a többieknek. Az arckifejezéséből ítélve megerősítette a halál beálltát.

Újabb őrök özönlöttek be a terembe, a végén már lépni se lehetett a sok egyenruhástól. Annyian voltak, hogy a doktort is eltakarták a szemem elől.

Aztán elvezettek minket. Az érzékeim eltompultak; mintha víz alá kerültem volna. Csak akkor tértem magamhoz, amikor megérkeztünk a palota alatt húzódó tömlöcbe, ahol a vallatási módszerek messze földön híres szakértője, Raling mester várt ránk.

Jó gazdám cserbenhagyott; ez csak abban a pillanatban vált világossá a számomra, amikor betuszkoltak a kínzókamrába. Talán eredetileg nem így tervezte („Kíséret nem szükségeltetik” – állt az üzenetben, vagyis akármivel akarták megvádolni a doktort, engem nem szándékoztak belekeverni), ám én balga módon a nyomába szegődtem ahelyett, hogy nyugton maradtam volna a fenekemen. Pórul jártam, és ezért kizárólag magamat okolhattam.

Ha legalább feltartóztattam volna a gyilkost, amikor elfutott mellettem a folyosón… Még akkor sem lett volna késő megállítanom, amikor a fickó belerohant az ajtóba. Ehelyett nyúlcipőt húztam, és gyáván elbújtam az alkóvban. Megpróbáltam olyan kicsire összehúzni magam, amennyire csak tudtam, és imádkoztam, hogy észre ne vegyen. Egyedül magamnak tehetek szemrehányást. Erre gondoltam, amikor becipeltek a kínzókamrába, ahol azóta nem jártunk, hogy a néhai Nolieti mester hívatott minket.

Ami a doktort illeti, ő példásan viselte a sorsát. Méltóságteljes nyugalommal, felszegett fejjel, egyenes háttal lépkedett az őrök között. Engem cipelni kellett, mint egy krumpliszsákot, mert nem bírtam megállni a lábamon. Ha lett volna erőm, foggal-körömmel küzdöttem volna. Úrnőm máskor oly büszke vonásain mindössze némi szomorúság és levertség tükröződött; tisztában volt vele, hogy tőrbe csalták, de félelemnek vagy kétségbeesésnek nyomát sem láttam rajta. Én már nem voltam ilyen bátor: a végtagjaim elzsibbadtak, a belső szerveim remegtek, akár a kocsonya. A rettegés abroncsként szorította a mellkasomat, alig kaptam levegőt.

Félelmemben… nos, mit szépítsem? Belepiszkítottam a nadrágomba. Talán szégyellnem kellene, de jobban belegondolva mégsem szégyellem. Raling mesterről mindenki tudta, hogy ért a mesterségéhez.

A kínzókamrában szokatlan fényesség fogadott, ez még szemem fátyolán át is feltűnt. Körben a falak mentén temérdek fáklya és gyertya égett. Raling mester – Nolietivel ellentétben, aki inkább a sejtelmes félhomályt kedvelte – szerette tisztán látni, hogy mit csinál.

Lélekben már felkészültem rá, hogy a doktor ellen valljak, sőt, boszorkánynak kiáltsam ki, ha kell, és mindent beismerjek, amit csak a számba adnak. Meredten bámultam a szerszámos állványokat, a bilincseket, az üstöket és a hordókat, a fújtatót, a szöges ágyat, a piszkavasakat és a billogokat, no meg a többi furfangos szerszámot, és a doktor iránt érzett rajongásom azon nyomban szertefoszlott, akár a füst. Bármit megtettem volna, hogy mentsem az irhámat.

Az úrnőmnek befellegzett, ebben egészen biztos voltam. Akármit mondanék, bárhogy igyekeznék is, semmit sem tehetnék érte. A cselszövők alaposan kifundálták a dolgot; minden körülmény a doktor ellen szólt. A hamis üzenet, az elhagyatott helyszín, a gyilkos számára nyitva felejtett ajtó, a fegyveres őrök gyors megjelenése – és persze a tény, hogy Raling mester csillogó szemmel fogadott bennünket, mintha tudta volna, hogy jövünk: jó előre meggyújtotta a fáklyákat, felszította a tüzet… Ilyen véletlenek nincsenek; ez egy gondosan előkészített kelepce, amit tekintélyes és befolyásos rosszakarók állítottak a doktornak. Ő pedig óvatlanul belesétált.

Aki mindezek után úgy véli, hogy kötelességem lett volna megmenteni az úrnőmet, vagy legalább kísérletet tenni rntiq, gondoljon csak bele: mit tett volna az én helyemben, ha őt cipelték volna a hóhér elé, hogy ördögi szerkezetekkel törjék meg testét és lelkét? Az efféle kutyaszorítóban legföljebb azon jár az ember esze, hogyan kerüljön ki belőle a lehető leghamarabb.

A doktort az őrök az egyik padlóösszefolyóhoz vezették, és térde lökték. Raling mester ráérősen fenni kezdte a kését. A doktor rezzenetlen arccal figyelte. Végül Raling felgyűrte az ingujját, és nekilátott, hogy leborotválja a doktor haját. Amikor az úrnőm rájött, mire készül a pribék, sikoltozva, kétségbeesetten igyekezett kitépni magát az őrök szorításából. Raling mester nem zavartatta magát; kéjes mozdulatokkal borotválni kezdte a hosszú vörös hajzuhatagot. Minden egyes tincset az orrához emelt, és élvezettel beleszaglászott. Engem időközben a segédei egy vérfoltos vaskerethez szíjaztak.

Nem emlékszem, mit kiabált a doktor, és hogy a tömlöcmester felelt-e neki egyáltalán. Valamit biztosan motyogott magában, mert össze nem illő fogai gyakran kivillantak, és megcsillantak a fáklyák fényében.

Amikor elkészült, Raling végigsimított a doktor tar fején. A bal fülénél valami furcsát tapinthatott, mert még egyszer végighúzta rajta az ujját, és alaposan megvizsgálta. Aztán halkan dünnyögött valamit, és megparancsolta, hogy tépjék le a ruháit, és szíjazzák a vaságyra, a tűz mellé. A két őr talpra rángatta a doktort, miközben ő kibújt vastag bőrkötényéből, és áhítatos lassúsággal gombolni kezdte a nadrágját. Élvezettel figyelte az egyre jobban elfajuló dulakodást az őrök és a doktor között: az úrnőm immár egy oroszlán erejével küzdött, így végül mind a négy őrnek közbe kellett avatkoznia, hogy pucérra vetkőztessék.

Így esett hát, hogy teljesült az álmom, és láthattam, amit mindig is látni vágytam: legbensőbb fantáziáim tárgyát és ihletőjét, ruhátlanul.

A doktor kézzel-lábbal hadakozott, rúgkapált, csapkodott és harapott. Az erőfeszítéstől bőre márványos színezetet öltött, arca kivörösödött, finom vonásai a félelemtől és a dühtől teljesen eltorzultak. A szituáció a legkevésbé sem volt álomba illő, szó sem volt szépségről és romantikáról. A szemem láttára készültek megerőszakolni egy védtelen nőt a létező legmegalázóbb módon, hogy aztán kínvallatásnak vessék alá, és amikor az életén kívül már semmije sem maradt, megöljék. Ezzel ő éppúgy tisztában volt, mint én, Raling mester, a két segéd, vagy az őrök, akik idehoztak minket.

S hogy mi járt mindeközben a fejemben?

Némán fohászkodtam, nehogy kiderüljön, hogy segédi mivoltomon túl másféle kötelékek is fűznek az úrnőmhöz. Ha közönyösnek mutatom magam, talán beérik annyival, hogy végig kell hallgatnom a sikoltozását. De ha neszét veszik, hogy szerelmes vagyok belé, első dolguk az lesz, hogy lemetszik a szemhéjamat, és kényszerítenek, hogy tanúja legyek az agóniájának.

Raling ajkát nyalogatva figyelte, ahogy a doktor ruháit egy halomba gyűjtik, és csuklójára, bokájára vastag bilincseket csatolnak. Megragadta duzzadó férfiasságát, és gyengéd, becézgető mozdulattal kiemelte a sliccéből, majd hanyag legyintéssel elzavarta az őröket. A fickók csalódottnak tűntek, de láthatólag meg is könnyebbültek, amikor a mester egyik segédje kitessékelte őket az ajtón, és belülről rákattintotta a reteszt. Raling arcára széles vigyor ült ki, ahogy megindult leszíjazott áldozata felé.

A doktor felstócolt ruháira bámultam, és ellepték szememet a könnyek.

Felrémlett bennem a kép, ahogy visszafordul az ajtóból, hogy megkeresse a csorba tőrt, amit talizmán gyanánt mindenhová magával cipelt. Ugyan mi hasznát vette? – gondoltam keserűen.

Raling rekedt hangon megszólalt; azóta, hogy a doktor jó fél harangszóval ezelőtt (jóságos Mindenható, mintha évek teltek volna el közben!) kézhez vette a csalárd üzenetet, most sikerült először felfognom a hallott szavak értelmét.

– Akkor tán kezdjük a legelején – harákolta röhögve. Nehézkesen felkapaszkodott a doktor mellé, ágaskodó péniszét a markában szorongatva.

Legnagyobb megdöbbenésemre az úrnő teljes lelki nyugalommal nézett vissza rá. Fejcsóválva ciccentett. – Ha mindenáron ragaszkodsz hozzá – felelte, és…

Elmosolyodott.

Igen, bármilyen képtelenségnek hangozzon is, mosolygott.

Aztán mondott még valamit egy számomra tökéletesen ismeretlen nyelven, ami furcsamód valamiféle parancsnak hangzott. A kiejtése csöppet sem hasonlított arra, ahogy a minap Kuduhn gaannal beszélgettek. Minden kétséget kizáróan egy másik nyelven szólalt meg, amit talán még Drezennél is távolabbi vidékeken beszélnek a népek, egy olyan országban, ami semmilyen általunk ismert térképen nem szerepel. Szorosan behunytam a szemem; nem akartam szemtanúja lenni annak, ami ezután következik.

S hogy mi történt azután?

Hányszor de hányszor próbáltam már felidézni magamban, és megmagyarázni vagy legalább felfogni… Nem is annyira mások, mint inkább a magam megnyugtatására.

A szememet ugyanis ezalatt – a fentebb említett okokból – mindvégig csukva tartottam.

Egyszer csak surrogó hangra lettem figyelmes. Mintha egy távoli vízesés robaja szüremlett volna át a falakon; a hirtelen támadt szél neszez így a lombok közt, vagy a nyílvessző, ahogy elsüvít az ember füle mellett. Aztán halk szisszenés, akár egy hosszan kifújt lélegzet, és egy tompa puffanás. Összemosódott, gurgulázó hangok, majd mintha valami elpattant volna. Bőr hasadt, csont reccsent, izom szakadt és még valami… Talán fém? Vagy fa?

Talán inkább fém lehetett.

Heveny émelygés fogott el, megszédültem, és elvesztettem az eszméletemet.

Amikor magamhoz tértem, a doktor aggódó arcát pillantottam meg, ahogy hosszú fehér ingét köntösként maga köré csavarva hajol fölém. Kopasz feje furcsán idegennek hatott, mintha egy másik világból jött volna. Fehér bőrét tűhegynyi vörös pontok pettyezték.

Mikor látta, hogy nem esett bajom, nekilátott, hogy eloldozza a kötelékeimet.

A mozdulatai nyugodtak voltak, tekintetéből magabiztosság sugárzott.

Lassan, bátortalanul körbekémleltem. A mennyezetről csöpögött a vér. A fémágy, ahová a doktort kötözték, valósággal vöröslött, s ahová csak néztem, mindenütt kiontott testnedvek folytak. Raling mester teste pár lépéssel arrébb hevert a kőpadlón – pontosabban ami megmaradt belőle: az alfele és a mellkasa. A szétszakadt izomkötegek meg-megrándultak. Hogy a többi része hová tűnt, elképzelni sem tudtam, bár ami azt illeti, elég sok vörös, rózsaszín és szürke maszatot láttam köröskörül a teremben; több fej is kitelt volna belőle.

A hulla úgy festett, mintha belülről vetette volna szét egy láthatatlan erő. Egy tucat különböző színű és méretű fog hevert körülötte szanaszét a padlón, mint megannyi üveggyöngy.

A segédek kissé arrébb feküdtek egy óriási vértócsa közepén, átmetszett torokkal. Egyiküknek csupán egy véres bőrcafat tartotta a fejét a nyakán. A szeme nyitva volt, és mintha pislogni akart volna – de az is lehet, hogy csak érzéki csalódás volt.

A doktornak végre sikerült kioldoznia.

Valami megmozdult az inge alatt, de mire odanéztem, már semmit sem láttam.

Látszólagos összeszedettsége ellenére volt benne valami furcsa és nyugtalanító: törődött volt, halálosan kimerült és… Ahogy tett-vett maga körül, halkan motyogott az orra alatt, a hangjából csalódottság érződött. A fejünk fölött elsuhant egy árny, bár talán megint csak a képzeletem játszott velem.

– Bezárkózunk, Oelph – intett a falba vágott börtöncella felé. – Talán még nem késő. – Mondani akartam valamit, de a számra tapasztotta a kezét. – Ez az egyetlen esélyünk.

Az érintése meleg volt, megnyugtató és határozott.

A kicsiny cellát mindössze egyetlen vasrács választotta el a kínzókamrától; elképzelni sem tudtam, hogyan jutott eszébe a doktornak éppen oda bezárkózni. Miután kiszabadított engem, összeszedte a ruháit, és ráérősen öltözni kezdett. Elvonultam egy sarokba, s míg a doktor nem nézett oda, levetkőztem, és amennyire tudtam, megtisztogattam magam. Közben fél szemmel figyeltem, ahogy az úrnő gondosan összegyűjti a haját, amit Raling levágott, és a parázsba szórja. A vörös fürtök sisteregve, szikrázva kaptak lángra. A termet émelyítő füst töltötte be.

A doktor elhúzta a cellán a reteszt, betuszkolt, és kívülről ránk zárta az ajtót. A kulcsot a kamra túloldalán levő priccsre hajította, aztán lehuppant a piszkos szalmával teleszórt padlóra, átkulcsolta a térdét, és üres tekintettel bámulta a rácson túl elterülő mészárszéket.

