IAIN
M. BANKS

ANYAG

agave

könyvek

Iain M. Banks: Matter

Copyright © Iain M. Banks 2008

Hungarian translation © Gálla Nóra, 2011

A magyar fordítás az alábbi alapján készült:

Iain M. Banks: Matter

Orbit, London, 2009

Fordította: Gálla Nóra

ISBN: 978 61 5504 944 6

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Készült: a Kaposvári Nyomda Kft. nyomdájában, Kaposváron, 2011-ben – 111155

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató

Műfaj: Science fiction

Adèle-nek

Mindazoknak, akik bábáskodtak a könyv születésénél: Adèle-nek, Lesnek, Micnek, Simonnak, Timnek, Rogernek, Garynek, Larának – és nem utolsósorban Dave Le Taxinek.

Tartalom

Prológ

KÍSÉRLETI SÍKON

1. Agyár

2. A palota

3. Zaza

4. Tranzit

5. A plató

6. Kolostor, iskola

7. Búcsú

8. A torony

9. Félkezes munka

FOGNI A LÁTHATATLANT

10. Határozott hiány

11. Éjfélkor, csupaszon

12. Kumulusz

13. Egyedül nem megy

14. A játék

15. A Századik Baromarcú

16. Magbavájó

17. Tűnőfélben

18. Az aktuális vészhelyzet

19. Útravaló

TÖMÖR ANYAG

20. Bumm, Reccs, Szün

21. Csillaghalmaz

22. A Zuhatag

23. Majombiztos

24. Gőz, víz, jég, tűz

25. Szintek

26. A Szarkofág

27. Odaát és azon túl

Függelék

Epilóg

Interjú Iain M. Banksszel

Prológ

Könnyű szél matatott a bokrok ágai között. Finom porfüggönyt libbentett fel a homokfoltokról, és sötét hajfürtöt legyintett a nő arcába, aki egy fából és zsákvászonból összerótt tábori széken ült egy kopár, sziklás dombtetőn, amely a cserjésre és a sivatag fodrozódó homokjára nézett. Az országút távolba vesző vonala bizonytalanul reszketett a hőségben, mellette csenevész fák sorjáztak, alig magasabbak két egymás vállára kapaszkodó embernél. A messzeségben sötét, tüskés gerincű hegylánc állta a tekintet útját, meg-megcsillanva a hullámzó levegőben.

A nő magas volt és törékeny, alkatához képest meglepően izmos. Egyenes haja rövid és sötét, a bőre márványfehér. Az ő fajtája idegennek számított ezen a vidéken – sőt, az egész régióban, több ezer fényéves körzetben. Ám a nő nemcsak az ittenieknek szúrt szemet; az övéi is furcsállva méregették volna, ha a véletlen szeszélye összehozza egy honfitársával; vonásai egy fiatal lányé, a tekintete mögött viszont érett asszony rejtőzött, aki látott már egyet s mást az életben. (Ami azt illeti, az alkatát is furcsán zömöknek és idomtalannak találták volna.) Bő szárú nadrágot és lenge, homokszín kabátot viselt, az arcát széles karimájú kalap óvta a naptól, ami vakító pontként izzott a felhőtlen, mohazöld égen. ősöreg, ütött-kopott látcsövet tartott a kezében, és nyugat felé kémlelt, ahol a sivatagi út beleolvadt a horizontba. Jobbkézt összecsukható asztalka állt, rajta hűsen gyöngyöző palack és egy pohár víz, a szék mellett apró hátitáska hevert. A nő a pohár után nyúlt, belekortyolt a vízbe, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét az országútról.

– Alig egyórányira lehetnek – recsegte a gép, amely az asztal túloldalán lebegett. Úgy festett, mint egy elnyűtt, jobb napokat látott fémbőrönd. Fel-alá billegett, megfordult és kissé megdőlt, mintha felnézne a nőre. – Bátorkodom megjegyezni – tette hozzá –, hogy azzal a múzeumi vacakkal nem sokra mész.

A nő az ölébe ejtette a távcsövet. – Az apámé volt – mondta.

– Igazán? – A drón fémtestéből halk, susogó hang tört elő, ami akár sóhaj is lehetett.

Karnyújtásnyira tőlük halovány kép villant fel, betöltve a nő látóterét. Sűrű embertömeg hömpölygött feléjük – egyesek gyalog, mások lovon – északnyugat felől, a sivatagi úton, nyomukban hatalmas porfelhő kavargott. A napfény meg-megcsillant dárdáik hegyén. Tarka zászlók, címerek és rendszalagok lobogtak mindenfelé. A sereg végeláthatatlan hosszúságban kígyózott, ameddig a szem ellátott. A katonák között ekhós szekerek és málhás kocsik döcögtek, nyomukban hajítógépek és tucatnyi más szerkezet. A szekereket termetes igavonók húzták, izzadságtól fénylő marjuk a mellettük lépkedő férfiak válla fölött őrölte a mérföldeket.

A nő rosszallóan csóválta a fejét.

– Kapcsold ki.

– Igenis – sipította a gép sértetten. A kép egy villanással eltűnt.

A nő belenézett a távcsőbe, ezúttal két kézre fogva a méretes családi ereklyét. – Látom a porfelhőt – jelentette ki diadalmasan. – És a felderítőket is látom… azt hiszem.

– Komolyan? – epéskedett a drón.

A nő az asztalra tette a távcsövet, kalapját a szemébe húzta, és kényelmesen hátradőlt. Karba fonta a kezét, csizmás lábát keresztbe tette. – Most alszom egyet – mormolta a kalap alól. – Ébressz fel, ha itt az idő.

– Ahogy kívánod – hagyta rá a drón.

– Naná.

Turminder Xuss némán figyelte, ahogy Djan Seriy Anaplia légzése lelassul, izmai elernyednek. Nem kellett különösebbképpen nagy tudomány hozzá, hogy megállapítsa: pártfogoltja elszenderült.

– Szép álmokat, hercegnőm – mormolta, és ezzel még magát is sikerült meglepnie: hirtelen nem tudta volna megmondani, hogy a gondolatok miféle láncolata vezetett ehhez a… hm, verbális böffenethez, és hogy gúnyból mondta-e, vagy… No mindegy.

Sietve lehívta a tűrakéták által gyűjtött adatokat. Az apró szerkentyűk egy része a fősereget követte, a többi a portyázó előőrsöket és a magányos felderítőket tartotta szemmel.

A hadsereg irdatlan százlábúként araszolt a homokban; hosszúkás, szegmentált teste meg-megrándult, ahogy itt-ott megtorpantak a katonák, aztán újra nekilódultak. A lomha kolosszus makacs elszántsággal haladt távoli úti célja felé. Naná, gondolta a drón, érzik a vérszagot. Az emberek – társadalmi fejlettségi szinttől függetlenül – perverz élvezetet lelnek a pusztításban.

Fél órával később a távolban feltűnt az előőrs. Magányos felderítő vált ki a kavargásból, és egyenesen a drón felé vette az irányt. Semmi jel nem utalt rá, hogy átlátott volna a táborhelyet körbeölelő álcamezőn, mégsem lehetett kétség afelől, hogy egyenesen feléjük lovagol és beléjük fog ütközni – hacsak idejében el nem téríti valami.

A drón rosszallóan ciccentett, és parancsot adott a legközelebbi tűrakétának. A ceruzavékony tárgy elhúzott a drón mellett, egyetlen szemvillanás alatt a lovas háta mögé került, és némi hezitálás után a csatamén tomporába fúródott. Az állat rémülten megugrott, kis híján ledobva magáról a gazdáját, majd megpördült, és hanyatt-homlok elvágtatott.

A katona hangosan káromkodott, és a zablát rángatva megpróbálta megfékezni a megbokrosodott állatot. Mikor végül sikerült, újra a kaptató felé fordította, de ezúttal a táborhelytől valamivel távolabb mászta meg a domboldalt. Odafent megállt és körülnézett, aztán ráérősen továbbgaloppozott, halvány porcsíkot hagyva maga után a reszkető forróságban.

Djan Seriy Anaplia megmozdult. Följebb tornászta magát a széken, és kipislogott a karima alól. – Mi az? – kérdezte álmosan.

– Semmi. Aludj csak!

– Mmm. – A nő kényelembe helyezte magát, és egy pillanattal később ismét csöndesen hortyogott.

A drón csak akkor ébresztette fel, amikor a fősereg látótávolba ért. A kopottas, horpadt fémtest a közeledő menetoszlop felé bökött. A katonák még mindig jó mérföldnyire lehettek. Anaplia ásított és nyújtózott.

– Itt vannak – jelentette a drón.

– Látom.

Anaplia fölemelte a távcsövet. A sereg élén egy csapatnyi sisakos-tollforgós férfi lovagolt, vértjük szikrázott a napfényben. Csataménjeik díszes szerszámján színpompás szalagok lobogtak. – Ezek aztán kicsípték magukat – dünnyögte Anaplia. – Szerinted kit akarnak lenyűgözni itt, a semmi közepén?

– Istent? – találgatta a drón.

A nő egy darabig hallgatott. – Hmm. – Leeresztette a távcsövet, és a drónra nézett. – Kezdhetjük?

– Csak egy szavadba kerül.

Anaplia végignézett a seregen. – Rendben. – Nagy levegőt vett, és hangosan kifújta. – Lássunk neki!

A drón megbiccentette fémtestét, mintha bólintana. Borításán apró rés nyílt; arasznyi hosszú, ujjnyi vékony henger bukkant elő, olyasforma, mint egy régimódi írószerszám. Lustán a levegőbe emelkedett, aztán nekilódult. A talaj vonalát követve gyorsított, hogy nagy ívben megkerülje az emberekből, állatokból és hadi masinákból álló oszlopot. Ahogy irányba állt, egy pillanatra halvány porfelhőt robbantott maga körül, aztán eltűnt szem elől.

A drón auramezeje rózsásan derengett. – Ez aztán – recsegte – remek móka lesz.

A nő bizalmatlan pillantást vetett rá. – Ugye nem baltázod el, mint a múltkor?

– Persze hogy nem – vágta rá a gép. – Akarod nézni? – tette hozzá gyorsan. – Úgy értem, rendesen, nem azon a vacak színházi kukkeren keresztül.

Anaplia összeszűkült szemmel méregette a gépet, aztán bólintott. – Mutasd!

A testetlen vetítőernyő most bal kéz felől bukkant fel, hogy Anaplia szabad szemmel is követni tudja az eseményeket. A képen a menetoszlop vége látszott, ezúttal sokkal közelebbről, mint egy fertályórával ezelőtt. Gyér porfelhő úszott át a mezőn. – Ez a nyomkövető képe – magyarázta Turminder Xuss. Újabb áttetsző képsík jelent meg az első mellett. – Ez pedig az, amit a tűrakéta lát. – A nyomkövető kamerája követte a tűrakétát, amint az elhúzott az egyenruhák és fegyverek egybemosódó foltja fölött, aztán egy darabig a szekerek, hadigépek és ostromgépek sötéten tornyosuló, ide-oda ingó alakját mutatta, ahogy a sereghajtók elhaladnak előtte. Időközben a tűrakéta lejjebb ereszkedett, és elfoglalta helyét a menetoszlop mögött, nagyjából derékmagasságban. Már nem hangsebességgel hasította a levegőt, legföljebb egy gyors röptű madár tempójában, ám így is gyorsan közeledett a sereghajtók felé.

– Most a tűrakétához hangolom a felderítőt. Hátulról megyünk rájuk – magyarázta a drón. A tűrakéta sötét pöttye a felderítőegység látómezejének közepébe úszott, majd gyors ütemben hízni kezdett: az apró gép nagyobb testvére nyomába szegődött, és karnyújtásnyi távolságból követte. – Most veti ki a kábelt – mutatta Xuss izgatottan. – Látod?

Két nyílfejhez hasonló, apró tárgy vált le a tűrakéta oldaláról, és el is tűntek azonnal. A horgonyok között feszülő monofil szálat szabad szemmel nem lehetett látni. A felderítőrakéta kissé lemaradt és magasabbra emelkedett, hogy kamerájával a teljes sereget befoghassa.

– Most jön az a rész – zümmögte a drón elégedetten –,  hogy a tűrakéta megpengeti a kábelt.

– Megpengeti?

– A monofil szál rezonálni kezd, és mindent elvág, ami az útjába akad. Mint a… beretva – magyarázta a drón. – Vagy egy jól kifent csatabárd.

A felderítő egy fára fókuszált, vagy százlépésnyire a legutolsóként döcögő szekér háta mögött. A koronája megremegett, mintha ütés érte volna, aztán lecsúszott a törzsről, és kavargó levélfelhő közepette, hangos suhogással elhasalt a porban. – Nyíiiiii… bumm – kuncogott a drón. Aurája derűs rózsaszínben játszott. A tűrakéta kivetítőjén málhás szekerek és fából ácsolt, durva ostromgépek tucatjai dübörögtek. – Jól kell belőni a bemenő paramétereket, hmm? Aztán hadd szóljon!

A kocsiponyvák úgy csaptak a magasba, mint a felrebbenő madárraj; fahevederek pattantak és ugrottak szét. A katapultok és ostromgépek óriási, tömör kerekei a következő fordulatnál ledobták felső szeletüket, és a monstrumok döccenve megálltak, felépítményeik, amelyeket lenyesett a monofil borotva, előrecsúsztak a váratlan lökéstől. Irtózatos súlyokat tartó, karvastagságú köteleik elpattantak, hogy aztán szakadt húrként, ernyedten hulljanak alá. A felderítő ide-oda lendült a leamortizált, hasznavehetetlen roncsok sűrűjében. A katonák csak most kezdtek észbe kapni. A tűrakéta kíméletlenül haladt előre, a hadigépek után a gyalogososztagot célozta meg. Belevetette magát a dárdák, gerelyek, zászlórudak és címertartók tömegébe, sűrű fémszilánk- és faforgácszáport zúdítva az alant haladókra.

Anaplia látta, hogy néhány katona kidől a sorból; arcon vagy mellkason találták őket a repeszek.

– Számoltunk vele, hogy lesznek áldozatok – dünnyögte a drón.

– Számoltunk – visszhangozta a nő.

Az elöl haladók megtorpantak, és hátrakémleltek a zűrzavar forrását keresve; itt is, ott is értetlen, riadt arcok villantak fel. A rakéta immár a lovasok háta mögött járt – a monofil szál a nyakukkal egy vonalban –, amikor a drón kódolt üzenetet küldött a nőnek:

„Nem gondolod, hogy mégiscsak… Úgy értem…” „Nem – vágta rá a nő határozottan, és sóhajszerű jelet illesztett a nonverbális kódfolyamba. – Maradunk az eredeti tervnél.”

A tűrakéta két arasszal följebb emelkedett, és elzúgott a lovasok feje fölött, lesodorva tollas sisakjukat, és aratógépként dübörgött végig a cifra zászlókon és büszke címereken. Kínos alapossággal kaszálta végig a sort – amerre járt, megrökönyödést és röpködő romhalmazt hagyott maga után. Végül megugrott, és elnyelte az ég kékje. A felderítőrakéta nagyításában látták, ahogy a kábeltartó egységek visszacsatlakoznak a távolodó rakéta testére, majd a kamera végigsöpört a tájon, és ismét a hadsereg felé fordult.

Odalent tökéletes káosz uralkodott. Anaplia önkéntelenül elmosolyodott. Ez eseményszámba ment nála; Turminder Xuss úgy döntött, gyorsfelvételen örökíti meg a ritka pillanatot.

A levegőben villódzó képek eltűntek. Időközben befutott a tűrakéta, és engedelmesen besiklott a drón oldalán feltáruló rekeszbe.

Anaplia végignézett a megtépázott seregen. A mosoly lehervadt az arcáról. – Sok a sérült? – kérdezte.

– Talán két tucat – jelentette a drón. – A fele nem éli túl.

A nő bólintott, még mindig az emberek és hadigépek tömegét bámulva. – Számoltunk áldozatokkal.

– Számoltunk – hagyta rá Turminder Xuss. A felderítőrakéta is megérkezett, odalebegett a drónhoz, és eltűnt egy kisebb oldalpanel mögött. – De – tette hozzá fáradtan – változatlanul úgy gondolom, hogy félmunkát végeztünk.

– Valóban?

– Igen. Meg kellett volna engedned, hogy lefejezzem a sereget. A szó szoros értelmében.

– Nem – rázta a fejét Anaplia.

– Csak a nemeseket – próbálkozott tovább a drón. – Az élen lovagló díszpintyeket. Akiknek a fejéből kipattant ez a remek háborúsdi.

– Nem – ismételte a nő. Felállt és megfordult, hogy összehajtogassa a tábori széket. Felvette az asztalról a régi látcsövet. – Hívtad a modult?

– Már itt is van. – A drón a levegőbe bökött. Megkerülte a nőt, felemelte az asztalt, az üveget és a poharat közben elsüllyesztette a hátizsákjába. – Akkor csak a két herceget. Meg a királyt.

Anaplia kezébe vette a kalapot, és felnézett. Hunyorognia kellett, amíg a szeme hozzá nem szokott az éles napfényhez. – Mondom, nem – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

– Ugye ezt még véletlenül sem az emberbaráti szeretet mondatja veled? – kerregte a drón rosszallóan. – Ennyire szentimentális lettél?

– Nem – szűrte a nő a foga közt. Az ereszkedő leszállóegység alatt, alig egy karnyújtásnyira tőlük finoman hullámozni kezdett a levegő.

A jármű ajtaja kitárult. Turminder Xuss a modul felé fordult. – Mostantól minden kérdésemre nemmel felelsz?

Anaplia kifejezéstelen arccal nézett vissza rá.

– Felejtsd el – sóhajtott a drón. Fémtestét finoman megbiccentve az ajtó felé intett. – Csak utánad!

KÍSÉRLETI SÍKON

1. A gyár

Valami régi gyár lehetett, műhely, üzem vagy hasonló. Embermagas fogaskerekek sötétlettek a padlóba süllyesztve és a magasban, karnyi vastag fémtengelyekre fűzve. Ékszíjak tucatjai derengtek mindenfelé a sötét zugokban; ezek kisebb, sima felületű kerekeket kapcsoltak egy tucat hosszúkás formájú, bonyolult masinériához, amelyek talán szövőgépek lehettek. (Vagy esztergapadok? Ki tudja.) Mindent egyenletes por- és törmelékréteg fedett. És mégis… ez afféle modern izé, amiről manapság ódákat zengnek: az új idők jelképe, a haladás megtestesítője, egy gyár! Hiába, így múlik el a világ dicsősége.

Rendes körülmények között a lábát se tette volna be egy ilyen piszkos helyre. Talán nem is biztonságos, gondolta, még ha állnak is a gépek. Az oromfal beomlott, téglák hevertek szerteszét, szilánkos deszkák meredeztek, üszkös gerendák lógtak a plafonból. Nem lehetett tudni, hogy évek óta romokban áll, vagy csak a minap kapott találatot, az ostrom alatt. Nem számít; lényeg, hogy jó búvóhely, ahol meghúzhatja magát egy darabig.

Búvóhely? Francokat! Bölcs előrelátással, hosszas mérlegelés után választott menedék, amely az ország, a nép és a közjó érdekében megóvja fenséges testi épségét. Így már jobban hangzik. Nem arról van szó, hogy hanyatt-homlok menekül, hajtogatta magában, de nem ám! Pusztán stratégiai visszavonulást hajt végre… vagy hogy nevezik az ilyesmit.

Odakint a Pentrl vándorcsillag néhány perce jött fel az égre, az alkony bekúszott a romok közé. A hasadékokon át vakító villanások látszottak, a falakat megremegtette a tüzérségi robaj, a lövedékek vijjogva-süvöltve csapódtak be. (A mindenségit, ez közel volt!) A kézifegyverek buzgón kerepeltek. Vajon eldőlt már a csata? Győzelemre számítottak, de aztán… minden olyan zavaros lett. Ki tudja, talán győztek is. Vagy totális vereséget szenvedtek. Bárcsak tudnám, gondolta sóhajtva.

Mi tagadás, nem értett a hadviseléshez, és most, hogy saját bőrén tapasztalta meg a harctéri feszültséget, nem értette, hogyan képesek mások ezt az állapotot hosszabb ideig tartós idegi és vegetatív károsodás nélkül elszenvedni. Egy közeli robbanás alapjaiban rázta meg a házat. Összerezzent, mint akin ostorral vertek végig, és még mélyebbre fúrta magát a szűkös és sötét zugba (miután rátalált a romos gyárra, feltapogatózott a foghíjas lépcsőn, és befarolt az első alkalmasnak látszó sarokba, még a köpenyét is a fejére húzta). Szánalmas, állati nyöszörgés tört fel a torkából; rühellte magát érte. A vastag köpeny alól alvadt vér és ürülék szaga csapta meg. Ezt még jobban rühellte.

Ferbin otz Aelsh-Hausk’rnak hívták, és a Hausk-dinasztia koronahercege volt, a Győzhetetlen Hausk király fia. Bár nagy hadvezér hírében álló uralkodótól származott, őt magát mégsem nevelték rettenthetetlen vitéznek. Apja bezzeg a csatatéren érezte magát igazán elemében, fülének a rohamkürt harsogása volt a legkedvesebb muzsika. Tűzzel-vassal terjesztette népe befolyását, győzelmeit a bolygószellem dicsőségére ajánlotta, és eddigi hódításainak fényében joggal remélhette, hogy a históriás énekek emberöltők múltán is megemlékeznek majd a nevéről. Legidősebb fiát katonakirálynak nevelte, ám a délceg Elimet éppen azok az emberek tették el láb alól, akik ellen ma hadba vonultak – remélhetőleg utoljára. Második fiát, Ferbint nem a háború, hanem a diplomácia művészetére okította; neki udvari bálokon és estélyeken kellett helytállnia, nem a durva vívópáston vagy a lőtéren – pláne nem a csatamezőn.

Az apja akarta így, és bár Ferbinre sosem volt olyan büszke, mint a hősi halált halt Elimre, mégis elfogadta, hogy fiatalabb fia tudománya – nevezhetnők hivatásnak is – a szócsavarás, s nem pedig a vérontás. Úgy gondolta, hogy a magafajta hadvezérek egy új, békésebb kor előfutárai, és azt szerette volna, ha legalább az egyik fia otthon érezné magát a nyugalom és prosperitás elkövetkezendő évtizedeiben, ahol egy jól elültetett szóvirág többet ér, mint egy mesteri kardsuhintás.

Nem az én hibám, gondolta Ferbin, hogy anyámasszony katonája vagyok. Ahogy az sem, hogy a halál torkában inamba száll a bátorságom. De kinek ne szállt volna? És azt sem vetheti a szememre senki, hogy a körülmények hatására bizony… nincs mit finomítani rajta – összepiszkítottam magam. Akkor történt, amikor azt a hogy is hívják, Yilim parancsnokot (vagy generálist?) eltrafálta egy ágyúgolyó. Éppen beszélt hozzám, amikor egyszer csak, durr… Eltűnt, mintha sosem lett volna.

Népes kíséretével Ferbin a közeli fennsíkra lovagolt, hogy jobban lássa, mi történik a csatamezőn. Veszélyes húzás volt; a kopár magaslaton nemcsak a kObor ágyúgolyóktól kellett tartaniuk, hanem az ellenséges orvlövészektől is. (Mintha kokettáltak volna a végzettel, célkeresztet rajzolva a mellkasukra.) S hogy a baj még nagyobb legyen, aznap reggel Ferbin egy különösen szilaj mirtikhort választott a királyi ménes sátor-istállójából: egy hatalmas, hófehér hímet, amely nemcsak színével, de termetével és büszke tartásával is kirítt a többi közül. (Arra gondolt, milyen fessül mutat majd a győzelmi parádén. Ó, minő balgaság!) Yilim táborszernagyot hasonló szempontok vezérelhették, mert termetre és színre kísértetiesen hasonló állaton lovagolt. Utólag belegondolva nem volt túl bölcs dolog egy csupasz hegytetőn mutogatni magukat két ilyen feltűnő bestia hátán. (Utólag belegondolva sorozatosan rossz döntéseket hozott, aminek meglett a maga következménye. Nos…)

Kételyeinek azonmód hangot akart adni, ám mivel stratégiai ügyekben meglehetősen hiányosak voltak az ismeretei, végül inkább hallgatott. Különben sem akarta, hogy gyávának tartsák. Yilim tüzér ezredes bizonyára jobban szeretett volna az első sorban küzdeni, mint egy hadképtelen herceget pesztrálni – így aztán igyekezett minél közelebbről szemlélni a történéseket, hogy később nyugodtan állíthassa, maga is ott volt az események sűrűjében.

A magaslatról belátták az egész vidéket, a távoli óriástorony égbe nyújtózó alakjától a zöldellő mélyföldeken át egészen a látóhatárt övező hegyláncig; a domb, amin álltak, ennek a hegységnek az első, alacsony nyúlványa volt, hátán poros szalagként húzódott a pourli országút. A sarl főváros valahol a hátuk mögött terült el, jó egynapi járóföldre.

Ferbin úgy ismerte ezt a vidéket, mint a tenyerét; gyerekkorában hosszú-hosszú vakációkat töltött itt a testvéreivel. Xilisk tartomány elnéptelenedett földjeit még a herceg születése előtt királyi birtokká nevezték ki, amelynek vadasparkját hajdanvolt falvak repkénnyel benőtt romjai és sűrű erdők tarkították. Az egykor békés vidék most fegyverek torkolattüzétől csillámlott, és mintha maga a föld is megelevenedett volna: emberek ezrei nyüzsögtek mindenütt, mint egy tébolyult hangyaboly. Füst- és pernyefelhők tornyosultak a táj fölé, baljós árnyékot vetve a tépett földre.

A piszkosszürke felhők között apró szárnyas alakok tűntek fel és húztak el a csatamező fölött: kaúdok és lygek, az égi hadviselés behemótjai. A tüzérség állásait kémlelték, híreket és parancsokat hoztak-vittek egyik frontvonaltól a másikig. A tény, hogy egyiket sem támadták meg ellenséges aviánok, bizakodással töltötte el Ferbint; a levegő még mindig a sarloké. Mennyire más lehetett a hajdani időkben, amikor a szárnyas fenevadak egész serege vívta küzdelmeit az égi mezőkön! Már ha hinni lehet a régi mondáknak és miniatúráknak… (Ferbin erősen gyanította, hogy nem lehet, és féltestvére, Oramen, aki meglehetős otthonossággal mozgott az efféle témákban, egy alkalommal megerősítette a gyanúját – persze csak azután, hogy hosszan csóválta a fejét bátyja szégyenletes tudatlansága miatt.)

Choubris Hols, Ferbin hű szolgája a szerencsétlenül alakult kirándulásra is elkísérte urát; időnként beletúrt a nyeregtáskájába és olyasmit motyogott, hogy jó lenne némi sózott húst rekvirálni a közeli faluból. Yilim dandárőrnagy eközben rögtönzött szónoklatba kezdett egy közeljövőben tervezett, nagyszabású hadjáratról, amelynek során uralmuk alá hajtják a közvetlenül alattuk található élőszint tartományait, különös tekintettel jelenlegi ellenségeikre. A pocakos főtiszt széles gesztusokkal támasztotta alá szavait, izzadt arcán dagadtak az erek, mondókáját időnként sípoló nevetéssel tagolta. Ferbin hátat fordított motyogó szolgájának, és úgy tett, mintha érdeklődve hallgatná az előadást. Yilimnek egy mondat kellős közepén forrt torkára a szó; nyálkás, szuttyogó-recsegő hang hallatszott, és a generalisszimusz megszűnt létezni. A lába és az alteste továbbra is szilárdan ült a nyeregben, a mellkasa, a karja és a feje viszont eltűnt. Pontosabban szólva szétfröccsent, néhány lépésnyi körzetben egyenletesen beterítve a földet. Ferbinre is jutott belőle; ruháját, arcát és kezét péppé darált belső szervek borították. Ferbin csak ült a nyeregben, és a volt-nincs vezérőrnagyot nézte. Az arcához nyúlt, hogy letörölje a melegen párolgó masszát, és öklendezni kezdett; a vacsorája olyan tempóban hagyta el a gyomrát, mintha kergetnék. Krákogott, és vérmaszatos kézfejével megtörölte a száját.