Ahogy odakuporodtam mellé, a térdem hozzáért a kopott tőrhöz, amely a csizmája szárából kandikált ki. Immár fojtogató volt a bűz, az ürülék és égett haj szaga valami különös, csípős odorral keveredett, ami minden bizonnyal vér volt. Émelyegtem, úgy éreztem, menten elhányom magam. Kétségbeesetten próbáltam valamivel elterelni a figyelmemet, és akkor a tekintetem megakadt az ütött-kopott tőr nyelén; észrevettem, hogy eltűnt róla a legutolsó fehér gyöngy is, ami közvetlenül az opálos kő alatt volt. Így legalább szimmetrikus, s talán szebb is, állapítottam meg magamban. Mély levegőt vettem (a számon át, hogy ne érezzem a rács túloldaláról áradó fertelmes bűzt), és megköszörültem a torkom. – Mi… mi történt, úrnőm? – kérdeztem félszegen.

– Azt mondasz nekik, amit jónak látsz, Oelph – felelte fáradtan. – Én azt fogom vallani, hogy azok hárman összekaptak rajtam, és felkoncolták egymást. Nem mintha sok jelentősége lenne. – Átható tekintettel rám nézett. – És te mit gondolsz, Oelph? Mit láttál? – vont kérdőre.

Lesütöttem a szemem. – Semmit, úrnőm. Végig csukva tartottam a szemem. De mindenféle különös hangokat hallottam. Susogást. Meg valami zümmögést, aztán egy tompa puffanást. Többre nem emlékszem, mert elájultam.

Alig észrevehetően bólintott, és halványan elmosolyodott. – Helyes.

– Inkább meneküljünk, úrnőm, amíg nem késő. Talán… – bizonytalanul elhallgattam.

– Nem jutnánk messzire, Oelph – rázta a fejét –, te is tudod. De így talán még van esélyünk. Most türelemmel kell lennünk. Minden rendben lesz, higgy nekem.

– Ha te mondod, úrnőm – motyogtam. Könnyek szöktek a szemembe, de ő rám mosolygott. Az arca a vörös haj zuhatag nélkül furcsán gyerekesnek tűnt. Bátorítóan közelebb húzódott hozzám, és átölelt, aztán ringatni kezdett, mint anya a gyermekét. A vállára hajtottam a fejem.

Akkor is összeborulva ültünk, amikor kivágódott az ajtó, és az őrök elözönlötték a termet. Egy pillanatra megtorpantak, és döbbenten bámultak a szanaszét heverő hullákra. Aztán észrevettek minket, és rögvest odanyomakodtak a cellához, eltorlaszolva a bejáratot. Én páni félelmemben a hátsó sarokba húzódtam, és rettegve vártam a halált, de az őrök szemében furcsamód megkönnyebbülés ült, hogy épségben találnak minket. Hamar felfedezték a padra dobott kulcsot, egyikük felkapta, és sietve kinyitotta a cella ajtaját.

Aztán utasítottak, hogy azonnal kövessük őket; a király a halálán van.

22. A TESTŐR

Lattens makacsul ragaszkodott az életéhez. A menetrendszerűen rátörő rohamoktól és az étvágytalanságtól annyira legyengült, hogy a fejét sem tudta megemelni. Olykor rövid időre javult az állapota – aztán éppolyan váratlanul visszaesett, és nemsokára ismét ott strázsált az ágya lábánál a halál. UrLeyn teljesen kifordult magából, valósággal tombolt. A lakosztályában összetörte a vázákat, leszaggatta a faliszőnyegeket, felaprította a bútorokat, és késsel hasogatta szét az évszázados portrékat.

A szolgák csak akkor mertek rendet rakni, amikor elment, hogy meglátogassa a fiát. Amikor visszatért, és ott találta őket, dühében mindenkit kipenderített. Attól kezdve senki sem tehette be a lábát a lakosztályába.

A palota rideg és komor kísértetkastéllyá vált; a folyosókat a düh és kétségbeesés fojtogató párája lengte be, amit UrLeyn árasztott magából. Naphosszat gubbasztott rommá vert lakosztályában, jószerével csak napkelte után és alkonyatkor mozdult ki, hogy a betegágy mellett virrasszon. Esténként a hárembe látogatott, de itt sem lelt vigaszra: magába roskadva üldögélt – általában Perrund ölében vagy a keblére borulva –, amíg a nő álomba nem simogatta. Ám a rövidke béke nem tartott sokáig; álmában vonított és rángatózott, s rendszerint a saját kiáltozására riadt fel. Ilyenkor nyöszörögve felcihelődött, és visszakotródott a saját vackára, mint a kivert kutya. Öregnek és elnyűttnek érezte magát – és úgy is nézett ki.

DelHadd egy tábori priccsen aludt a folyosón, a kormányzó szobája előtt. Álló nap mást se csinált, csak járkált fel-alá, és várta, hogy ura feltűnjön az ajtóban. Ahogy teltek a napok, ez egyre ritkábban fordult elő.

RuLeuin többször is megkísérelte, hogy beszéljen a bátyjával. Türelmesen várakozott a folyosón, s mikor végre UrLeyn felbukkant, és sietős léptekkel elindult a fia szobája felé, a nyomába szegődött. De hiába szólt hozzá, a kormányzó mintha meg se hallotta volna. Másnap azt a parancsot adta DelHaddnak, hogy senkit ne engedjen a közelébe, hacsak előzőleg engedélyt nem kapott rá. Így DelHadd nemcsak Yet-Amidoust és ZeSpiole-t volt kénytelen elutasítani, de még BreDelle doktorral sem tehetett kivételt.

YetAmidous nem hitte el DelHaddnak, hogy csak a kötelességét teljesíti. Rögeszméjévé vált, hogy a testőr így próbálja távol tartani őket a kormányzótól.

Így aztán egyik reggel makacsul lecövekelte magát a kormányzó ajtaja előtt, és DelHaddra fittyet hányva várakozó pozícióba helyezkedett. Amikor az ajtó végre kinyílt, durván félrelökte a testőrt, és lerohanta a kormányzót. – Uram! Beszélnünk kell!

UrLeyn egy pillanatra megállt, gyors pillantást vetett az úthengerként közeledő tábornokra, aztán szó nélkül visszalépett a lakosztályába, és mielőtt YetAmidous odaért volna, becsapta az ajtót. Kattant a zár.

A tábornok egy darabig állt a csukott ajtó előtt, magában füstölögve, aztán sarkon fordult, és eldübörgött, elhaladtában kis híján felöklelve DelHaddot.

– Miért nem fogadsz senkit, uram? – kérdezte a testőr egyik nap, amikor Lattens szobája felé igyekeztek. Arra számított, hogy UrLeyn válaszra sem méltatja, ám ezúttal tévedett.

– Csak – hangzott a szófukar felelet.

– A tábornokaid a háborúról akarnak szót váltani veled, uram – bátorodott fel DelHadd.

– Valóban?

– Igen, uram.

– És hogy áll a háború?

– Nem valami fényesen, uram.

– Hát aztán? – vont vállat UrLeyn. – Mondd meg nekik, hogy tegyék a dolgukat. Most nem érek rá ilyen csip-csup ügyekkel foglalkozni.

– Tisztelettel megjegyezném, uram, hogy ebben a helyzetben…

– Tisztelettel? – ismételte a kormányzó. – Ha igazán tisztelnél, DelHadd, csak akkor szólalnál meg a jelenlétemben, ha kérdezlek.

– De uram…

– Elég! – szisszent fel UrLeyn. Megállt, szembefordult a testőrével, és fenyegetően megindult felé. DelHadd addig hátrált, amíg a falnak nem ütközött. – Hallgatsz, amíg engedélyt nem adok rá, hogy beszélhess, vagy kihajítalak a palotából. Megértetted? Most válaszolhatsz. Csak röviden!

– Értettem, uram.

– Jól van. A testőröm vagy, az a feladatod, hogy vigyázz a testi épségemre. A többi nem a te dolgod. Mehetünk!

Ami a háborút illeti, Tassasen szénája valóban rosszul állt. Egyetlen újabb várost sem sikerült elfoglalniuk, sőt, időközben egy már korábban megszállt erődítést is elvesztettek. Ha az üzenet el is jutott hozzájuk, egyetlen bárót sem fogtak el; a parancsot nem akarták vagy nem tudták végrehajtani. Ladenscion, mint valami feneketlen kút, nyelte el az utánpótlásként küldött csapatokat, s csak a nyomorékokat és a hadirokkantakat böffentette vissza, akik vérfagyasztó történeteket meséltek a fronton uralkodó fejetlenségről és zűrzavarról. Crough polgárai azt szerették volna, ha életük visszazökken a rendes kerékvágásba, és egyre többet zúgolódtak a kivetett adók miatt, amelyekkel uralkodójuk a háború feneketlen bugyrait próbálta betömködni. A hadvezérek újabb és újabb erősítést kértek, csakhogy lassan nem volt kit hadra fogni. A palotaőrséget felosztották, egyik feléből hamarjában dárdás századot alakítottak, és azt is elküldték a háborúba. Még a hárem eunuchjainak is fegyvert kellett fogniuk. A tábornokok teljesen tanácstalanok voltak; egyszerre próbálták az országot kormányozni és a hadműveleteket vezényelni UrLeyn helyett, aki ki se dugta az orrát a lakosztályából. ZeSpiole felvetette, hogy rendeljék vissza a csapatokat, és égessék fel maguk mögött Ladensciont; legyenek boldogok azok az átkozott bárók! A javaslat széles plénum előtt hangzott el, ugyanannál az asztalnál, ahol UrLeyn az utolsó haditanácsot tartotta egy holdtöltével azelőtt. YetAmidous tábornok a kardjához kapott, és magából kikelve üvöltötte, hogy kivágja a következő hitszegő nyelvét, aki szembe mer szegülni a kormányzó akaratával, és meghátrálásra buzdítja a vezérkart.

DelHadd egy napon bekopogtatott a hárem ajtaján, és közölte, hogy feltétlenül beszélnie kell Perrund úrnővel.

– Nocsak, DelHadd! Minek köszönhetem a váratlan látogatást? – tudakolta Perrund derűs arccal, amint elhelyezkedett a párnázott kanapén. DelHadd nehézkesen lehuppant a szemközti karosszékbe.

A fadobozra mutatott, amely az alacsony asztalkán hevert. – Mit szólnál egy királyok harcához?

Örömmel – bólintott Perrund. Felállították a bábukat.

– Mondd csak – pillantott fel Perrund a nyitólépés után –, mi hír a nagyvilágban?

– A fiú egyre erőtlenebb – kezdte DelHadd nagyot sóhajtva. – A dada szerint múlt éjjel valamivel nyugodtabban aludt, de már az apját sem ismeri fel. Rémeket lát, és állandóan félrebeszél. Ladenscionban szemernyivel sem kerültünk közelebb a győzelemhez, sőt. Egyre rosszabbak a kilátásaink. Félek, hogy megállíthatatlanul száguldunk lefelé a lejtőn. A legutóbbi jelentések elég zavarosak. Úgy tűnik, mintha Simalg és Ralboute visszavonulót fújt volna. Ha csak arról lenne szó, hogy újra akarják rendezni a soraikat, akkor talán volna remény, de nekem az a gyanúm, hogy megfutamodtak. Innen pedig már csak egyetlen lépés a fejvesztett menekülés.

Perrund tágra nyílt szemmel bámult a férfira. – Ennyire nagy a baj?

– Attól tartok.

– Crough is veszélyben van?

– Talán nem. A báróknak elvileg nincs akkora hadseregük, hogy ellenoffenzívát indíthatnának, de ha mégis, elegendő haderőt tudnánk összevonni a határ mentén…

– DelHadd – csóválta a fejét hitetlenkedve Perrund –, hát idejutottunk! – Aztán a férfi szemébe nézett. – UrLeyn tudja már?

A testőr nemet intett a fejével. – Senkivel nem beszél. YetAmidous és RuLeuin azt tervezik, hogy délután megvárják Lattens szobája előtt, és addig nem engedik be, amíg meg nem hallgatja őket.

– Gondolod, hogy sikerülni fog nekik?

– Elképzelhető. De az is lehet, hogy megint kicselezi őket. Vagy kidobatja az őrökkel. Vagy egyszerűen csak átgyalogol rajtuk. Még azt is el tudom képzelni, hogy elfutja a pulykaméreg, és puszta kézzel nekik támad. – DelHadd felvette a kormányzó bábuját, elgondolkodva sodorgatta az ujjai között, aztán visszaállította a táblára. – Fogalmam sincs, mit fog csinálni. Remélem, megjön a józan esze, és visszatér a kormányzáshoz, hiszen ez lenne a dolga. De egy biztos: ezt a struccpolitikát nem folytathatja sokáig, különben a tanács egy szép napon úgy dönt, hogy nélküle egyszerűbb lenne az életünk. – Perrund meglepetését látva gyorsan hozzátette: – Én nem beszélhetek vele. – Az arca egyszeriben olyan lett, mint egy megbántott kisfiúé. – Kifejezetten megtiltotta. Megfenyegetett, hogy ha az engedélye nélkül megszólalok, kipenderít a palotából. Komolyan mondta, legalábbis nekem úgy tűnt. Így hát, ha továbbra is vigyázni akarok rá, hallgatnom kell, mint a sír. De valahogy mégiscsak az értésére kell hoznunk, hogy a dolgok kicsúsztak az irányításunk alól. Ha YetAmidous és RuLeuin nem jár sikerrel…

– Akkor nekem kell megpróbálnom, igaz? – Perrund tekintete megkeményedett, a hangja szemrehányóan csendült.

DelHadd lehorgasztotta a fejét. – Sajnálom, hogy ezt kell kérnem, Perrund, de nincs más választásom. Eszembe se jutna, ha nem volna ennyire komoly a helyzet.

– Ha rátok nem hallgat, miből gondolod, hogy egy nyomorék ágyasra hallgatni fog?

– Senki mással nem beszél, Perrund. Csak veled. Ugye megteszed?

– Hát persze – sóhajtott a nő fáradtan. Egy darabig hallgatott, aztán vállat vont. – És mit mondjak neki?

– Amit tőlem hallottál. Hogy a háborút tulajdonképpen elvesztettük. Ralboute és Simalg visszavonulót fújt, és csak reménykedhetünk benne, hogy ez taktikai lépés a részükről, mert a jelek szerint hanyatt-homlok menekülnek. Mondd meg neki, hogy a tanács döntésképtelen, hogy a tábornokai kapkodnak, és ha ez így megy tovább, egyedül abban lesz közöttük egyetértés, hogy nem kell olyan vezető, aki a lovak közé dobja a gyeplőt. Vissza kell nyernie a bizalmukat és a megbecsülésüket, mielőtt még nem késő. Pestisként terjed az elégedetlenség, az emberek nosztalgiával emlegetik a „régi szép időket”, és ez veszélyes dolog. Annyit mondj, amennyit hajlandó meghallgatni, vagy amennyit mersz, úrnőm, de légy óvatos! Előfordult már, hogy kezet emelt a szolgáira, és én nem leszek ott melletted, hogy megvédjelek, vagy akár őt saját magától.

Perrund higgadtan felnézett a férfira. – Nehéz feladatot bízol rám, DelHadd.

– Tudom, és sajnálom, hogy éppen téged talállak meg vele, de most minden perc drága. Ha bármiben a segítségedre lehetek, csak szólj: mindent megteszek, ami tőlem telik.

Perrund nagy levegőt vett. A táblára nézett, és fáradt mosollyal a figurákra bökött: – Akkor először is léphetnél.

DelHadd szomorúan visszamosolygott rá.

23. A DOKTOR

A kikötőben álltunk. Körülöttünk valóságos tömeg hullámzott, hisz’ a tengerjáró hajók indulásakor a szokásosnál is nagyobb a sürgés-forgás. A Vizek Boronája névre keresztelt gálya kapitánya a következő kettős dagállyal akart kihajózni. Alig fél harangszó volt hátra az indulásig, s épp az utolsó koffereket és ládákat cipelték fel a fedélzetre. Az összetekert kötelek, lepecsételt kátrányos hordók, fonott kasok és kiürült szekerek rengetegében búcsúzkodó párok zokogtak egymás nyakába borulva.

Mi is közéjük tartoztunk.

– Nem maradhatnál mégis, úrnőm? – Kövér könnycseppek gördültek végig az arcomon. Nyomorultul éreztem magam, és csöppet sem zavart, hogy mindenki szeme láttára bőgök, akár egy kisgyerek.

A doktor kimerültnek látszott. A tekintete opálosan csillogott, akár a párás üveg a félhomályban. Puha bőrkalapját egészen a szemébe húzta, hogy eltakarja vele kopasz feje búbját. Még sosem láttam ilyen szépnek. Tiszta, meleg idő volt, a déli szél lágyan cirógatott, a napok kétfelől ragyogtak le a kikötőre. Felnéztem a felhőtlen kék égre, és arra gondoltam, hogy olyanok vagyunk, mint ez a két nap: én a halovány Seigen, ő pedig a harsányan izzó Xamis; kergethetem a fél világon át, de sosem érem utol.

Megfogta a kezem, és mélyen a szemembe nézett. Igyekeztem kipislogni a könnyeimet; ha sohasem láthatom többé, legalább az utolsó emlékem legyen tiszta.

– Nem lehet, Oelph. Sajnálom.

– Akkor én is veled megyek – nyöszörögtem kétségbeesetten. – Kérlek, úrnőm, hadd menjek veled! – Ennél mélyebbre már nemigen süllyedhettem; sosem akartam kimondani a legbensőbb, legtitkosabb vágyamat, mert tisztában voltam vele, mennyire átlátszó, mennyire szánalmas és reménytelen. Fél holdhónapja tudtam, hogy elmegy, és ezen rövidke idő alatt mindent megpróbáltam, ami csak az eszembe jutott, hogy maradásra bírjam, noha nyilvánvaló volt, hogy a döntése végleges. Úgy érezte, kudarcot vallott, és ettől a meggyőződéstől semmi sem tántoríthatta el. Mindennap úgy ébredtem, hogy legszívesebben a szoknyájába csimpaszkodva követeltem volna, hogy vigyen magával.

De közben tudtam, hogy minden reményem hiábavaló. Nem nehéz kitalálni, mit válaszolna. Végtére is csak egy kamasz vagyok, ő pedig felnőtt, komoly, érett asszony. Ugyan mire menne velem? Állandóan arra emlékeztetném, amit elveszített. Akárhányszor rám nézne, a királyt látná maga előtt, és sosem bocsátaná meg, hogy én nem ő vagyok, s hogy elveszítette a férfit, akit szeretett – még ha meg is mentette az életét.

S mivel biztosan tudtam, hogy visszautasítana, megfogadtam, hogy ezt a nevetséges kérést semmilyen körülmények között ki nem ejtem a számon. Legalább az önbecsülés egy kicsinyke morzsáját őrizzem meg magamban. Csakhogy a lelkem egy félreeső zugában megszólalt egy hang, és egyre követelőzőbben skandálta: talán igent mond! Talán csak arra vár, hogy megkérdezd! Talán ő is szerelmes beléd, és arra vágyik, hogy magával vigyen Drezenbe, de nem akar ekkora áldozatot kérni tőled, mert fél elszakítani a szeretteidtől. Hiszen erről az útról valószínűleg sosem térnél vissza.

Erre, tessék: bolond fejjel nem kiböktem? Válaszul némán megszorította a kezem, és megrázta a fejét. – Magammal vinnélek, Oelph – mondta halkan –, ha tehetném. Köszönöm, hogy el akarsz kísérni, és sosem felejtem el a kedvességedet. De nem kérhetlek, hogy velem tarts.

– A világ végére is követnélek – motyogtam alig érthetően. A szememet elhomályosították a könnyek. Legszívesebben odakuporodtam volna a lába elé, de csak álltam szerencsétlenül. – Nagyon kérlek, úrnőm – szipogtam, és már magam sem tudtam, mit akarok: hogy maradjon velem, vagy hogy én is vele tarthassak.

– Jaj, Oelph, én igazán nem… – mondta, és átkarolt. Könnycsepp gördült végig az arcán.

Szorosan hozzásimultam, képtelen voltam elengedni. Magamba szívtam a teste melegét, bőrének édes illatát. A vállamra hajtotta a fejét, és éreztem, hogy ő is meg-megremeg. Velem együtt sírt. A vártömlöcben voltunk utoljára ilyen közel egymáshoz, de annak már jó ideje…

Úgy volt, ahogy az őrök mondták: a király valóban haldoklott. Mint derült égből a villámcsapás, úgy döntötte ágynak a gyilkos kór; az egyik pillanatban még kutya baja sem volt, aztán egyszer csak félholtan esett össze. Mindez az ünnepi vacsorán történt, amelyet Quettil herceg tiszteletére rendeztek, aki váratlanul (és meglehetős titokban) érkezett a palotába. Quience éppen egy mondat közepén tartott, amikor a torkára forrt a szó. Egy darabig meredten nézett maga elé, majd elfogta a remegés. A szeme fennakadt, lecsúszott a székről, és kiejtette a poharat a kezéből. Szerencse, hogy Skelim doktor, Quettil orvosa jelen volt; ha nem húzta volna ki a nyelvét a szájából, ott helyben megfulladt volna.

A király a földön hevert öntudatlanul, testét görcsös remegés rázta, s olykor meg-megrándult – az udvaroncok, talán mondanom sem kell, fel-alá rohangáltak, mint a megbolydult hangyák. Quettil herceg magához ragadta az irányítást, és mindenhová őröket állíttatott. Ulresile herceg csak tátogott, mint a partra vetett hal, az ifjabb Walen pedig mozdulatlanul ült a székén, és halkan jajveszékelt. Adlain kapitány azonnal mérgezésre gyanakodott, ezért a király terítéke mellé is őrt állított, hogy senki ne érinthesse a tálat, amelyből evett, és a boroskancsót, amelyből ivott. Éppen ekkor, a fejetlenség és felfordulás kellős közepén esett be egy szolga a hírrel, hogy Ormin herceget meggyilkolták.

Akárhányszor elképzelem a jelenetet, mindannyiszor a küldönc csalódott arcát látom magam előtt. Egy szolgára ritkán bíznak efféle fontos hírt. Megjelenni az udvari méltóságok előtt, és bejelenteni, hogy a király kegyeltje kioltotta egy herceg életét, az a mi köreinkben kivételes jutalomnak számít; már-már megtiszteltetésnek. Ha az illető ezek után azzal szembesül, hogy a hír, amit hozott, relatíve eltörpül azon események mellett, amelyek időközben az üzenet címzettjével történtek, nos, ez felettébb… bosszantó. (Azt hiszem, érthető, miért faggattam a szokásosnál is mohóbb érdeklődéssel a szolgákat, akik jelen voltak a díszvacsorán. Néhányuknak a fejvesztett szaladgálás közepette szemet szúrt egynémely vendég különös viselkedése, de, mint mondották, bizonyára a király váratlan rosszulléte zavarta meg őket. Mindenesetre úgy tűnt, hogy a palotaőrség parancsnokát, valamint Ulresile-t és Quettil herceget nem érte váratlanul a hír.)

Skelim doktor megparancsolta, hogy azonnal fektessék ágyba a királyt. A szobájában meztelenre vetkőztették, a doktor pedig alaposan megvizsgálta, nem lőttek-e ki rá mérgezett tűt vagy karcolták meg mérgezett pengével. Hosszas és beható tanulmányozás után megállapította, hogy semmi sem utal merényletre. A király szíve dobogott ugyan, de egyre erőtlenebbül. Csak akkor vert szaporábban, amikor rátörtek a rohamok. Skelim joggal tartott tőle, hogy ha sürgősen nem tesznek valamit, nem éli meg a következő harangszót. Ilyen különös esettel, mint mondta, egész doktori pályafutása alatt nem találkozott. Egy fullajtár lélekszakadva rohant a táskájáért a szállására, de a balzsamok és serkentőszerek, amelyekkel nagy hirtelenjében előállhatott, édeskeveset használtak (a repülősónál erősebb szerekkel amúgy sem próbálkozhatott, mivel Quience nem tudott nyelni).

Már-már azt fontolgatta, hogy eret vág – lévén ez volt az egyetlen dolog, amivel még nem próbálkozott –, végül mégis meggondolta magát. Eszébe jutott ugyanis, hogy akárhányszor hasonló helyzetben eret vágott, az a páciensre nézve fatális következményekkel járt. Az óvatossága végül felülkerekedett a buzgóságán. Hamarjában elkészített néhány növényi főzetet, de azokhoz sem fűzött sok reményt.

Végül, mint megtudtam, jó gazdám javasolta, hogy küldjenek Vosill doktorért. Ulresile és Quettil herceggel félrevonultak, s parázs vita alakult ki hármójuk között. Ulresile herceg állítólag dühösen elviharzott, és a szállásán karddal esett a szolgáinak. (Egyik szerencsétlennek, ha jól hallottam, kiütötte a szemét, többeknek az ujját is levágta.) Jó gazdám szerencsére mindvégig szilárdan kitartott a véleménye mellett, s végül egy teljes őrosztagot küldtek a kínzókamrába, hogy ha kell, erőnek erejével hozzák magukkal a doktort.

Aki az úrnőmet azon az éjszakán látta, mind úgy emlékszik vissza, hogy emberfeletti nyugalommal járt-kelt a káosz közepette. A betegágy körül udvaroncok és szolgálók valóságos hada sürgölődött; úgy tűnt, a baljós hírre a palota apraja-nagyja összesereglett.

A doktornak első dolga az volt, hogy engem, két őr kíséretében, elküldjön a táskájáért. Amikor megérkeztünk a szállásunkra, rajtakaptuk Quettil herceg egyik szolgáját és egy palotaőrt, amint a holmink közt kutakodnak. Váratlan megjelenésünk nyilvánvalóan meglepte őket; ijedten rezzentek össze, mint akik tudják, hogy rossz fát tettek a tűzre. Quettil embere egy papírdarabkát szorongatott, amit azonnal felismertem – és akkor olyasmit tettem, amire életem végéig büszke leszek. Bár az átélt borzalmak emléke még túlságosan élénken élt az emlékezetemben (ami azt illeti, erős kételyek gyötörtek, hogy megúsztuk-e a büntetést, vagy csupán egy későbbi időpontra halasztották az ítélet végrehajtását; hirtelen eszembe jutottak a kínzókamra padlóján szanaszét heverő emberi maradványok és a szégyen, amit összepiszkított nadrágom miatt éreztem), mégis összeszedtem minden bátorságomat, és megtettem, amit tennem kellett. Úgy éreztem, ennyivel tartozom az úrnőmnek.

Odaléptem Quettil szolgájához, kihúztam magam, és szigorú tekintetemet a szemébe fúrtam.

– Ez az úrnőm tulajdona! – sziszegtem fenyegetően, egészen közel hajolva az arcához, aztán – hopp! – egy gyors mozdulattal kikaptam a kezéből a papirost. A fickó bárgyú képpel, értetlenül figyelte, ahogy az ingujjamba gyömöszölöm, és már épp szóra nyitotta a száját, amikor sarkon fordultam, és foghegyről odavetettem az őröknek. – Dobjátok ki a gazembert! – mondtam, az ajtó felé intve.

Blöfföltem, de bejött. A nagy felfordulásban ugyanis senkinek nem volt világos, hogy az úrnőm és én továbbra is felségárulónak minősülünk, avagy sem. A két őrnek minden joga meglett volna, hogy börtönőrként viselkedjen, ne pedig fogdmegként, de nagyon meggyőző lehettem, mert szó nélkül engedelmeskedtek.

A kipenderített szolga döbbenten pislogott az ajtóra, aztán jobbnak látta elkotródni.

Elégedetten összecsaptam a tenyerem, és nyakig begomboltam a kabátomat, hogy az imént elkobzott üzenetet biztonságba helyezzem. Aztán felkaptam a doktor táskáját, és kíséretemmel együtt visszaügettem a király lakosztályába.

Amikor beléptem, a király az oldalán feküdt. A doktor az ágy mellett térdelt, és elgondolkodva dörzsölte a halántékát, miközben Skelim doktor kérdéseire válaszolgatott. (Talán valami ételallergia. Extrém eset, de kizárt, hogy a tüneteket mérgezés okozta. Nem, semmiképpen.)

Láttam jó gazdámat is, amint összefont karral áll kissé távolabb. Quettil herceg a sarokba húzódva duzzogott, és szúrós tekintettel méregette az úrnőmet.

A doktor apró üvegfiolát vett elő. A fény felé tartotta, és alaposan felrázta. – Oelph, emlékszel erre? – fordult felém. – A huszonegyes számú keverék porított gyógynövényekkel.

Elgondolkozva ráncoltam a homlokom. – Igen, úrnőm, azt hiszem, emlékszem.

– Le kellene párolnod még néhány adagot. Két harangszó múlva szükségem lesz rá. Tudod, hogyan kell elkészíteni?

– Igen, úrnőm. De ha valami nem világos – tettem hozzá gyorsan –, majd utánanézek a jegyzeteinkben.

– Jól van. Kérd meg a kísérőidet – intett a palotaőrök felé, akik még mindig a hátam mögött strázsáltak –, hogy segítsenek. Nincs vesztegetni való időnk, siess!