– Irgalom Atyja – nyögte Choubris Hols elfúló hangon.

A termetes, hóka mirtikhor – amellyel a néhai vezérlő főtábornagy kedvesebben bánt, mint az embereivel – mintha most döbbent volna rá, mi történt: élesen felvijjogott és felágaskodott, mire gazdája maradványai lehuppantak az összetapodott, csupasz földre. Közben újabb és újabb töltetek csapódtak be körülöttük, lekaszálva a hercegi kíséret két további tagját – a gazdátlanná vált emberi és állati végtagok pokoli képként égették be magukat a herceg emlékezetébe. Immár a szolgájára sem számíthatott: Hols hátasa megbokrosodott, és addig táncolt körbe-körbe a szűk platón, amíg orra nem bukott. Gazdája alászorult, és fájdalmában felüvöltött; mozdulni sem tudott a ránehezedő állattól.

– Uram! – kiáltott az egyik fiatal tiszt, és megragadta Ferbin zabláját. – Meneküljön, amíg nem késő! Mentse az életét!

Ferbin az arcát törölgette.

Abban a pillanatban ébredt rá, hogy sikerült becsinálnia a nadrágjába. Megpaskolta a hátasát, és félvakon követte a tisztet, amíg az egy kanyarban a levegőbe nem repült egy spriccelő földtorlasszal együtt. Vágni lehetett a füstöt, a levegő halálsikolyoktól és robbanások hangjaitól remegett. Ferbin nem látott, nem hallott. Nyöszörögve hasalt a mirtikhorra, karját az állat nyaka köré fonta, és megadóan behunyta a szemét; rábízta magát a hátas ösztöneire. Nem emelte fel a fejét, a szemét sem merte kinyitni, hogy lássa, merre visz az útjuk. Mintha egy örökkévalóságig tartott volna a vak botladozás. Ferbin nyüszített, mint egy csapdába esett állat.

Az izzadságtól párolgó, kimerült mirtikhor végül lassított és megállt.

Ferbin egy magas fákkal szegélyezett erdei úton találta magát, egy széles patak partján; körös-körül tompán morajlott az immár távoli lövések hangja. Kissé följebb a patak mentén valami lángolt; talán a víz fölé lógó faágak égtek. Néhány lépésnyire romos épület sötétlett a késő délutáni félhomályban. Ferbin a kapuhoz irányította a ziháló mirtikhort. Amint odaértek, lecsúszott a nyeregből, és egy pillanatra elengedte a gyeplőt. Rosszul tette: az állat egy váratlan robbanástól megriadt, és szapora vágtában eliramodott az erdő sűrűje felé. Ferbin biztosan utánaszaladt volna – ha nincs tele a nadrágja.

Belökte hát a zsanérjain lógó kapuszárnyakat, és betámolygott az épületbe. Mindenekelőtt inni és mosakodni akart. Ha a szolgája ott van vele, pontosan tudta volna, mit kell tenni. Choubris Hols se perc alatt megmosdatná, bár közben végig motyogna és zsörtölődne, mint egy elakadt imamalom, de eszébe sem jutna kinevetni őt, s ami még fontosabb, gyorsan és alaposan dolgozna. Ferbin most ébredt csak rá, hogy tökéletesen fegyvertelen; a mirtikhor az imént száguldott el a puskájával és díszkardjával. Még az apjától kapott pisztoly se volt nála, pedig a lelkére kötötték, hogy anélkül egy lépést se tegyen. A tokja megvolt ugyan, de a fegyver… Ezer kartács és gránát!

Talált egy kis vizet meg valami régi rongyot, amivel megmosta magát úgy, ahogy tudta. Legalább a bortömlője nem veszett oda – igaz, most üresen ásítozott. Megtöltötte az udvar hosszában végigfutó, mély vályúból, aztán kiöblítette a száját és ivott egy kortyot. Meg akarta nézni magát a hosszúkás, sötét víztükörben, de a félhomályban semmit sem látott. Ujjaival sebtiben kifésülte hosszú szőke haját, aztán megmosta az arcát. Egy trónörökösnek adnia kell a látszatra, még az ilyen extrém körülmények között is. Sőt, különösen ilyenkor. Hausk király három fia közül ő hasonlított leginkább az apjára: magas volt, szőke és csinos arcú, tartása büszke és férfias, legalábbis az emberek ezt mondták róla. Ő maga nem sokat adott a külsőségekre.

A Pentrl fénye fokozatosan elhalványult, de a csata tovább dübörgött a néma, elhagyatott épület körül. Ferbin remegett a félelemtől, úgy érezte, menten összeesik. Még mindig bűzlött a vértől és saját ürülékétől. Mi lesz, ha ilyen állapotban találnak rá? És ez a rettenetes robaj! Azt mondták, könnyű győzelmet fognak aratni, ehhez képest a csata még mindig tart. Talán vesztettek. Ha így van, akkor őrültség volna előbújnia. Még az is lehet, hogy az apja meghalt, és ő az új király. Nem, erre gondolni sem szabad; a korona túl nagy felelősséggel jár. Botorság volna mutatkoznia, amíg meg nem bizonyosodik a győzelmükben. Felvánszorgott az emeletre, összekuporodott és aludni próbált, de nem jött álom a szemére. Egyre Yilim ellentengernagy testét látta, ahogy darabokra robban a szeme előtt, és beteríti őt gőzölgő húspéppel. Ismét hányt, aztán percekig köpködött.

Végül csak feküdt fogvacogva, szorosan magára tekerve a köpenyét, és ettől kissé jobban érezte magát. Minden rendben lesz, ismételgette magában. Egy ideig itt marad, csak egy fél órára, amíg összeszedi magát és megnyugszik. Aztán majd meglátja, hogy állnak a dolgok odakint. Talán győztek, és az apja is életben maradt. Micsoda balszerencse volna, ha hirtelen a fejébe nyomnák a koronát! Hercegnek lenni élvezet, a királykodás viszont kemény, felelősségteljes munka. Badarság, hisz az apja vasból van; örökké fog élni. Akik ismerik, mind ezt mondják.

Elbóbiskolhatott, mert egyszer csak arra riadt, hogy odalent valaki motoz; léptek zaja, fojtott férfihangok hallatszottak fel a deszkák közül. Bár az elméje ködös volt és tompa, egyiküket-másikukat mintha felismerte volna. Egyszeriben kiverte a víz; mi lesz, gondolta, ha foglyul ejtik, vagy ami még rosszabb, csúfos szégyent vall a katonák előtt? Milyen mélyre süllyedt néhány óra leforgása alatt! Ő, a koronaherceg jobban fél a barátaitól, mint az ellenségeitől! Sarkantyús csizmák indultak felfelé döngve a lépcsőn.

Mindjárt rátalálnak!

– Idefönt tiszta – dörmögte egy borízű hang.

– Rendben. Fektesse oda! Lásson neki, doktor, mielőtt… – A hang gazdája halkan konzultált valakivel, de Ferbin nem hallotta tisztán, miről beszélgetnek. Azon morfondírozott, hogyhogy nem vették észre az imént. Vajon átkutatták a házat, amíg ő aludt?

– Tegye meg, amit lehet. Bleye, Tohonlo! Nyeregbe, hívjatok segítséget. A parancsnak megfelelően, megértettétek?

– Igenis, uram.

– Tiszteletes, maga is tegye a dolgát!

– De az exaltin őfőméltósága…

– Ne aggódjon, nemsokára ő is csatlakozik hozzánk. Addig önre vár a feladat.

– Értem, uram.

– A többiek kifelé! Lépni sem lehet itt, annyian vagyunk.

Ferbinnek nagyon is ismerős volt ez a hang. A parancsokat osztogató férfi nem lehet más, csakis a jó öreg tyl Loesp!

Mertis tyl Loesp az apja legbizalmasabb barátja volt, mondhatni a jobbkeze. Vajon mi történt? Odalent mozgolódás támadt, lámpások árnya vetült a kormos emeleti mennyezetre. Ferbin egy közeli fénycsík felé araszolt: az egyik fogaskerék ékszíja eltűnt egy padlóba vágott nyílásban, hogy az emeleti masinákat összekösse a földszintiekkel. Ha egy kicsit közelebb húzódik, talán be tud lesni a résen, és megtudhatja, mi folyik odalent.

Az első dolog, amit megpillantott, az apja volt, kiterítve.

Hausk király mozdulatlanul feküdt, az arca vértelen, szeme csukva. Egy meghasadt ajtólapra fektették, amit ideiglenes bakokra állítottak, pontosan a rés alá, ahol Ferbin lapult. A vértje behorpadt és átszakadt, vére átitatta a zászlóból tépett, ideiglenes kötést a mellén. Meghalt volna?

Ferbin szeme tágra nyílt a döbbenettől.

Gillews doktor, az udvari orvos sorra nyitogatta táskáit és orvosságos ládikáit, a segédje körülötte sürgölődött. A király fejénél egy pap állt – Ferbin látásból ismerte, de a neve sehogyan sem jutott az eszébe. Hófehér köpenye vértől és sártól volt lucskos, szent könyvet tartott a kezében, és egyik imát a másik után mormolta. Mertis tyl Loesp föl-alá járkált a teremben, meggörnyedt vállát mázsás súlyok húzták lefelé. Teste tetőtől talpig véres volt, sisakját kezében szorongatta. Ősz haja hozzátapadt a homlokához, páncélja tompán csillogott a lámpások fényében. Rajtuk kívül még két lovag volt a helyiségben, ők puskával álltak őrt az ajtónál. A jobb oldalinak Ferbin csak a csizmáját látta, de a másikat felismerte: valami Bower. (Vagy Brower? A manóba!)

Szólnom kellene nekik, gondolta. Tudatni velük, hogy itt vagyok. Hisz’ talán nemsokára én leszek a király. Ostobaság volna tovább bujkálnom. Mit gondolnának rólam, ha kiderülne, hogy itt leselkedem?

Még egy kicsit üldögélek itt, gondolta, csak még egy percet. Az ösztöne azt súgta, hogy várjon, és ezúttal hallgatott a belső hangra – nem úgy, mint korábban, amikor fellovagoltak arra az átkozott dombra… Az apja ekkor kinyitotta a szemét. Arca fájdalmas grimaszba rándult, keze az átvérzett kötés felé tapogatózott. A doktor a segédjére pillantott, aki gyorsan elkapta a király kezét, talán bátorításul, talán azért, nehogy a sebbe nyúljon. A doktor a segédje mellé lépett, kezében olló és szike. Óvatosan felvágta a király ruháját, és meglazította a mellvértjét.

– Mertis – szólt a király gyönge hangon, és barátja felé nyújtotta a kezét. A doktort mintha észre se vette volna. Máskor oly határozott, parancsoló hangja reszketeg volt és gyönge, akár egy gyereké.

– Itt vagyok, uram. – Tyl Loesp a király mellé lépett, és megfogta a kezét.

– Győztünk, Mertis?

A férfi körülnézett a szobában, végül azt felelte: – Mi mindig győzünk, uram. A csatát megnyertük. A deldeynek letették a fegyvert. Könyörögtek, hogy fejezzük be a vérontást, és bánjunk velük úgy, ahogy méltó ellenféllel illik. Eddig nem panaszkodhattak. A Kilencedik szint is a miénk lesz, uram, nemsokára.

A király halványan elmosolyodott. Ferbinnek hatalmas kő esett le szívéről. A dolgok mégiscsak jól alakultak. Most már tényleg fel kellene fednie magát. Épp vette a levegőt, hogy megszólaljon, amikor a király hangja törte meg a csöndet.

– És Ferbin? – kérdezte.

A herceg meglepetten fülelt. Mi lenne vele?

– Halott – vágta rá habozás nélkül tyl Loesp. Mondhatta volna gyászosabb képpel is, gondolta Ferbin, a fájdalomtól letaglózva. De tyl Loesp szavai szenvtelenül csengtek, sőt, mintha némi káröröm csendült volna a hangjában.

– Halott? – kiáltott fel az apja.

Ferbin szeme megtelt könnyel. Most! Most jött el a pillanat, hogy kilépjen eléjük, és megmutassa, hogy nagyon is él. Még ha a saját mocskától bűzlik, akkor is!

– Halott – ismételte tyl Loesp, és bizalmasan közelebb hajolt a királyhoz. – Az ostoba, üresfejű piperkőc fiad otthagyta a fogát a Kherien-fennsíkon. Egy ágyúgolyó végzett vele, kiskanállal se lehetett összekaparni. Micsoda tragikus veszteség az udvari szabók, ékszerészek és hitelezők díszes kompániájának! Ami a tisztes többséget illeti, amelyhez magam is tartozom, nos…

A király harákoló hangot hallatott, aztán dühödten felcsattant: – Loesp? Mit jelentsen ez a…

– Ugyan kinek hiányzik? – legyintett tyl Loesp, mintha meg se hallotta volna a királyt. A szavába vágott! Jelentőségteljesen körbehordozta tekintetét a jelenlévőkön. Halk egyetértő mormogás hallatszott. – Látom, a tisztelendő atya a fejét csóválja. Nem számít – biggyesztette az ajkát tyl Loesp. – Maga csak imádkozzon tovább, ne törődjön semmivel. – A pap ismét felemelte az imakönyvet, de döbbent tekintetével egyre tyl Loespet fürkészte. A doktor segédje riadtan meredt a királyra, aztán segélykérő pillantást vetett gazdájára, aki némán állt mellette.

– Loesp? – kiáltotta a király, és a hangjába visszatért az uralkodói erély. – Magyarázatot követelek! Te sértegeted a halott gyermekemet? Miféle gyalázatos…

– Ej, hallgass már! – Tyl Loesp a lábához tette a sisakját, és előrehajolt. Állát az öklére támasztotta, és vasalt könyökével a király mellvértjére nehezedett. A példátlan tiszteletlenség felségsértő szavainál is nagyobb döbbenetet keltett a szobában. A király arca megrándult, a levegő sípolva áramlott ki a tüdejéből. A vért alól halk bugyborékolás hallatszott. A doktor szétvágta az utolsó ruharedőket is, és feltárta a sebet a király oldalán.

– Az a senkiházi lókötő meghalt, érted? – Tyl Loesp úgy beszélt urával és parancsolójával, ahogy egy utolsó koldussal szokás. – És ha valami csoda folytán mégis életben maradt volna, én átsegítem a túlvilágra, annyi szent! A legkisebb porontyodhoz egyelőre nem nyúlok, különben nem lehetnék kormányzó, nem igaz? De vajon megéri-e a remeteéletű, tudós Oramen a nagykorúságot? A fiú él-hal a matematikáért. Engem ebben a témakörben legföljebb a golyó röppályája érdekel, de a fiú esélyeit latolgatva, nos… egy lyukas szakajtót nem adnék érte, hogy megéri a következő születésnapját.

– Mit beszélsz? – zihálta a király. – Mertis, az isten szerelmére…

– Nem – tromfolta le tyl Loesp, és még erősebben nyomta könyökét a vérmaszatos, horpadt mellvértbe. A király felnyögött. – Nincs kegyelem, öreg cimbora. Elérted, amit akartál, megnyerted a háborút. Biztosítottad a helyed a halhatatlanok között. Mit akarsz még? Add át a stafétabotot; az időd lejárt. Tudod, mi lesz az első dolgom, ha kimegyek ezen az ajtón? Elrendelem, hogy az összes hadifoglyot mészárolják le, és a Kilences szint megszállását az unokáink is megemlegessék. A folyókban vér fog folyni víz helyett, porig égetem a legutolsó kunyhót is! És mindezt a te nevedben, öreg harcos. Emlékművet állítok az idióta fiaidnak. – Tyl Loesp még közelebb hajolt a királyhoz, és közvetlenül az arcába fröcsögött. – A játéknak vége, vén bolond! Vak voltál annyi éven át, fogalmad sem volt, mire megy ki a játék. Végre eljött az én időm! – Azzal ellökte magát a királytól. Az fájdalmasan felkiáltott. Tyl Loesp intett a doktornak, aki hangosan nyelt egyet, aztán valami fémeszközt kotort elő a táskájából, a király mellé lépett, és tövig belenyomta a sebbe. A király megrázkódott és felüvöltött.

– Árulók, hűtlen gazemberek! – zokogta. A doktor, kezében a vértől csöpögő szerszámmal, egy lépést hátrált. Az arca hamuszürke volt. – Hát senki sem segít nekem? Bitangok, gazemberek! Meggyilkoljátok a királyotokat!

Tyl Loesp fejcsóválva szemlélte a kínjában fetrengő királyt, aztán gyors oldalpillantást vetett az orvosra. – Kitűnő munka, doktor. – Odalépett a királyhoz, aki egyre erőtlenebbül hadonászott felé. A pap ekkor megragadta tyl Loesp karját, de a férfi higgadtan pillantott le a kezére. A pap hangja rekedt susogásba fúlt: – Uram, ne tedd! Ez… ez bűn.

Tyl Loesp a pap szemébe fúrta átható tekintetét. Egy darabig kínos csönd volt, senki sem mert megmozdulni, aztán a pap keze reményvesztetten lehullott a hadvezér karjáról. – Ne üsd az orrod olyasmibe, amihez nem értesz, csuhás – vetette oda foghegyről tyl Loesp. – Motyogj tovább, az a dolgod! – A szent ember nyelt egyet, és ismét a könyvbe temetkezett. Az ajka mozogni kezdett, de egyetlen hang sem jött ki a torkán.

Tyl Loesp megkerülte a bakra támasztott ajtót, és eltolta a doktort a király mellől. Leguggolt, és szemügyre vette a sebet. – Súlyos a sebesülésed, uram – mondta, és a fejét csóválta. – Mondhatnám, halálos. Miért is nem ittad meg a varázsfőzetet, amit a csillagokból jött barátunk, Hyrlis kotyvasztott? Én megittam volna a helyedben, meg én! – Azzal belevájta kezét a király oldalába, szinte könyékig eltűnt benne. A király felüvöltött.

– Lám, lám – dünnyögte Tyl Loesp. – Mi nyomja a szívedet, jó uram? – Felhorkant, aztán erőteljesen megrántotta a kezét és csavart rajta egyet. A király egy utolsó, rettenetes hörgést hallatott, háta ívbe feszült. Összerándult, az ajkáról különös, sóhajszerű hang bugyogott fel, aztán végleg elcsöndesedett.

Ferbin mozdulni sem bírt, kővé dermedt a döbbenettől.

Ekkor éles pukkanás hallatszott. A pap eldőlt, mint egy zsák, tyl Loesp leeresztette a pisztolyt. Fegyvert tartó kezéről még mindig csöpögött a vér.

A doktor megköszörülte a torkát, és ellépett segédje mellől. – Aah, a fiút is – intett felé, de kerülte a segéd tekintetét. Vállat vont. – Jelentett a király bizalmasainak…

– Mester! Én csak… – A segédnek nem volt ideje befejezni a mondatot. Tyl Loesp az első golyót a hasába eresztette, és ahogy a fiú előregörnyedt, a másodikat a fejébe. A doktor arra számított, hogy tyl Loesp őt is nyomban a többiek után küldi, de a férfi előbb rá, aztán az ajtóban álló két lovagra mosolygott. Lehajolt, kihúzott egy kendőt a segéd övéből, megtisztogatta vele a pisztolyt, és ráérősen leitatta a vért a ruhaujjáról.

Körülnézett a megfogyatkozott társaságon. – Valakinek meg kellett tennie – vont vállat. Undorodva nézett végig a királyon, mint a sebész a műtét közben elhalálozott betegen. – Az uralkodók folyton a végzet hatalmát és a nagyobb célok érdekében meghozandó áldozatokat emlegetik – tette hozzá, még mindig a kezét törölgetve. – Hát most fordult a kocka, nem igaz? Ha valamelyikőtök számára nem volna világos: dicső királyunk belehalt a harctéren szerzett sebesülésébe, és halála előtt véres bosszút esküdött. Miután örököse nem maradt, legkisebb fiát a gyámságom alá veszem. Ezt a kettőt itt egy orvlövész lőtte le. A házat a biztonság kedvéért porig égetjük. Most pedig kövessetek! Nehéz munka után édes a pihenés!

Azzal a vérfoltos törölközőt a segéd arcába dobta, és könnyed hangon hozzáfűzte: – Itt végeztünk.

2. A palota

Orament a pourli palota körtermében érte a hír, hogy apja és testvére odavesztek a csatában. A fiatal herceg gyakran időzött az Éjszárny eme különleges szobájában, lévén a dísztelen falak szinte tökéletes kört alkottak, és ha az ember a terem közepére állt, érdekes kísérleteket végezhetett a falakról visszaverődő hangokkal.

A herceg felpillantott a jegyzeteiből, és kérdőn tekintett a grófra. Droffo, Shilda tartomány ura levegő után kapkodott. Nyomában szolgák hada özönlött be a terembe, csupa ziháló, zaklatott arcú libériás. Oramen hátradőlt a székén. Odakint teljesen besötétedett, s ő a munka hevében észre sem vette, hogy immár lámpások fényénél rója a sorokat.

– Meghaltak? – visszhangozta. – Mindketten? Biztos ez?

– A parancsnokságról érkezett a hír, uram. Tyl Loesp is megerősítette. Atyád holttestét egy lövegtalpon hozzák a városba – zihálta a gróf. – El sem tudom mondani, uram, micsoda veszteség ez mindannyiunk számára. Azt mondják, szegény Ferbint ágyúgolyó sodorta el. Fájlalom, hogy nekem kellett tudatnom veled a hírt, uram, de ez az igazság. Odavannak mind a ketten.

Oramen lassan, elgondolkodva bólintott. – De mégsem én vagyok a király, igaz? – kérdezte.

A gróf, akinek udvari öltözékén míves páncéling csillogott, zavartan hallgatott. – Nem, uram, valóban nem – mondta végül. – A korona csak akkor illet meg téged, ha nagykorú leszel. Addig tyl Loesp uralkodik a nevedben. Legalábbis nekem így mondták.

Egy év, gondolta Oramen. – Értem.

A herceg mély lélegzetet vett, és lassan kifújta. Lám csak, lám. Álmában sem gondolta volna, hogy így alakulnak a dolgok. Tanácstalanul pislogott Droffóra. – És most hogyan tovább? Mit kell tennem?

Ezzel a kérdéssel sikerült másodszor is zavarba hoznia a grófot. – Ha elfogadsz egy tanácsot, uram – felelte habozva –, lovagolj ki a csatatérre, és kísérd vissza atyád holttestét.

Oramen bólintott. – Igen, talán az volna a legjobb.

– Biztonsággal megteheted, uram: a háborút megnyertük.

– Igaz – felelte Oramen. – Hát persze… – Felállt, és körülnézett a teremben. – Puisil, készítsd a gőzszekeret, kérlek.

– Eltart egy ideig, mire befűtöm a kazánt – felelte a megszólított szolga. – Uram.

– Akkor ne késlekedj – felelte Oramen higgadtan. Puisil már fordult is, amikor az udvari kamarás toppant a terembe. – Egy pillanat! – szusz-szantotta, és intett a szolgának, hogy várjon. Az bizonytalanul pislogott az ősz tisztségviselőre, majd a fiatal hercegre sandított.

– Nyergeltetni talán bölcsebb döntés volna – fordult a kamarás Oramen felé. Meghajtotta magát Droffo előtt, a gróf válaszul kurtán biccentett. A kamarás, akit Fanthile-nak hívtak, erősen kopaszodó, agg férfiú volt, arcára mély barázdákat szántott az idő, de a tartása egyenes volt és büszke.

– Miért gondolod? – pillantott rá Oramen. – A szekér gyorsabb.

– A hátasra nem kell annyit várnod, uram – vetette ellen Fanthile. – Azonnal indulhatsz. És jobban illene az alkalomhoz. Ha nyeregben ülsz, az emberek közelebb érzik magukat hozzád. A tömeg minden bizonnyal látni akar.

Apám gőzszekeréről is tudnék integetni, gondolta Oramen, ha fel-állnék a hátulsó ülésről. De hallgatott, mert értette a rációt a kamarás javaslatában.

– Ráadásul – ütötte tovább a vasat Fanthile, amikor észrevette, hogy a herceg hezitál – az úton most mozdulni sem lehet. A gőzszekérrel az első kanyarban elakadnál, mirtikhorháton viszont…

– Igazad van – intette le Oramen. – Nos, legyen. Puisil!

– Máris, uram. – A szolga nyomban sarkon fordult, és már ott sem volt.

Oramen sóhajtott, és elpakolta a jegyzeteit. A napja azzal telt, hogy a zenei hangok lejegyzésének új módozatain dolgozott. Hajnalban a palota népével együtt leköltözött a kazamatákba, mivel úgy tudták, a deldeyn főerők a délelőtt folyamán fogják megindítani a támadást a legközelebbi toronyból. A legrosszabb eshetőségre számítva előkészítették a föld alatti menekülőutat, a város peremén egy egész gőzszekérarmada várta őket. Végül mégsem kellett kiüríteni a palotát: a betolakodó deldeyneknek felkészült sereg állta útját, így az ellenségnek egykettőre elment a kedve a háborúsditól. Nemsokára már csak azon járt az eszük, hogy mentsék az irhájukat.

Oramen egy darabig a balusztrádos tetőteraszon ücsörgött házitanítója, az öreg Shir Rocass társaságában, és a vidéket kémlelte. Onnan, ahol ültek, remek kilátás nyílt a lépcsőzetesen elnyúló palotára és a hegyoldalba épült város háztetőire. A távolban sötéten derengett a Xilisk torony; a távírón érkezett jelentések szerint a város határától egészen odáig tartott a front.

Minden nyugodtnak tűnt, égen-földön semmi sem mozdult. A kaúdok és lygek viharfelhőszerű, napot elsötétítő hordái, amelyek a régi idők csatáit oly nagyszabásúvá és drámaivá tették, már csak az emberek képzeletében éltek; legföljebb mutatóba suhant át a csatatér fölött egy-egy őrszem vagy felderítő. A Nyolcadik szinten a szárnyasok már amúgy sem játszottak szerepet a szárazföldi hadviselésben, helyüket átvették a hadigépek és az új stratégiák, amelyek kivétel nélkül Hausk király nevéhez fűződtek.

Nemrégiben híre kelt, hogy a deldeynek feltalálták a repülő gőzszekeret, de ha így is volt, ezúttal nem hoztak magukkal egyet sem a csodamasináikból. Oramen igyekezett palástolni csalódottságát, annál is inkább, mivel öreg tanítójánál konzervatívabb hazafit keresve sem lehetett volna találni szerte a birodalomban. Hamarosan otthagyták a teraszt, beültek a könyvtárba, és nekiláttak az aznapra rendelt leckének.

Az agg Shir Rocass egy ideje már fontolgatta a visszavonulást – nemcsak hajlott kora miatt, hanem azért is, mert nem sok újat tudott mondani ifjú tanítványának. Újabban Oramen naphosszat üldögélt egyedül a könyvtárban, igaz, továbbra is gyakran kikérte idős mestere véleményét. Ezen a délelőttön a herceg magára hagyta a poros papírtekercsek fölé görnyedő Rocasst, és a körterembe indult, hogy zavartalanul elmélkedhessen a hangjegyírás elméleti és gyakorlati kérdésein. Nem is nyitott rá senki – egészen mostanáig.

– Oramen! – rontott a terembe Silbe úrnője, Renneque. A lány suhogó fodor- és csipkefelhőt maga után húzva elviharzott Droffo és Fanthile mellett, és a herceg lába elé vetette magát. – Mondd, hogy nem igaz! Ez csak valami rossz tréfa, ugye? – Átölelte a herceg lábát, és felpillantott rá. Ruhája szakadtan lógott, csinos arca vöröslött a könnyektől, tekintete izzott, barna haja kibomolva omlott a vállára. – Nem lehet, hogy mindketten… A király és Ferbin is! Képtelenség! Mondd, hogy egy szó sem igaz az egészből!

Oramen lehajolt, és gyengéden fölemelte a lányt a földről. Renneque tágra nyílt szemmel meredt rá, homlokát ráncokba gyűrte a kétségbeesés, ajka hangtalan szavakat formált. Oramen régtől fogva vonzódott hozzá – irigykedett a bátyjára, amiért Renneque őt tüntette ki kegyeivel –, de a lány szépségét mintha egyszeriben elmosta volna a gyász. Most, hogy már nem kapaszkodott a herceg lábába, az apró bolygómedált markolászta, amely vékony láncon függött a nyakában. Idegesen forgatta az ujjai között, a koncentrikus burkok ide-oda pörögtek és csúszkáltak a külső gömbhéjban.