Bizonytalanul elindultam, aztán megtorpantam. A kabátujjamból előhalásztam a papirost, és a kezébe nyomtam: – Itt a feljegyzés, úrnőm – mondtam, azzal sarkon fordultam és elloholtam, mielőtt még eszébe jutott volna megkérdezni, hogy milyen feljegyzés.

Hát így történt, hogy lemaradtam az általános felháborodásról, aminek kiváltó oka az volt, hogy a doktor befogta a király orrát, és a szájára szorította a kezét, amíg kékülni nem kezdett. Jó gazdám, mint mondják, igyekezett távol tartani a sápítozó tömeget, de egy idő után maga is elbizonytalanodott, és már-már azon volt, hogy elkergeti az úrnőmet, amikor ő váratlanul elengedte a király orrát, és elé tartotta a bíborvörös port tartalmazó üvegcsét. A király hörögve, zihálva kapott lélegzet után, és egy pillanat alatt felszippantotta a fiola tartalmát.

A feszült várakozás buborékja szétpukkant, a jelenlevőkön megkönnyebbült sóhaj futott végig. Egy ideig nem történt semmi, aztán a király kábult, reszelős hangon krákogott, és kinyitotta a szemét. A doktorra hunyorgott, halványan elmosolyodott, aztán heveny köhögőroham fogta el. Fel akart ülni, de visszacsuklott; többen is odaugrottak, hogy segítsenek neki.

Amint a köhögése végre csillapodott, felpillantott, végignézett a doktoron, és felháborodottan jegyezte meg: – Te jó ég, Vosill. Mit műveltél a hajaddal!?

A doktor nagyon jól tudta, hogy egyetlen csipetnyi gyógynövényes keverékre sem lesz szükség azon kívül, amit beadott a királynak; csupán azt akarta elérni, hogy ne hurcoljanak vissza bennünket a kínzókamrába, miután elhárítottuk a király feje fölül a veszedelmet. El akarta hitetni az udvaroncokkal, hogy nélküle az urunk sosem épülne fel; nem volt nehéz dolga, hiszen egy szippantásnyi gyógynövényes tubák ritkán szokta feltámasztani a halottakat.

A katonák tehát visszakísértek a szállásunkra, és segítettek összeállítani a párlat elkészítéséhez szükséges felszerelést. A változatosság kedvéért most én parancsoltam ahelyett, hogy nekem parancsolgattak volna, s (bevallom őszintén) ez szerfölött jólesett. Ennek ellenére alaposan megizzadtam, mire végeztem a munkával.

Csak jóval később hallottam, hogy miféle jelenetet rendezett Quettil herceg a király hálótermében. Az osztagparancsnok, aki kihozott minket a kínzókamrából, váltott néhány szót a gazdámmal, aki egy darabig meredten bámult maga elé, majd odalépett Quettil herceghez, és röviden beszámolt neki a pribék és a két segéd haláláról. A herceg teljesen kikelt magából.

– Micsoda? – üvöltötte vöröslő arccal. – A mester… halott? A Mindenhatóra, Adlain, hát már ennyit sem lehet rád bízni?! – A hangos szóváltásra a király is felfigyelt. A doktor tovább tett-vett, mintha mi sem történt volna, de a jelenlevőkbe, bennakadt a szusz. A herceg a gazdámnak esett, de az őrök odaugrottak, és még idejében megfékezték (aztán persze tanácstalanul pislogtak körbe, hogy jól tették-e, amit tettek). A király magyarázatot követelt.

A doktor elgondolkodva forgatta az ujjai között az árulkodó papírdarabot, amelyre ráhamisították jó gazdám aláírását, és amely közvetve Ormin herceg halálát okozta. A király ekkor már tudott a herceg haláláról, és arról is, hogy az úrnőmre akarták terelni a gyanút; jó darabig csak ült a felpúpozott párnák közt, maga elé révedve, és igyekezett megemészteni a hallottakat. A doktor a tömlöcben történtekről csak annyit árult el neki, hogy mielőtt a vallatásra sor került volna, kiszabadítottak bennünket.

Úrnőm végül úgy döntött, hogy megmutatja a királynak az üzenetet. Quience magához intette jó gazdámat, aki megerősítette, hogy a levél nem az ő keze írása, bár kétségtelenül ügyes hamisítvány.

Quettil herceg valósággal toporzékolt, és revánsot követelt a meggyilkolt tömlöcmesterért. Csak akkor csillapodott le némiképp, amikor nyíltan nekiszegezték a kérdést, hogy tulajdonképpen miért is hozta magával Ralinget a látogatására, s a mester milyen jogon bitorolta a néhai Nolieti mester eszközeit és műhelyét. A király egyre jobban elkomorodott, ahogy sorra napvilágra kerültek a részletek, és a kép kezdett összeállni. Miközben sajgó halántékát masszírozta, számtalanszor kellett csöndre intenie a civakodó, egymás szavába vágó udvaroncokat, hogy átlássa a homlokegyenest ellentmondó vallomások rejtett összefüggéseit. Quettil herceg habzó szájjal, artikulátlan üvöltéssel vetette magát a doktorra. Mindenáron el akarta rángatni Quience mellől, de a király védelmezőn fogta át az úrnőm vállát, és megparancsolta, hogy tartsák tőlük távol a herceget.

Én magam majd’ egy harangszóval később érkeztem meg a párlattal. A történtekről, mint azt már említettem, csak másodkézből értesültem, így kénytelen vagyok annyival beérni, amennyit mások foghíjas elbeszéléseiből összerakosgattam. Egy dologban azonban egészen biztos vagyok: jó gazdámnak villámgyorsan ki kellett találnia, hogyan tudna a legkisebb presztízsveszteséggel kihátrálni az ügyből. Ebben – talán mondanom sem kell – az időközben lehiggadt Quettil herceg segítségére is számíthatott.

Végül a következő történetet tálalta a király elé: az egész összeesküvés tulajdonképpen Ulresile herceg műve volt, az üzenetet is ő írta. Az őrök megesküdtek rá, hogy a herceg jó gazdám nevében osztogatott nekik mindenféle parancsokat. Később Ulresile egyik embere zokogva beismerte, hogy ő lopta el a szikét a doktor szobájából, és ő ölte meg Ormin herceget, mielőtt a doktor odaért volna a tett színhelyére, a legátusi szárnyba. Az én vallomásom – miszerint akár ő is lehetett az az ember, aki a sötétben felém rohant a folyosón – remekül beleillett jó gazdám rögtönözött meséjébe.

(Talán mondanom sem kell, a fickó hazudott a szikével kapcsolatban. A doktornak csupán egyetlen szerszáma tűnt el, amit én magam csentem el múlt tavasszal, amikor a szegények ispotályába látogattunk. Mikor átadtam jó gazdámnak, nem sejtettem, hogy egyszer majd Ormin herceg holttestében fogom viszontlátni.)

Sikerült Ulresile herceget rávenni, hogy titokban távozzon a palotából. Pedig ha lett volna egy csöpp esze, az első ijedtség múltával rájött volna, hogy a meneküléssel csak a saját bűnösségét igazolja. Ám az ifjú Ulresile éppoly kevéssé volt előrelakátó és higgadt természetű, mint szegény megboldogult Unoure. Quettil és jó gazdám elhitették vele, hogy a király rettentő haragra gerjedt, de nincs mitől tartania, mert ők majd tisztázzák a szerencsétlen félreértést; addig viszont jobban teszi, ha minél messzebbre elkerüli a palotát.

A király kijelentette, hogy aki a történtek után egy rossz szót mer szólni az úrnőmről, az súlyos retorzióra számíthat. Jó gazdám pedig ígéretet tett rá, hogy az ügy minden homályos részletére a lehető leghamarabb fényt derít.

Aznap éjjel a király testőrei őrködtek az ajtónk előtt. Nyugtalan volt az álmom, többször riadtam verejtékben úszva, nyöszörögve. A doktor bezzeg aludt, mint a tej; reggelre kelve az arca kisimultnak és gondtalannak látszott.

Első dolga volt tisztességesen megborotválni a fejét – szó mi szó, Raling mester nem végzett valami alapos munkát. A hálószobájában ült egy széken, törölközővel a vállán, mosdótállal az ölében, én pedig a háta mögül figyeltem, mint szaporodnak a víz felszínén a piciny sörték.

Igyekeznünk kellett: a király részletes beszámolót várt az éjjel történtekről.

– De mi történt valójában, úrnőm? – kérdeztem félénken.

– Mármint mikor, Oelph? – kérdezett vissza. Megtörölte a fejét, és még egyszer utoljára végighúzta rajta a szikét. Aztán megkért, hogy borotváljam le a tarkóját. (Viszolyogva bámultam a pengére; annyi szúró- és vágószerszám volt a házban, miért éppen ezt kellett választania?)

– Amikor a kínzókamrában voltunk, úrnőm – válaszoltam. – Mi történt Ralinggel és a két segédjével?

– Összevesztek rajtam, Oelph, nem emlékszel?

– Nem, úrnőm – feszengtem, és gyors oldalpillantást vetettem az ajtó felé. Kulcsra volt zárva, akárcsak a műhelyé, de így sem éreztem magam biztonságban. És furdalt valami lelkiismeret-féle, ami… hogy is mondjam?… pókhálóként tapadt a lelkemre. – Csak arra emlékszem, hogy Raling mester meg akart…

– Ki vele, Oelph: meg akart erőszakolni. Ejnye, no! Óvatosan azzal a pengével. – Elkapta a csuklómat, és mosolyogva csóválta a fejét. – Egy karcolás nélkül túléltem a pribék urat, s most a te kezedtől fogok elvérezni? Az lenne csak a sors fintora!

– De úrnőm! – tiltakoztam.

Egyszerűen nem fért a fejembe, hogyan lehetséges, hogy bár irtózatos erők szövetkeztek össze ellenünk, végül a hajunk szála sem görbült. – Mikor vesztek össze rajtad? – próbálkoztam újra. – A tömlöcmester ott állt előtted, emlékszem a diadalittas kifejezésre a képén, és csak egy pillanattal azelőtt csuktam be a szemem, hogy… Nem volt sem idejük, sem alkalmuk hajba kapni…!

– Drága Oelph – csóválta a fejét a doktor. – Egyvalamiről megfeledkezel. Elájultál, úgy bizony. Lekókadt a fejed, még a nyálad is kicsordult. Azok hárman csúnyán összeszólalkoztak: a segédek megölték Ralinget, aztán egymást kaszabolták le, nem sokkal azelőtt, hogy magadhoz tértél. Tényleg nem emlékszel?

Mélyen a szemébe néztem, de semmit sem tudtam kiolvasni a tekintetéből. Eszembe jutott a tükörmaszk, amit az yveniri bálon viselt. – Emlékeznem kellene, úrnőm?

– Igen, Oelph.

Lehajtottam a fejem, és a kezemben tartott szikére bámultam. A penge tükörfényes felületén szikrázva csillant meg a reggel fénye.

– És ki oldozott el?

– A nagy sietségben Raling mester nem kötözött meg rendesen – vont vállat a doktor, aztán elengedte a csuklómat, és a távolba meredt. – Ezt nevezik műhibának. A legjobb helyeken is előfordul, de nekünk most kifejezetten jól jött, nem gondolod?

Nagyot sóhajtottam. Megmarkoltam a szivacsot, és langyos vízzel lemostam a doktor tarkóját. – De igen, úrnőm – mondtam boldogtalanul, és leborotváltam az utolsó sörtéket is.

Ahogy egy pillanatra lenéztem, megakadt a tekintetem a doktor csizmáján, és elkerekedett a szemem. Esküdni mertem volna rá, hogy a tőre markolatáról az előző éjjel eltűnt az utolsó fehér gyöngy is. Most mégis ott csillogott ütött-kopott foglalatában.

Csak a képzeletem játszott volna velem?

Tudtam, hogy semmi nem lesz ugyanúgy, mint régen. Ennek ellenére őszintén megdöbbentem, amikor két nappal később a doktor azzal fogadott, hogy a felmentését kérte a királytól. Ott helyben sóbálvánnyá meredtem – kezemben egy nagy halom üvegcsével és fiolával. A szoba még mindig tele volt a félig kibontott ládákkal és dobozokkal, amelyeket pár napja rendeltünk a városi patikáriustól.

– A felmentésedet, úrnőm? – visszhangoztam bárgyún. – Mármint a szolgálatból?

Bólintott. A szemhéja duzzadt volt és vörös, mintha sírt volna. – Igen, Oelph. Mindenkinek így lesz a legjobb. Ideje hazamennem. És a királynak sincs többé szüksége rám.

– De hisz alig két napja mentetted meg az életét! – feleltem értetlenül. Éreztem, ahogy lassan bénító hidegség kúszik felfelé a gerincemen.

Elmosolyodott. – Nem hiszem, hogy még egyszer előfordulna hasonló eset.

– De hát azt mondtad, hogy… valamiféle… allotrop sók, vagy mik… A francba is, és ha megint…

– Oelph!

Sosem beszéltünk egymással ilyen hangnemben; ez volt az első és egyben az utolsó alkalom. A dühöm egyszeriben elpárolgott, magamba roskadtam, mint a leeresztett légballon. – Sajnálom, úrnőm.

– Akkor le is zárhatjuk a témát – mondta szigorúan.

– Ahogy óhajtod – motyogtam megsemmisülten.

– Csomagolj vissza mindent, légy szíves!

Mélységes lelki agónia közepette láttam neki a dobozok és ládák összepakolásának. Éppen harangoztak, amikor váratlanul látogatónk érkezett: jó gazdám lépett be az ajtón.

– Négyszemközt szeretnék beszélni a doktorral – jelentette ki.

Úrnőm kérdőn pillantott rám. Én fülig vörösödtem.

– Engem nem zavar, ha itt marad. És téged, kapitány?

Egy ideig farkasszemet néztek egymással, aztán jó gazdám arcáról leolvadt a szigorú kifejezés. – Nem, engem se. Maradjon, ha akar – sóhajtotta, és leereszkedett egy karosszékre, amelyen véletlenül nem álltak halomba a dobozok. Aztán a doktorra mosolygott. Közben az úrnőm törölközőt csavart a feje köré (bizonyára megszokásból, hiszen nem volt mit megszárítania). Ezzel némileg javított az összhatáson, mert a bő köntöstől kopasz feje aránytalanul kicsinek tűnt. Arrébb pakolt néhány fiolát és tégelyt, és leült egy padra a kapitánnyal szemben.

Jó gazdám kényelmesen elhelyezkedett; keresztbe rakta a lábát, megigazította a kardját, és megszólalt. – Hallom, itt hagysz minket.

– Így van, kapitány.

Gazdám bólintott. – Mindenkinek így a legjobb.

– Magam is így vélem. Oelph, ne ácsorogj ott, kérlek – mondta felém fordulva. – Még sok a tennivalód.

– I…igenis, úrnőm – motyogtam.

– Nos, ha már ilyen kellemesen elbeszélgetünk – simított végig az állán a kapitány –, nem árulnád el nekem, hogy mi történt azon a bizonyos éjszakán a kínzókamrában?

– Hiszen már elmondtam, kapitány. Mindent tudsz.

– Hát éppen ez a baj, hogy nem tudok mindent – felelte jó gazdám lebiggyedő ajakkal. – Ha babonás lennék, boszorkányságra gyanakodnék.

– De szerencsére nem vagy babonás.

– Valóban nem. Tanulatlan vagyok, de nem ostoba. Ha még soká maradnál, kénytelen lennék keményebb eszközökhöz folyamodni, hogy kiszedjem belőled az igazat. De mivel azt mondod, elmész…

– Igen. Vissza Drezenbe. Már meg is érdeklődtem, mikor indul a következő hajó… Oelph?

A desztillált vizes flaska, amit szorongattam, kicsúszott a kezemből, és hangos csattanással landolt a padlón. Szerencsére nem tört el. – Sa… sajnálom, úrnőm – szipogtam, és igyekeztem nem elbőgni magam. Hogy mikor indul a következő hajó!…

– És mondd csak – érdeklődött jó gazdám nyájasan –, sikeresnek ítéled az udvarnál töltött időt?

– Feltétlenül. A király jobb egészségnek örvend, mint amikor ideérkeztem. Úgy érzem, ez részben az én érdemem, úgyhogy elégedett vagyok, igen.

– De azért, feltételezem, jobb lesz otthon.

– Van, ahol az ember mindig otthon érzi magát – felelte a doktor szárazon –, és van, ahol nem.

– Ühümm. Nos, ideje indulnom – emelkedett fel gazdám a székből. Egy darabig még némán álldogált, aztán újra megszólalt. – Az a sok különös gyilkosság Yvenirben, aztán Ormin herceg halála, végül meg ez a három feltrancsírozott szerencsétlen… Nem tartod különösnek?

– De – hagyta rá a doktor. – Valóban különös.

– Mindegyiküket ledöfték, vagy elmetszették a torkukat. És egyik esetben sem találtuk meg a gyilkos fegyvert.

– Ez felettébb elgondolkodtató.

Gazdám bólintott, és elindult az ajtó felé. A küszöbről még egyszer visszafordult. – Meleg helyzet lehetett odalent, a kínzókamrában.

A doktor nem felelt.

– Lehet, hogy furcsának hangzik, de örülök, hogy nem esett bajod. Mit nem adnék, ha tudnám, hogyan sikerült… De talán jobb is, hogy nem tudom. A lényeg, hogy életben vagy. – A doktorra mosolygott, és a mosolya, most az egyszer, őszintének tűnt. – Remélem, még látjuk egymást. De ha nem, hát nem. Mindenesetre jó utat!

Így történt, hogy fél holdhónappal később a kikötőben álldogáltunk egymás nyakába borulva. Szorosan átöleltem, képtelen voltam elengedni. Bárcsak rá tudtam volna bírni, hogy maradjon! A lelkem mélyén éreztem, hogy soha nem látom többé.

Végül gyengéden eltolt magától. – Oelph – mondta, és a szemembe nézett. – Ne feledd, hogy Hilbier doktor sokkal maradibb ember, mint én. Nagyra becsülöm a tudását és a tapasztalatát, de…

– Mindenre emlékezni fogok, úrnőm, amit tanítottál nekem.

– Helyes. Tessék – mondta, azzal előhalászott a kabátzsebéből egy lepecsételt borítékot, és a kezembe nyomta. – Elintéztem, hogy a Mifeli-klán kezelje az örökségedet. Ez itt a meghatalmazás. A pénzedet arra költöd, amire akarod, de bízom benne, hogy folytatod a kísérleteket, amiket elkezdtünk…

– De úrnőm!

– …a teljes örökséghez azonban csak akkor jutsz hozzá, ha elnyerted a doktori címet. Ez is benne van a klánnal kötött szerződésben. Ha rám hallgatsz, veszel rajta egy apró birtokot egy takaros házzal, és…

– Úrnőm! Örökség? Birtok? De hát miért? – hápogtam elképedten. Az ajándék teljesen váratlanul ért, annál inkább, mert aznap reggel, mielőtt útra keltünk volna a kikötőbe, már minden szerszámát és saját készítésű orvosságát nekem adta, amiről úgy gondolta, hogy hasznát veszem, és ami elfért szűkös szobámba új mesterem, Hilbier doktor házában.

– Ezt a pénzt a királytól kaptam – magyarázta. – Nekem nincs rá szükségem. A tiéd. A borítékban megtalálod a naplóm kulcsát is. Benne van az összes feljegyzésem és a kísérleteim részletes leírása. Forgasd haszonnal.

– Ó, úrnőm…

Bátorítólag megszorította a kezemet. – Légy jó orvos, Oelph. Légy jó ember. Most már – tette hozzá gyorsan szomorkás és a legkevésbé sem meggyőző mosollyal – spóroljunk a könnyekkel. Még a végén kiszáradunk, nem igaz? Ideje indulnom.

– És ha már… doktor vagyok? – préseltem ki a szavakat. (Nem gondoltam volna, hogy a történtek után még képes vagyok megszólalni.) – Meglátogathatlak Drezenben?

A doktor megtorpant és visszafordult. Egy darabig a móló fadeszkáit bámulta. – Nem, Oelph. Nem hiszem, hogy ott találnál. – Aztán felnézett, és utoljára rám mosolygott. – Isten veled, Oelph! Vigyázz magadra!

– Ég veled, úrnőm. Mindent köszönök. Örökké szeretni foglak.

A szavak ellenállhatatlan erővel tolultak a nyelvemre, és talán ki kellett volna mondanom őket, mégsem tettem. Csak később, sok év távlatából visszatekintve jöttem rá, hogy így legalább egy csipetnyit sikerült megőriznem a méltóságomból.

A doktor fellépett a meredek pallóra. Kihúzta magát, és felszegett fejjel elindult felfelé, aztán meggyorsította a lépteit, és nemsokára eltűnt a fedélzeten, sötét kalapja beleveszett a kötelek sűrű szövedékébe. Nem nézett vissza.

Jó darabig bóklásztam céltalanul a városban, lógó orral és könnyes szemmel. A szívemre ólomként nehezedett a búcsúzás emléke. Nem néztem hátra, hiszen úgysem láttam volna a kikötőt, de magamban egyre azt hajtogattam: még nem vonták fel a vitorlákat. Titkon élt bennem a remény, hogy egyszer csak meghallom a csizmái kopogását a hátam mögött, vagy recsegve-ropogva lefékez mellettem egy kordé, és ő pattan ki belőle.

Az ágyúk egyszerre szólaltak meg a harangokkal, tompa döndülésük ide-oda pattogott a házfalak között. A madarak riadtan rebbentek fel békés délutáni szunyókálásukból, és rajokba verődve sötétítették el az eget. Vijjogva, méltatlankodva köröztek a háztetők fölött.

Megálltam és körbenéztem. Meglepve állapítottam meg, hogy jó messzire elcsatangoltam, és már majdnem a piactérnél járok. Onnét már a tengert sem lehetett látni, nemhogy a hajókat. Megfordultam, és elindultam visszafelé ugyanazon az úton, amerről jöttem; egyre gyorsuló léptekkel trappoltam a kockaköveken, aztán futásnak eredtem. Szinte biztos voltam benne, hogy késve érkezem, de a dokkokhoz érve mégis megpillantottam a gályát. A révkalauzok a kikötő bejárata felé vontatták, a karcsú csónakokat tucatnyi evezős hajtotta ütemes tempóban. A kikötőben még sokan álltak és integettek a taton bámészkodó utasoknak. De akárhogy is meresztettem a szemem, a doktort nem láttam közöttük. Nem volt a hajón!

Izgatottan körberohantam a dokkokat, kétségbeesetten kutatva a tömegben. Belenéztem minden idegen arcba, ami mellett elfutottam, lestem az embereket, hátha szemembe ötlik egy ismerős mozdulat. Révületemben fel s alá szaladgáltam, és már-már elhitettem magammal, hogy az egész csak valami rossz tréfa, és a doktor mégiscsak úgy döntött, hogy velem marad, és két láda közül hirtelen a nyakamba ugrik.

A gálya eközben méltóságteljes tempóban, szinte észrevétlenül siklott a nyílt vízre. Az apró kísérőhajók már visszafelé igyekeztek, amikor messze a mólón túl szélnek feszítette krémszínű vitorláit, és nekivágott a végtelen óceánnak.

Az emberek hazaszállingóztak, és én magamra maradtam egy maroknyi hüppögő menyecskével. Egyikük magába roskadva zokogott, arcát a kezébe temetve. Egy másikuk a földön kuporgott, és az eget nézte. Fátyolos szemében szürke hasú felhők úsztak, s közben némán peregtek a könnyei.

Hosszú ideig kóválygó aggyal, homályos tekintettel bámultam a kikötő világítótornyai között feszülő ürességet, melyet csak a Kráter-tó szaggatott pereme tört meg a távolban. Többször is rászántam magam, hogy otthagyom a kikötőt, de képtelen voltam rá. Az apállyal együtt kisodródtam a mólóra; mágnesként vonzott az áruló csillámlás, amely elragadta őt, és pimaszul lökdösött-taszigált a szél, amely egyre messzebbre vitte tőlem.

Mintha üvegbura ereszkedett volna közém és a világ közé, melyen alig-alig hatolt át a tengeri madarak rikoltozása és az elhagyott asszonyok zokogása.

24. A TESTŐR

DelHadd repüléssel álmodott.

Lassanként eszmélt, és még sokáig feküdt a sötétben, mozdulatlanul. Aztán hirtelen ráébredt, hol van, mi a feladata, és miféle veszedelmek tornyosulnak a feje fölött – mindannyiuk feje fölött.

Az utóbbi napok történései ólomsúlyként nehezedtek a mellkasára. Felnyögött, az oldalára fordult, és karját a feje alá húzva bámult a sötétbe.

Ladenscion elveszett. A háborúnak vége. A bárók mindent megszereztek maguknak, amit akartak – sőt, még annál is többet. Simalg és Ralboute szégyenszemre hazafelé kullog, nyomában a megvert sereggel.

Lattens napról napra közelebb kerül az árnyékvilághoz. A gyilkos kór ellen nem használt semmilyen orvosság, amit a doktorok kipróbáltak.

UrLeynt hosszas könyörgés után sikerült rávenni, hogy részt vegyen a haditanácson. Előző este megérkeztek az utolsó jelentések a frontról, és a ladenscioni vereség a maga nyers valójában szakadt rá a vezérkarra. A kormányzó mereven bámulta az asztalt, és ha kérdezték, morózus, egyszavas válaszokat adott. Csak akkor élénkült fel kissé, amikor Simalgról és Ralboute-ról esett szó: kijelentette, hogy személy szerint őket teszi felelőssé a kudarcért, de még ebbe a röpke kirohanásba is belefáradt, mintha már a dühöngés is meghaladná az erejét.

A továbbiakban arról folyt a szó, hogy ha a csapatok hazaérnek, a sebesülteket el kell látni – erre a célra egy új kórházat kell felállítani a főváros határában. A zsoldosok nagy részét szélnek eresztik, s mindössze annyi katonát tartanak meg, amennyivel el tudják látni a határok védelmét. A városokban zavargások törtek ki; akik eddig csak zsörtölődtek a hadisarcok miatt, kapát-kaszát ragadtak, amint megtudták, hogy vérrel-verejtékkel hozott áldozatuk hiábavaló volt. A még nagyobb katasztrófa és a további lázongások elkerülése érdekében sürgősen ki kell békíteni az utca emberét, így elengedhetetlen, hogy a lehető legalacsonyabb szintre csökkentsék az adókat, és a nagyszabású fejlesztéseket – legalábbis egy időre – fel kell függeszteni. Ami pedig Ladensciont illeti; ha a helyzet úgy-ahogy stabilizálódott, sürgősen el kell kezdeni a béketárgyalásokat, hogy mihamarabb rendezni tudják a vitás kérdéseket.

UrLeyn unottan bólogatott, láthatólag nem érdekelte az egész. Az emberei úgyis mindent elintéznek. Nem sokkal később felállt, otthagyta a tanácstermet, és visszatért Lattens betegágyához.

A lakosztálya továbbra is tiltott terület volt a szolgák számára, sokszor egész napokra bezárkózott. Délutánonként a fia mellett gubbasztott, a háremet pedig csak hébe-hóba kereste fel, hogy az ágyasaival beszélgessen, s közülük is legfőképp Perrunddal.

Ahogy megmozdult, DelHadd nedvességet érzett a vánkosán, ahol az imént a feje nyugodott. Oldalra fordult, és ösztönösen kitapogatta a foltot. Biztosan kicsordult a nyála alvás közben. Az ember egy pillanatra elbóbiskol, és máris oda a méltósága, merengett. Elgondolkodva sodorgatta az ujjai között az anyagot. Talán még rágcsálta is, akár egy kisgyerek, aki nem tud elaludni anélkül, hogy…

Egyszeriben kiugrott az ágyból, mint akibe kígyó mart, és fél lábon ugrálva, sűrű káromkodások közepette igyekezett magára rángatni a nadrágját. Gyorsan felcsatolta a kardját, felkapta a priccs mellől az ingét, és már rohant is végig a hűvös folyosókon. Meztelen talpa hangosan csattogott a fapadozaton. A szolgák, akik épp a mécseseket oltogatták, meglepetten néztek utána, ahogy elhaladt mellettük. Futás közben magára kanyarította az ingét.

Elkelne egy őr, gondolta, de hirtelenjében egyet sem látott. Ahogy befordult a Lattens szobájához vezető folyosóra, egyenest belerohant a szolgálólányba, aki a reggelit vitte. A tálca hangos csörömpöléssel borult a földre. DelHadd futtában elnézést kért, és már loholt is tovább.

Lattens ajtajánál őr ült, akit szolgálat közben elnyomott a buzgóság, és most békésen hortyogott a székén. DelHadd belerúgott és hangosan rákiabált, azután becsörtetett a szobába.

A dajka az ablak mellett olvasott, mikor a testőr váratlanul megjelent. Ijedten csapta össze a könyvet, és elkerekedett szemmel bámult a zilált férfira, akinek meztelen mellkasát csak félig takarta a sebtiben begombolt ing.