Oramen hirtelen nagyon felnőttnek, majdhogynem öregnek érezte magát. – Semmi baj, Renneque – vigasztalta a lányt, és bátorítóan meg-paskolta a kezét. – Előbb-utóbb mindannyiunkat utolér a végzet.

A lány szívet tépően felzokogott, és a földre vetette magát.

– Úrnőm – próbálkozott Fanthile egy vigasztalónak szánt, de némiképp zavart mosollyal. Az ajtóban ekkor hirtelen egy másik udvarhölgy jelent meg, úgyszintén könnyáztatta, vörös arccal. Korát tekintve Renneque anyja lehetett volna, arcát egy gyerekkori fertőzés hegei pöttyözték. Amikor meglátta, hogy társnője a földön zokog, az ajkába harapott. – Kérlek, Mallarh – pillantott rá segélykérőn Fanthile, és Renneque-re mutatott.

A nő lehajolt és felsegítette Renneque-et. A két nő összeölelkezve távozott.

– Most pedig, uram… – vett nagy levegőt Fanthile, de egy újabb érkező félbeszakította: Harne, Aelsh úrnője, a király első asszonya, Ferbin herceg anyja állt az ajtóban. Szeme körül vörös karikák éktelenkedtek, szőke haja tépetten és fésületlenül lógott a vállára, de a ruháját nem szaggatta meg. Arca összeszedett volt, tartása büszke. Fanthile sóhajtott. – Úrnőm… – kezdte.

– Tudni akarom, Fanthile – vágott a szavába az asszony hűvösen. – Igaz a hír? Mindketten…?

Fanthile lesütötte a szemét. – Igen, úrnőm. A királyról biztosan tudjuk. A herceg holttestét még keresik.

Harne egy pillanatra megingott, de összeszedte magát. Bólintott, és megfordult, mintha menni készülne, aztán mégis megtorpant. Átható tekintetét Oramenre szegezte. A fiú felemelkedett ültéből, tekintetét fogva tartotta az asszony delejes pillantása.

Bár mindent elkövettek, hogy palástolják kölcsönös ellenszenvüket, rossz viszonyuk nyílt titoknak számított a palotában. Oramen anyját annak idején éppen Harne kedvéért száműzték az udvartól, és az úrnőt kifejezetten irritálta riválisa fiának a puszta létezése. Oramen mégis kész volt túltenni magát a történteken, így hát tudatni akarta Harnéval (legalábbis később így fogalmazta meg magában), hogy ő maga soha nem akart ilyen áron király lenni, és hogy az asszony rangja semmiféle módon nem szenvedhet csorbát sem most, sem az ő trónra lépése után. Ám a nő arckifejezéséből a vak is láthatta, hogy minden szó hiábavaló lenne – sőt, kimondottan ártalmas.

Aztán arra gondolt, mégiscsak mondania kellene valamit, legalább egy-két együtt érző szót, elvégre az is jobb, mint a bántó némaság. Végül azonban nem szólt semmit. Ahogy a mondás tartja: hallgatni arany. Röviden fejet hajtott Harne előtt, mire az sarkon fordult, és suhogva távozott.

Oramen felsóhajtott. Legalább ezen is túl vannak.

– Ne késlekedj, uram – noszogatta Fanthile, és az ajtó felé intett. – Magam is veled tartok.

– Nem kellene átöltöznöm? – Oramen végignézett magán: dísztelen, köznapi öltözéket viselt, egyszerű szárast és mellényt.

– Csak keríts magadra egy jó köpenyt – javasolta Fanthile.

A herceg elgondolkodva dobolni kezdett a jegyzetein, mintha azon tűnődne, magával vigye-e őket, vagy sem. A kamarás türelmesen nézte. – Hasonló helyzetben mindenki össze lenne zavarodva, uram – mondta végül. – Ez teljesen természetes.

Oramen bólogatott. – Igen – mondta, és tovább dobolt a papírkupacon. A legfelső lap kivételesen nem kottákkal volt teleírva. A királyi ház tagjaként Orament alaposan kitanították az idegen népek kultúrájából és szokásaiból, akik más élőszinteken vagy a világ más részein éltek. Mielőtt rátörték volna az ajtót, éppen a saját nevét firkálgatta le különböző nyelveken, az egyes nyelveknek megfelelő formában:

Oramen lin Blisk-Hausk’r yun Pourl, yun Dich.

Oramen herceg (3/2), Pourlinebrac, 8/Su.

Ember, Oramen, Pourl hercege, Hausk-dinasztia, Sarl Királyság, Sur-samen, 8. élőszint.

Meseriphine-Sursamen VIIIsa Oramen lin Blisk-Hausk’r dam Pourl.

A paksaméta közepébe csúsztatta a fecnit, és papírnehezéket helyezett a tetejére. – Teljesen természetes – sóhajtotta, a kamarás szavait visszhangozva.

Ř

Még sosem volt ilyen nehéz nyeregbe szállni, hát még eljutni a mir-tikhorig… Oramen nem sokat késlekedett, mióta meghallotta a szörnyű hírt, de a lámpásokkal megvilágított palotaudvaron már hatalmas volt a nyüzsgés.

Fanthile felkísérte – pontosabban terelte – a lakosztályába, hogy magára kanyarítsa nehéz lovaglóköpenyét. A kamarás sebtében megfésülte a herceg aranybarna loboncát, aztán lerohantak a lépcsőn, és rögvest az istálló felé vették az irányt. Komor arcok és zsebkendőt szorongató kezek mellett haladtak el, és mindössze egyszer álltak meg, amikor egy lépcsőfordulóban összefutottak az ocht nagykövettel.

A nagykövet külsőre úgy festett, mint egy óriási rák. Magas, tojásdad törzse akkora volt, mint egy gyermeké, és a mélykék különféle árnyalataiban játszott. Testét apró, élénkzöld kinövések borították – puha tüskék vagy vastag szőrszálak, nehéz lett volna megmondani. Ízelt végtagjai közül a hátsó két pár lábként, a mellső két pár karként funkcionált; mind a nyolc parázsvörös színben pompázott és apró ikerkarmokban végződött, amelyek ugyanolyan kékek voltak, akár a teste. A végtagok szimmetrikusan, z alakban ereszkedtek alá egy-egy fekete csonkból, amelyek Orament vaskos ágyúcsőre emlékeztették.

A lény testét három oldalról csillogó fémkeret támasztotta. A kerethez kapcsolódó vaskos gubók rejtették azt a szerkezetet, amely segítségével lebegni tudott a levegőben. A gubók rendszeres időközönként sajátos illatú folyadékot lövelltek ki magukból, és vaskos csőköteg vezetett belőlük egy átlátszó hengerhez, amely a lény fejét ölelte körül (ami egyébként a felsőteste közepén helyezkedett el), és amelyben időnként apró buborékok szálltak felfelé. A nagykövet teste nedvesen csillogott, és ha az ember közelebbről szemügyre vette – Oramennek, mint vérbeli tudósnak, természetesen ez sem kerülhette el a figyelmét –, kiderült, hogy a zöldes szőrzet és a kék karmok kivételével mindenütt vékony folyadékhártya borítja. Az ocht a palota Napszárnyában lakott, egy tágas és kényelmes kialakítású víztartályban.

Kétfős kísérete (egyik társa valamivel kisebb, a másik nagyobb volt nála) hangtalanul lebegve közeledett a lépcsőhöz. Fanthile azonnal lassított, ahogy meglátta a triót. Oramen először követte a példáját, aztán mégis úgy döntött, hogy kilép a lámpák fénykörébe. A kamarás sóhajtva eredt utána.

– Á, Oramen herceg – szólította meg Kiu-ta-Pourl. A nagykövet hangja száraz levelek susogására, frissen élesztett tűz pattogására emlékeztetett. – Aki a létbe keltett, nincs többé. Éppúgy a mi őseink, az áldott fátyollények, és hiányoznak. A gyász lomha folyó, és nem csak az. Én nem osztozhatom veled, láthatod. Nem baj. Amit kívánok, az türelem. Úgy vélem, igaz. Vélni igaz, vélni beteljesülés. Talán. Az energia áramlik, örökül hagyták ránk, mindannyiunkra. Te és mi egyformán. Akárha a mélység, titkai hallgatnak.

Oramen a fölébe tornyosuló alakra bámult, és azon tűnődött, mit jelenthet ez a zagyvaság. A nagykövet szónoklatainak mindig volt valami értelme, még ha nehezen is lehetett kihámozni a ködös szófoszlányokból, és ehhez többször át kellett gondolni az elhangzottakat, sőt, a legjobb volt, ha utólag leírta az ember. De erre most nem volt idő.

– Köszönöm – bökte ki végül –, ez igazán kedves öntől. – Biccentett, és a lépcső felé kezdett hátrálni.

A nagykövet karhossznyit tolatott, apró tócsát hagyva a folyosó kövén. – Tartsanak meg. Menj, ahová visznek. Vedd, amit adnék és mégsem, ismerve azonosságunkat. Ochtok a ködnép gyermekei, örökség. Magad is, örökvárók. És mindig hiány.

– Igen, nos, ha megbocsát, uram – hajtotta meg magát Fanthile, azzal megfordult, és Orament maga előtt tolva fürgén lesietett a lépcsőn.

Az udvaron a legkülönfélébb méltóságok és funkcionáriusok valóságos hada tolongott és vívott kézitusát egymással, hogy helyet kapjon a trónörökös kíséretében. Pedig az út rövidnek ígérkezett; a gyászmenet állítólag már a város határában járt.

Oramen az árkádok árnyékába húzódva, karba tett kézzel várta, hogy az istállófiú elébe vezesse a hátasát. Egyik lábáról a másikra nehezedett, és közben óvatlanul beletaposott egy frissen gőzölgő trágyakupacba. Rosszkedvűen horkantott, lerázta a piszkot a csizmájáról, a maradékot pedig beletörölte egy közeli oszloptalapzatba. Azon tűnődött, vajon a kupac formájából, színéből és állagából ki lehet-e következtetni, milyen állat hagyta maga után. Egy hozzáértő számára bizonyára nem okozna gondot az ilyesmi.

Oramen eltűnődött. A Pentrl útját jelző, halványuló vörös csíkot a lámpák fénye sem tudta elhalványítani. A vándorcsillag rég lenyugodott már, és csak napok múlva tér vissza. Sarkközelből a Domiti kel fel nemsokára, de a mostani hosszú éjszaka lesz: a csillag előfénye is csak órák múlva fog felderengeni. A távolban alig kivehetően sötétlett a Keande-yiine torony óriás sziluettje. A Xilisk közelebb volt a városhoz, de jóformán teljesen kitakarta a palota egyik zömök bástyája. A Xilisk torony… Az ochtok úgy nevezik, 213út52. Minden tisztelet a bölcs ochtoké, gondolta Oramen, de a magam részéről maradok a „Xilisk”-nél.

Az udvaron egyre türelmetlenebbül zajongtak a léhűtők. Ezeknek nem a csatamezőn volna a helyük? Bár igaz, az apja már rég kiválogatta közülük azokat, akik kellő elhivatottságot éreztek magukban a modern hadviselés iránt. A szedett-vedett, de annál nagyobb létszámú hűbérúri hadak a maguk idilli tiritarkaságában még mindig fontos részét képezték a király seregének, noha az zömében hivatásos katonákból és összeszokott zászlóaljakból állt, amelyeket kapitányok, hadnagyok, századosok és ezredesek vezettek – nem pedig holmi lovagok, grófok, bárók és hercegek. Oramen fél tucat papot és parlamenti tisztviselőt is látott a tömegben, akik fennhangon vitatkoztak. Oramen legszívesebben egyedül indult volna útnak, legföljebb egy maroknyi hű szolgával, ehelyett úgy tűnt, maga is egy kisebbfajta hadsereg élén lovagol ki a palotából.

Az apja szigorúan meghagyta neki, hogy tartsa magát távol a harcmezőtől. Ez nem esett nehezére, mivel az ütközet amúgy is érdektelennek ígérkezett: a rettegett Werreber altábornagy előző este azzal kérkedett, hogy néhány óra leforgása alatt felőrlik majd a deldeyn főerőket. Néhány éve még lázba hozta volna a modern hadigépezetek működése, az ellenség stratégiája és az utánpótlásvonalak kiépítésének steril matematikája, de az érdeklődése időközben elpárolgott.

A hadtudományoknak ugyanis (bár ezt egyelőre csak a művelt kevesek tudták) egyszer s mindenkorra leáldozott. Tökéletes anakronizmus volna ilyesmivel foglalkozni egy olyan korszak hajnalán, amelyet maga a háború alapozott meg és készített elő. A tömegméretű pusztítás immár elavult dolognak számított, fölösleges pazarlásnak; kormányzási metódusnak pedig – rossz hatásfoka és destruktív volta miatt – kifejezetten alkalmatlan volt. Az ilyesminek egyszerűen nincs helye az eljövendő pragmatikus világban, amelyet a királyság legragyogóbb elméi álmodtak meg.

A változást legföljebb olyanok gyászolják meg, mint az apja. Oramen kimondottan örült, hogy felvilágosult korban élhet.

– Hercegem – köszörülte meg a torkát valaki a háta mögött.

Oramen megfordult. – Á, Tove! – kiáltotta, és meglapogatta gyerekkori barátja hátát. Lomma tisztként szolgált a seregben, most épp a Légi Csapásmérő Egység egyenruháját viselte. – Te itt? Azt hittem, odakint vagy a tűzvonalban. El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy látlak!

– Tegnap éjjel felküldtek a lygtoronyba egy csapat döggel. Könnyűfegyverzet, gondolhatod! Légitámadástól féltünk. Figyelj – azzal átkarolta Orament –, nagyon sajnálom, ami apáddal és Ferbinnel történt. A csillagok velünk zokognak. El sem tudom mondani… Mi mindannyian, odakint a csatatéren… Csak hogy tudd: a kardunk a tiéd!

– Pontosabban Loespé.

– Az öreg téged szolgál, Oramen. Nem fogsz csalódni benne.

– Tudom.

– Ó, a mi drága uralkodónk, a mi örök… – Tove hangja elcsuklott. Megrázta a fejét, és elfordult. Az ajkába harapott és nagyot szippantott.

Oramen vigasztalóan megveregette barátja vállát. – Boldogan halt meg, ebben biztos vagyok – mondta. – Győzedelmes csatában, fegyverrel a kézben, ahogy mindig is akarta. – Gyorsan körbepillantott az udvaron. A kíséret tagjai időközben felsorakoztak, de az ő hátasát még mindig nem vezették elő. Gőzszekéren mégiscsak gyorsabb lett volna, gondolta bosszúsan. – Nagy embert vesztettünk el – tette hozzá. Tove a földet bámulta. – Mindannyian. Nos… – Tove most felnézett rá. Oramen széles mosolyt villantott a barátjára, aztán zavartan pislogott egyet. – Az igazat megvallva még mindig nem tértem magamhoz. Szédülök, a fejemben kergetőznek a gondolatok. Abban reménykedem, hogy ez csak egy rossz álom, amiből hamarosan felébredek.

Tove könnyes arccal bámult vissza rá. – Amikor hírét vették apád halálának, azt mondják, a katonák nekiestek a hadifoglyoknak, és mind egy szálig lemészárolták őket.

– Reménykedjünk, hogy ez csak afféle harctéri mendemonda – sóhajtott Oramen. – Apám mélyen elítélné az ilyesmit.

– De hát megölték őt, Oramen! Ezek az alávaló gazemberek, ezek a szörnyetegek! Bárcsak én is ott lettem volna, hogy bosszút álljak érte!

– Nos, egyikünk sem volt ott. Akármi is történt, reméljük, hogy a katonáink nem hoztak szégyent a fejünkre.

Tove lassan bólintott, és belecsimpaszkodott barátja karjába. – Erősnek kell lenned, Oramen – jelentette ki.

Oramen Tove-ra pislogott. Erősnek kell lennie? Ez volt a legbanálisabb marhaság, amit valaha hallott tőle. A halál különös hatással van az emberekre, tűnődött.

– És… szóval – kezdte barátja ravaszkás, óvatos félmosollyal – mondd csak, mostantól térdre kell előtted borulnom, és felségnek kell hogy szólítsalak?

– Még nem – rázta a fejét Oramen, és egy hajlongó nemes nyomában elindult végre-valahára megkerült hátasa felé, majd másodpercekkel később eltűnt az udvaroncok zsibongó tömegében.

Ř

A győzhetetlen Hausk király holttestét kísérő gyászmenet a Xiliskbe vezető úton, Evingratt városa mellett találkozott az alig kisebb számban kivonuló fogadóbizottsággal, élén Oramen herceggel. A vándorcsillag felkeltéig hosszú órák voltak még hátra, a trónörökös útját csak egy-két sziszegő gázlámpás és a Domiti erőtlen előfénye világította meg. Mertis tyl Loesp hangos páncélcsörrenéssel leszállt a nyergéből, és döngő léptekkel elindult az érkezők elé. A herceghez érve térdre ereszkedett, és fejet hajtott. Kócos, homlokába csüngő, megtépázott üstöke már-már hozzáért Oramen kengyelbe dugott lábához. Aztán az ifjú hercegre emelte tekintetét; lőportól feketéllő arcát fénylő könnycsíkok szabdalták.

– Szeretett királyunk – kezdte zengő, érces hangon –, aki neked apád volt, nekem barátom, a sarl népnek pedig ura és pártfogója egy személyben, ismét diadalmasan tér vissza trónjára… ha utoljára is. Győzelmünk elsöprő volt, zsákmányunk temérdek. Ám a veszteségünk is hatalmas, és fájdalmunk mellett eltörpül minden győzelem, megszerzett kincs és hatalom. A te atyád az egyedüli mércéje győzelmünknek: páratlan hadvezér volt és nagyszerű ember, aki idő előtt hagyott itt bennünket. Árván maradtunk, uram.

– Nekem jutott hát a feladat – folytatta – s tulajdonképpen a kitüntetés, bár sosem kívántam magamnak efféle dicsőséget… hogy trónra lépésed napjáig az országot óvjam és gyarapítsam. Kérlek, bízz benne, uram, hogy mindaz, amit a nevedben tenni fogok, azt érted és szeretett népünkért teszem. Döntésemet a bolygószellem kegyelmébe ajánlom. Atyád is ezt kívánná tőlem, s feladatomat rendíthetetlen buzgalommal látom majd el, hogy törleszthessek mindazon jótéteményekért, amiket tőle kaptam. Úgy szolgállak majd téged is, ahogyan őt – teljes szívemmel, összes gondolatommal és cselekedetemmel, most, s míg a sors el nem szólít e világból.

– Ezen a gyászos napon eltávozott közülünk, aki szívemnek a legkedvesebb volt: egy igaz barát, az utamon vezérlő fénysugár. Egy örök csillag hunyt ki ma este, amelynek ragyogása minden égi lámpást elhomályosított. Népünk elvesztette valaha volt legdicsőbb vezérét, akinek neve fennmarad hosszú eónokon át; ezt a nevet az idők végezetéig visszhangozzák a csillagok, akár a valaha élt legendás hősökét. Mi magunk sosem érhetünk a nyomába, ám egy dologban biztos vagyok: az igazán nagy lelkek haláluk után is szeretteikkel maradnak, és ahogy az eget járó csillagok izzó nyomot hagynak az éj sötét mezején, az erő és bölcsesség ragyogó példája is velünk marad, s ebből az örökségből mindenkor erőt meríthetünk, hogy az élet emberpróbáló pillanataiban megacélozhassuk gyönge akaratunkat.

Egy darabig hallgatott, mint aki erőt gyűjt a folytatáshoz. – Bocsáss meg, uram – rázta meg ősz fejét –, ha az imént túlságosan magával ragadott a szenvedély, s tehozzád vagy a magam tisztéhez képest méltatlanul beszéltem. Szemem vakká, fülem süketté lett, zsibbadt ajkamra nem jönnek szavak, melyekkel kifejezhetném, mekkora tragédia az, ami ma történt. Többet nyertünk, mint remélni mertük, ugyanakkor hatalmas veszteség ért, s egy ekkora csapás mindenki számára megrendítő… Talán csak az olyan erős lélek nem roppanna össze a súly alatt, mint akinek porhüvelyét most szomorú kötelességem átadni neked, uram.

Tyl Loesp elhallgatott, és Oramen tudta, hogy nem hagyhatja szó nélkül az elhangzottakat. Az elmúlt fél órában igyekezett nem odafigyelni a körülötte fecsegő főnemesekre – különösen azóta, hogy Fanthile-nak sikerült átfurakodnia magát az emberi és állati testek tömegén, és figyelmeztetnie, hogy beszédet kell majd tartania az egybegyűltek előtt. A beszéd tartalmával kapcsolatban azonban nem maradt ideje támpontokat adni, mert a felháborodott udvaroncok az út szélére taszigálták, hogy ott várja be a nemesek, a kötelességtudóan jajongó papok és a savanyúképű parlamenti tisztviselők népes, de sokkal kevésbé illusztris táborát. Oramen azóta törte a fejét, miről is beszéljen. Mit szokott ilyenkor egy herceg mondani?

A körülötte álló bárók és grófok elismerően hümmögtek és bólogattak Mertis tyl Loesp szavaira. Oramen megfordult a nyeregben, és tekintetével megkereste a kamarást, aki kétségbeesetten igyekezett utat könyökölni magának a léhűtők erdejében. Fanthile intett a fejével, és suta kézmozdulattal jelezte, hogy szálljon le a nyergéből.

Oramen úgy is tett. Időközben valóságos tömeg gyűlt össze a színen; mindenfelől özönlöttek a közeli falvak lakói, ki gyalogszerrel, ki szekéren, és immár teljesen eltorlaszolták a széles országutat és az árokdombokat. Lökdösődve tülekedtek a jobb helyekért, s tucatszám kapaszkodtak fel az út menti fákra, hogy jobban lássanak. A hercegnek viszont még mindig fogalma sem volt róla, mit mondjon. Közben eszébe jutott, milyen remek képet festhetne erről a jelentről egy udvari piktor. Megfogta tyl Loesp kezét, és talpra segítette.

– Köszönöm vigasztaló szavaidat, jó tyl Loesp – mondta, és megszorította a férfi kezét. Szinte látta magát kívülről: a nyiszlett, kákabélű, sápadt gyereket, akinek jóformán egy hang nem jön ki a torkán a megilletődöttségtől, és aki úgy néz ki, mintha a köpenye alatt hálóruhát viselne, amint kezet fog a rettenthetetlen vitézzel; a félelmet nem ismerő lovaggal, aki a küzdelem dicsőséges mocskával a vértjén tér meg a csatából, aki a korát tekintve az apja lehetne, s akit termetben és tekintélyt parancsoló modorában csak elhunyt atyja múlhatna felül.

Az átható vér- és füstszagot árasztó, küzdelemtől elcsigázott tyl Loesp zihálva tornyosult fölé. Oramen tudatában volt a helyzet drámaiságának. Ez az évszázad tablóképe, gondolta. Mesterek ecsetjére való – a nagy Dilucherre vagy Sordic vásznán volna a helye. Esetleg Omoulldeóén. Hirtelen elhatározással úgy döntött, plagizálni fog. Persze nem festményeket fog utánozni, hanem színdarabokat: az óidők tragédiáiban valósággal hemzsegnek a halott apákról és dicső harcosokról szóló gyászbeszédek.

A nehézség nem abban van, hogy az ember felidézze a kívánt részt, hanem hogy melyiket válassza a többtucatnyi szóba jöhető monológ közül. Nincs más dolga, mint kicserélni a neveket, és itt-ott betoldani vagy kihagyni egy sort, ahogy a helyzet megkívánja. Gyerekjáték!

– Nos… khm… valóban… – kezdte Oramen, és megköszörülte a torkát – tragikus nap a mai. Tudom jól, hogy ha bármilyen áldozattal visszahozhatnátok apámat, vonakodás nélkül megtennétek. De erőnkkel most a gyógyulást és országunk épülését kell szolgálnunk. Örömöt és bánatot hoztál, jó tyl Loesp, ám akármekkora fájdalom köti gúzsba most mindannyiunk szívét, teljesítenünk kell kötelességünket, s meg kell adnunk a végtisztességet szeretett halottainknak. A gyász múltával győzelmünk is fényesebben ragyog majd. Apám is bizonnyal így akarná.

– Életében tisztelet és megbecsülés övezte, s nevét a mai győzelem tette halhatatlanná. Dicsőségében osztoznak mindazok, akikkel vállvetve küzdött a Xilisk torony alatt. – Oramen körbehordozta tekintetét a tömegen, majd emelt hangon folytatta. – Apám ma csatába lovagolt, s az égi harcmezőkre magával vitte idősebb fiát… hátrahagyván engem. Kétszeres veszteség ért: nemcsak atyámat és testvéremet vesztettem el, de királyomat és a trón méltó örökösét is. Nevük éltükben-holtukban fényesebben ragyog majd, mint az enyém valaha is fog, s a vitéz és nemes Mertis tyl Loesp, kinek egyéb kötelezettségek súlya is nyomja a vállát, most kénytelen helyettem helytállni. Szívemből mondom: nem ismerek megfelelőbb embert e nehéz feladatra. – Oramen az előtte álló komor képű vezér felé intett, aztán mély lélegzetet vett, és szavait továbbra is a tömeghez intézve folytatta: – Tudom, hogy nekem semmi részem a mai diadalban; gyönge karom el sem bírná a kardot. De büszke szívvel emelem magasba a sarl lobogót, és az égbe kiáltom: emlékezzünk a nagy tettre! Ünnepeljünk hát! És mindenekelőtt rójuk le tiszteletünket a nagy ember előtt, ki e dicső tettre sarkallt bennünket, s aki népünknek hírnevet szerzett.

A tömegből éljenzés tört ki, a lelkesedés futótűzként terjedt. Oramen hallotta, ahogy kardok koccannak pajzsokhoz és vaskesztyűs kezek dobolnak a páncélingeken. Az antik szóvirágokra stílszerű válaszként puskaropogás-permet érkezett, mint higanyos égből a jégeső.

Mertis tyl Loesp arcán, amely az iménti beszéd alatt mindvégig kemény és rezzenéstelen maradt, Oramen mintha meglepetést látott volna átsuhanni – s némi nyugtalanságot is –, ám a lámpások és a vándorcsillag derengő fényében nem tudta biztosan megítélni; talán csak a képzelete játszott vele.

– Vezess az apámhoz, kérlek – szólt az ősz katonához. A szíve vadul kalapált, kapkodva szedte a levegőt, de mindent elkövetett, hogy megőrizze a méltóságát. (Ha csalódtak, hát csalódtak; ő nem fog zokogva az apja tetemére borulni és sikoltozva tépni a haját.)

– Kövess, uram. – Tyl Loesp sarkon fordult, és megindult a bivánok vontatta súlyos szekér felé.

A komor ábrázatú, páncélba öltözött férfiak némán utat nyitottak nekik. Oramen megpillantotta köztük a hórihorgas Werreber altábornagyot, aki előző este a csata várható lefolyásáról tartott neki lelkesítő prédikációt. Mellette Chasque exaltin, a főpap állt. Mindketten lehajtott fővel fogadták a közeledésüket. A tábornok mintha éveket öregedett volna, válla ernyedten lógott, arca egyenruhájánál is gyűröttebbnek tűnt. Chasque csillogó vértjét gazdagon hímzett palást takarta. Mikor Oramen a főpap mellé ért, az vértelen mosolyt eresztett felé, mintha így biztatná, hogy legyen erős.

A két férfi fellépett az emelvényre. Maroknyi pap szorgoskodott a halott körül, csuhájuk és gyér hajuk a gyász szabályai szerint tépetten, rendezetlenül állt rajtuk. Egyetlen sziszegő gázmécs vetett remegő árnyékokat a rögtönzött ravatalra. Hausk király arca gondterheltnek tűnt, mintha egy megoldhatatlan problémán tűnődne. A szeme csukva volt, állát felkötötték, testét ezüstös lepel borította.