Lattens sápadtan, mozdulatlanul feküdt az ágyon. A fejénél ott hevert a mosdótál és egy nedves törölköző. Amikor az őr kíváncsian bedugta a fejét a szobába, DelHadd odakiáltott neki, és a dadára mutatott: – Fogd jó szorosan, és el ne engedd! – Az őr az asszonyra pislogott, és bizonytalanul elindult felé.

DelHadd a fiú nyakára tette a kezét, hogy kitapintsa a pulzusát; alig érezte. Apró markában ott szorongatta a kopott, sárga szövetdarabot, amivel aludni szokott. DelHadd óvatosan kifejtette az ujjai közül, s közben fél szemmel a dajkát figyelte. Az őr az asszony háta mögé állt, kezét szorosan a csuklójára fonva.

A dajka szeme tágra nyílt. Szabad kezével egyszerre csapkodni és hadonászni kezdett, de az őr két kézzel megragadta, és jó erősen lefogta. Az asszony rúgni próbált, de az őr taktikát változtatott, és hátracsavarta a karját. A dajka fájdalmában felsikoltott, és kétrét görnyedt, a feje szinte a térdét érte.

DelHadd szemügyre vette a szövetdarab megrágott végét, és óvatosan megnyalta. Furcsa íze volt; édeskés, mégis fanyar. A földre köpött, aztán leguggolt a dajka elé, belenézett kivörösödött arcába, és megrázta az orra előtt a rongyot. Az őr értetlenül bámulta a jelenetet.

– Hát ezért beteg a fiú – mondta, fogai között szűrve a szót.

Az asszony eltorzult arccal, bandzsán bámult az anyagdarabra. Könnyek potyogtak a szeméből, az orra is eleredt. Az álla hol megfeszült, hol elernyedt. Néhány pillanatnyi szünet után bólintott.

– Hol a méreg?

– Az… az ablak alatt – hangzott a reszketeg válasz.

– El ne engedd! – utasította az őrt DelHadd. Az ablakhoz ment, lesöpörte a párnákat a kávába mélyített padról, felnyitotta a fedelét, és beletúrt a limlomok közé. Kidobált jó pár játékot és ruhát, mígnem a kezébe akadt egy lapos, áttetsző üvegcse.

– Ez az?

A nő bólintott.

– Honnan van?

Az asszony a fejét rázta. DelHadd ekkor előrántotta a tőrét. A dajka kiabálni kezdett, s egyre kétségbeesettebben vergődött az őr szorításában, amíg az még jobban hátra nem csavarta a karját. Levegő után kapkodott, aztán ernyedten megadta magát. DelHadd a torkának szegezte a tőrt.

– Perrund úrnőtől! – sikította a dajka. – Perrund úrnőtől kaptam! DelHadd összerezzent, és egy pillanatra elbizonytalanodott. – Tessék?

– Perrund úrnő adja a fiolákat! Esküszöm!

– Hazudsz – csóválta a fejét a testőr, és intett az őrnek, aki még jobban megcsavarta a dada karját.

– Az igazat mondom! Az igazat! Esküszöm a Mindenhatóra! – kiáltotta.

DelHadd felnézett az őrre, és intett a fejével. A férfi lazított a szorításon, mire az asszony zokogva térdre borult. DelHadd visszalökte a tőrt a hüvelyébe, és elfintorodott. Ebben a percben kitárult az ajtó, és két fegyveres rontott be a terembe, kivont karddal.

Egyetlen pillantással felmérték a helyzetet. – Uram? – vágták haptákba magukat, parancsra várva.

DelHadd felállt. – Ti ketten vigyázzatok a fiúra! Te pedig – intett a dajkát szorongató őrnek – vidd a foglyot ZeSpiole kapitányhoz. Mondd meg neki, hogy Lattenst megmérgezték, és hogy a dada adta neki a mérget.

Azzal faképnél hagyta őket, és UrLeyn lakosztálya felé vette az irányt. Futtában begombolta és megigazította az ingét. Egy másik őr, akit szintén felriasztott a lárma, futva közeledett szemben a folyosón. DelHadd őt is elküldte, hogy segítsen a társának előállítani a foglyot. UrLeyn ajtaja előtt mindössze egyetlen katona silbakolt. DelHadd kihúzta magát, és azt kívánta, bárcsak lett volna ideje tisztességesen felöltözni. Bármit parancsolt is UrLeyn, azonnal beszélnie kell vele, és ehhez szüksége lesz az ajtónálló segítségére. Ha nem engedi be… Igyekezett zord és fenyegető ábrázatot ölteni, és ráripakodott a katonára: – Húzd ki magad! Szolgálatban vagy, hé! – Azzal az ajtó felé bökött. – A kormányzó odabent van?

– Nem, uram! – csapta össze a bokáját az őr.

– Hát akkor?

– A hárembe ment, uram! Azt mondta, téged nem kell értesítenünk.

DelHadd a csukott ajtóra bámult. Megindult visszafelé, aztán megtorpant. – Mikor ment el?

– Az előző harangszóval, uram!

DelHadd bólintott, és ismét nekiiramodott a folyosónak. A háremhez vezető úton magához intett két őrt.

A látogatóterem ajtaja kivágódott, és döngve csapódott a falnak. A halványan megvilágított helyiségben csupán néhány ágyas ült, akik a reggelijüket költötték éppen, és csöndben beszélgettek látogatóba érkezett rokonaikkal. A hirtelen támadt robajra mindenki elhallgatott, és az ajtó felé fordult. Stanza, a főeunuch a terem közepére állított pulpituson trónolt álmatagon. Amint megpillantotta a betolakodókat, megrázta magát, és összevont szemöldökkel felegyenesedett. DelHadd rá sem hederített, a két őrrel a nyomában átviharzott a termen.

– Állj! – bömbölte a főeunuch, és imbolygó léptekkel megindult feléjük.

DelHadd a terem túlsó oldalára érve megrángatta a tiltott termekbe vezető ajtót, de az nem engedett. Stanza cammogva közeledett, s közben figyelmeztetőleg rázta a mutatóujját. – Mit képzelsz magadról, DelHadd? – dörmögte. – Neked oda nincs jogod bemenni. Egyikőtöket sem engedhetem be, különösen, ha a kormányzó is bent van. Hallod? Csak a testemen keresztül!

DelHadd az őrökre pillantott. – Fogjátok le!

Stanza erősebb volt, mint amilyennek gondolták. Visított, mint a szíven szúrt malac, és keményen osztogatta az ökölcsapásokat. A két őrnek igencsak meg kellett küzdenie, míg végül sikerült a földre teperniük. DelHadd, mit sem törődve az eunuch kiáltozásával, módszeresen végigkutatta a zsebeit. Amint megtalálta a vaskos kulcscsomót, levágta az övéről, és az ajtóhoz sietett vele. Sorra próbálgatta a kulcsokat.

– Ne! – üvöltötte Stanza, és már majdnem sikerült kitépnie magát az őrök szorításából. DelHadd reménykedve körülnézett, de senkit sem látott, aki a segítségükre siethetett volna. Gyorsan kirángatta hát a kulcsot a zárból, és némi töprengés után úgy döntött, magával viszi az egész csomót. Besurrant az ajtón, és eltűnt a félhomályban, magára hagyva a dulakodókat.

Még sosem járt a palotának ebben a szárnyában. Szerencsére kívülről ismerte a kastély alaprajzát, így nagyjából tisztában volt vele, merrefelé járhat. Csak azt nem tudta, hol keresse UrLeynt.

Végigrohant a széles folyosón, melynek végét újabb vaskos ajtó zárta le. Tágas belső udvarra jutott, ahová áttetsző hólyagkupolán át hatolt be a fény, jó háromemeletnyi magasból. Mindhárom szinten karcsú oszlopokkal határolt kerengő futott körbe, a tér középen apró szökőkút muzsikált. Körülötte mindenfelé elszórva pamlagok, rajtuk ledér ruházatú ágyasok heverésztek. DelHadd közeledtére némelyik sikítva félreugrott, mások meztelenségüket takarva összekuporodtak. A felvigyázó eunuch, meglátván a betolakodót, rögvest felpattant az őrhelyéről, és két kézzel hadonászva, rohanvást indult felé. Amikor megpillantotta a testőr kezében a kivont kardot, megtorpant.

– Hol van Perrund úrnő és a kormányzó? – kiáltott rá DelHadd.

Az eunuch meredten bámulta a kard hegyét, amely alig egy arasznyira táncolt az orra előtt. Reszketeg kézzel a kupola felé bökött.

– Odafent – nyögte. – A Holdudvarban.

DelHadd körbepillantott. A lépcső az egyik közeli benyílóból indult, és spirális alakban vezetett felfelé. DelHadd nekilódult, kettesével szedve a fokokat. A legfelső szinten zihálva körülnézett: a kerengő mentén mindkét irányban vagy egy tucat ajtó sorakozott. Az udvar átellenes oldalán, a lépcsővel épp szemközt lévő valamivel díszesebb volt a többinél, és egy keskeny előtérből nyílt. DelHadd körbefutott a galérián, és megrángatta az ajtót. Zárva volt. Dühösen nekilátott, hogy belepróbálja a kulcsokat. Másodikra sikerült eltalálnia; elfordította, és belökte az ajtót.

Újabb kupolás teremben találta magát; ez mindössze egyszintes volt, de a kupolát tartó oszlopok rogyadoztak a díszes faragványoktól. Középen körtáncot járó, karcsú lányokat formázó szökőkút csobogott. Csönd volt, ám a kút fehér márványszobrai között egyszer csak megmozdult valami.

DelHadd feszülten figyelt. A szökőkút zsongító moraján kívül nem hallatszott más nesz. A terem túlfelén egy ajtó félig nyitva állt, a résen vékony fénycsík vetült az intarziás padlóra. DelHadd hátrapillantott, aztán elindult, hogy megkerülje a medencét.

Perrund úrnő a medence kávájánál térdelt, és ráérős mozdulatokkal mosta a kezét. Ép karjával a bénát dörzsölte, amely a vízben lebegett ernyedten, mozdulatlanul.

Bíborvörös ruhája áttetsző lepelként ölelte körül a testét. A kupolán átszűrődő fény hullámos, szőke hajára hullott, s a fátyolszerű anyagon át sejtetni engedte gömbölyű vállának, kebleinek, csípőjének lágy ívét. Fel sem nézett, mikor DelHadd váratlanul előlépett a szökőkút takarásából, mintha számított volna az érkezésére. Módszeres alapossággal folytatta a kézmosást, akárha egy szertartást végezne. Amikor befejezte, kiemelte béna karját a vízből, az ölébe fektette, és visszahajtogatta rá a hosszú ruhaujjat. Aztán felnézett DelHaddra. A férfi arca sápadt volt, szemében riadalom látszott.

A nő egy szót sem szólt, csak a résnyire nyitott ajtó felé intett a szemével.

A testőr két ugrással ott termett, kardja markolatával betaszította az ajtót, és benézett a szobába. Megtántorodott, megállt a küszöbön, és jó darabig úgy maradt mozdulatlanul, mint aki sóbálvánnyá meredt. Aztán lassan hátrálni kezdett, amíg a vállával bele nem ütközött az egyik oszlopba. Kardját leeresztette, feje lehorgadt. Arcát a tenyerébe temette.

Perrund egy ideig némán figyelte a jelenetet, aztán elfordult. Kezét a ruhájába törölte, és csak ült szótlanul, közönyösen, a szökőkút vizét bámulva.

DelHadd egyszer csak ott állt fölötte. Kardjával a medence szélére bökött, és a pengét lassan a nő felé tolta. Az érdes hang hátborzongató visszhangot vert az üres teremben. DelHadd kissé elfordította a pengét, és Perrund álla alá csúsztatta. A nő a fém hűvös érintésétől megborzongott. Felemelte a fejét, és a testőrre nézett. A hideg, borotvaéles acél a torkának szorult.

– Miért? – krákogta DelHadd homályos tekintettel.

– Bosszúból – felelte a nő csöndesen. Azt gondolta, nem fog tudni megszólalni, s ha mégis, a hangja remegni fog és megbicsaklik, de a szavai magabiztosan, tisztán csengtek.

– Bosszúból? Miért?

– Ő gyalázta meg az anyámat és a nővéreimet, DelHadd. Miatta haltak meg a szüleim és a testvéreim – válaszolta szárazon. Szinte kívülről látta magát, s úgy érezte, mindez valaki mással történik.

A férfit láthatólag sokkal jobban megviselték a hallottak.

DelHadd csak állt mellette letaglózva, s két kövér könnycsepp gördült végig az arcán. A mellkasa szaggatva emelkedett és süllyedt, de a kardot szilárdan tartotta a kezében, hegyét a nő torkának szegezve.

– De hisz… a király emberei voltak – nyögte botladozó nyelvvel. A könnyek fénylő csíkokat festettek az arcára.

Perrund legszívesebben nemet intett volna, de félt, hogy a nyakához szorított penge megsebzi. Aztán arra gondolt: hisz’ nemsokára úgyis mindennek vége. Óvatosan megrázta hát a fejét. A kard meg se rezzent a férfi kezében, így egy karcolás nélkül úszta meg a mozdulatot.

– Nem, DelHadd. Nem a király emberei voltak. Ő maga, személyesen. És a cimborái, akiket azóta is nagy becsben tart, és akik azóta is hűen szolgálják.

DelHadd meredten bámult maga elé. A könnyei lassan felszáradtak, csak két kicsiny, nedves folt tanúskodott róluk az ingén, az álla alatt.

– Minden úgy történt, ahogy elmeséltem neked, kivéve egy dolgot: nem a király katonái voltak. UrLeyn vette el az életemet, DelHadd, s én most viszonoztam a szívességet. – Tekintete a meztelen pengére vándorolt. – A barátságunkra kérlek, gyorsan végezz velem.

– Megmentetted az életét – üvöltötte DelHadd. A kard hegye még mindig nem mozdult. – Miért?

– Mert ezt a parancsot kaptam.

– Parancsot? – hökkent meg a férfi.

– Amikor egyik napról a másikra mindenem odaveszett, vakon nekivágtam a világnak, és jó darabig céltalanul bolyongtam. Egy éjszaka katonai táborba botlottam, és némi élelemért cserébe felajánlkoztam a zsoldosoknak. Tucatnyian magukévá tettek, de engem nem érdekelt; zsibbadt voltam és érzéketlen. Csakhogy az egyikük igen kegyetlenül bánt velem, és olyasmire kényszerített, amit nem akartam. Megöltem. Nem éreztem megbánást. Semmit sem éreztem. Amikor felfedezték a gyilkosságot, kis híján meglincseltek. Ott helyben véget is érhetett volna a történetem; talán mindenkinek jobb lett volna így, ki tudja? De a parancsnokuk maga elé hívatott, és alaposan kifaggatott. Aztán magával vitt az erődjükbe, valahová a határon túlra, Alsó-Haspidusba. Itt Quience király volt az úr, de az erődben sokan szolgáltak a mi királyunk emberei közül is. Kedvesen bántak velem, megtanítottak a kémkedés fortélyaira – Perrund elmosolyodott – és az orgyilkosság művészetére.