Oramen egy darabig némán nézte halott apját. – Életében a tettei beszéltek helyette – mondta végül fennhangon. – Némán kövessük hát, fejet hajtva befejezetlen tervei előtt. – Megveregette tyl Loesp karját. – A visszaúton mellette maradok. – Körülnézett. A szekér mögé egy díszesen felszerszámozott mirtikhor volt kipányvázva. – Ez… hrmm… – kezdte, és megköszörülte a torkát – az apámé volt, igaz?

– Úgy van – bólintott tyl Loesp.

– És a bátyámé?

– Még keressük, uram.

– Kössétek mellé az enyémet is.

A király fejéhez lépett, hogy lekuporodjon mellé, de hirtelen meglátta Fanthile-t, amint kezeivel sután hadonászik a levegőben, és helytelenítve csóválja a fejét. Így végül a lábához telepedett.

Aztán csak ült törökülésben, leszegett fejjel. A két mirtikhor ráérősen poroszkált a szekér nyomában, leheletük párállott a hűvös levegőben. A hosszan kígyózó menetoszlop, gyalogosok, lovasok és kocsik sora, némán tette meg a hátralévő utat, a csöndet csak a kerekek csikorgása, az ostorok csattogása, az igavonók horkantásai törték meg. A hajnali köd szürke fátyolba burkolta az új napot. Amint Pourl határába értek lassan, a pára vonakodva oszlani kezdett, és vastag paplanként megült a fellegvár és a palota tornyain.

Amikor a menet elérte a sarkközeli kaput (a városnak ezen a részén az utóbbi időben gombamód elszaporodtak a gyárak és a különféle üzemek, valóságos elővárost alkotva), a vándorcsillag váratlanul kibukkant a felhők közül, és bánatos fényével beragyogta a vidéket, majd egy pillanattal később ismét belemerült a vattaszerű, ragacsos homályba.

3. Zaza

Choubris Hols végleg kifogyott az ötletekből. Már tűvé tette gazdája után a vidéket – pontosabban azt a fél tucat helyet, ami hamarjában az eszébe jutott –, de ez idáig nem járt sikerrel. Ez volt a nyolcadik, s egyben utolsó tippje; ha itt sem találja meg, marad a céltalan őgyelgés; tovább keresheti a tűt a szénakazalban. Ez volt a legvalószínűbb menedék mind közül, ezért is hagyta a második napra.

A Feyrla folyó kanyarulatában elhagyott várrom ült az egyik alacsony szirt csúcsán; néhány mohos kőfalból állt az egész, amelyet itt-ott lőrések tarkítottak. Eleve romnak építették, hogy idillibb legyen a kilátás a völgyben álló vadászkastélyból. A király fiai gyakorta játszottak itt, amíg apjuk – a hadjáratok közötti kurta békeidőszakokban – vadász-szenvedélyének hódolt.

A fáradtan fújtató, vörhenyes szőrű riordát a rom kapujánál pányvázta ki; az állat zajos hersenéssel látott neki a kőfalat borító zuzmó bekebelezésének. A kötőféken vezetett mirtikhor (Hols úgy számította, hogy gazdája minden bizonnyal elvesztette saját hátasát a csatában) lehajtotta hosszú nyakát, és rátartian turkált a réti virágok között. Hols a maga részéről többre tartotta a riordát – kevésbé volt szeszélyes jószág, és jobban bírta a gyűrődést. Ami azt illeti, egy szárnyas lett volna a legjobb, de azokban még kevésbé lehetett megbízni. A királyi ház szolgáinak ismerniük kellett a repülés fortélyait, így annak idején Hols fejébe is beleverték az alapokat – kár a magukfajtába az efféle elit tudomány, fintorogtak az instruktorok, és véleményüknek minden adandó alkalommal hangot is adtak –, de kiváltság ide vagy oda, Hols sosem érezte magát otthon a felhők között.

Ha az ember valamit meg akar találni, nem röpködhet összevissza, mint a cefrelégy szüretkor, hanem bizony két lábbal kell állnia a földön – sőt, még jobb, ha négykézláb mászik, és az orrával túrja a port. Repülni persze sokkal urasabb; az ember néha megszédül a magasztosság érzésétől (mindenféle értelemben), csak közben épp’ azt nem látja meg, amit keres. Ezt pedig egy magafajta aljanép portúró ritkán engedheti meg magának. Ráadásul – és Hols ezt tapasztalatból tudta – általában azok fizetnek rá a könnyelműségükre, akik még térdeplő magasságig sem emelkedtek soha.

– Uram! – kiáltott be az omladozó falak közé. Hangja visszhangot vert a kövön. A rom belül még mállottabbnak és repedezettebbnek tűnt, mint kívülről. Az udvarról – amely egy rendes erődben használhatatlanul széles lett volna – gyönyörű kilátás nyílt a környező erdőségekre és hegyekre. A Xilisk torony sápadtan nyújtózott a távolban, óriás alakja beleveszett az ég alján lomhán vitorlázó felhőrétegekbe. Imitt-amott füst- és koromfelhők bolyhozták a tájat; ide-oda lengedeztek, akár a szélfútta kévék aratás után.

Choubris beljebb bicegett. Bal lába még mindig rettenetesen sajgott a két nappal azelőtti eséstől. Ördög abba a zápagyú mirtikhorba! Öreg vagyok én már az ilyen kalandokhoz, gondolta magában. Élete derekán járt, s úgy vélte, hogy a külseje lassan kezdi tükrözni a hosszú évek során felszedett élettapasztalatot és bölcsességet. (Asszonya szerint egyszerűen csak pocakot eresztett és kopaszodott, de hát nem is ő lett volna, ha nem pörölt volna vele minden semmiség miatt.) A bordái közé minduntalan belenyilallt a fájdalom, ha levegőt vett vagy nevetni próbált. Nem mintha az utóbbira mostanság bármi oka lett volna.

A háború kietlen pusztasággá tette a vidéket. Amerre csak járt, felszaggatott szántókat és letarolt erdőket látott, a föld himlőhelyes volt a temérdek krátertől. Az erdő és bozótos néhol még parázslott, a füst koromfeketén kígyózott az ég felé. Az elhamvadt tüzek elszenesedett sivatagot hagytak maguk után, a miazmás talaj gőzfelhőket böffentett magából. Széthullott csatagépek roncsai hevertek szerteszét, mint megannyi megnyomorított óriásrovar, lánctalpaik leszakítva lifegtek. Másutt légi behemótok tépett, oszló tetemeibe botlott az ember, a lövészárkok mentén uomének, khunzelek és ossesyik hevertek, és még jó néhány igás faj egyedei, amelyeknek Choubris a nevét sem tudta.

Az úton hosszú konvojok szállították a sebesülteket; a járóképesek mankóval, bepólyált végtagokkal bicegtek a szekerek mellett, amelyekre a súlyosabb sebesülteket rakták. Időnként egy-egy járőrosztag robogott el az úton mirtikhorháton, s néha felbukkantak a légi felderítők is; egyesek üzeneteket vittek, mások szárnyas kaúdjaikkal a csatatér fölött köröztek életben maradt ellenséges katonák és sebesültek után kutatva. Olykor-olykor zuhanórepülésbe fogtak, aztán ismét a magasba emelkedtek. A távíróoszlopok körül ácsok és mesteremberek sürgölődtek. Choubrisnak többször le kellett húzódnia az út szélére, hogy a sziszegő, szikrákat köpködő gőzszekerek eldüböröghessenek mellette. Ilyenkor bátorítóan megveregette a riorda nyakát, bár az állat az ijedtség legcsekélyebb jelét sem mutatta.

Az ellenséges katonákat tömegsírokba hantolták, s ami azt illeti, halottakból és meszesgödörből nem volt hiány a környéken. A deldeynek, állapította meg Choubris egy filozofikusabb pillanatában, pontosan úgy festenek, mint a tisztességes, rendes sarlok. Talán egy árnyalatnyival sötétebb a képük… bár ez bizonyára attól van, hogy halottak.

Boldog-boldogtalannal szóba elegyedett, és alkalmi beszélgetőtársait hosszan faggatta; részint elveszett nemesek után kérdezősködött, másrészt (és ezt kénytelen volt beismerni magának) szerette jártatni a lepénylesőjét. Egy xiliski tüzérkapitánnyal felhajtott egy kupica szikefűpárlatot, egy másik tiszttel elszívott pár pipányi ungafüvet, aztán pertut ivott a légi egység egyik bőbeszédű szállásmesterével. A katonák többsége készségesen mesélt a csatában szerzett élményeiről, bár e tekintetben is akadtak kivételek: a tömegsírokat ásó szanitécek különösen szűkszavúnak és barátságtalannak bizonyultak. Ennek ellenére sok érdekes dolgot tudott meg útközben – mint mindenki, aki nem veti meg a jó italt, és nyitva tartja a fülét.

– Ferbin herceg! – kiabálta immár teli torokból, a hangja megint csak visszhangot vetett a durva köveken. – Uram! Itt vagy? – Kezét a szeme elé tartva felnézett a fedetlen, félig leomlott vártoronyra, aztán rosszallóan elfintorodott. – Feeerbin! – kiáltotta.

Illetlenségnek, sőt, büntetendő kihágásnak számított egyszerűen a keresztnevén szólítani a gazdáját, de nem sokat törődött vele, hisz’ a herceg nagy valószínűséggel amúgy sincs itt. Különben is, magára valamit adó szolgának olykor muszáj a tilosban járnia. Ha valaki a sor legvégén áll, legalább időnként megmondhatja a magáét, hisz’ a kutya se figyel rá. Mindennek megvan a maga előnye. (Mellesleg nem egy alkalommal maga a herceg adott engedélyt az efféle bizalmaskodásra – főként olyankor, ha csúnyán berúgott. Ha józan volt, szó sem lehetett ilyesmiről, így Choubris inkább nem élt a nagylelkű ajánlattal.)

Szóval nincs itt. Sehol sincs; talán tényleg meghalt. Szerencsétlen flótás biztosan belefutott egy kósza töltetbe, és mártírt csinált magából. Vagy addig ügetett körbe-körbe azon a megkergült állaton, amíg lepottyant egy szirt tetejéről. Nagyon is az urára vallana, ha az első lehajló faág kiütötte volna a nyeregből, aztán átdübörgött volna rajta egy egész hadosztály.

Choubris sóhajtott. Ennyi. Fogalma sem volt, hol másutt kereshetné. Persze tovább kOborolhatna a kietlen csatamezőn, végigjárhatná a kórházi sátrakat és az ideiglenes elsősegélynyújtó helyeket, napestig böngészhetné az égig érő hullahalmokat, ám hacsak nem ragyog rá a bolygószellem kivételes kegyelme, sosem találja meg az átkozott tökfilkót. Előbb-utóbb kénytelen lesz visszatérni a palota cselédszárnyába a feleségéhez és fészekaljnyi porontyához, hogy folytassa saját végeláthatatlan csatáit a családi élet miniatűr – de nem kevésbé ádáz küzdelmektől hangos – hadszínterén.

S vajon az előzmények után ki fogadja majd a szolgálatába? Elveszíteni egy herceget… Ha csak a puszta tényt tekinti (és sokakat ismert, akiket csakis a tények érdekeltek) esélye sem volt, hogy egy ekkora szégyenfolttal valamirevaló gazdát találjon magának. A király halott, és tyl Loesp kormányozza az országot, legalábbis amíg a legkisebb fiú nagykorú nem lesz. Choubrisnak az a kellemetlen érzése támadt, hogy búcsút inthet lassan csordogáló, kényelmes életének; mostantól minden gyökeresen meg fog változni. Hát ezt érdemli egy keményen dolgozó, jóravaló ember? Akárhogy sajnálta magát, biztos volt benne, hogy nem tudja kikalapálni a karrierjén esett csorbát. Megrázta a fejét, és felsóhajtott. – Micsoda slamasztikába keveredtél, Hols pajtás… – motyogta maga elé. Megfordult, és lehajtott fejjel, rosszkedvűen indult visszafelé.

– Choubris? Te vagy az?

Choubris felkapta a fejét, mint akibe darázs csípett, és pislogva körülnézett, de bárhogy is meresztette a szemét, senkit se látott. – Ha… Hahó! Van ott valaki? – Érezte, hogy a gyomrán megkönnyebbült remegés fut végig. No lám, mégiscsak lakozik benne egy szikrányi emberi érzés Ferbin herceg iránt. Ki gondolta volna… Vagy annak örül, hogy mégsem tört derékba ígéretes szolgai pályafutása?

A felső teraszon, a vastag körítőfal tövében mozgást vett észre. Apró, sötét alak mászott ki egy repkénnyel elfüggönyözött hasadékból, és megállt az aránytalanul széles ablaknyílás előtt. Choubrisnak teljesen elkerülte a figyelmét ez a búvóhely. Ferbin az ablakpárkány szélére araszolt, megdörzsölte a szemét, és lepillantott a szolgájára.

– Choubris! – suttogta, és ijedten körbepislogott. – Tényleg te vagy az! Hála a bolygószellemnek!

– Ami azt illeti, uram, inkább hála nekem, amiért ilyen kitartóan kerestelek.

– Egyedül vagy? – tudakolta gyanakvóan a herceg.

– Csak az emlegetett istenség van velem, uram… már ha hinni lehet a csuhásoknak.

Ferbin meglehetősen fésületlen volt, a szeme alatt sötét karikák sötétlettek. Nyugtalanul járatta körbe a tekintetét a falakon. – Senki más?

– Egy öreg, de megbízható riorda, uram. És neked is hoztam…

– Choubris, az életem veszélyben forog!

Choubris megvakarta a füle tövét. – A csatát, uram, megnyertük.

– Tudom, Choubris, tudom. Nem vagyok hülye!

Choubris a szemét forgatta, de nem felelt.

– Biztos vagy benne, hogy senki sem követett?

Choubris hátranézett a rozsdás kapuzatra, aztán az eget fürkészte. – Meglehetősen sok az ember errefelé mostanság; a hadi sokaság takarít a diadal után, az apparátus a sebeit nyalogatja… – Hirtelen rettenetes sejtelem derengett fel benne: lehetséges volna, hogy neki kell megmondania a hercegnek, hogy az apja halott? Ez egyben azt is jelenti, hogy az ura az új király. Csakhogy az emberek olykor nehezen tudják megkülönböztetni a jó hírt a rossztól. – Egyedül jöttem, uram – nyugtatta meg Ferbint. – Nekem elhiheted. Nem akarnál lejönni onnan? Idelent kényelmesebben beszélgethetnénk.

– Igaz. Még végül meglát minket valaki… – A terasz nem volt magasan, Ferbin könnyedén leugorhatott volna, de inkább megfordult, ráhasalt az ablakpárkányra, és a füves padozat fölé lógatta csizmás lábát. Choubris sóhajtott, aztán odalépett hozzá. – Choubris, van nálad ennivaló? – kérdezte a herceg. – Éhen halok. Meg szomjan – tette hozzá.

– Bor, víz, kenyér, sózott hús – sorolta Choubris a választékot, és összekulcsolta a kezét, hogy a herceg a tenyerébe léphessen. – A nyeregtáskámat egy markotányos is megirigyelhetné. – Ferbin a szolgája kezébe taposott, éles sarkantyúja hajszál híján megvágta a karját. – Bort mondtál? Milyenfajta?

– Erős, uram. Legalábbis… – Choubris gazdája súlya alatt nyögve előrehajolt, és lassan leeresztette a földre. – …erősebb, mint ez a vár.

– Jól vagy? – kérdezte Ferbin, és megigazította a ruháját. Viaszsápadt arcán rémület ült. Valami – vagy valaki – csúnyán ráijeszthetett. A ruhája piszkos volt és szakadt, szőke haja csomókban tapadt a fejére. A ruhájából valósággal dőlt a füstszag. Choubris még sosem látta ilyen állapotban. Mintha összement volna; eddig felnézett rá, de most szinte egyforma magasnak tűntek.

– Csöppet se aggódj értem, uram, ebcsont beforr. Egy izgága mirtikhor ledobott a minap.

– Jah, persze! Emlékszem… De ne ácsorogjunk itt. Rejtőzzünk el! – Azzal a legközelebbi bokorhoz vonszolta Choubrist. – Nem, várj csak; előbb hozz valami harapnivalót. Meg bort. Ha találkozol valakivel, egy szóval se említsd, hogy itt vagyok!

– Ahogy parancsolod, uram. – Choubris úgy döntött, egyelőre nem kérdezősködik. Szegény ördög egészen becsavarodott. Sebaj, gondolta. Megtömi a bendőjét, és egykettőre rendbe jön.

Ř

Amint a felségárulók kicipelték a holttesteket a kapu elé, és hozzáláttak, hogy felgyújtsák a házat, Ferbin talpra kászálódott. Ki kell jutnia, amint csak lehet.

Kábán, szédelegve tapogatózott előre, tagjai zsibbadtak és érzéketlenek voltak, mintha az apjával együtt ő is meghalt volna. Üveges tekintettel meredt maga elé, a világot csak egy szűk alagúton keresztül érzékelte; ha oldalra akart nézni, teljes testével utána kellett fordulnia a fejének. A fülében távoli vízesés tompa moraja zúgott, akárha egy magas torony tetején állna; hangokat hallott, amelyek csak az ő fejében dübörögtek. Mintha maga a bolygószellem üvöltött volna irtózatában.

Egy darabig feszülten várta, hogy a király hű katonái berontanak a házba (hisz hallaniuk kellett a lövéseket!), de nem történt semmi. Az érkező szolgák mind közönyösek voltak; előbb eltakarították az útból a pap és a fiatal fiú holttestét, azután gyújtóst és mécsköveket halmoztak a helyiség padlójára. Csupa áruló, gondolta Ferbin; ha most felfedné magát, csak a hullák számát gyarapítaná.

Lépésről lépésre tapogatta maga előtt az utat. A hátsó falnál talált egy lépcsőt, reszketve nekivágott hát a magas fokoknak. Odalent időközben lángra kaptak a rőzsehalmok. A füst hamar utat talált magának fölfelé; először szürkén gomolygott, aztán koromfeketévé, fojtogatóvá sűrűsödött, megtöltve az épület zugait. Ferbin kezét a szája elé szorítva próbált hangtalanul köhögni. A füst eleinte az oromfalon tátongó lyuk felé szállt, de csakhamar megült körülötte a levegőben, csípte-marta a szemét, kaparta a torkát. Odalent immár harsogva dübörgött a tűz, így legalább nem kellett attól tartania, hogy meghallják a köhögést. Fuldokolva kutatott ablak vagy bármilyen apró nyílás után a falon, mindhiába.

Ehelyett újabb lépcsőt talált, ami a padlásra vezetett. Vakon elindult a fal mentén; most már minden lélegzetvétel maga volt a pokol, hörögve szedte a levegőt. Keze egy behúzott zsalutáblába ütközött. Kitapogatta a kallantyút, és egy rántással feltépte a szárnyakat, majd könyökével kilökte a repedt ablaküveget. A füst fekete folyamként ömlött ki a nyíláson. Ferbin kidugta a fejét, és teleszívta a tüdejét hűsítő, friss levegővel.

Még ha erre az oldalra nem is állítottak őrt, morfondírozott magában, négyemeletnyi magasságból képtelenség leugrani anélkül, hogy össze ne törné magát. Amennyire az üvegszilánkok engedték, lehúzta a fejét, hogy a füst és a pokoli hőség fölötte tóduljon ki a szabadba. Arra számított, hogy odalent az ösvényt vagy a gyárudvart pillantja majd meg, ehelyett valami az arcába szúrt; egy esőtől iszamós mógtövis levele volt az. Lefelé tapogatózott az ablakpárkány irányába, és a keze nedves földet tapintott. Rövidlátón hunyorgott az alkonyat vöröses fényében, és döbbenten állapította meg, hogy valami csoda folytán lekerült a földszintre. De hát hogyan…? Aztán megértette: a patak, amelynek partján a romos gyár állt, meredek völgyben futott; így az épület út felőli oldala négy szint magasan meredt fölfelé, míg a völgyfalba simuló hátsó része alig emelkedett ki a földből.

Ferbin kimászott a nyíláson, és köhögve-harákolva vonszolni kezdte magát a nyálkás, cuppogós sárban. Behúzódott a közeli bokrok alá, és onnan figyelte, ahogy a házat lassan bekebelezik a vörös lángnyelvek.

Ř

– Igazán ne vedd sértésnek, uram, de… megbolondultál?

– Choubris, a bolygószellem nevére és a halott apám becsületére esküszöm, hogy szóról szóra úgy történt, ahogy elmondtam.

Mialatt gazdája nyakalta a bort, és rágatlanul habzsolta a kenyeret (hja, az éhség nagy úr!), Choubris Hols észrevette, hogy a hercegnek nincs fegyvere. Ő maga egyetlen percre sem vált volna meg kiszolgált zsebkésétől, nem beszélve a kincstári pisztolyról, amit a csata után elfelejtett visszaszolgáltatni, és ami most az övére tűzve fityegett a derekán – meg az apró, de annál élesebb késről, amit a csizmaszárában rejtegetett. Rendesen nem sokat gondolt a fegyverekkel, de ahogy zavarodott urát méregette, óhatatlanul eszébe jutottak.

Ferbin letette az üveget, és a megcsócsált kenyérhéjat az ölébe ejtette. Fejével nekidőlt a romos falnak, mintha a bokor leveleit nézegetné, ami alatt elbújtak. – Látod, te sem hiszel nekem! – jajdult fel elgyötörten. A kezébe temette az arcát, és sírva fakadt.

Choubris döbbenten bámulta a gazdáját. Életében nem látta még sírni, legalábbis józanul nem. (A részegség más lapra tartozott; mint köztudott, a jó bor megnöveli a test hidrografikus nyomását, kisajtolva ezáltal a folyadékokat az ember legkülönfélébb testnyílásaiból.)

Talán meg kellene vigasztalnia, gondolta. Még az is lehet, hogy félreértette a mondókáját; elhatározta, hogy mihamarabb tisztázza a dolgot.

– Egyszóval azt akarod mondani, uram – kezdte, és lopva körülnézett, hogy nem hallgatózik-e valaki a közelben –, hogy a köztiszteletben álló tyl Loesp, apád legjobb barátja, legfőbb támasza és tanácsadója, énje jobbik fele és a többi, és a többi… – itt suttogóra fogta a hangját – meggyilkolta az apádat?

Ferbin hirtelen olyan elkeseredett, gyilkos dühvel meredt Choubrisra, hogy az hátrahőkölt. – Az a nyomorult belenyomta a mocskos öklét az apám mellkasába, érted? Kitépte a szívét! – hörögte fojtott hangon. Nem is emberi hang volt, amit kiadott magából, mintha a levegőrészecskék elakadtak volna a torkában, mielőtt a tüdeje beszippantotta volna őket. – Olyan tisztán láttam, mint most téged, Choubris. – Makacsul megrázta a fejét. Szeme megtelt könnyel, a szája megvonaglott. – Bárcsak remélhetném, hogy részeg voltam vagy hallucináltam. Bármit odaadnék, hogy kiűzhessem az agyamból az emléket, nekem elhiheted! Ezerszer inkább ülnék egy bolondokházában, azzal a boldog tudattal, hogy csak a képzeletem játszott velem, semhogy folyvást emlékezzek arra, ami történt. De nem tehetem, mert pontosan az történt, amit elmondtam neked, Choubris. – Azzal két kézzel megragadta szolgája gallérját, és egyenesen beleordított az arcába: – Tyl Loesp meggyilkolta az apámat, érted?!

Choubris kénytelen volt megtámaszkodni a háta mögött, hogy hanyatt ne dőljön – és hogy a keze ügyében legyen a pisztolya. Az ördög nem alszik. De a gazdája arcáról egykettőre elpárolgott az indulat, a vállára borult, és keserves zokogásban tört ki. – Jaj, Choubris! Ha te sem hiszel nekem, mások hogy hinnének?

Choubris vállán átnedvesedett az ing. Már emelte a kezét, hogy megsimogassa a herceg fejét, de még időben visszakozott; ej, így csak nőket és gyerekeket vigasztal az ember. Tanácstalan volt. Ferbin viselkedése őszintén meglepte; legrészegebb pillanataiban sem fordult ki soha ennyire magából; se a bátyja halála, se kedvenc hátasainak elvesztése, se egy elvesztett fogadás nem volt rá ekkora hatással… (Sőt, azon sem borult ki ennyire, amikor az apja egy alkalommal hígagyú piperkőcnek, ingyenélő balfácánnak nevezte, és megfenyegette, hogy kitagadja.)

– Uram! – Choubris gyengéden megrázta a herceg vállát. – Sok ez nekem egyszerre, értsd meg! Már megbocsáss, de azt kívánom, bárcsak megháborodtál volna… mert ha igaz, amit mondasz, akkor a mindenható szellem legyen hozzánk irgalmas; akár a mennybolt is ránk szakadhat, nekünk már egyre megy. – Ferbin összeharapta remegő ajkait. Choubris megveregette a kezét. – Hadd mondjam el, uram, amit a katonáktól és mindenféle rendű és rangú népektől hallottam, akik jártamban-keltemben az utamba akadtak. A szóbeszéd egybevág mindazzal, amit a hirdetményekben olvasni, s amiből megismerheted a hivatalos változatot, hogy úgy mondjam. Talán ettől kitisztul a fejed, uram, és eltűnnek a gyötrő rémképeid.

Ferbin keserűen felnevetett, fejét hátravetette, és a kőfalnak dőlt. A borosüveg kiesett a kezéből, és messzire gurult. A vizestömlő felé intett. – Add a kulacsot! Remélem, megmérgezték a patakot, hogy a testemet is meggyilkolhassam, míg te szavaiddal gyilkolsz. Hisz’ úgyis mindegy!

Choubris alig tudta palástolni a megdöbbenését; zengjenek a fanfárok, harsogjanak a trombiták, nyíljon meg a magasságos ég, Ferbin herceg életében először nem itta ki fenékig a borosüveget! Tényleg az agyára mehetett valami… – Nos, az emberek úgy tudják, hogy atyád a harctéren szerzett sebesülésébe halt bele – kezdte. – Egy mordálygolyó találta el a mellkasa jobb fertályán.

– Féligazság. Tényleg meglőtték a jobbján.

– Azt mondják, könnyű halála volt, nem szenvedett sokat. Egy óra járásra innét történt, egy elhagyott műhelyben, ami porig égett.

– Hát persze – szipogta Ferbin, orrát a ruhaujjába törölve –, mert azok az átkozottak felgyújtották. Kis híján én is bennégtem. – Megrázta a fejét. – Bárcsak meghaltam volna – dünnyögte, de Choubris folytatta:

– A halálos ágyánál ott volt tyl Loesp, Chasque exaltin és…

– Micsoda? – csattant fel Ferbin dühösen. – Chasque nem volt ott! Egy mezei papot hívtak hozzá, és tyl Loesp őt is megölte! Kiloccsantotta az agyát!

– …és doktor Gillews, a gyógyítók közül Tareat és…

– Csak Gillews! – vágott közbe Ferbin. – Ő meg a szerencsétlen segédje, akit tyl Loesp szintén lepuffantott, mint egy…

– …és Werreber altábornagy, akit időközben vezérezredessé léptettek elő, több tisztjével egyetemben…

– Hazugság! Alávaló hazugság! Egyikük se volt ott!

– Nos, ők azt állítják, hogy ott voltak. És hogy a király rendelte el a foglyul ejtett deldeynek kivégzését. Bár némelyek azt suttogják, hogy a katonák első felindultságukban, önhatalmúlag kezdték a vérontást, amikor hírét vették apád halálának. Egyelőre nem tudni, melyik változat az igaz.

– És amikor majd kiderül, az is tyl Loesp és bandája érdekeit fogja szolgálni. – Ferbin hisztérikusan felnevetett. – Apám sosem parancsolt ilyesmit. Neki nem kenyere a bosszú. Ezek az átkozottak alá akarják ásni a tekintélyét, még a temetés előtt meg akarták gyűlöltetni az emberekkel. Hazudnak, Choubris! Hazudnak, mint a vízfolyás.

– A katonák úgy tudják, hogy ez az igazság. És az udvari népek is így hiszik, mint mindenki más, aki tud olvasni, vagy hallotta a kikiáltókat Pourlban vagy a többi városban. A távíró szolgálat azóta már az ország legtávolabbi sarkába is elküldte a hírt.

– Mit számít? – legyintett Ferbin. – Ha rajtam kívül egy lélek sem ismeri az igazságot, a tény attól még tény marad.

Choubris megdörzsölte a füle tövét. – Ha az egész világ másképp tudja, uram, szerintem bölcsebb dolog volna, ha hallgatnál.

Ferbin nyugtalanul méregette a szolgáját. – Akkor hát mit javasolsz, Choubris? – kérdezte.

– Hogy én? Nos, először is gyere vissza a palotába, uram, és nyújtsd be jogos követelésed az örökségre.

– Rögtön lepuffantanának, mint holmi imposztort.

– Imposztort?

– Mondd csak, Choubris, velem kapcsolatban hogy szól a hivatalos verzió?

– Halottnak hisznek, uram. De ha megtudják, hogy életben vagy, és kutya bajod, bizonyára örömmel…

– Örömmel puffantanak le abban a szent pillanatban, ahogy meglátnak.

– De miért tennék?

– Először is, mert fogalmam sincs, kik az összeesküvők, és kik a segítőik. Akik tétlenül nézték apám meggyilkolását, azokról tudom… de a többiek? Chasque? Werreber? Vajon ők ismerik az igazságot? Csak azért adták a nevüket tyl Loesp meséjéhez, mert így akarják támogatni az új rezsimet… vagy semmit sem sejtenek? Még az is lehet, hogy együtt tervelték ki az egészet. Tyl Loesp volt apám legjobb barátja, és most kiderült, hogy gyilkos áruló. Akkor kiben bízhatnék? Mondd csak, nem riogatják az embereket mindenféle kémekkel meg besúgókkal?

– De igen. Egyesek azt rebesgetik…

– És nem intették óva az embereket mindenféle gyanús alakoktól, akik királyi hercegnek mondják magukat?

– Valóban, uram, nemrégiben volt efféle…

– Ami azt jelenti, hogy azonmód elfognának, és suba alatt kivégeznének, mondjuk belém eresztenek egy golyót hátulról, hogy azt mondhassák, menekülni próbáltam. Vagy szerinted háborúban nem mindennaposak az ilyen… balesetek?

– De hát…

– És ha mégiscsak sikerülne eljutnom a palotáig, ugyan mit érnék vele? Szerinted meghallgatnák a mondókámat? Arra se lenne időm, hogy kinyissam a számat! Be se jutnék tyl Loesp elé; elintéznének a csatlósai. Esélyem se volna. – Megrázta a fejét. – Egy álló napja azon töröm a fejem, mitévő legyek. Minden lehetőséget alaposan meghánytam-vetettem magamban, mérlegeltem a kockázatokat. Úgy döntöttem, hogy az ösztöneimre hallgatok; az mindig beválik.

Szent igaz, gondolta Choubris. Ferbin mindig tudta, mikor kell felvenni a nyúlcipőt, és messzire iszkolni a verekedők, hitelezők, bosszúszomjas apák és megejtett lányok dühöngő hordái elől, majd csendben visszavonulni egy külvárosi kupleráj vagy kényelmes vadászlak biztonságot adó rejtekébe – vagy éppen a palotába, apja védőszárnyai alá.

– Értem, uram. De akkor sem bujkálhatsz itt örökké.

– Ez igaz. Viszont ravaszságban és brutalitásban nem tudom felvenni a versenyt tyl Loesppel meg az embereivel, és nem is akarom.

– Isten látja a lelkemet, az ilyesmihez én sem konyítok.

– Elszököm, Choubris.

– Elszöksz, uram? De hát hová?

– Még nem döntöttem el. Lényeg, hogy minél messzebbre. Először is biztonságos menedéket kell találnom, aztán… Már tudom is, kihez forduljak. Sosem gondoltam volna, hogy valaha idáig süllyedhetek… Jobban belegondolva nem is egy ember jön szóba, hanem mindjárt kettő. Még választhatok is; hát nem biztató? – fűzte hozzá cinikus félmosollyal.

– És kik volnának ők, uram?

De Ferbin már nem is figyelt rá; magában motyogott. – Elmegyünk a legközelebbi toronyba, onnan tovább a felszínre. – Felpillantott. – Már van is ötletem, hogyan szerezhetnénk meg a szükséges úti okmányokat. Aztán hajóra szállunk, és nekivágunk a csillagoknak. Megkeressük az öreg Xide Hyrlist, apám jó barátját. Benne van minden reményem. Ha ő sem segít… akkor meg kell találnom Djant. – Ferbin elhallgatott. Rég nem látott féltestvérére gondolt, akit az apjuk fizetségképpen vetett oda az irigyelt-megvetett idegen civilizáció, az önző és dekadens Kultúra elé.

4. Tranzit

Utaltifuhl, a Sursamenre kirendelt fő-Zamerin, aki a bolygó és a hozzá tartozó rendszer valamennyi narisiin érdekeltségét felügyelte, s így (a felhatalmazás alapján, amelyet népe a Galaktikus Tanácstól kapott) mindkettő teljhatalmú urának számított, hosszú utazásra készülődött fajtája távoli szülőbolygójára, hogy személyesen is jelen lehessen a Fajfenntartó Anya 3044. Nagy Ívásának tiszteletére rendezett ünnepségsorozaton – amikor összefutott a morthanveldi Stratégiai Misszió elöljárójával. A Harmad Hulia űrrégió operatív vezetője éppen udvariassági látogatásra igyekezett népe kicsiny, de annál befolyásosabb sursameni nagykövetségére. A találkozóra a Harmadik Egyenlítői Tranzitállomáson került sor, magasan a Sursamen kékeszöld foltokkal pettyezett felszíne fölött.

A fő-Zamerin hatlábú, rovarszerű lény volt, testét kemény páncél borította. Olajos fényű, ötszegmensű törzse kétszer akkora volt, mint egy emberé, ám hosszú végtagjaival és tagolt szájszervével ennél sokkalta nagyobbnak tűnt. Minden porcikáját drágakövek és míves fémberakások díszítették, itt-ott szenzorokkal és miniatűr holokivetítőkkel kiegészítve, amelyek a hosszú pályafutása során szerzett kitüntetéseket, rendjeleket és medálokat vetítettek a páncéljára. Öltözékét néhány könnyű maroklőfegyver egészítette ki, amelyek inkább ceremoniális, mint funkcionális jelentőséggel bírtak.

A fő-Zamerint fél tucat heréltből álló kísérete vette körül (már ha narisiin viszonylatban ez a helyes kifejezés), akik kinézetre és méretre is jelentéktelenebbek voltak nála. Ahányszor kiléptek a tranzitállomás barlangszerű, tápcsövekkel behálózott folyosóira, mindig szigorú V formációba rendeződtek, amelynek élén a fő-Zamerin haladt.

A morthanveld misszió elöljárója méteres átmérőjű, tejfehér gömbre hasonlított, amelyből több száz tüskeszerű, változó vastagságú és különféle színű testnyúlvány állt ki. Az elöljáró asszony (aki nőnemű mivoltát a tüskéin csillogó karkötők és gyűrűk tömkelege miatt nehezen tagadhatta volna) jelenleg épp behúzva tartotta nyúlványait, így teste kompakt, áramvonalas formát öltött. Ezüstösen csillogó kék óceánvíz-membrán vette körül, amit erőterek simítottak rá, akár egy áttetsző ruhát. Három terjedelmes asszisztense kíséretében érkezett, akik a magukra aggatott kommunikációs és adatfeldolgozó berendezések alatt roskadozva úgy festettek, mintha vastag páncélt viseltek volna.

A tranzitállomást külön gravitációs mezővel látták el, belső tereiben felmelegített nitrogén-oxigén keverék keringett; az egyes fajok igényeit kielégítő tápcsatorna-rendszert, amely teljesen behálózta a folyosókat, különféle színű, szagú és textúrájú megkülönböztető jelzésekkel látták el, hogy ezek alapján mindenki megtalálhassa a maga igényeinek megfelelő csatlakozási pontot. Az utazónak mindössze annyi volt a dolga, hogy rácsatlakozzon a hálózatra, és máris hozzájuthatott a számára szükséges anyagokhoz: oxigénhez, klórhoz, sós vízhez vagy bármi más szubsztanciához. Védőruhára és felszerelésre persze így is szükség volt, hiszen a rendszer nem minden faj számára tudta garantálni az ideális körülményeket, de a komplexumot megálmodó narisiin mérnökök úgy ítélték, ez a kompromisszum még vállalható.

– Shoum, kedvesem! Micsoda öröm! – A fő-Zamerin beszéde változó frekvenciájú csettegésből és időnként közbeszúrt feromonpermetből állt; a morthanveld főtisztviselő mesterséges segédeszközök nélkül is értett narisiinül, de a biztonság kedvéért bekapcsolta idegpályáiba ágyazott tolmácsgyűrűjét. A fő-Zamerin ezzel szemben – a narisiinek többségéhez hasonlóan – fölösleges időpocsékolásnak tartotta az idegen nyelvek elsajátítását, így teljes egészében fordítóegységére hagyatkozott, hogy beszélgetőtársa színkódolt válaszát megfejtse.

– Részemről a szerencse, fő-Zamerin.

Az éterben illatfelhőcskék és kompresszált vízmolekula-csomagok cseréltek gazdát. A kíséretek tagjai mindegyikből mintát vettek, egyrészt udvariasságból, másrészt archiválási célzattal.

– Utli – váltott Shoum bizalmasabb hangnemre, és közelebb lebegett a narisiinhez. Vékony manipulátornyúlványai egyikét a fő-Zamerin felé nyújtotta.

A fő-Zamerin örömmel csettintett, és mellső ollóiba fogta a felé nyújtott kart. Futó pillantást vetett kíséretére. – Foglaljátok el magatokat, gyerekek! Mindjárt jövök. – Azzal kedélyes, atyáskodó feromonfelhőt lövellt feléjük. Shoum tüskéin halvány pír futott végig, ahogy hasonlóképp utasította saját asszisztenseit. Kommunikátorát privát csatornára hangolta, de a vészvonalat nem kapcsolta ki.

A két követ ráérős tempóban végiglebegett a folyosón. A tápcsatornák sűrű szövedékében egy hatalmas körablakot pillantottak meg. Arrafelé vették az irányt.

– No és, Utli – kezdte Shoum – mondja csak, hogy van mostanában?

– Remekül, igazán remekül – bólogatott a fő-Zamerin. – Nagy megtiszteltetés a számunkra, hogy látogatást tehetünk szeretve tisztelt Faj-fenntartó Anyánknál a háromezer-negyvennegyedik Nagy Ívás idején.

– Ön is versenybe száll a párosodás jogáért?

– Hogy én? A párosodás jogáért? - A fő-Zamerin szájszerve olyan fürgén csattogott, hogy szinte zümmögött harsány jókedvében. – Te jóságos ég! Nem, dehogy! A Birodalmi Sokasodás-felügyeleti Tanács által előírt specifikáció… (fordítási hiba – jelezte a tolmácsgyűrű, majd sietve folytatta, hogy behozza a lemaradást) …előírt genotípus minden tekintetben felülmúlja a miénket. Ha jól tudom, a családom ezúttal nem is nyújtott be párosodási kérelmet. Pedig hosszú felkészülési időt kaptunk; ha csöpp esélyünk lett volna, kitenyésztünk egy ígéretes hímpéldányt szeretve tisztelt Fajfenntartó Anyánknak. Nem, nem; már maga az megtiszteltetés, hogy jelen lehetünk az ívási ceremónián.

– Ha jól tudom, a szerencsés kiválasztott az aktus végén meghal.

– Természetesen! Ez a legnagyobb megtiszteltetés! – A hatalmas ablakot az állomás legalsóbb szintjébe vágták, így valóban pompázatos kilátás nyílt az alattuk elnyúló bolygófelszínre. A fő-Zamerin izgatottan összedörzsölte antennáit, mintha lenyűgözné a látvány, pedig a gesztus egészen mást jelentett. – Egyszer régen a mi családunk is részesült a kegyben – mondta ábrándozva. Shoum a büszkeség mellett egy csipetnyi szomorúságot is kihallani vélt a szavak mögül. A narisiin a páncélján rikító egyik holocsecsebecsére bökött. – Ez itt, látja? Azt jelenti, hogy a családunk sok-sok nemzedékkel ezelőtt egy Nemző Apával járult hozzá fajunk gyarapításához. Sajnos ez pontosan harminchat generációval ezelőtt történt. Hacsak valami csoda nem történik, egy normaéven belül vissza kell szolgáltatnunk a kitüntetést, ahogy a következő nemzedék kikel a tojásból.

– De van még remény, nem igaz?

– Másunk sincs, csak a remény… Új idők járnak, tudja? A családom lassan kikopik az udvari szagtudatból. Az idegen feromonok elfedik a miénket. – A tolmácsgyűrű nehezen boldogult a fő-Zamerin szóképeivel.

– És önnek mindenképpen el kell utaznia?

A narisiin bizonytalan mozdulatot tett a fejével. – Igen. A meghívottaknak halálbüntetés terhe mellett részt kell vennünk a ceremónián, de – mondta cinkos feromonböffentés kíséretében – névsorolvasás még sosem volt. Nem mondom, néha elgurul egy-egy fej, de sosem a formalitások miatt; az ilyesmi csak ürügy. Az udvari intrikák viszont halálosak! – A fő-Zamerin zümmögve kuncogott.

– Hosszú ideig lesz távol? – érdeklődött Shoum, miközben beszélgetőtársa manipulátoránál fogva a hatalmas ablak felé kormányozta.

– Talán egy normaévig, nem tovább. Tudja, ilyenkor célszerű egy ideig az udvarban lődörögni; otthagyni a családi feromonlenyomatot, hogy úgy mondjam. Az ünnepségek végeztével aztán ellátogatok a családi keltetőbe. Megküzdök az aspiránsokkal, végigmustrálom a frissen kikelteket, egy-kettőt felfalok. Tudniuk kell, mennyi az annyi, nem igaz?

– Eseménydús időszaknak néz elébe.

– Ne is mondja; rém unalmas lesz! Ha ez a ceremónia nem volna, itthon maradnék.

– Kivételes élményben lesz része, ebben biztos vagyok.

– Nekem nem annyira, de a Nemző Apának… Egyszeri és megismételhetetlen, hahaha!

– Nos, az itteniek bizonyára hiányolni fogják önt.

– Meghiszem azt! A távollétemben egy relatíve kevésbé imbecil rokonom fogja intézni az ügyeket, a Girgetioni bolyból. Azt mondtam, kevésbé imbecil? Túldicsértem. Nos, az én családomban úgy tartják, ha valakit a kötelesség egy időre elszólít, olyan helyettest ültessen a székébe, hogy mire ő maga visszatér, tárt karokkal, üdvrivalgva várják. – Utli szemkocsányai ide-oda hajladoztak, mintha erős szél fújná őket. – Á, egy szavamat se higgye el, drága Shoum, csak viccelek! A Girgetioniak sosem hoznának szégyent a fejünkre. Igyekeztem a legkevésbé inkompetens unokaöcsémet kiválasztani a helyettesi feladatokra. Tojáskora óta megbízom benne.

– És hogy mennek a dolgok mostanában? – váltott témát Shoum. – Úgy értem, itt, a Sursamenen.

– Nem panaszkodhatom – dünnyögte a fő-Zamerin. – Csöndesen. Mondhatni, eseménytelenül.

– Eseménytelenül? – visszhangozta Shoum. – Én épp az ellenkezőjét hallottam.

– Pedig tényleg nem történik semmi érdemleges. Egy böffenés nem sok, annyi se szaglik odalentről; az istenlény évszázadok óta kuporog a vackában. Talán alszik.

– Ez igazán örvendetes.

– Az – hagyta rá a narisiin. – Ott van persze az a pitiáner huzavona a Harmadik szint körül… A Használatengedélyezési, Eltulajdonlási és Átruházási Bizottság malmai lassan őrölnek; előbb rozsdásodik szét ez az egész ócskavastelep, minthogy az a gittegylet döntésre jusson. Bürokraták, eh!… Ezek még a túlvilágon is újabb beadványokkal és indítványokkal fogják szórakoztatni egymást. – Lemondóan legyintett csápjaival. – A napfalók mindenáron ki akarják sajátítani a szintet, a gomolytestűek meg valami elveszett megállapodást emlegetnek, mely szerint az övék az egész. Csúnyán elmérgesedett a viszony közöttük, bár megkockáztatom, korántsem utálják annyira egymást, mint mi őket…

– Aztán egyik napról a másikra becsap a mennykő; képzelje, a páralények a Tizenkettes szintről minden előzetes cirpelés nélkül bejelentették, hogy birtokba vennék a Tizennégyest, ha senki más nem tart rá igényt, és mi sem ellenezzük. Úgy gondolták, ők is kiveszik a részüket az általános újrafelosztásból… vagy a kollektív szaglenyomatukat akarják növelni, ki tudja.

– Hogy a helyzet még bonyolultabb legyen, a Tizenegyesről a… kik is? – A fő-Zamerin elhallgatott, és keresgélni kezdett a mobil adattárban. – Ja igen, a veshikulárok. Szóval ezek a vízi hólyagok nemrégiben közölték, hogy tömeges kivándorlást terveznek a Jiluence-re, a Kuertile-szoros közelébe, merthogy állítólag az az őseik eredetbolygója. Ennek már jó néhány napja, és azóta gyanúsan nagy a csönd. Talán meggondolták magukat. Vagy megint művészkednek… Tény, hogy elég sajátosan bánnak a fogalmakkal. Senki se érti őket, mi pláne. Talán pont ez a céljuk. Megártott nekik, hogy túl sokáig éltek együtt az ochtokkal. Azok aztán félelmetesen értenek a maszlagoláshoz; a legzagyvább nyelvek galaktikus versenyében ők vinnék el a pálmát, annyi szent! Keresztbe áll a szagtömlőm, akárhányszor hallom őket. – A narisiin harsány derültséget permetezett a levegőbe, amibe némi bosszúság is vegyült.

– Ha már ocht barátainknál tartunk, a nagy involucrák örököseinél… Ezeknek az idiótáknak sikerült maguk ellen fordítaniuk az aultridiákat, méghozzá valami jelentéktelen ostobaság miatt. Meghallgattuk az aultridia küldötteket, mielőtt útnak indultunk; hát mit mondjak, az egész ügy szánalmas. Az ochtok állítólag törzsi háborút szítottak a hulladékszintek között. Az ég felé emelem a kocsányaimat, és azt kérdezem: mivel érdemeltem ki, hogy az ochtok egyedül az én bolygómon nem bírnak békén maradni az ülőgumójukon?… Egyelőre úgy tűnik, egyetlen releváns technológiát sem szivárogtattak ki a barbároknak, így nincs okunk beavatkozni. Már csak ez hiányzott nekünk, gondolhatja! Az ochtok és féreglények hallani sem akarnak róla, hogy közvetítsünk közöttük, és őszintén szólva minket túlságosan lefoglaltak az utazási előkészületek, semhogy túlságosan erősködjünk. Vihar egy lárvakeltetőben, én azt mondom… Ha kedve tartja, nyugodtan szippantson bele a problémába; önre talán hallgatnak. Egy magafajta hagymabolygó-mániást éppen a megoldhatatlan helyzetek vonzzák, eltaláltam?

Az elöljáró asszony testén szemérmes pír cikázott végig. – Gondolom, hiányozni fog önnek a Sursamen.

– Mint egy levágott ivarzsák – dünnyögte a fő-Zamerin. Tekintetét az ablakra függesztette. Egy darabig némán nézték a bolygót, aztán ismét a narisiin törte meg a csöndet. – És ön? Hogy van a boly, család vagy társaság, izé… egyszóval jól vannak?

– Remekül, köszönöm.

– Soká marad a Sursamenen?

– Ameddig lehet anélkül, hogy túlságosan felforgatnám a nagykövetség életét – felelte az elöljáró. – Hiába magyarázom nekik, hogy szeretek itt lenni, ők mindig valami hátsó szándékot gyanítanak a látogatásaim mögött. Meggyőződésük, hogy rajta akarom kapni őket valami stiklin. – Vidámság villódzott végig a tüskéin, aztán hirtelen elhalt. – Szimpla udvariassági látogatást tervezek, Utli, nem többet. De egy dolog biztos: alaposan kihasználom az itteniek vendégszeretetét, mert… egyszerűen imádom ezt a bolygót. Ez a hely maga a csoda!

– Hát, ha valaki a rozsdát és a halálszagot szereti, akkor tényleg megvan a varázsa – hagyta rá egy permetnyi barátságos zsörtölődéssel a fő-Zamerin.

Shoum elöljáró asszony, a t’leish népcsoporthoz tartozó Zuevel család leszármazottja, Meast város szabad gyermeke, a Pliyr űrrégióbeli Gavantille Primusz szülötte vágyódva bámult az alattuk sötétlő, néma és sejtelmes tájra.

Sursamen. A névtől lelke mélyéig megborzongott.

A Sursamen az aritmetikus hagymabolygók sorába tartozik. A Mese-riphine-rendszerben található, a Harmad Hulia régióban. – Szinte látta maga előtt a glifeket, ahogy felvillannak az iskolai tanernyőn.

Keményen megdolgozott érte, hogy most itt lehessen; egész életében azért küzdött (tanulással, szorgalommal és némi célirányos gyakorlati pszichológiával), hogy egy szép napon eljusson erre a bolygóra. Tulajdonképpen bármelyik hagymabolygó megfelelt volna, de ez a hely már zsenge ifjúkorában megragadta a fantáziáját, s így önmagán túlmutató, már-már szimbolikus jelentőséggel bírt a számára. A sors fintora, hogy igyekezetében túllőtt a célon – ambíciója magával ragadta, így most nemcsak a Meseriphine-t felügyelte, hanem a Harmad Hulia űrrégió teljes, folyondárszerűen elnyúló csillagrendszerét is. Mindez azzal a sajnálatos következménnyel járt, hogy jóval kevesebb időt tölthetett szeretett hagymabolygóján, mint amennyit szeretett volna.

A bolygó méltóságteljesen forgott a tranzitállomás alatt, a Gazan-g’ya kráter zöldes derengésbe vonta a két egymás mellett álló, mozdulatlan alakot. A fény lassan erősödni kezdett, ahogy a hatalmas felszíni képződmény egyre nagyobb és nagyobb része vált láthatóvá.

Tény, hogy a Sursamen rabul ejtette a legkülönfélébb létformák képzeletét, mint egy közönséges bolygó a kObor meteoritokat. Ezernyi jelzőt aggattak rá, hogy közelebb jussanak a titkához: mondták rá, hogy aritmetikus, kráterekkel tagolt, lakható, pusztuló, népességileg és tulajdonjogilag megosztott, több millió éve biztonságos – sőt, egyik-másikra azt is, hogy a magjában egy felsőbbrendű lény, egy isten lakozik.

Nem véletlen, hogy a Sursamenhez hasonló planéták számos nevet kaptak az eónok alatt: sztrátum, labirintus, gépsziget, fátyoltanya, halálbolygó.

Ezeket a hatalmas, mesterséges képződményeket az involucrák (líraibb nevükön fátyollények) készítették, közel egymilliárd éve. Stabil, nagyméretű csillagok körüli pályára állították őket, az adott rendszer természetes geometriájának és a többi bolygó elhelyezkedésének függvényében általában két-ötszázmillió kilométerre a központi naptól. Mivel régóta üresen álltak, és senki sem tartotta karban őket, nagy részük az idők során letért a pályájáról, és ide-oda sodródott a galaxisban.

Eredetileg mintegy négyezer hagymabolygó létezett, egyes feltételezések szerint – bár ebben sosem született közmegegyezés – pontosan négyezer-kilencvenhat, lévén ez a szám a kettő tizenkettedik hatványa (vagyis annyira kerek szám, amennyire az lehetséges). Biztosan persze senki sem tudta; az involucrákat már nem lehetett megkérdezni, lévén mind egy szálig kihaltak alig egymillió évvel azután, hogy teleszórták a világűrt titokzatos építményeikkel.

A hagymabolygók nagyjából egyenletesen helyezkedtek el a galaxis peremén, sűrű hálót alkotva a csillagspirál körül. A csaknem egymilliárd évnyi örvénylés látszólag véletlenszerűen szórta szét őket; némelyikük kihullott a nagy lencséből és végleg nyoma veszett, mások a spirálkar központjában kötöttek ki, közülük néhány ott is ragadt, másokat pedig újra kivetett a szüntelen forgás. Voltak olyanok is, amelyeket fekete lyukak szippantottak magukba. A jelenlegi koordinátáik alapján egy dinamikus csillagtérkép segítségével bárki könnyedén visszavezethette a megmaradt bolygók útját odáig, ahonnan nyolcszázmillió évvel ezelőtt elindultak.

A négyezerből időközben így alig ezerkétszáz maradt – a legnagyobb pusztítást érdekes módon nem a természeti erők, hanem egy ilnnek nevezett faj okozta, amely több száz millió évet töltött azzal, hogy felkutassa és elpusztítsa az involucrák örökségét, és ebben senki sem tudta (vagy akarta) megakadályozni őket. Hogy miért gyűlölték ilyen engesztelhetetlenül a hagymabolygókat, az megint csak örök rejtély marad, mivel időközben az ilnek is eltűntek a galaktikus süllyesztőben. A nyomukat egy hagymabolygó-törmelékből álló, egyenletesen táguló felhő jelezte, amely szerteszét szóródott a galaxisban; ahol nem sikerült totális pusztítást végezniük, összelapított vagy önmagába roskadt bolygócsonkok maradtak utánuk, amelyek nem is emlékeztettek korábbi önmagukra.

A hagymabolygók – beszédes nevükhöz híven – réteges felépítésű, többszintes konstrukciók voltak. Tömör fémmagjuk átmérője ezer-ezerötszáz kilométer között változott. A mag körül koncentrikus gömbhéjak helyezkedtek el, amelyeket több millió masszív, lefelé szélesedő, üreges toronyoszlop tartott össze; ezek alul egy-másfél kilométer átmérőjűek voltak, és felértek egészen a legkülső, bolygófelszínt alkotó gömbhéjig. Anyaguk jó darabig még a galaxis legfejlettebb civilizációi számára is rejtélynek számított, amíg mintegy félmilliárd évvel ezelőtt sikerült meghatározni az összetételét. Annyi mindenesetre műszeres anyagvizsgálat nélkül is világos volt, hogy rendkívül ellenálló és teherbíró matériáról van szó, amelyen semmiféle sugárzás nem hatol át.

Az aritmetikus hagymabolygókon a szintek egyenletes távolságokra helyezkedtek el egymástól, nagyjából ezerötszáz kilométerenként. Az exponenciális hagymabolygók esetében a szintek a maghoz közeledve összesűrűsödtek, a kéreg felé pedig ritkultak, geometriájukat egy logaritmusalapú képletsorral lehetett meghatározni. Az aritmetikus hagymabolygók zöme tizenöt szintből állt, a külső héj átmérője elérte a negyvenötezer kilométert. Az exponenciális hagymabolygók mérete – ezek a négyezer-egynéhány hajdanvolt planéta mintegy tizedét tették ki – nagyobb változatosságot mutatott; a legnagyobbak külső átmérője a nyolcvanezer kilométert is meghaladta.

A hagymabolygók tehát gépek voltak, sőt, tulajdonképpen egy hatalmas gépezet elemei. Üregeiket feltöltötték (vagy csak fel akarták tölteni – ezzel kapcsolatban is csak találgatásokra hagyatkozhatunk) valamiféle folyadékkal, amely révén az egyes gömbök kolosszális mezőprojektorként működtek; ha mindegyiket bekapcsolták, irdatlan erőmezőt vontak a galaxis köré. Hogy erre pontosan miért volt szükség, azt szintén nem sejti senki, bár a kérdés tudósok és kutatók hadát foglalkoztatta évezredeken keresztül.

Az építők tehát eltűntek, s lassan azok is feledésbe merültek, akik kérlelhetetlen dühvel pusztították a művüket. Mivel a szintek üresen álltak, és a legendás folyadéknak sem sikerült a nyomára bukkanni, hamarosan néhány találékony faj rájött, micsoda potenciál rejlik a hagymabolygókban. Minek vesződnének újabb planéták építésével, amikor mindössze pár apró módosítással a fátyollények misztikus és szuperbiztos építményei azonnal beköltözhetővé válnak!