Zsibbadtságot érzett, és némi megkönnyebbülést; elérkezett hát a vég. DelHadd arca vörös volt a könnyektől. Szeme kidülledt, mint a fuldoklóké. Perrund folytatta: – Csak az alkalmas pillanatra vártam. A parancsot személyesen Quience királytól kaptam – tette hozzá. – UrLeynnek vesznie kellett, de nem hírneve teljében, hatalmának csúcsán. Az volt a feladatom, hogy romlást hozzak rá, de közben életben tartsam, hogy a halál akkor sújtson le rá, amikor már mindent elveszített, ami fontos volt a számára.

Halovány, cinikus mosoly ült ki az arcára, és kissé megemelte béna karját. – Megtettem, ami tőlem telt, és amire tanítottak. Ki gyanakodott volna rám?

DelHadd iszonyodva révedt maga elé.

Perrund nem látta, nem is akarta látni UrLeyn arcát. Miután átadta neki az álgyászhírt, amelyről – mint mondta – maga is csak nemrég értesült, UrLeyn magába roskadt: a párnába temette az arcát, és zokogásban tört ki. Perrund a háta mögé lopózott, és egy súlyos vázával leütötte. A zokogás abbamaradt, a kormányzó nem mozdult többé. Perrund a biztonság kedvéért átvágta a torkát – hátulról, hogy ne kelljen a halott szemébe néznie.

– Tehát Quience volt – dadogta DelHadd. A hangja reszelősen, erőlködve tört elő a torkából, mintha az ő gégéjének feszülne a kard. – A háború, a fiú betegsége; minden az ő műve.

– Ezt nem tudom, de nagyon valószínű. – Újfent lenézett a pengére. – DelHadd! – kezdte esdeklő hangon. – Én mindent elmondtam neked, amit tudok. A mérget mit sem sejtő, ártatlan küldöncök szállították a szegények ispotályába, ahonnan kaptam. Senki sem tudta, mit rejtenek az üvegcsék, és mire kellenek. Ha a dajkát elfogtad, minden bűnöst kézre kerítettél. – Elhallgatott, majd kis idő után folytatta. – Én már régóta nem élek ezen a világon, DelHadd. Lelkifurdalás nélkül bevégezheted a feladatot, amit mások elkezdtek. De gyorsan tedd, kérlek, mert már nem bírom tovább. Rettentően elfáradtam. – Állát a meztelen pengére támasztotta, mintha nemcsak a fejének súlyát, hanem az emlékei terhét is DelHaddra akarná róni.

A kard hegye megremegett, és lassan leereszkedett. Perrund kénytelen volt megtámaszkodni, hogy ne bukjon orra, és be ne verje a homlokát a medence kőperemébe. DelHadd visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe.

A nő szeme dühösen villant. – Hazudtam neki, nem érted? – kiabálta. – Azt mondtam, hogy a fia meghalt! Aztán szétzúztam a koponyáját, és átvágtam a torkát. Hát mi kell még?! – Nehézkesen talpra kászálódott, zsibbadt térdébe éles fájdalom nyilallt. DelHaddhoz lépett, és megragadta a karját. – Odavetnél az őrök elé? Kínzókamrába küldenél? Hát ezt a sorsot szánod nekem?

Megrázta a férfit, de az nem válaszolt. Kétségbeesetten körbenézett, és a szeme megakadt a testőr tőrén. Villámgyorsan kirántotta a hüvelyéből. DelHadd riadtan hátrált egy lépést. Könnyűszerrel megakadályozhatta volna, hogy a nő megkaparintsa a fegyvert, de nem tette.

– Akkor majd én! – kiáltotta Perrund, és a torkához emelte a kést.

DelHadd keze olyan sebesen lendült előre, hogy csak egy elmosódott csík látszott belőle. Perrund arca előtt szikrák pattogtak, a keze csípni, égetni kezdett. Még fel sem fogta, mi történt, a penge hangos koppanással ütődött a falnak, és fémes csörömpöléssel hullt a padlóra.

– Azt már nem! – ocsúdott DelHadd, mintha mély álomból ébredne, és öles léptekkel megindult Perrund felé.

UTÓHANG

Utólag átolvasva mindazt, amit papírra vetettem, egy dologban biztos vagyok: semmiben sem lehetünk biztosak. Még abban sem, ami kiveri a szemünket.

Sőt, legfőképpen abban nem.

A jövő természeténél fogva kiismerhetetlen. Ha sokáig és alaposan tanulmányozzuk az idő törvényszerűségeit, talán egy-egy morzsányit lefaraghatunk az ismeretlenből, ám minél távolabbra szeretnénk tekinteni a meg nem történt események horizontja mögé, annál keményebb leckét kapunk dőreségünkért és elbizakodottságunkért. S csak miután a jövő múlttá szelídült, látjuk be – no nem a jövőt, hanem tulajdon ostobaságunkat, a maga teljes valójában!

Mindazon dolgok, amikre dédapáink esküdtek, szemfényvesztés és délibáb csupán. Vegyük példának okáért a tüzes esőt, amely gyerekkoromban hullott; nem hihette bárki teljes joggal, hogy a napok másnap ugyanúgy felkelnek majd, mint előtte, minden áldott reggel? Aztán egyszer csak izzó kövek, sziklák és görgetegek kezdtek záporozni az égből, és a világ egyik felén aznap nem kelt fel a nap – sőt, ami azt illeti, több millió ember számára egyáltalán nem kelt fel többé.

A jelen bizonyos értelemben éppennyire bizonytalan. Mit tudhatunk a pillanatról, amit egyszeri véglényként, balga ésszel mostnak nevezünk? Csak arról alkothatunk képet, ami akkor és ott velünk történik, vagy legföljebb a szomszédunkkal. Szűkös látókörünk és korlátozott képességeink befolyásolják a cselekedeteinket, és a közvetlen közelünkben zajló eseményeken túl mást nemigen vagyunk hajlandók észrevenni. A mai, modern kor emberének látóhatára már nem terjed a horizontig, csupán a szomszéd sövényéig, a falu végéig vagy a szobája faláig. Pedig a fontos események általában ezeken kívül zajlanak. Amikor hullani kezdett a tüzes eső, sokak számára elérkezett a végítélet napja – a golyóbis túlfelén viszont csak egy teljes holdhónap múlva csodálkoztak rá először a gomolygó hamufelhőkre.

Ha egy uralkodó meghal, olykor hetekig is eltart, mire a hír eljut birodalmának legtávolabbi zugaiba, s akár évekig, mire az óceán túlfelén élő népek tudomást szereznek róla. S könnyen lehet, hogy eközben jelentőségét veszti és történelmi ténnyé silányul, amelyet meg sem említenek a messzi vidékekről érkezett utazók, ha a közelmúlt nagy horderejű eseményeiről faggatják őket. Sőt, van úgy, hogy az alattvalók számára megrendítő hír, egy-egy ősi dinasztia tragédiája csak hosszú évszázadokkal később jut el a távoli földekre valamely históriás ének utolsó strófájaként. Egyszóval a jelen csöppet sem átláthatóbb és megfoghatóbb, mint a jövő.

Ha tehát bizonyosságot szeretnénk, marad a múlt. A régvolt dolgokban mindig szilárd fogódzóra lelhetünk, hiszen ami egyszer megtörtént, azt senki emberfia nem tudja többé meg nem történtté tenni. Ahogy a szólás tartja: kőbe van vésve. Előkerülhetnek persze újabb és újabb beszámolók, amelyek más fényben tüntetik fel az eseményeket, de ettől a dolog maga nem változik, nem változni. A múlt befejezett, végleges, kerek egész, s ily módon keretet ad az életünknek.

Mégis, gondoljunk bele, milyen sokszor kapnak hajba látszólag apró, jelentéktelen részleteken a történetírók! Hallgassuk meg egy háború történetét az egyik, aztán a másik fél előadásában. Lapozzunk bele a nagy emberek életrajzába, amelyet irigyeik és ellenlábasaik vetettek papírra, majd olvassuk el a saját maguk által írt nekrológjukat. De hisz’ nem is kell idáig mennünk; elég, ha megkérdezünk két szolgát, min civakodtak ma reggel a konyhán! Minden bizonnyal két homlokegyenest eltérő mesét hallunk majd, amelyben a megkárosítottból egyszeriben károkozó válik, s amit az egyik történetmondó igazságnak igyekszik feltüntetni, azt a másik sületlenségnek, sőt egyenesen rágalomnak tartja.

Megeshet (velem mindenesetre megesett), hogy az ember legjobb barátja elmesél egy történetet egy közös ismerősnek, ám az elmondottak nem pontosan fedik a valóságot: mondjuk, sokkal szórakoztatóbban tálalja a történteket, vagy kedvezőbb színben tünteti fel a szereplőket – mi pedig cinkosan hallgatunk. A történet szájról-szájra száll, alakul, formálódik, s végül úgy jut vissza a fülünkbe, hogy már mi is az elferdült változatot véljük igaznak, nem pedig az eredetit, a valódit.

Mi, akik naplót vezetünk, gyakorta találjuk szembe magunkat a megfellebbezhetetlen, kérlelhetetlen múlttal. Évekkel később visszaolvasva a feljegyzéseinket (anélkül, hogy a rosszindulat, a fantázia vagy a dicsvágy munkálna bennünk), könnyen kiderülhet, hogy az emlékezetünk időközben csúnyán elferdítette a tényeket. Meglehet, hogy amiben egy életen át kikezdhetetlen bizonyossággal, szilárdan hittünk, tévedés volt. Visszalapozva a naplónkban saját írásunk röhög szembe minket.

A végső konklúzió tehát: soha, semmiben nem lehetünk biztosak.

Mégis élnünk kell valahogy. Alkalmazkodnunk a változó világhoz, emlékeznünk a múltra, megjósolni a jövőt, és megbirkózni a kihívásokkal, amelyeket a jelen állít elénk. Élni muszáj; egyik lábunkat a másik elé rakosgatva próbáljuk meggyőzni magunkat, hogy a múlt, a jelen és a jövő mégiscsak megismerhető. Bizonyos fokig. De, teszem hozzá rögvest, ennyi éppen elég.

S hogy mi a történet vége?

Életem hátralévő részét azzal töltöttem, hogy vissza-visszaidéztem azokat a pillanatokat, amikor a sorsom gyökeresen új irányt vett. Eredménytelenül. Talán nem túlzás, ha azt állítom, egyetlen nap sem telt el azóta, hogy ne gondoltam volna a haspidi Efernze-palota gyomrában történtekre.

Nem ájultam el, ebben egészen biztos vagyok. A doktornak már-már sikerült elhitetnie velem, hogy a kritikus pillanatban elvesztettem az eszméletemet, de amint elutazott, s én felépültem az elvesztése fölött érzett gyászomból, egyre biztosabb lettem benne, hogy egyetlen perccel sem telt el több idő, mint ahogy akkor gondoltam. Raling a doktor fölött térdelt, és a segédei egy karnyújtásnyira álltak mellette vagy mögötte – hogy pontosan hol, arra már nem emlékszem. Szorosan behunytam a szemem, hogy ne lássam a rá következő iszonyatot, aztán a levegő egyszer csak megtelt különös zajokkal. Alig pár szívdobbanásnyi idővel később – erre meg is esküszöm, ha kell –, ott feküdtek mind a hárman kiterítve, a plafonról csöpögött a vér, és a doktor már az én kötelékeimmel bíbelődött.

De hát mi történt valójában? Mi az, ami képes egyetlen szempillantás alatt ekkora pusztítást véghezvinni? És ha a mester és a segédei valóban egymás torkának estek, mint ahogyan a doktor állítja, miféle elmetrükkel bírhatták rá őket erre az eszeveszett öldöklésre? És hogyan maradhatott az úrnőm a körülmények dacára ennyire higgadt? Minél többet töröm rajta a fejem – mármint a mészárlás és az őrök megérkezése közötti rövidke közjátékra gondolok –, annál biztosabb vagyok benne, hogy a doktor pontosan tudta, hogy a királyt váratlanul ledönti a lábáról egy gyilkos kór, és hogy nemsokára értünk jönnek, és kiszabadítanak minket.

Hogyan lehetett ebben ennyire biztos?

Talán Adlain kapitány rátapintott az igazságra, és valóban boszorkányság volt a dologban. Talán a doktor feje fölött mindvégig egy láthatatlan védangyal őrködött, aki észrevétlenül besurrant a kínzókamrába, hogy megmentse őt a biztos haláltól. Bárhogy is erőltetem magam, nem találok más épkézláb magyarázatot – noha ez a magyarázat a lehető leghihetetlenebb.

Talán mégiscsak elvesztettem az eszméletemet, vagy a félelem tompította el az érzékeimet, süketté és vakká téve a körülöttem zajló eseményekre. Talán minden, amit akkor tapasztaltam és felfogtam, érzéki csalódás volt. Talán, talán.

Mit mondhatnék még? Lássuk csak…

Ulresile herceg önkéntes száműzetésbe vonult, és ott is halt meg Brotechen tartományban, alig néhány hónappal az után, hogy a doktor elhagyott bennünket. Megvágta magát egy törött tányérral, úgy mondják, és vérmérgezést kapott. Nem sokkal később Quettil herceg is követte őt a túlvilágra. Vele egy csúnya szivacsos velőgyulladás végzett, a végtagjai elüszkösödtek. Skelim doktor minden tőle telhetőt megtett, hogy megmentse, de nem tudott segíteni rajta.

Ami engem illet: én tisztességgel kitanultam a doktori mesterséget.

Quience király még vagy negyven esztendőn át uralkodott, kivételesen jó egészségben. Amennyire én tudom, egyetlen napot sem betegeskedett. Csak lányai születtek, így most királynőnk van. Lehet, hogy különösnek hangzik, de ma már nem akadok fenn az ilyesmin.

Az emberek csak úgy emlegetik őt, hogy „Quience, a Nemeslelkű” vagy „Quience, a Dicső”. Azt hiszem, egyik-másik jelző örökre rajta ragad, mielőtt az első olvasó ráfanyalodik, hogy elolvassa ezt a krónikát.

Az utolsó tizenöt évben én voltam az orvosa, mivel Vosill doktor jegyzeteinek hála és a saját kísérleteimnek köszönhetően – mint mondják – én lettem a legjobb orvos az országban. Sőt, talán az egész világon.