A gázokat és egyes folyadékokat – többek között a vizet – könnyen be tudták injektálni a belső rétegekbe. Az sem okozott gondot, hogy az összkomfortos kialakítás érdekében, csillár módjára mesterséges „csillagokat” függesszenek a szintek plafonjára. A vállalkozó szelleműbb fajok azonban, amelyek elsőként kolonizálták a szinteket, hamarosan szembetalálták magukat egy igen jelentős problémával, amely a következő évmilliók alatt jócskán megnehezítette (sőt, esetenként teljesen ellehetetlenítette) az életüket: sosem lehettek biztosak benne, hogy megérik a másnapot.

Vagy akár a következő másodpercet.

Senki sem tudta, hogy a véletlenszerűen aktivizálódó védelmi mechanizmusokat, amelyek mindannyiszor kíméletlen pusztítást vittek végbe a telepesek között, a bolygó megalkotói vagy a bolygóromboló ilnek hagyták hátra – esetleg mindkét faj együtt. Akárhogy is, az állandó készenlét alaposan megkeserítette a betelepülők életét.

Sokan próbálták kikapcsolni és hatástalanítani ezeket a védelmi rendszereket, de közülük csak kevesen élték meg a békés öregkort. A kalandkedvelő civilizációk kivétel nélkül nagy árat fizettek kísérletező kedvükért, mivel elődeik – hatalmuk és befolyásuk megőrzése érdekében – mindent megtettek, hogy titokban tartsák vérrel-verejtékkel kifejlesztett módszereiket. Végül egy altruista civilizáció, amely elutasította az élet ilyeténféle pazarlását, saját költségén kifejlesztette az idegen technológiák többségét (a maradékot ellopta), és a tudást galaxisszerte mindenki számára elérhetővé tette.

A játékrontókat egyöntetű közutálat övezte, ám amikor végül elültek az indulatok, a különféle galaktikus testületek rehabilitálták őket, a Kultúra pedig, bár semmiféle kapcsolatban nem állt az azóta szublimatává érett fajjal, lelki rokonainak fogadta őket, és emléküket azóta is nagy becsben tartja.

A civilizációkat, amelyek a hagymabolygók biztonságossá tételén fáradoztak, és amelyek időközben a vizsgált struktúrák fenntartóivá és tulajdonosaivá váltak, konstruktoroknak nevezték. A Sursamen helyzete kivételesnek számított a tekintetben, hogy két konstruktőr faj – az ochtok (akik azt állították magukról, hogy a hagymabolygókat építő fátyollények távoli leszármazottai; ezért is nevezték őket örökváróknak) és az aultridiák (egy módfelett szerencsétlen eredetű és testfelépítésű faj, amely élősködő életmódja miatt nem örvendett kimondott népszerűségnek) – egyszerre kolonizálta a bolygót. A Sursamen abban a tekintetben sem volt hétköznapi, hogy az eónok során egyik konkurens fajnak sem sikerült a másik fölé kerekednie; a konfliktus egyetlen pozitívuma az volt, hogy a Sursamenre korlátozódott. Idővel a status quo úgy-ahogy megszilárdult, és az újonnan alakult Galaktikus Tanács megosztott felügyeleti jogot biztosított a két fajnak, de a tornyok birtoklásáról elfelejtett rendelkezni.

A bolygókérget idővel a narisiinek népesítették be, és hamarosan valamennyi élőszint hivatalosan az ő irányításuk alá került – igaz, a morthanveld döntéshozókkal minden fontosabb ügyben konzultálniuk kellett, lévén az egész rendszer az ő fennhatóságuk alá tartozott.

Ezután a legkülönbözőbb fajok költöztek a műbolygóra, és a Sursament a padlástól a pincéig belakták. A tornyok nyílásait lezárták (néhányat véglegesen, másokat zsilipkapuval láttak el, hogy az adott szint biztonságosan megközelíthető legyen), belsejükbe hatalmas felvonókat telepítettek, hogy lehetővé tegyék a bolygófelszín és a belső zónák közötti közlekedést. Az elkövetkezendő évmilliók alatt hatalmas mennyiségű folyékony, szilárd és gáz halmazállapotú anyag mozgott fel-alá a gigantikus szállítórendszereken; az ochtok és az aultridiák egész fajokat és ökoszisztémákat telepítettek be az egyes szintekre ilyen vagy olyan megfontolásból – olykor az érintettek kérésére, máskor épp az ellenérdekelt felek óhajának megfelelően.

A mennyezet alá helyezett mesterséges, termonukleáris hőforrások valóban miniatűr napokhoz hasonlítottak, amelyek az őket körülvevő antigravitációs mező révén az adott szint mennyezetéhez tapadtak. Némelyiküket rögzítették – ezek voltak az állócsillagok –, a többit, a vándorcsillagokat pedig előre meghatározott, sokszor igen kacifántos és gondosan szinkronizált pályára terelték.

Balesetek azonban továbbra is sűrűn előfordultak; nemritkán egy, az évezredek vagy épp’ eónok során át biztonságosnak ítélt hagymabolygón minden előzetes jelzés nélkül életre keltek a rejtett védelmi mechanizmusok; ilyenkor óriásbirodalmak dőltek romba, egész civilizációk pusztultak el. Előfordult, hogy egy szintet hirtelen özönvíz árasztott el, míg a felette levőn nyomtalanul elszivárogtak a tengerek – ami többek között azzal a kellemetlen következménnyel járt, hogy az alsóbb szint csillagára zúduló víztömeg gyilkos plazmafelhőt és szuperforró gőzt fejlesztett. Máskor ismeretlen kórokozók lepték el a légkört, kínhalálra kárhoztatva a telepeseket, vagy láthatatlan mechanizmusok rágtak szét mindent, szerves és szervetlen struktúrát egyaránt. Néha pedig se szó, se beszéd, halálos gamma-sugárzás tört elő egy adott szint alépítményéből – olykor valamennyiéből egyszerre.

Ezért is nevezték a „hagymákat” halálbolygóknak.

Shoum elöljáró a Sursamen foltos felszínét fürkészte, és magában hálát rebegett, hogy immáron négymillió éve csönd és béke honol a bolygón. Jó ideje másutt sem fordultak elő balesetek, így a baljós elnevezés lassan a múlt ködébe veszett – már csak a kivételesen nehezen felejtő fajok emlékeztek rá.

Ugyanakkor a dra’Azon-féle halállistán a hagymák még mindig előkelő helyet foglaltak el. A beszédes nevű skálán bármely bolygótípus kockázati rátáját viszonylag egyszerűen meg lehetett határozni. A dra’Azonok arról voltak nevezetesek, hogy a halott bolygókat eredeti, katasztrófa utáni állapotukban őrizték meg az utókor számára, afféle szabadtéri múzeum gyanánt. A galaxis nagy Öregjeinek számító, remete életmódot élő, félszublimata civilizációt – amely természetfeletti, már-már isteni hatalommal bírt – senki sem vette komolyan, ám a puszta tény, hogy az ezerháromszázharminckét megmaradt hagymabolygóból nyolcvanhat dra’Azon fennhatóság alatt állt, bármilyen statisztikai összehasonlításban riasztóan magas szám volt.

A hagymáknak vajmi kevés közük volt a túlvilághoz vagy a vallási eszmékhez, többségüknek mégis akadt „másvilági” kapcsolata, méghozzá a légköri aeronathánok egy ritka alrendjén keresztül, amelyet xinthiádoknak neveztek. Ezek a légbolygólakók az ismert univerzum legősibb lakói közé tartoztak, és – ha hinni lehet a legendáknak – valaha óriási hatalommal bírtak. Még mindig ők alkották az egyik legnépesebb avián fajt a galaxisban, és valami rejtélyes okból kifolyólag egy-egy kósza xinthiád időnként úgy döntött, hogy beköltözik egy hagymabolygó gépmagjába. Bár az óidőkben a spirálkar minden zugában jelen voltak, mostanra a kihalás szélére sodródtak, és a kíméletlenül őszinte galaktikus rendszertan a fejlődésük révén egyetemlegesen és végletesen szenilis fajok közé sorolta őket. Nem mintha sokakat érdekelt volna az efféle, történészeknek való, érdektelen osztályozgatás.

A xinthiádok szinte kivétel nélkül a Yattliai kis-Szórvány peremén található Chon csillag körül keringő légbolygókra vonultak vissza, s onnan már hosszú emberöltők óta nem mozdultak ki. Alig egytucatnyian maradtak elszórva másutt a galaxisban, és ezek kivétel nélkül egy-egy hagymabolygó magjában gubbasztottak. Hogy ezek a xinthiádok vétettek-e fajuk szabályai ellen, és ezért társaik száműzték-e őket, vagy pusztán magánykedvelő, szent életű remeték voltak, senki sem tudta, e téren is csak feltételezésekre hagyatkozhatunk, mert bár a xinthiádok a fátyollényekkel vagy ilnekkel ellentétben még nem haltak ki, a galaxis legvisszahúzódóbb kultúrái is zárkózottnak, sőt, egyenesen hozzáfér-hetetlennek tartják őket.

A Sursamen magjában is lakott egy „isten”: egy magányos xinthiád, akit a bolygó lakói bolygószellemnek neveztek.

A hagymabolygók gömbhéjai ugyanolyan anyagból készültek, mint az azokat alátámasztó tornyok; az egyes szintpadlókat mélyedések, csigavonalak, hegyhátak, barázdák és völgyek sora tagolta. Ezek a képződmények a bolygó külső kérgén is megjelentek. A kisebb, zárt geometriájú felszíni mélyedéseket (ezeket nevezik krátereknek) a konstruktorok különféle gázokkal, szilárd anyagokkal és folyadékokkal töltötték fel, a leendő telepesek szükségletei szerint; a sekélyebbeket lefedték, a mélyebbeket általában nem.

Sursamen felszínét kráterek sokasága tagolta, mint megannyi himlőhely. A felszíni képződmények között húzódó sötétszürke, relatíve sima, gyémántkeménységű kérget vékony porréteg fedte, ami az eónok során át felhalmozódott bolygóközi törmelékből származott. A bolygókéreg mintegy tizedét borították ilyen fedett vagy nyitott kráterek; az egyik legsűrűbben lakott közülük a Gazan-g’ya volt, melynek kékeszöld fénye átderengett a tranzitállomás ablakán, és megvilágította a fő-Zamerint és a mellette lebegő morthanveld elöljárót.

– Még mindig a hagymabolygók a gyengéi? – kíváncsiskodott a narisiin, egy permetnyi baráti rosszallással.

– Ne is mondja – sóhajtott az elöljáró. – Nem tudok betelni velük. – Szégyenlős pír ömlött szét a testnyúlványain.

– Engem viszont – mondta a fő-Zamerin, és hátat fordított az ablaknak – kizárólag a kötelesség vezérel. Ha egyszer átvezényelnek innen… elmegyek, és vissza se nézek. – Ekkor váratlanul halk, trillázó hang csendült a közelükben. A fő-Zamerin tekintete a torpáncéljára vándorolt, és megállapodott egy apró gyémánton. – Nocsak, ütött a szabadulásom órája: épp most értesítettek, hogy a hajóm indulásra kész.

Shoumhoz is hasonló információ futott be a tolmácsgyűrűjén keresztül; nyugtázta az adást, majd visszakapcsolt privát csatornára.

– Tényleg ennyire elvágyódik innen? – kérdezte az elöljáró asszony, miközben a tápcsatornák szövedékszerű hálója mentén elindultak visszafelé kíséretük és a csillaghajókat rejtő dokkok felé.

– Tényleg. S hogy ön miért nem, Shoum, az számomra örök rejtély marad; olyan ez a planéta, mint egy ketyegő bomba.

– Manapság már nincsenek balesetek, Utli.

– Ugyan már, kedvesem! Gondoljon a statisztikákra.

A hagymabolygókon történt kataklizmákat sokan, alaposan kielemezték; a grafikonok szerint a halálesetek száma lassú csökkenést mutatott ugyan, de ez korántsem jelentette azt, hogy a veszély végleg elmúlt. A görbe a nullához konvergált, de jócskán belefért még egy-két tömegszerencsétlenség, a legnagyobb valószínűséggel épp az elkövetkezendő egy-kétezer évben. Az eloszlási görbék egyébiránt a balesetek véletlenszerű, matematikailag értelmezhetetlen előfordulását tükrözték.

– Önzőség a részemről ilyesmit mondani – kezdte Shoum de remélem, hogy a következő ítéletnap nem az én időmben jön el. Vagy ha mégis, akkor nem a Sursamenen.

– Csak idő kérdése – borongott a fő-Zamerin. – Ezek a micsodák halomra gyilkolják a telepeseket, vagy nyomtalanul felszívódnak az univerzumban az egész rakománnyal együtt, ki tudja, miért?

– A magam részéről, Utli – az elöljáró asszony cinkos színeket hunyorított a narisiinre –, romantikusnak, sőt, bizonyos értelemben egyenesen izgatónak találom, hogy a mi racionális, felvilágosult korunkban is akadnak még titkok és rejtélyek.

A fő-Zamerin harákoló hangot hallatott, és egy alig érezhető fero-monfuvallat erejéig mintha megkérdőjelezte volna beszélgetőtársa épelméjűségét.

– Elméletileg sem ért velem egyet? – próbálkozott Shoum.

– Nem.

– Hm, értem. Azért én mégsem aggódnék az ön helyében – tette hozzá az elöljáró asszony, és csatlakozott közelben várakozó asszisztenseihez. – A Sursamen még itt lesz, amikor visszajön.

– Olyan biztos ebben? – kérdezte a fő-Zamerin gunyorosan.

– Halálbiztos – felelte Shoum.

A narisiin fordítóegysége nem boldogult a szójátékkal.

– Nos, minden bizonnyal. Tudja, az életünk manapság olyan nyugodt és kényelmes, hogy a katasztrófának még a gondolata is felkavaró. Minél magasabbra építjük a tornyot, annál nagyobb az esélye, hogy lerombolja a vihar.

– Mindenesetre az ön tornya üresen marad az idén. Bizonyára fantasztikus utazásban lesz része. Jó utat! Remélem, nemsokára viszontlátjuk egymást.

– Ebben semmi kétségem, elöljáró asszony. – Utaltifuhl kifinomult ceremoniális csókot lehelt csőrös szájszervével az elöljáró manipulátorára. Shoum illedelmesen elpirult.

Megálltak az óriás ablak előtt, amely a tranzitállomás dokkjára nézett; kíséretük is megtorpant. Odakint egy kisebb csillagflotta várakozott. Utaltifuhl gyanakodva szemlélte a hajókat, és megeresztett egy permetnyi szúrós szagú kétségfelhőcskét. – Hmm – tette hozzá elgondolkozva. – Ha belegondolok, az űrutazásnak is megvannak a maga veszélyei.

5. A plató

Djan Seriy Anaplia – Hausk király egyetlen lánya, akinek középső neve annyit tesz: hercegara, és akinek kevert genetikájú, pánhumán népe a Sursamen nevű hagymabolygó középszintjén élt – egy rozsdasivatag fölé magasodó sziklaszirt tetején állt, Prasadal bolygó Lalance nevű kontinensén. Erős szél cibálta bő kabátját és nadrágja szárát. Elmaradhatatlan, széles karimájú kalapját viselte; a sötét, vastag anyagba bele-belekapott a szél, mintha le akarná tépni a fejéről. A bőrszalagok szorosan tartották, de a heves széllökésektől úgy tűnt, mintha Anaplia hol a fejét rázná, hol bólogatna, hol pedig görcsösen rángatózna. Por és homokörvények kavarogtak a sziklák fölött, és sűrű felhőkben csaptak át a szirt csipkézett peremén. Mintha ezer apró tű szurkálta volna Anaplia arcát, ahol nem takarta a motorosszemüveg és a sál.

Kesztyűs kezét a szemüvegéhez emelte, és egy pillanatra megbillentette, hogy kiengedje alóla a keret alján összegyűlt páracseppeket. A cseppecskék végiggördültek az arcán, és csillogó csíkot hagytak maga után, amit pillanatok alatt felszárított a szél. Anaplia a sálon át mélyen beszívta a levegőt. Időközben felszállt a por, mint a száraz köd, és a szeme előtt feltárult az ostromlott város.

A házak lángokban álltak. A bástyák fölé tornyosuló ostromgépek úgy imbolyogtak a falak előtt, mint megannyi fekete kísértet. A katonák elözönlötték a várost, és a sivatag, amelyet eddig nem lehetett látni az ostromló sokaságtól, egyszerre visszanyerte alvadt vérre emlékeztető színét. Sűrű, fekete füst gomolygott a pusztulásra ítéltetett épületekből; a viharos szél kisöpörte a városfalak közül, hosszan kergette a síkság fölött, aztán alákapott és felhajtotta a szirt oldalán, hogy tépett hullámokban átcsapjon Anaplia feje fölött.

A vihar dühöngő orkánná erősödött. Áthatolhatatlan porfal emelkedett a semmiből, mintha maga a sivatag lódult volna az ég felé, kitakarva a lángoló várost, és lemeztelenítve a padlaton ülő sziklákat. A nő hátat fordított az orkánnak, és odalépett a monokulihoz; a légies szerkezet négy csontvázszerű lábán támaszkodva pihent a sziklán. Anaplia meg-libbentette a kabátját, és lazán átvetette a lábát a nyereg fölött. A monokuli azonnal életre kelt, puhán a levegőbe emelkedett, és szorosan hozzásimult a nő bokájához, derekához, combjához, mellkasához és karjaihoz, mintha a szeretője lenne. A nő megragadta az irányítókart, és határozott mozdulattal fölfelé tolta, mire a gép kilőtt a füstölgő város felé.

Anaplia gyorsított, átszakítva a ködöt, mígnem lassan kitisztult körülötte az ég. Egy darabig hagyta, hogy a szél ide-oda lökdösse, a kabátja ostorként csapkodott a háta mögött, kalapja karimája hátrahajlott. Amikor megunta, bekapcsolta az ernyőmezőt, és immár áramvonalas, tökéletesen szigetelt levegőbuborékban repült tovább.

Amikor elérte a városfalat, lassított és lejjebb ereszkedett. Kikapcsolta az ernyőmezőt, és kerülgetni kezdte a kócos füstoszlopokat. Odalent az ostromló had végighömpölygött az utcákon. A védők lépésről lépésre hátráltak, a városlakók menekülőre fogták a dolgot. Mindenfelől nyílvesszők záporoztak rájuk, az égből kőgolyóbisok és kátrányos hordók zuhogtak. Anaplia orrát csavarta az égett szag, és valóságos hangorgiaként töltötte meg a fülét a pengék éles csattogása, a lángok pattogása, az összeomló házak moraja, a nekivadult harci rikoltozás, a győzedelmes trombitaszó és a legyőzöttek halálsikolya. Amikor elsuhant a házak felett, látta, hogy odalent apró alakok felfelé mutogatnak, s a következő pillanatban fél tucat nyílvessző repült felé, majd hullott alá lendületét vesztve. Egy pillanatra éles szögben megdőlt vele a világ, mire már-már azt hitte, eltalálták, de a monokuli csak egy égő kátrányos hordót került ki, ami hangos süvöltéssel száguldott el mellette, égett olajbűzt hagyva maga után, majd másodpercekkel később lángokat köpködve becsapódott egy közeli templomtoronyba.

Jobbnak látta, ha nem kockáztat, és valamennyi védőmezőt bekapcsolja. A gép magányos utasával együtt egy szempillantás alatt láthatatlanná vált. A város szíve felé tartott, a központban álló palota felé, aztán meggondolta magát, és az utcák fölött körözve a támadók mozgását figyelte, hogyan morzsolják fel a védők utolsó bástyáit is, s közben akaratlanul is szemébe ötlött egy jelenet.

Egy dísztelen polgárház lapos, mellvéddel szegélyezett tetején egy maroknyi katona utolért és földre tepert egy fiatal nőt. Nem messze tőlük, az egyik sarokban egy kisgyerek kuporgott. Amikor Anaplia, látszólag a semmiből, hirtelen megjelent a teraszon, a sorára váró négy martalóc egy pillanatra zavartan egymásra nézett, aztán gonosz vigyor terült szét az ábrázatukon. Anaplia nem sokat tétovázott, pisztolytáskájából előkapta könnyű maroklőfegyverét, és – miután hűvös főbiccentéssel viszonozta a félreérthetetlen grimaszt – golyót eresztett a fejükbe. Hárman közülük azonnal kizuhantak a mellvéden, és eltűntek odalent a mélyben; csak egy tompa, nedves taccsanás hallatszott, ahogy földet értek. A negyedik még idejében félre tudott ugrani, s rögvest menekülőre fogta a dolgot, de nem jutott messzire. Anaplia kezét a sokéves rutin vezette; az emissziós mintázatot és a szóródási kúpot is a célpontra irányította, és villámgyorsan meghúzta a ravaszt. A katona cafatokra robbant, belső szerveivel egyenletesen beterítve a tetőt. A bugyborékoló hang, amit a halála előtti pillanatban kiadott, még hosszú másodpercekig pattogott a sűrű levegőben.

Az áldozat fölött térdeplő ötödik katona csak most vette észre, mi történt, és tátott szájjal meredt Anapliára. Anaplia – nehogy a lövés a földön fekvő nőt is megsebesítse – macskagyorsasággal, puhán mellette termett, és közvetlen közelről főbe lőtte. A sarokban kucorgó kisgyerek tágra nyílt szemmel bámulta a rángatózó, vért spriccelő holttestet és az alatta heverő, mozdulatlan nőt. Anaplia biztatóan rámosolygott. – Minden rendben, most már vége – mondta. – Ne félj! – Lerúgta a katona tetemét az asszonyról, de az addigra már halott volt; megfulladt a rongytól, amit a szájába gyömöszöltek.

Djan Seriy Anaplia mordult egyet, és vagy fél tucat nyelven, ami hamarjában az eszébe jutott, hangosan káromkodni kezdett. (Valószínűleg több ezer fényévnyi távolságban egy árva kukkot sem értettek volna abból, amit mondott.) A fiúcska szemében rettenet ült, piszkos arcát könny áztatta. Egy koszos rongydarabtól eltekintve nem volt rajta más ruha. Anaplia egy pillanatra eltűnődött, vajon mi lett volna a sorsa, ha ő nem avatkozik közbe. Ő lett volna a következő fogás, vagy egyszerűen lehajítják a tetőről? Talán nem bántották volna, sőt, lehet, hogy a nőt sem akarták megölni. Régen hasonló helyzetben reszketett volna a dühtől, de a közben eltelt idő és a hosszú kiképzés megkeményítette. Mindenesetre utasította drogmirigyeit, hogy termeljenek egy nyugtató koktélt; ártani nem árthat.

Visszacsúsztatta a fegyvert a tokjába – a kisfiúnak láthatólag fogalma sem volt róla, mi az –, és leguggolt a gyerek mellé. Barátságos mosolyt erőltetett az arcára, de nem talált a helyzethez illő szavakat. Mit is mondhatott volna? A tetőre vezető lépcső felől futó léptek zaja ütötte meg a fülét.

Anaplia gondolkodás nélkül felnyalábolta a kisfiút, és rohanni kezdett vele. Az nem tiltakozott, bár térdét továbbra is összekulcsolva tartotta, és egyre csak a földet bámulta. Anaplia felpattant a monokulira, és ahogy maga elé ültette a gyereket, izzadság és vizelet szagának csípős keveréke csapta meg az orrát. A jármű barátságosan átölelte, az irányítókar magától a kezébe csúszott, a biztonsági hevederek halk kattanással a helyükre siklottak.

Ebben a pillanatban egy számszeríjas katona jelent meg a tetőn. Anaplia előrántotta a fegyverét és célzott, aztán csak legyintett, és halkan azt mormolta: – Kár a gőzért! – Még szorosabban átölelte a fiúcskát, és előrelökte a kart. A gép engedelmesen a levegőbe röppent. A nyílvessző tompa puffanással pattant vissza az ernyőmező aljáról.

Ř

– És mi a terved a kölyökkel, ha szabad érdeklődnöm? – kérdezte Turminder Xuss. Egy keskeny sziklaháton álltak, Anaplia előző megfigyelőhelyétől kissé délebbre, de a várostól nagyjából hasonló távolságra. A gyerekkel – akit, mint kiderült, Torknak hívtak – megígértették, hogy nem merészkedik a szirt szélére, de a biztonság kedvéért adtak mellé egy tűrakétát, hogy vigyázzon rá. Turminder Xuss a legrégebbi és legkevésbé használható rakétáját ajánlotta fel erre a célra, mivel ez volt formáját tekintve a legtagoltabb; ha a részeit eltekergették, még kattogtak is. A fiúcska elmélyülten játszadozott az apró fémrúddal, s időnként gyöngyözve felkacagott. A tűrakéta jól tűrte a dolgot, egyelőre.

– Fogalmam sincs – vont vállat Anaplia.

– Szerintem hagyjuk itt – javasolta a drón. – Vagy vigyük vissza a városba.

– Nem lehet – sóhajtott a nő. – Ötpercenként megkérdezi, mikor jön érte az anyja – tette hozzá, suttogóra fogva a hangját.

– Minden hadiárvát nem cipelhetsz magaddal – mondta a drón közönyösen.

Anaplia eleresztette a füle mellett a megjegyzést. – Majd találunk neki egy biztonságos helyet. Egy családot, ahol befogadják. – Leguggolt, hosszú kabátja legyezőszerűen szétterült a földön.

– Nem lett volna szabad magaddal hoznod. – A drón igyekezett túlharsogni a feltámadó szelet, de nyugodtan és tagoltan beszélt, hogy a modora véletlenül se tűnjön lekezelőnek, pláne nem gúnyosnak.

– Tudom. Egyszerűen nem volt más választásom.

– A monokuli szerint… hogy is fogalmazzak? Úgy röpködtél a város fölött, mint egy szédült angyal, mielőtt lecsaptál volna, és elragadtad volna a kis Torkot az anyja holtteste mellől.

Anaplia dühös pillantást lövellt a mögöttük gubbasztó gép felé – nem mintha az önálló személyiséggel nem rendelkező masinának lett volna más választása, mint hogy engedelmesen kipakolja a memóriáját, ha utasítást kap rá.

– Különben is, mit keresel te itt? – szegezte neki a kérdést Xussnak.

Előzőleg megegyeztek, hogy a drón egy napra békén hagyja, ő pedig figyeli a város ostromát – a vérontás bizonyos értelemben Anaplia lelkén száradt, lévén az ő tettei és döntései vezettek idáig (igaz, a prioritásokat mások határozták meg). S bár vérontást senki sem akart, a város feldúlását a döntéshozók, köztük ő maga is, vállalható rizikófaktornak ítélték. Alakulhattak volna rosszabbul is a dolgok, de a vérfürdő akkor is vérfürdő, és ő nem moshatja kezeit. Tartozott annyival a lelkiismeretének, hogy végignézze. Következő alkalommal – ha lesz egyáltalán következő alkalom, és nem rúgják ki az ostoba szentimentalizmusa és az irracionális döntései miatt – majd kétszer is meggondolja, „belefér”-e egy újabb tömegmészárlás.

– Sürgős hívást kaptunk – felelte a gép. – Vissza kell térnünk a Quonber platóra. Jerle Batra vár. – Mezői kéken megvillantak. – A modul mindjárt itt lesz.

Anaplia zavartan pislogott. – Ilyen gyorsan terjednek a hírek?

– Nem a kis Tork miatt rendeltek vissza, ne izgulj. Az üzenet korábban érkezett.

– Batra látni akar? – fintorgott Anaplia. – Személyesen?

– Ez valóban nem vall rá – a drón kétkedően dülöngélt jobbra-balra, mintha a vállát vonogatná.

Anaplia felállt, és leporolta a tenyerét. – Akkor mire várunk? Induljunk. – Odakiáltott a kisfiúnak, aki még mindig azon igyekezett, hogy miszlikbe szedje a tűrakétát. A közeledő modul halványan megcsillant a szirt peremén.

– Tudod, mit jelent a neve? – kérdezte a drón, és a félénken feléjük induló gyerek felé bökött.

– Nem. – A nő körülnézett. A távolból égett szagot sodort feléjük a szél.

– Tork – magyarázta a drón, miközben a kicsi odaért hozzájuk, és udvariasan visszaszolgáltatta a tűrakétát – az őslakosok nyelvén annyit tesz…

– Mikor jön értem a mamám? – kérdezte a kisfiú.

Anaplia rámosolygott, bár érzése szerint nem túl meggyőzően. – Nem tudom – felelte. Kézen fogta a gyereket, és beterelte a modul finoman sziporkázó zsilip kapuján.

– Annyit jelent: szerencsés csillagzat alatt született – fejezte be a drón, maga elé motyogva.

Ř

A modul felreppent a sivatag forró katlanjából, kirobbant az űrbe, aztán egy kontinenssel távolabb ismét alámerült a légkörbe. Tork még jószerével fel sem ocsúdott, máris egy fél világ választotta el az otthonától. Anapliának sikerült rávennie, hogy egy percig ne izegjen-mozogjon, álljon egyenesen, és hunyja le a szemét, aztán egy csöpp tisztítógélt kent a fejére. A zselé lustán végigömlött a fiúcskán és átlátszó hártyaként beborította soványka testét; Tork kuncogott, ahogy végigcsiklandozta, majd apró karikákat formázott az ujjhegyén és visszagördült a hóna alá. Anaplia az ágyékkötőjét is hasonló módon fertőtlenítette, de a gyereknek már nem kellett a régi rongya; kiválasztott egy bő ingszerűséget a holoképernyőről, és rettenetesen meg volt elégedve, amikor a ruha egyszer csak előugrott egy közeli fiókból.

Eközben Anaplia és a drón azon vitatkoztak, mit mondjanak el (és miről hallgassanak) a rendhagyó kiruccanással kapcsolatban. A küldetéseket felügyelő Elmék rendszerint kiadták az RK-ügynöknek a feladatot, és a végrehajtás mikéntjét teljes egészében rájuk bízták, de Anaplia még nem volt ezen a szinten. A kiképzése még nem fejeződött be, így minden lépését szigorúan ellenőrizték, a követendő stratégiát előre meghatározták a számára, és jóval kevesebb mozgásteret engedélyeztek neki, mint sokat tapasztalt ügynöktársainak, akik már otthonosan mozogtak a veszélyes machinációk világában, melyek révén a Kultúra – jobbító szándékkal ugyan, de olykor katasztrofális eredménnyel – beleártotta magát más civilizációk belügyeibe.

Végül abban egyeztek meg, hogy hacsak kifejezett utasítást nem kap rá, a drón semmiféle információt nem ad ki az Elméknek, és nem nyilvánít az ügyben véleményt. Előbb-utóbb úgyis minden kiderül – tartja az alapigazság RK-berkekben –, de remélhetőleg akkorra a dolog már jelentőségét veszti. A Rendkívüli Körülmények ügynökeinek mindenkor három alapelvet kellett szem előtt tartaniuk. Egy: olykor minden szabályt meg lehet (sőt meg kell) szegni. Kettő: nem mindegy, hogy ezt az ember hogyan teszi, s legvégül három: attól függetlenül, hogy az események utólag a szabályszegőt igazolják-e, vagy sem, a kellemetlen következményeket minimalizálni kell – minél elegánsabban, annál jobb.

Pár perccel később megérkeztek a Quonber platóra, amely lágyan ringatózott az egyenlítői melegben, pár ezer méterre a sápadtzöld óceán fölött. A távoli hullámokat gyapjas felhők árnyéka pöttyözte, közvetlenül alattuk egy lakatlan sziget sóvirágos lagúnái fehérlettek. Egy alacsony hangárban dokkoltak, amelyet álcamező rejtett a kíváncsi tekintetek elől. Az építmény leginkább egy összezsugorított, torz csillagjáró hajóra hasonlított, és egy sor szállásegység is tartozott hozzá.

A platón tizenegy RK-ügynök lakott, s mind azon fáradoztak, hogy így vagy úgy beavatkozzanak a Prasadal sorsába. A bolygón öt, nagyjából azonos fejlettségi szintű, de egymástól gyökeresen eltérő mentalitású faj osztozott, és mindegyikük agresszív, expanzionista politikát folytatott. A múltban egy efféle helyzetben a szemben álló felek rendszerint addig gyilkolták egymást, amíg egy kivételével mind elvéreztek. A Kultúra részletes és megbízhatónak mondható szimulációi szerint a Prasadalon is küszöbön állt a népirtás, hacsak egy külső erő közbe nem avatkozik.

Amikor a modul befutott, az ügynökök épp bokros teendőikkel voltak elfoglalva vagy pihentek, így a fedélközben egy árva lélekkel sem találkoztak. Egy rabszolgadrón tájékoztatta őket, hogy Batra épp a harmadik fedélzeti szint tatján levegőzik. Ahogy átvágtak a platón, Tork elképedve bámulta a hatalmas mélységben derengő szigetet.

– Nem kellene eldugnod a fiút? – dünnyögte a drón.

– Hová? – kérdezett vissza a nő.

A rabszolgadrón megállt egy ajtó előtt, és beterelte őket.

Anaplia pártfogója és RK-beli közvetlen felettese, Jerle Batra ember volt, és eredetileg férfinak született. A kultúrabeliek szokása szerint egy időre nemet váltott: nővé lett és szült egy gyereket, aztán egy egész évezredet töltött a Tárolóban, álomtalan álomba merülve; a kultúrabeliek számára ez volt az az állapot, ami leginkább megközelítette a halál élményét anélkül, hogy az ember valóban átlépett volna a nemlét dimenziójába, ahonnan már nincs visszaút.

Amikor felébredt, kibírhatatlannak érezte az emberi testet, így agyát és központi idegrendszerét különféle létformákba ültettette át, míg végül megtalálta azt az alakot, amivel együtt tudott élni – legalábbis egyelőre. Már vagy száz éve élt jelenlegi testében, Anaplia is így ismerte meg őt, több mint egy évtizeddel ezelőtt; Batra acikulátus volt, vagyis első közelítésben egy apró drótbokorra emlékeztetett.

Emberi agya és biológiai alapú, de az emberitől meglehetősen különböző szervrendszere egy tömör központi gubóban helyezkedett el, amelyből tizenhat vastag kar ágazott ki, egyre kisebb és kisebb végtag-gallyacskákká, manipulátorvégződésekké és érzékelőindákká ágazva tovább. A legvékonyabbak közülük hajszálnyi vastagságúak voltak. Alapállapotban Batra úgy festett, mint egy gyökértelen, gömbszerű cserje, amelyet különféle vastagságú fémhuzalokból csomózott össze egy művészi hajlamú lakatosmester. Ha egészen összehúzta magát, elfért egy régimódi űrruha sisakjában, amikor pedig teljesen kinyújtózkodott, az átmérője a húsz métert is elérte, vagyis testgeometriája révén – ahogy ő maga fogalmazott – átlag feletti deformációs együtthatóval rendelkezett. Már élete korai szakaszában is a rend, a hatékonyság és a célszerűség szentháromságában hitt, és az acikulátusi létben rátalált mindarra, ami ezeket az értékeket megtestesítette.

Akadtak különcök, akik még Jerle Batrán is túltettek, és nála is kevésbé hasonlítottak a kultúrabeli átlagemberre. Néhányan új testük minden porcikáját átitatták a tudatukkal, vagyis agyuk biológiai eredetű tartalmát mesterséges formába transzplantálták; az így létrejött lénynek tulajdonképpen nem központi idegrendszere volt, hanem egyenletesen oszlott el a fizikai struktúrában. (Batra deformációs együtthatója sehol sem volt az övékhez képest.)

Az emberek mindenféle testet kipróbáltak, amit el lehet képzelni, a közönséges élőlényektől kezdve, mint amilyenek a halak, madarak vagy emlősök, egészen az egzotikus lényekig és idegen életformákig. Ezek között olyanok is szerepeltek, amelyek még sosem adtak otthont tudatnak; néhányan tükörgondola-perceptorok hűtő- és keringetőfolyadékává váltak, mások csillagközi mezővándorok spóragombolyagjaivá vedlettek át. Ez utóbbit viszonylag kevesen választották, mivel visszafordíthatatlan változást jelentett – bizonyos típusú módosításokat ugyanis csak rendkívül komplikált módon lehetett elvégezni. Ha valaki egyszer egy csillagközi vándor testködévé esett szét, annak soha többé nem lehetett emberi formája.

Néhány különc géptestbe költözött: drónokba és tűrakétákba plántálták a tudatukat. Ők meglehetősen nagy népszerűtlenségnek „örvendtek” mind az emberek, mind a gépek között. (Mindkét társaság azt tartotta, hogy ami sok, az sok.)

– Djan Seriy Anaplia – csendült Batra meglepően emberi hangja. – Gratulálok a gyermekedhez.

– Ő Tork – mutatta be a fiúcskát Anaplia. – És nem az én fiam.

– Nos, igen. Hallottam egyet s mást…

Anaplia metsző oldalpillantást vetett a drónra. – Ebben biztos voltam.

– …és a jó öreg Handrataler Turminder Xuss. Rég nem láttalak, barátom.

– Részemről a megtiszteltetés – dünnyögte a drón. – Mint mindig.

– Turminder, remélem, megbocsátasz, szeretnék négyszemközt beszélni Djan Seriyvel. Addig is szórakoztathatnád fiatal barátunkat.

– Hogyne, beszélgessetek csak – dohogott a drón. – Lassan elmehetek képzett pesztonkának. Ez szakmai karrierem csúcsa… – De azért kiterelte a fiút a folyosóra.

Anaplia felnézett a szállásegység föléjük tornyosuló tömegére. Levette a kalapját, és laza csuklómozdulattal a plafonról lógó, párnázott fotelek egyikébe hajította, ő maga pedig belehuppant egy másikba. Alighogy elhelyezkedett, egy poharakkal megrakott tálca termett mellette.

Batra közelebb lebegett a nőhöz, csontvázszerű bokorteste fejmagas-ságig emelkedett. – Látom, otthon érzed magad – állapította meg.

Anaplia finom szemrehányást érzett mentora hangjában. Elvetette volna a sulykot, hogy ilyen hanyagul elterpeszkedett? Batrának rosszulesik, hogy nem bánik vele kellő tisztelettel? Végül is a felettese – már amennyire egy efféle mániákusan hierarchiaellenes társadalomban vannak felettesek és beosztottak. Tény, hogy ki tudná rúgatni az RK-tól, ha úgy akarná, és elintézhetné, hogy mindent a nulláról kelljen kezdenie. Csakhogy Batrát sosem izgatta az etikett.

– Mindenütt otthon érzem magam – vont vállat Anaplia.

Batra átlebegett az íves teraszon, és leereszkedett a nővel szemközti fotelbe; úgy pihent meg a párnákon, akár egy szürke, fémes pamutgombolyag. A drótváz emberi arcot öltött: a vizuális szenzorok alkották a szemét, a hangja pedig egy szájüregszerűségből tört elő. Hátborzongató látvány volt. Ha egy igazi pamutgombolyag beszélne hozzám, gondolta Anaplia, attól kevésbé törne ki a frász.

– Úgy hallom, a zeléta-nuersotis akció nem egészen úgy sült el, ahogy terveztük.

– Egy évvel ezelőtt lefegyvereztük és visszavonulásra kényszerítettük a sereget, amit a főváros lerohanására küldtek – magyarázta Anaplia fáradtan. – Most fordult a kocka, az ostromlókból ostromlottak lettek. Mindig a haladóbb áramlatot támogatjuk, ez a szabály, de a győzelemnek ára van. – Elhúzta a száját. – Ahogy azt ma volt szerencsém a gyakorlatban is megtapasztalni.

– Tudom. – Az indákból szőtt arc álhomlokát ráncolta, aztán behunyta a szemét, jelezve, hogy adatokat kér le a központi archívumból. Anaplia azon tűnődött, hogy vajon az ostromról és a város kifosztásáról készített felvételeket pörgeti-e végig, vagy az ő monokulin tett görbe útját vizsgálgatja kéjes örömmel. Ha Xuss beköpte…

Batra felpillantott. – Ha nem lépünk közbe, rosszabbul jártak volna, ezt te is tudod. Akkor már az égiek sem segíthettek volna rajtuk. Nem tagadom, hogy a jelen kegyetlensége mellett eltörpülnek a jövőbeli előnyök, különösen, ha az előbbi alakításában mi is aktív szerepet játszunk. Bizonyos értelemben felelősek vagyunk azoknak az embereknek a haláláért. – Anaplia, aki organikus kinézetű embertársaival szemben is gyanakvó volt, azon morfondírozott, vajon az előtte gomolygó, kétezer éves bizarr micsoda, ami a legnagyobb jóindulattal sem volt emberinek mondható, őszintén beszél-e, vagy csak játszadozik vele. Nem volt értelme sokat töprengeni rajta, hiszen úgysem tudja meg soha.

– Ami megtörtént, megtörtént – mondta higgadtan.

– Csakhogy a történetnek koránt sincs vége – mutatott rá Batra.

– Persze – dörzsölte a halántékát Anaplia. Kezdte elveszíteni a türelmét. (A türelem amúgy sem volt az erőssége. Többen is ajánlották neki, hogy dolgozzon rajta.) – Ahogy mondod – tette hozzá, hogy szépítsen.

A drótkupac ide-oda görgött, mintha bólogatna. – Djan Seriy, híreim vannak a számodra.

Volt valami a hangjában, amitől Anaplia hátán felállt a szőr. – Híreid? – ismételte. Érezte, ahogy a tagjait elhagyja az erő, és ólomsúly nehezedik a mellkasára.

– Valamit el kell mondanom neked. Az apád meghalt, és valószínűleg a bátyád, Ferbin sincs már az élők sorában. Nagyon sajnálom, hogy épp nekem kell ezt közölnöm veled. Fogadd részvétemet!

A nő hátradőlt, maga alá húzta a lábait, és egészen kicsire összegömbölyödött a lágyan himbálózó tojásfotelben. Aztán erőt vett magán, és sóhajtva kiegyenesedett. – Értem – motyogta. – Köszönöm.

Lehorgasztotta a fejét.

Régóta próbálta már magát felkészíteni erre a hírre. Végül is az apja katona, egész életét a csatamezőn töltötte, és mindig az első sorban harcolt. A politika – a harcművészettel szemben – nem természetes adottsága, hanem tanult mestersége volt, amire erővel kellett ránevelnie magát. Sejthető volt, hogy nem éri meg a békés aggastyánkort. Amikor Anaplia a Kultúra különös világba költözött, eleinte mindennap várta, hogy aznap hozzák apja halálhírét, és csomagolnia kell a temetésre.

Ahogy múltak az évek, egyre kevesebbet aggódott emiatt. És egyre jobban bízott benne, hogy amikor majd eljön az ideje, nem fog megroppanni a veszteség súlya alatt.

Ha az ember be akar kerülni a Kontaktba, irdatlan mennyiségű történelmi anyagon kell átrágnia magát, aki pedig a Rendkívüli Körülményeknél akar karriert csinálni, annak még annál is többön. S minél többet tudott Anaplia a galaktikus társadalmak fejlődéstanáról, minél több uralkodóról és karizmatikus népvezérről olvasott, annál kevesebbet gondolt az apjára.

Lassacskán rájött, hogy ő is csak egy az erős emberek közül, egy adott társadalom adott fejlődési szakaszán, amikor könnyebb erősnek lenni, mint merésznek vagy újítónak. Tekintély, hatalom, erély; az apja előszeretettel dobálózott efféle kifejezésekkel, pedig milyen banálisnak tűntek az ezernyi különböző civilizáció évezredes történelmének tükrében…

Így működik a hatalom mechanikája, így vehetők rá az emberek, hogy az ellenkezőjét csinálják annak, ami jó nekik, így kell manipulálni a tömegeket, itt jön képbe a javak szűkössége és egyenlőtlen elosztása; ebben az időpillanatban, és itt meg itt… A leckét az anyatejjel szívták magukba a kultúrabeli gyerekek. Magától értetődőnek tartották, mint a csillagok útját a spirálkaron vagy az evolúció törvényét. Az olyanokat azonban, akik Anapliához hasonlóan kívülről jöttek, és akiknek a fogalomrendszere és gondolkodásmódja egy gyökeresen eltérő (mondjuk ki: alacsonyabb rendű) struktúrából táplálkozott, ezek a felismerések elemi erővel taszították mellbe, és jóval nehezebben ülepedtek le.

Ferbin halott. Éppen ő…!? Mielőtt Anaplia útnak indult volna, még ékelődtek is rajta, hogy a bátyja biztosan korábban hal meg, mint az apjuk, mert leszúrják egy kártyaasztal mellett, vagy megfojtja egy felszarvazott férj. Persze egy pillanatig se gondolták komolyan; a babona szerint aki vihart emleget, annak a házába nem csap a mennykő.

Szegény Ferbin, sosem akart király lenni.

– Ha el akarsz vonulni egy időre a gyászoddal… – kezdte Batra.

A nő hevesen megrázta a fejét. – Nem.

– Biztos vagy benne?

– Egészen biztos – felelte határozottan. – Az apám harc közben esett el?

– Ha értesüléseink helyesek, a csatamezőn szerzett sebesülésébe halt bele nem sokkal az ütközet után. Az orvosok tehetetlenek voltak.

– Szívesebben halt volna meg a harcmezőn, fegyverrel a kézben – mormolta Anaplia maga elé. – Biztos rettentő dühös volt, hogy nem úgy történt, ahogy eltervezte. – A szája mosolyra húzódott, de a szeme nedvesen csillogott. – Mikor…?

– Tizenegy napja. – Batra fémes ágai felborzolódtak. – A hagymabolygókról a legfontosabb hírek is nehezen jutnak át.

Anaplia elgondolkodó arckifejezéssel bólogatott. – És Ferbin?

– Eltűnt, ugyanabban az csatában.

Anapliának nem voltak illúziói: ha valakit eltűntnek nyilvánítanak, az soha többé nem kerül elő, vagy ha mégis, akkor holtan. De mit keresett egyáltalán Ferbin a fronton? – Hol történt? – kérdezte. – Gondolom, valahol a határvidéken.

– A Xilisk torony alatt.

Anapliának leesett az álla. – Tessék?

– Mondom, a Xilisk torony alatt – ismételte Batra türelmesen. – Pourl közelében. Az a sarl főváros, nem igaz?

– De, de – válaszolt gépiesen Anaplia. A szája kiszáradt. Te jó ég, hiszen akkor minden elveszett, romba dőlt a világ, amelyben felnőtt. A lelke egy darabja sajogni kezdett valami olyasmi miatt, ami soha nem volt igazán az övé.

– Szóval lerohanták őket és… Elnézést. – Megköszörülte a torkát. – Gondolom, totális vereség volt.

Hogyhogy csak most mondják el neki mindezt? Miért nem kötötte senki az orrára, hogy ilyen rosszul állnak a dolgok otthon? Attól féltek, hogy visszamegy, és beavatkozik az övéi oldalán? Attól féltek, hogy használni akarja majd újonnan megszerzett hatalmát és tudását? Ez volt a szempont? Hogy lehettek ilyen elképesztően… mocskok?!

– Figyelj rám, Djan Seriy – kezdte Batra. – A tájékoztatás, amit kaptam, korántsem teljes körű, és a releváns adatbázisokhoz nincs hozzáférésem. Annyit tudok, hogy rajtuk ütöttek.

– De hát kik…? És honnan? – hebegett Anaplia. Nem is próbálta leplezni a megdöbbenését.

– A deldeynek. A Xilisk torony felől.

– A deldeynek? De hát a torony le van… – kezdte, aztán kezét a szája elé kapta. Összepréselt ajkakkal, homlokráncolva bámulta a földet. – Talán megnyitottak egy új… – motyogta, inkább csak magának, mint Batrának. Felpillantott. – Akkor most a Xilisk torony az aultridiák kezében van, vagy…

– Egy dolog biztos: Pourl és a népetek nincs közvetlen veszélyben. Tudomásom szerint inkább a deldeyneknek van okuk a félelemre.

Anaplia izmai elernyedtek, de a homlokán tovább mélyültek a ráncok. – Nem értem.

– Apád elérte a célját: a sarlok immár két élőszint felett gyakorolják a hatalmat.

– Nocsak. – Anapliát elöntötte a megkönnyebbülés. – Ezek szerint apám nem unatkozott mostanában.

– A deldeynek úgy vélték, ők lesznek a következő célpont, ezért megelőző csapást akartak mérni a népedre, és egy mindent elsöprő rohammal be akarták venni a fővárost. Ehhez támogatókra is szükségük volt. Az ochtok… vagy örökvárók?…

– Mindegy. – Anaplia legyintett. – Így is, úgy is nevezik őket.

– Szóval az. ochtok megígérték a deldeyneknek, hogy új zsilipet nyitnak a tornyon, és odaszállítják a deldeyn csapatokat, hogy támadást indíthassanak. Mint kiderült, kelepce volt; a sarlok mindenről tudtak. Apád serege lesben állt a zsilipnél, a deldeyneknek esélyük sem volt.

Anaplia zavartan pislogott. – De miért akarnák az ochtok csapdába csalni a deldeyneket?

– Ezzel kapcsolatban csak találgatni tudunk.

– És az aultridiák?

– Á, igen, a másik konstruktőr faj, akik mindig is a deldeynek pártfogói voltak. Nos, állítólag diplomáciai és katonai ellenlépéseket fontolgatnak az ochtokkal szemben.

– De hát miért…? – Anaplia egyre csak a fejét csóválta. – Mi a frász folyik ott? – dünnyögte. A kérdés nem Jerle Batrának szólt, így a drótgombolyag csendben maradt, és megvárta, hogy a nő folytassa. – Tehát most Ferbin a király… Illetve dehogy, persze, ő is meghalt. Szóval akkor… Oramen? – A tekintetében kétely és aggodalom tükröződött.

– Nem. Legifjabb testvéred túlságosan fiatal még, hogy apád örökébe lépjen. Egy Mertis tyl Loesp nevű embert neveztek ki kormányzónak. Ő vezeti az országot, amíg az öcséd nagykorú nem lesz. Jövő ilyenkorra tervezik a koronázást.

– Tyl Loesp – Anaplia megkönnyebbülten sóhajtott. – Az öreg igazi kincs. Oramen jó kezekben van; nincs miért aggódnom.

– És ha az öcséd élete mégis veszélyben forog?

– Nem értem. Ki árthatna Oramennek?

– Nos… – A drótváz arcon halovány mosoly suhant át. – Ha jól emlékszem a gonosz mostohákról szóló mesékre, egy ambiciózus kormányzó ritkán életbiztosítás egy fiatal trónörökös számára. Persze nem minden mostoha gonosz; olykor a mesék is tévedhetnek.

– Nem – rázta a fejét Anaplia, és megdörzsölte a szemét. – Tyl Loesp apám legjobb barátja volt; ők ketten gyerekkoruk óta össze voltak nőve. Bárhová ment apám, tyl Loesp árnyékként követte, mindig hűséges volt hozzá. Ami az ambícióit illeti… apámnak kettőjük helyett is volt belőle bőven. Sőt, egy egész regiment helyett. – Elfordult, és kibámult a fényes, trópusi égboltra. A plató az utóbbi két évben már-már az otthonává vált, most mégis olyan távolinak és idegennek tűnt, mint az első napokban, amikor megérkezett. – Persze honnan is tudhatnám? Tizenöt év telt el azóta.

Vajon mennyit változott Ferbin, amióta nem látta? És Oramen? Az apján biztosan nem fogott az idő; ugyanaz a szigorú, csak ritkán szentimentális és szökőévenként gyöngéd ember maradt, amilyennek ismerte. Félelmetesen céltudatos volt, fél szemét mégis az énekmondókon tartotta, a múlt és a jelen dicsőségének krónikásain.

Igazából nem is ismerte, hisz’ sosem volt otthon – mikor lett volna ideje megismerni? A háború töltötte ki minden percét, a véres küzdelem távoli, idegen földekért… Amikor visszatért Pourlba az ágyasaihoz és a gyermekeihez, akkor is jobban érdekelte a három fia, különösen Elim, a legidősebb, aki jellemben leginkább hasonlított rá. Ő a király egyetlen lányaként sosem tudta ledolgozni a hátrányt, amit kora, neme és születésének szerencsétlen körülményei jelentettek a számára; tény, hogy mind közül őt szerette a legkevésbé.

– Hagyjalak magadra, Djan Seriy? – kérdezte Batra.

– Hmm? – A nő elgondolkodva nézett fel.

– Úgy vélem, talán szükséged volna egy kis magányra. Vagy inkább beszélgetni szeretnél? Én mindkettőt…

– Mondj el mindent, amit tudsz – kérte a nő. – Mi a helyzet nálunk?

– A Nyolcadik szinten? Béke és nyugalom honol. A királyt gyászolják, és…

– Megvolt már a temetés?

– Úgy tudom, hét nappal ezelőtt. Bennünket kilenc napja értesítettek.

– Értem. Folytasd!

– Országszerte ünneplik a győzelmet, és ezzel párhuzamosan folynak a deldeynek elleni ellentámadás előkészületei. Az invázió tíz-húsz nap múlva várható. Narisiin pártfogóik megrótták az ochtokat, azok azonban nem vállalják a felelősséget a történtekért, és másokra mutogatnak, beleértve saját belső ellenzéküket. Az aultridiák, ahogy talán már említettem, megtorlással fenyegetőznek. A narisiinek igyekeznek fenntartani a békét, de nincsenek könnyű helyzetben. A morthanveld tanács eddig nem avatkozott bele az ügybe, de figyelemmel kísérik a fejleményeket.

A nő ujjai közé csippentette alsó ajkát. Nagy levegőt vett, aztán feltette a kérdést, ami már hosszú percek óta foglalkoztatta: – Szerinted mennyi idő alatt tudnék eljutni Sursamenre?

– Mindjárt utánanézek – felelte Batra, és hosszú másodpercekre elnémult, hogy a szóba jöhető csillaghajók útitervét végigfuttassa. Anaplia azon tűnődött, miért nem tárolta el magának ezeket az információkat már réges-rég – akkor nem kellene minden alkalommal utánanéznie a központi adatbázisban. Vajon mentora hallgatása a rosszallás jele, amiért eszébe jutott, hogy itt hagyja a posztját?

– Százharminc-százhatvan nap alatt – szólalt meg végül Batra. – Pontosan nem tudom megmondani a morthanveld űrrégióbeli váltás miatt.

A morthanveld űrrégió… A morthanveldeké volt a legfejlettebb civilizáció Sursamen körzetében. Tanulmányai során Anapliának bőven volt alkalma tanulmányozni a morthanveldekéhez hasonló, Beavatottnak nevezett civilizációk háromdimenziós csillagtérképét, amely azon fajok diaszpóráit ábrázolta, amelyek elég messzire kalandoztak az anyaboly-gójuktól ahhoz, hogy rádöbbenjenek: a magány illúzió.

A hagyományos csillagtérképek, amelyek a jelentősebb fajok befolyási övezeteit mutatták, elképesztően bonyolultak voltak, pedig az áttekinthetőség kedvéért csak a legnépesebb fajokat tüntették fel rajtuk, és a néhány naprendszerből álló, kisebb birodalmak még az egész látómezőt betöltő verziókon sem szerepeltek. Az egymásba olvadó, dinamikus színekkel és textúrákkal operáló holoképek leginkább úgy néztek ki, mint amikor egy őrült festő elszabadul egy festékgyárban.

A morthanveld tanács hatalmas térszeletet tartott az ellenőrzése alatt, és ennek a mamutbirodalomnak egyik jelentéktelen sarkában húzódott meg a csillag, amely körül Sursamen keringett. Már azelőtt megjelentek a galaxisnak ezen a tájékán, hogy a Kultúra megszületett volna; a két civilizáció a békés egymás mellett élésre rendezkedett be, bár a morthanveldek ragaszkodtak hozzá, hogy a befolyási övezetükön csak minimális átmenő forgalom bonyolódjon, és az idegenek mindig a saját űrhajóikat használják.