Kuduhn gaan nagykövetséget hozott létre minálunk, és rövid idő alatt gyümölcsöző kapcsolatot alakítottunk ki Drezen szigetköztársaságával. Csodálkozva láttuk, hogy míg sok szempontból valóban fölülmúlnak minket, az orvostudomány tekintetében bőven van mit tanulniuk tőlünk. (Igazság szerint semmilyen tekintetben nem bizonyultak olyan csodálatosnak és felülmúlhatatlannak, ahogyan a doktor lefestette őket.)

Kuduhn egy idő után végleg letelepedett nálunk. Barátságunk az alatt a majd’ egy évtized alatt, amit nagykövetként a fővárosban töltött, egyre szorosabbra fonódott; végül már apámként tekintettem rá. Nagylelkű, kíváncsi és tántoríthatatlanul makacs ember volt, aki tűzön-vízen keresztülvitte az akaratát. Csak egy dologba tört bele a bicskája: bár minden követ megmozgatott, sehogyan sem sikerült a doktor nyomára bukkannia – sőt, azt sem sikerült kiderítenie, honnan érkezett valójában.

Őt magát nem kérdezhettük meg, mert köddé vált, mintha soha nem is létezett volna.

Mint mondják, egy éjszaka a Vizek Boronája egy lakatlan szigetcsoport mellett haladt el Osk tengerén, Kuszkéria partjaitól nem messze. A matrózok egyszer csak sziporkázó zöld fényre lettek figyelmesek; mintha apró, mohaszín lángnyelvek nyaldosták volna a kötélzetet. A tengeri népek jól ismerik ezt az égi jelenséget, amelyet a világ ezen fertályán délszaki tűznek hívnak. Eleinte tátott szájjal bámulták a különös tüneményt, ám csodálkozásuk csakhamar rémületbe csapott át, amikor a lángnyelvek felerősödtek, és a szokásosnál százszorta élesebben rajzolódtak ki az éjszakai égboltra. A szél dühöngő orkánná nőtte ki magát, és azzal fenyegetett, hogy leszakítja a vitorlákat, derékba töri az árbocot, és az egész hajót a tenger fenekére küldi.

Aztán a fények éppolyan gyorsan elenyésztek, ahogy kigyulladtak, és lassan az orkán is elcsitult. Amikor az emberek visszatértek a kabinjaikba, egyikük megjegyezte, hogy míg a riadalom tartott, nem látta a doktort, ám ennek senki sem tulajdonított különösebb jelentőséget. Aznap este ugyanis vacsorára lett volna hivatalos a kapitánynál, de még a délután folyamán kimentette magát; hirtelen rosszullétre hivatkozott, amit a „rendkívüli körülmények” idéztek elő.

Másnap reggelre nyilvánvalóvá vált, hogy valóban eltűnt. Az ajtaját belülről reteszelte el, így kénytelenek voltak betörni. Bár a zsalu nyitva volt, a rés nem volt elég tágas ahhoz, hogy egy ember átpréselhesse magát rajta. Amennyire meg tudták állapítani, minden holmija a kabinban maradt. A ládákat és dobozokat összecsomagolták, és Drezenbe akarták küldeni, csakhogy valamivel később (minő meglepetés!) ezeknek is nyoma veszett.

Kuduhn gaan több mint egy évvel korábban értesült a doktor különös eltűnéséről, mint hogy a hír hozzánk is eljutott volna. Időt és fáradságot nem kímélve, megszállottan kutatott a doktor családja után (akárcsak én, talán mondanom sem kell), hogy értesíthesse őket a történtekről, és elmondhassa nekik, mennyi jót cselekedett Haspidusban. Nyomozása során elvetődött Naphtilia szigetére és Pressel városába is – egy alkalommal személyesen látogatta végig a feltételezett rokonokat –, s bár számos alkalommal vélte úgy, hogy ezúttal forró nyomra bukkant, mindannyiszor csalódnia kellett. Nemcsak hogy a közeli hozzátartozóit nem sikerült fellelnie, de olyan embert sem talált, aki akár látásból ismerte volna a doktort. A kudarc még a halálos ágyán sem hagyta nyugodni; keserűségét csak az tudta némileg enyhíteni, hogy kivételesen eseménydús és boldog életet tudhatott maga mögött.

Jó gazdám, az öreg Adlain kapitány a vége felé sokat szenvedett. Ugyanaz a kór hatalmasodott el rajta, ami Tunch rabszolga-felügyelőt vitte a sírba, sok-sok évvel ezelőtt.

Hiába igyekeztem enyhíteni a fájdalmait mindenféle kiváló főzettel, gazdám lelkileg is beleroppant a betegségébe. Az utolsó órán megoldódott a nyelve, és sok mindent elmondott, amit talán jobb lett volna, ha magával visz a sírba. Mindig is sejtettem, hogy ő mentett ki engem Derla városának füstölgő romjai közül, ám azt nem tudtam, hogy a lelkiismeret-furdalás vitte rá, hogy árvaházba adjon. Hagymázas elbeszéléséből kiderült, hogy személy szerint ő a felelős apám és anyám haláláért, és ő égette porig a házunkat. Végső kínjai közt azzal vádolt meg, hogy bosszúból meg akarom ölni.

Hosszas megfontolás után úgy döntöttem, hogy egyetlen szavát sem hiszem el, és mindent elkövettem, hogy lerövidítsem a haláltusáját. Végül békésen szenderült át a másvilágra, alig egy harangszóval később. Az utolsó percekben alighanem elborult az elméje, spekuláltam magamban, azért beszélt efféle sületlenségeket. Ha elhittem volna, amit mondott, hagytam volna tovább szenvedni.

S még valami. Halála előtt hosszasan könyörgött, hogy áruljam el, mi történt a várbörtönben azon a bizonyos éjszakán. Valami olyasmit motyogott, hogy ha Quience nem csinált volna borospincét a kínzókamrából, talán engem is odaküld, hogy kiszedje belőlem az igazságot. Nyilvánvalóan csak tréfált. Őszintén sajnáltam, hogy csalódást kell okoznom neki, de egyre csak azt ismételhettem, amit a jelentéseimben már elmondtam, ami az emlékezetemben megmaradt, és amit képes voltam szavakba önteni.

Hogy hitt-e nekem, vagy sem – ki tudja?

Mi tagadás, magam is megöregedtem.

Még néhány év, és fölöttem is elkongatják a lélekharangot.

Az országban béke honol, a nép gyarapszik, s mit ad a Mindenható, az is bekövetkezett, amit a doktor a maga ködös megfogalmazásában „haladás”-nak titulált. Engem ért a megtiszteltetés, hogy a haspidi orvosegyetem első rektora legyek, és mondanom sem kell, örömmel vállaltam a feladatot. Elnyertem a Királyi Orvoskollégium Elnöke kitüntető címet (én voltam a harmadik a sorban), majd városi tanácsosként szolgáltam, s mindeközben lelkiismeretesen vezettem a szegények ispotályát és az árvaotthon építését felügyelő bizottmányt. Büszke vagyok, hogy származásom ellenére ilyen sokféle területen munkálkodhattam a nemes ügy érdekében a király és népe javára, a változás és megújhodás eme kivételesen termékeny esztendőiben.

A háborúk persze nem szűntek meg a világban, de Haspidus földjét hosszú ideje elkerülik. Az önjelölt császárok szüntelenül acsarkodnak egymásra, de egyikük sem tud a többi fölé kerekedni, így a világ boldogabbik felét már régóta nem sanyargatja zsarnokság. Élünk háborítatlanul, és ki-ki a maga módján keresi a saját boldogulását. Flottánk olykor-olykor csatába bocsátkozik egyik vagy másik táborral, ám ezek az ütközetek egyrészt hatalmas távolságokra zajlanak tőlünk, másrészt olyan mértékben jelentéktelenek, hogy szinte meg sem érdemlik az ütközet nevet. Annak idején persze máshogy volt; a ladenscioni bárók, akiknek mi segítettünk megvívni a függetlenségi háborút, felfuvalko-dottságukban és gőgjükben azt képzelték, hogy nekik mindent szabad, így kénytelenek voltunk megregulázni őket. Tassasent UrLeyn halála után véres polgárháború dúlta fel, és YetAmidous gyengekezű uralkodónak bizonyult. De utódja, a fiatal Lattens király (nos, már nem is olyan fiatal, legföljebb ha hozzám képest) igyekezett jóvátenni mindazokat a baklövéseket, amiket elődei elkövettek. Ma is bölcsen kormányozza országát, minden különösebb felhajtás és perpatvar nélkül. Tudós ember hírében áll, ami nem kis dolog egy uralkodó részéről. Persze csak ha nem viszi túlzásba.

De hát ez már mind a múlté.

Ami a kéjhölgyet illeti, akit szerzőtársam Perrund úrnőként aposztrofál, és akinek a karakterét saját történetem ellensúlyozására szőttem a mesémbe (szinte változtatás nélkül, kivéve, ahol némileg nyesegetnem kellett a terjengős szóvirágokból) – egyszóval ami a történet végét illeti, egy váratlan fejleményen felbuzdulva magam is végeztem némi kutatómunkát. Egy könyvmániákus barátom gyűjteményében ugyanis rábukkantam egy történelmi ihletésű színdarabra, amely ugyanezen eseményeket dolgozza fel, talán mondanom sem kell, egészen másképpen.

Nos, most már elárulhatom: azért fejeztem be a történetet éppen azon a ponton, ahol befejeztem, mert ez az a pillanat, amikor a két elbeszélés gyökeresen más fordulatot vesz. A háromfelvonásos színműben, amelyet tudós barátom könyvtárában találtam, DelHadd szíven döfi az árulót, s miután ilyetén módon bosszút állt halott uráért, visszatér szülőföldjére, a hegyvidéki rejtett királyságba, s ekkor kiderül róla, hogy voltaképp álruhás herceg, akit atyja egy sajnálatos, ámde még tisztázható félreértés miatt száműzött. A lelkét kilehelni készülő agg király és a tékozló fiú szívhez szóló és hosszadalmas párbeszédet folytatnak, majd DelHadd megörökli a trónt, és haláláig bölcsen és igazságosan igazgatja az országot.

Ezen a ponton meg kell jegyeznem, hogy az én szívemhez és morális értékrendszeremhez ez a végkifejlet áll közelebb.

Ennek szöges ellentéte a másik befejezés, amelyet, ha szerzőtársamnak hinni lehet, maga az egykori ágyas vetett papírra, és amelyet, mint mondja, kizárólag azért jegyzett fel, hogy megcáfolja a színházi átirat melodramatikus ferdítését. Ő tehát a következőképpen fejezi be a mesét:

Miután az úrnő számító és alattomos módon meggyilkolja a kormányzót, és eljátssza DelHadd bizalmát, a testőr – bármilyen képtelenségnek hangozzon is – kézen fogja, és kivezeti a háremből. Az ajtó előtt gyülekező őröknek azt hazudják, hogy UrLeyn kimerült, és nem szabad zavarni, lévén miután értesült fia csodálatos megmeneküléséről, végre mély és gyógyító álomba szenderült.

DelHadd ezután kijelenti, hogy Perrundot ZeSpiole kapitány elé viszi, hogy szembesítse a dajkával. Elnézést kér a főeunuchtól, és előzékenyen visszaszolgáltatja neki a hivatalát jelképező kulcsokat. Az őröknek meghagyja, hogy vigyázzanak a háremre, a többieket pedig visszaküldi a szolgálatba, aztán határozott mozdulattal karon ragadja és elvezeti az úrnőt.

De nem ZeSpiole kapitány szobája felé indulnak, hanem az istállóba; sietve felnyergelnek két hátast, és szélsebesen kinyargalnak a palotából. A város utcáin többen is látják őket, amint az északi kapu felé vágtatnak.

Nagyjából ugyanebben az időben Stanza felcammog a legfelső emeletre, hogy kinyissa a Holdudvar kapuját.

Csakhogy a kulcs nem illik a zárba; mintha valamivel eltömték volna a lyukat.

Az ajtót betörik; mint kiderül, a kulcslyukba egy márványból faragott kisujjat préseltek, amit az udvar közepén álló szökőkút egyik nőalakjáról törtek le.

UrLeyn holttestét megtalálják a nászteremben. A vére teljesen átáztatta a vastag derékaljat, s szinte már teljesen kihűlt.

DelHaddot és Perrundot senki sem látja többé. Számos kaland után eljutnak a távoli Mottelocciba, a rejtett királyságok egyikébe, ahol meglepő módon senki sem ismeri az egykori testőrt, ő viszont annál többet tud a vidékről és az ott élő emberekről, így nemsokára hírnevet szerez magának a helybéliek között. Perrunddal kereskedésre adják a fejüket, s annyira felviszi a Mindenható a dolgukat, hogy bankárcéhet alapítanak.

Összeházasodnak, gyerekeik születnek, és egy szép napon fiaik (és lányaik!) átveszik a céh irányítását, amelynek vagyona és befolyása a mi Mifeli-klánunkéval vetekszik. Zászlójukat egy dísztelen gyűrű díszíti, amely úgy fest, mintha egy nádszál végéből metszették volna le. (Ez a jelkép nem az első és nem is az utolsó azok közül, melyek a két történetet összekapcsolják, ám a hamarjában levont következtetésektől mindenkit óva intenék. Öreg fejjel jómagam nem is próbálkozom vele. Az olvasóra bízom, hogy ha úgy akarja, felfedezze a rejtett összefüggéseket, vonjon mérleget és spekuláljon tovább kedvére.)

DelHadd és Perrund végül egyazon napon lelik halálukat a hegyek közt; lavina sodorja magával őket. Egy szenvedéssel teli, de boldog élet végén a hó és a jég lesz a szemfedőjük.

Már ha igaz a mese.

De akárhogy forgatom a dolgot, az előző befejezés jobban tetszik. Még akkor is, ha semmiféle bizonyíték nem szól a hitelessége mellett.

Nos, ezennel pontot teszek két szálból szőtt mesém végére. Sok egyebet mondhattam volna még, és sok mindennek utánajárhattam volna. Ha tovább kutakodom, talán fényt derítek jó pár titokra. Ki tudja?

A feleségem az unokáimmal nemsokára hazaér a piacról…

No tessék, majd’ elfelejtettem! Megházasodtam. S ami a legfontosabb: önmagáért szeretem a feleségemet, nem pedig az elveszett szerelem emléke miatt, habár – és ezt időnként még magamnak is szégyellem bevallani – némiképp hasonlít a jó doktorra. Hát így van ez.

Amióta öreg vagyok, kevesebbet dolgozom. De az élet ettől persze még nem áll meg.

Sőt.