Anaplia az utóbbi két mozgalmas esztendőben annyira elmerült Prasadal politikai, geográfiai, technológiai és hiedelemvilágában, hogy már-már elfeledkezett róla, hogy a Kultúrán kívül is van élet. A Kultúra, bár befolyásos tagja volt a galaktikus metaközösségnek, és a galaxis szinte minden zugában képviseltette magát, mégsem volt mindenható.

– Elengednétek? – kérdezte Bátrát.

– Djan Seriy – felelte a fémgombolyag, és ezúttal valami más is megmozdult a szövedékarc oldalán; Batra alakja megnyúlt, és olyasfajta mozdulatot tett, mintha széttárná a karját –, önálló ember vagy. Az ajtó nyitva áll; bármikor szabadon távozhatsz.

– De meglesz a helyem, amikor visszatérek? Nem mond le rólam az RK? Visszajöhetek a Prasadalra?

– Ezt nem én döntöm el.

Kitér a válasz elől, gondolta Anaplia. Pedig biztosan számít a véleménye, még ha a végső döntést egy maroknyi Elme hozza is, a galaxis széltében-hosszában csellengő hajókban.

Anaplia felvonta a szemöldökét. – Te mit tippelsz?

– Véleményem szerint az RK tárt karokkal visszavár, de hogy a jelenlegi posztodat visszakapod-e, azt nem tudom. Mennyi ideig maradnál távol?

– Fogalmam sincs – vallotta be Anaplia.

– Hmm. Nem valószínű, hogy néhány napon belül visszatérnél, hiszen maga az út is hosszú. Mindent egybevetve akár egy teljes normaévig is távol lehetsz, vagy még tovább. Ha így döntesz, találnunk kell valakit a helyedre.

Anaplia eltűnődött a hallottakon. A rendszerben volt némi rugalmasság, a kollégái egy darabig biztosan tudnák helyettesíteni. Leeb Scoperin különösen jól ismeri a munkáját és a módszereit, ráadásul egy srófra jár az agyuk. Szinte észrevétlenül átvehetné a szerepét, és az sem mellékes, hogy Leebnek van egy tanítványa, így a dolog korántsem jelentene akkora megterhelést a számára. Persze a szívességkérésnek is van határa; egy röpke vakáció belefér, de nem szívhatja a végtelenségig mások vérét, ez méltatlan és tisztességtelen volna. Ráadásul a platón nem érnek rá az emberek ilyen pluszfeladatokra. Batrának igaza van; találniuk kellene valakit, aki átveszi a helyét.

– Adhatnátok egy hajót – próbálkozott. – Úgy gyorsabban megjárnám.

– Á – sóhajtott Batra. – Nehéz ügy. – Anaplia elég régóta ismerte ahhoz, hogy tudja: mentoránál ez a megfellebbezhetetlen „nem” eufemizált változata.

A Kultúra kínosan ügyelt rá, hogy véletlenül se taposson a morthanveld tanács tyúkszemére, különösen az adott helyzetben. Valószínűleg túlzásba vitték az óvatosságot, de megvolt rá az okuk, és ezt senki sem vitatta.

Anaplia sóhajtott. – Értem.

Talán az volna a legjobb, ha a fenekén maradna. Végül is mi értelme hazamennie? Álljon véres bosszút az apjáért? A sarl hagyományok szerint ez nem a lánygyermekek kötelessége, és különben is, a deldeynek a jelek szerint már azelőtt meglakolnak a meggondolatlanságukért, hogy ő hazai földre lép. Egyébként is az apja volt az agresszor; őt ismerve tökéletesen hihetőnek tűnik, hogy a deldeynek azért szánták el magukat a megelőző csapásra, mert meg akarták állítani a sarl úthengert, mielőtt az átgázol rajtuk.

Nélküle is elég nagy a felfordulás; ha most hazamegy, talán csak ront a helyzeten. Túl régóta van távol. Az emberek már biztosan elfelejtették, és minden megváltozott. Különben is – ő csak egy nő. A Kultúrában eltöltött tizenöt év alatt ráébredt, mennyire nőgyűlölő az a társadalom, amelyben született. Megpróbálhatna beavatkozni az események sodrába, de csak kinevetnék. Oramen gyerek még, de nem ejtették a fejére. Tyl Loesp majd vigyáz rá, minden rendben lesz.

Neki itt van dolga. Ezt a feladatot önként vállalta, kötelessége befejezni. Amit most csinál, az kihat a Prasadal történelmére. A dolgok nem mennek zökkenőmentesen, és néha keserves árat kell fizetni a győzelemért, de a munkája látványos eredményekkel jár, és ő jó abban, amit csinál. A Nyolcadikon viszont – pláne a Kilencediken, hiszen a deldeynek is nyakig belekeveredtek az ügybe – nincs rá szükség.

Különben sem ezért tanult annyi éven át, hogy most egyik pillanatról a másikra otthagyja az RK-t.

Az apja azért küldte a Kultúrához, mert úgy érezte, egyetlen lánygyermeke méltó fizetség egy becsületbeli tartozás kiegyenlítésére. Nem azért akarta, hogy otthagyja Sursament, mert a személyében biztosítékot akart nyújtani az idegeneknek, s nem is azért, hogy jobb nevelést kapjon, aminek a révén majd még kívánatosabb jövendőbelije lehet valami távoli ország királyának, megszilárdítandó egy szövetséget vagy biztosítandó egy újabb hódítást. Az ő kötelessége az volt, hogy szolgálja a Kultúrát, meghálálva a segítséget, amelyet annak idején az apja és rajta keresztül az egész sarl nép kapott Xide Hyrlistől. Hausk király tisztában volt vele, hogy nagy valószínűséggel sosem látja viszont a lányát, és ezt nem is bánta különösképpen.

Nos, ebben legalább igaza volt; soha többé nem találkoztak.

Amikor felkínálták neki a lehetőséget, hogy a Kultúra polgára lehet, egymással ellentétes érzelmek viaskodtak benne: egyfelől büszke volt, hogy az idegenek ilyen fontos szerepet szántak neki, másfelől borzasztóan bántotta apja közönyössége. Hosszas vívódás után végül a lelke mélyén érzett öröm felülkerekedett a gyász és veszteség érzésén.

Végre! Végre kikerülhet a peremvidéki posványból, és megnyílik előtte a világ: tanulhat, kibontakoztathatja a képességeit, és nem kell többé primitív, konzervatív környezetének börtönében élnie. Ha elvállalja a feladatot, talán egész hátralévő életét az idegenek szolgálatában kell majd töltenie, de legalább elhagyhatja a Nyolcadikat, és megszabadul az asszonyi élet béklyóitól, amelyek egyre inkább a földhöz szögezték, ahogy kezdte átlátni a szerepet, amit szántak neki. Így sem járhatja majd a maga útját, de a kaland távoli, egzotikus helyekre viszi, és egy nagyobb, egyetemes cél érdekében munkálkodhat. Ki tudja, talán több is jut neki egy-egy epizódszerepnél… És az életcélja nem korlátozódik arra, hogy kiszolgáljon egy férfit, és szüljön egy fészekalja trónörököst.

Az apja ragaszkodott hozzá, hogy a Kultúra követei az ő gyermekei közül vigyenek magukkal egyet, és komplett idiótának tartotta az idegeneket, akik a lányában nagyobb fantáziát láttak, mint a fiaiban. Xide Hyrlis nagyot esett Hausk szemében, amikor a kis Djan mellett döntött – hiszen régi barátja, tyl Loesp kivételével senkit sem tisztelt annyira, mint Xide Hyrlist. Arra sem vette a fáradságot, hogy szomorúnak tettesse magát, amikor a mihaszna, csupagond fruskát választották, s nem valamelyik délceg és okos fiát. A követek világosan kinyilvánították, hogy nem fogják erővel magukkal hurcolni, csak ha a kislány is akarja, igaz, amikor a kérdést feltették neki, nemigen maradt más választása. Az apja úgy látta, remek üzletet kötött, és siettette az indulását, nehogy a küldöttek meggondolják magukat és visszakozzanak; Djannak mennie kellett, méghozzá minél hamarabb. És ő menni is akart, akár azonnal.

Persze meg kellett játszania magát az apja és az udvar előtt. Úgy tett, mintha húzódozna az úttól (ahogy a jó menyasszonytól is elvárják, hogy vonakodva hagyja el a szülői házat és költözzön be leendő férje családjának házába), s közben forrón remélte, hogy a kultúrabeliek átlátnak a szitán, és megértik, hogy a hagyományok miatt teszi, amit tesz. Az idegenek természetesen értették, és amikor eljött az indulás napja, ő boldogan szállt hajóra velük. Soha, egyetlen pillanatra sem bánta meg a döntését.

Voltak időszakok, amikor rettenetes honvágy gyötörte, hiányoztak a testvérei, még az apja is. Ilyenkor rendszerint álomba sírta magát, de a bizonyosság, hogy jó döntést hozott, sosem hagyta el.

Igen, minden szál ide köti. Az apja is úgy akarná, hogy maradjon. A Kultúra – pláne a Rendkívüli Körülmények – számít rá, nem hagyhatja őket cserben. A Nyolcadik szinten senki sem várja. Hogyan tudná hasznossá tenni magát?

Az apja meghalt, immár senkinek nem tartozik semmivel. Vagy mégis?

Valami legbelül azt súgta, hogy haza kell mennie.

Csupán néhány pillanatig habozott. Aztán olyasvalamit tett, amit nem szívesen szokott: az idegpályáihoz kötődő, leheletfinom metaháló segítségével rákapcsolódott a Kultúra adattárára, azon belül is a zártkörű RK-szekcióra. Azonnal magába szippantotta a gyomorszorítóan élethű virtuális valóság.

A lármás kibertér egyszerre rohanta le az érzékszerveit. Egy zsongító, időtlenségbe fagyott pillanatban berobbant a tudatába az irdatlan és meglehetősen összetett adathalmaz, amely minden érzékelhető dimenziót maradéktalanul kitöltött; óriási gömb formáját öltötte, aminek ő a belsejében csücsült. Hártyavékonynak tűnő felületét letapogatva az a bizarr érzése támadt, hogy egyszerre érzékeli minden apró részletét, méghozzá jóval több színben és árnyalatban, mint amit az emberi szem felfogni képes. A struktúra minden pontja összeköttetésben állt a tudatalattijával, belediffundált teste valamennyi sejtjébe, szinte eggyé vált vele. Az áttetsző héj mögött újabb és újabb hártyákat tapintott, mint amikor a messzelátó lencséje egyre távolabbra fókuszál.

Azt mondják, ilyen lehet Elmének lenni – a biológiai létformák számára legalábbis ez az állapot közelíti meg legjobban az érzést. A mesterséges intelligenciákat csak a jólneveltség és az udvariasság tartja vissza, nehogy biológiai alapú társaik orra alá dörgöljék, mennyivel primitívebb, durvább, lecsupaszítottabb és egyszerűbb ez az élmény ahhoz a digitális nirvánához képest, amelyben ők maguk lubickolnak létük minden pikoszekundumában.

Anélkül, hogy tudatosan lekérte volna az adatokat, előtte termett a galaxis részletesen feliratozott, interaktív csillagtérképe. A csillagokat színes pontok jelképezték a nekik megfelelő színspektrumban, az adott naprendszerek belépési pontjaival és civilizációs paramétereivel együtt, utóbbiakat zenei összhangzatok segítségével megjelenítve (a Kultúra befolyási övezete matematikailag tiszta egész hangokból állt, folyamatosan föl-le pulzáló dallammal). Egy újabb érzékelési rétegen kirajzolódott valamennyi számításba vehető hajó útvonalterve, sebesség és utazási összidő szerint színkódolva; a pályaszakaszok vastagsága a hajó méretét és státuszát szimbolizálta, az útvonal akadálymentességét és biztonsági besorolását az árnyalatok intenzitása jelölte, a komfortfokozatot és a különféle szórakozási és rekreációs lehetőségeket pedig különféle szagok kavalkádja volt hivatott kifejezni. A vonalak textúrája – egyesek például fonott kötélként tekeregtek – elárulta, melyik hatalmi csoportosuláshoz vagy civilizációhoz tartozik az adott hajó.

Többségük kör vagy ellipszis alakú, szabályos pályán közlekedett, de akadt jó néhány komplikáltabb görbe is, egy-egy hajó pedig – az előrejelzések szerint – kifejezetten extrém, szeszélyesen tekergő ívet írt le az elkövetkező száz-egynéhány normanapban.

A plató körzete és Sursamen között egy töretlen egyenes vonal is kirajzolódott; hát igen, a Kultúra interstelláris futárszolgálata lenne a leggyorsabb, gondolta Anaplia. Tizenkét nap alatt odaérne, igaz, legalább ugyanennyi időbe telik, amíg a legközelebbi futár eljut a Prasadalra, hogy felvegye őt. Léteztek gyorsabb hajók is, amelyek még rövidebb idő alatt képesek megtenni az utat, csakhogy ezek a speciális egységek messze elkerülték a rendszert – már amelyikről tudni lehetett egyáltalán, merre jár. A térképen ugyanis csak azon kultúrabeli hajók szerepeltek, amelyek nyilvánosságra hozták a tartózkodási helyüket. A cirkálók és más hadihajók, amelyek nem akarták senkinek az orrára kötni a pozíciójukat… Nem, ez nem járható lehetőség – Batra feketén-fehéren megmondta. Anaplia kikapcsolta ezt a réteget, hogy ne is lássa.

A hosszabb és bonyolultabb utat kell választania, és egyik hajóról a másikra kell átszállnia. Nem lesz könnyű, semmilyen értelemben.

Idegmídere automatikusan előkészítette az adatokat és számításokat, amikre az útvonaltervezés során szüksége lehetett. Bár az önműködő mechanizmusok és algoritmusok nagyban megkönnyítették az életet, civilizációs értelemben pedig korszakalkotó találmánynak számítottak, Anaplia igyekezett a minimálisra szorítani a használatukat. Nem szerette, ha a rendszer jobban tudja, mi kell neki, mint ő maga. Végül nem is pillantott bele a felkínált adathalomba; a Prasadal és Sursamen közötti kusza vonalhalmazból szinte kiviláglott az egyetlen épkézláb lehetőség.

Százhuszonkilenc napnyi vánszorgás, feltéve, ha két napon belül útnak indul, és a morthanveldek sem tesznek keresztbe. Minden azon múlik, hogy a morthanveld felségjelű Bumm, Reccs, Szün útba ejti-e a Syaung-un fészekbolygót, vagy sem…

A míder már épp azon volt, hogy egy kötetnyi bonyolult és cirkalmas magyarázat formájában összegezze számára, mi is tulajdonképpen egy morthanveld anyahajó, és mit jelent a „fészekbolygó” szó, amikor Anaplia megszakította a kapcsolatot a virtuális valósággal. A míder utolsó információja szerint a be- és kijelentkezése között alig egy szívdobba-násnyi idő telt el.

Egy pillanatra a szokásos, lelkiismeret-furdalással vegyes megköny-nyebbülés lett úrrá rajta. Mintha egy különösen élethű álomból riadt volna fel, ahol minden sokkal izgalmasabb és hitelesebb, mint a valóságban. Ez a másik ok, amiért nem szerette a midért. Azon gondolkozott, vajon Jerle Batra hogyan látja az őket körülvevő világot. Úgy, mint ő? Vagy teljesen másképp?

– Azt hiszem – mondta a drótgombolyagnak –, mégis elutazom.

– Hiszed? – kérdezte Batra szomorúan.

– Úgy döntöttem, elmegyek – javította ki magát Anaplia. – Otthon a helyem.

– Értem, Djan Seriy. De remélem, tisztában vagy vele – tette hozzá, és hangja szinte már bocsánatkérően hangzott –, hogy minden döntésnek ára van.

– Én ne tudnám? – sóhajtott a nő.

6. Kolostor, iskola

Ferbin otz Aelsh-Hausk’r herceg és szolgája, Choubris Hols a hepehupás ösvényen poroszkáltak egy felhőfaerdő kellős közepén a xiliski Anjrinh kolostoriskola felé. Az éjszaka leple alatt haladtak előre, a Guim vándorcsillag vonta baljós derengésbe a távoli horizontot, halványuló fénye skarlát zúzódásként tapadt az égboltra. Eddig mindössze kétszer kellett lehúzódniuk az útról; először egy ichteus zsoldososztag dübörgött el mellettük, aztán egy fújtató gőzszekérnek engedtek utat. A hercegre alighanem tulajdon szülőanyja se ismert volna rá. Hols kurtára nyeste hosszú fürtjeit, arcát sűrű borosta fedte (a herceg legnagyobb bánatára a hajánál sötétebb, közönséges gesztenyebarna árnyalatú). Fél tucat drágaköves gyűrűjétől és királyi ékszereitől is megszabadult, előkelő öltözékét levetette és egyszerű pórruhára cserélte, amit a szolgája guberált össze a csatatéren.

– Egy hullától loptad? – háborgott Ferbin, és borzadva bámulta a gönceit. Holsnak volt annyi esze, hogy csak azután tájékoztassa gazdáját legújabb szerzeménye származási helyéről, miután felöltöztette.

– Nem volt sebesült az illető, uram – nyugtatta meg Hols. – Csak a füléből és az orrából csorgott egy kis vér, ennyi az egész. A szaga után úgy két-három napos lehetett, mondtam is magamnak: ennyi idő alatt a bolhái biztosan elpártoltak tőle… Már ha voltak. Úr volt az, igazi finom ember. Amolyan vándorkereskedő-féle.

– Azok nem urak! – nyögött Ferbin. – Hanem közemberek. – Sértetten húzogatta a ruhaujját, aztán hitetlenkedve csóválta a fejét.

Akár járőröztek a légi felderítők, akár nem (a sötétség miatt ez utóbbi volt valószínűbb), senki nem csapott le rájuk a magasból, hogy az úti okmányaikat követelje, így tempósan ügettek tovább – Hols hűséges vén riordáján, Ferbin pedig a mirtikhoron, amit a szolgája adott alá a várromnál, négy nappal korábban. Hols előkotort egy maroknyi szárított szikefüvet a nyeregtáskájából, nehogy elaludjanak útközben, és csendben figyelte ura komikus, csámcsogó monológját. Időnként el-elmosolyodott, de csak amikor Ferbin nem láthatta az arcát.

– Choubris Hols – darálta Ferbin –, valamit tisztáznunk kell: bárhová is megyek, te velem jössz. Feltétlen engedelmességgel tartozol, remélem, nem fogsz csalódást okozni!

– Szabadjon ellentmondanom, uram…

– Nem szabad, Hols. A kötelesség az kötelesség! Szolga vagy, én pedig az urad, nemde bár?

– Hát persze, uram, de csakis a józan ész és az országhatár szabta kereteken belül. Ami az azokon kívül eső dolgokat illeti, nos… Az engedelmességnek is van határa, uram.

– Elfelejtetted, hol a helyed, Hols? Akkor is föltétlen engedelmességgel tartoznál, ha valami harmadrendű várúr volnék egy düledező viskóban, pár bolhás gebével és egy szakajtónyi gyerekkel. De nem az vagyok; hadd emlékeztesselek, hogy egy herceggel állsz szemben, méghozzá a trónörökössel, Hausk király fiával, egy… egy… – Ferbin kifulladt, nem talált megfelelő szavakat felháborodása méltó kifejezésére. Álmában se hitte volna, hogy a szolgája ekkora pimaszságra vetemedik. – Az apám szíjat hasított volna a hátadból, Hols, vagy… nem is tudom, mit csinált volna veled. A bolygószellem rakjon akárhová, a királyod vagyok!

– Nyugodj meg, uram, melletted vagyok, és melletted is maradok, amíg el nem érjük az iskolát, hogy útmutatást kapj utad következő szakaszát illetően. Amíg el nem hagyod ezt a szintet, elkísérlek, és hűen szolgállak.

–  És utána is, miután elhagyom! Követned kell mindenhová, ha azt parancsolom!

– Már megbocsáss, uram, de engem a hűség a trónhoz köt, nem becses személyedhez. Amint kilépsz a birodalom határán, amelyet atyád magáénak mondhatott, kötelességem visszatérni az udvarba, amely jelen idő szerint Pourlban székel, és ott további instrukciókat kérnem arra nézvést, hogy…

– Mi vagy te, Hols? Valami ügyvéd?

– A teremtő irgalmazzon, uram, dehogy!

– Akkor fogd be a szád! Engedelmeskedni fogsz, és kész. Velem jössz, nincs apelláta!

– Ismételten elnézésedet kell kérnem, uram, de én egyedül a királynak tartozom engedelmességgel.

– De hát én vagyok a király! Nem azt szajkózod napok óta, hogy enyém a trón?

– Ne haragudj, uram, ha kissé nyers leszek, de milyen király az, aki hátat fordít az országának, és lóhalálában menekül?

– Menekülök, igen, hogy mentsem az irhámat! Hogy segítséget kérjek, aztán visszatérjek, és birtokba vegyem jogos örökségemet, ha a bolygószellem is úgy akarja. Nem én lennék az első, aki ráklépésben haladva szerzi meg azt, ami jár; maga a bolygószellem is menedéket keresve érkezett a mi bolygónkra, és senki sem kárhoztathatja ezért, nem igaz? És a sarl nép talán nem menekültként érkezett Sursamenre, amikor elkergették szülőbolygójáról?

– Ez nem változtat a tényen, uram, hogy egy királynak kötelességei vannak. Az első számú kötelessége tudatni a népével, hogy életben van.

– Micsoda remek ötlet! – csücsörített Ferbin gúnyosan. – Hadd halljam, tartogatsz-e még hasonló bölcs tanácsokat a tarsolyodban, barátom?

– Nos, uram, először is ki kellene állnod a nyilvánosság elé, és követelned kéne a jussodat, sőt, elvenni erővel, ha kell! Ne hagyd, hogy olyanok kezére jusson, akik…

– Choubris Hols, megkérhetnélek, hogy ne oktass ki királyi kötelességeimről?

– Ez valóban nem az én feladatom, uram, hanem azoké, akikhez éppen igyekszünk. A világért se ártanám bele magam az ő dolgukba.

A riorda helyeslően horkantott. Az állatok hozzá voltak szokva az éjszakai meneteléshez, álmukban is eltaláltak egyik várostól a másikig, bár néha nem ártott rájuk suhintani, hogy le ne térjenek a kitaposott útról.

– Egyedül én döntöm el, mit kell tennem, Hols, ehhez neked semmi közöd. Most az a legfontosabb, hogy ne kerüljek az árulók keze közé. A szemük se rebbenne, ha újabb gyilkossággal kéne tetézniük a bűnüket, nekem elhiheted!

Hols felpillantott a föléjük magasodó Hictureé torony sziluettjére. Az égboltot támasztó óriás oszlop tövében füves-erdős lankák futottak össze, és egyre meredekebben emelkedtek felfelé, míg végül át nem döfte őket a torony sima fala. A sötétzöld növénytakaró hullámai megtörtek a kemény, sápadt felületen, amely úgy derengett a bíborfényben, mintha egy rég elfeledett istenség csigolyája volna.

Hols megköszörülte a torkát. – Az úti okmányok, amikért jöttünk, uram… a másik irányba nem érvényesek?

– Másik irány? Miről beszélsz, Hols?

– Csak azon tűnődöm, nem mehetnél-e inkább lefelé, a magba, hogy… kihallgatást kérj a bolygószellemtől. – Az igazat megvallva, Holsnak fogalma sem volt róla, hogyan működnek ezek a dolgok; a vallásos hókuszpókusz sosem érdekelte, bár hívőnek adta ki magát, hogy a csuhások békén hagyják. Olykor az is megfordult a fejében, hogy a bolygószellem puszta fikció, amivel az egyszerű népeket bolondítják, hogy a gazdagok kényelmesebben élhessék az életüket. – Őistensége biztosan segít neked, ha szépen megkéred – vont vállat. – Akkor nem kellene a felszínre küzdened magad, és tovább, a messzi csillagokba.

– Nem lehet, Hols – mondta Ferbin türelmesen, mint aki egy lassú felfogású gyereknek magyaráz. – Még az ochtok és az aultridiák sem tehetik be a lábukat a magba. Hogy jut eszedbe ekkora marhaság, hogy mi, egyszerű halandók… – Hosszabban is kifejtette volna a gondolatot, de félrenyelt egy szikelevelet, és elfogta a köhögés. Hols felajánlotta, hogy hátba veri, de Ferbin inkább csendben harákolt és káromkodott.

Ř

A Hictur-Anjrinh kolostoriskola egy lankás dombtetőre épült, egynapi járóföldre a Hictureé toronytól sarkközeli irányban – méghozzá olyaténképpen, hogy a torony mértani pontossággal az iskola és a Pourl közötti egyenesen helyezkedett el. Zordon, szikár épületegyüttes volt; bár nem vették körül árkok és egyéb védművek, mégis úgy festett, mint egy hosszan elnyúló, földszintes erődítmény. Két tornyából ágyúk helyett csillaglátók fekete torka ásított az égre. A szigorú architektúrát ellensúlyozandó a falak a szivárvány színeiben pompáztak. Ferbinnek hirtelen megfordult a fejében, hogy hátraarcot csinál és elfut. Mindig is félelemmel vegyes csodálkozással tekintett a tudás eme szentélyeire és az ott élő emberekre; nem értette, hogyan lehet éjt nappallá téve a világ dolgain elmélkedni, hogy épeszű emberek miért herdálják el legszebb éveiket holmi intellektuális hObort miatt, és miért választják önként a lemondást és az aszkéta életmódot. Lelke mélyén mégis érezte, hogy létezik egy titok, amit ő akkor se értene meg, ha nagyon igyekezne.

Djan Seriy is egy ilyen helyen szerette volna leélni az életét, ha szabadon dönthetett volna a sorsa felől. Persze nem tehette, ráadásul idejekorán felpakolták és magukkal vitték a kultúrabeliek. A leveleiben mindenféle különös iskolákat emlegetett, amelyek emlékeztették őt az itteni kolostorokra, és Ferbinnek az a benyomása támadt, hogy nővére rengeteget tanult (az apjuk erre csak legyintett, mondván: kár belé). Később arról írt, hogy valamiféle harcossá képezték ki, afféle Kultúra-lovaggá. Eleinte azt hitték, a sok tanulásban megzápult a feje, de női harcosok léteznek (igaz, csak a régi regékben), úgyhogy végül is nem lehet tudni, mi igaz, s mi nem. Az optimatáknak, a beavatottaknak és a többi fejlett civilizációnak mindig is bizarr szokásai voltak. Az élet megy tovább, jóra rossz jön, nappalra éjszaka, hidegre meleg. A jövő különös dolgokat tartogat, és talán eljön az idő, amikor a férfiak őrzik majd a házi tűzhelyt, és a kardot amazonok seregei forgatják.

Ferbin azt kívánta, bárcsak a nővére is harcos amazon volna. Ha beszélhetne vele vagy üzenhetne neki, talán rá tudná venni, hogy támogassa az ügyét.

Az Obor vándorcsillag rózsás pírba vonta az ég alját. Tanoncok egy csoportja ballagott lefelé az úton; a környező földekre igyekeztek, a gyümölcsösbe vagy a halastavakhoz. Egyesek biccentve üdvözölték őket, mások karimátlan fejfedőjükkel intettek feléjük vagy hangosan odaköszöntek nekik. Ferbin meglepve bámulta a pirospozsgás, jókedvű arcokat.

Tény, hogy az utóbbi időben gombamód elszaporodtak a kolostoriskolák. A legtöbbjük a nagyvárosok mellé települt, és ezek jóval gyakorlatiasabb képzést nyújtottak, mint nagy múltú, de megközelíthetetlen társaik. Manapság már a kereskedők és kisnemesek is taníttatták a fiaikat. Sőt, egyesek azt rebesgették, hogy az egyik tanodában, valahol Reshigue mellett, lányokat is fogadnak. (Szerencse, hogy Reshigue messze van, az ottani népeknek meg nincs ki a négy kereke.)

– Sehol egy távírópózna – sóhajtott Hols megkönnyebbülten, ahogy végignézett a színes épületegyüttesen. – De nyugtával dicsérd a napot!

– Tessék? – pislogott rá Ferbin, mint aki mély álomból riad.

Ř

Ferbin egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor imádkozott életében. Többször kellene az égiekkel diskurálnia, gondolta, de azzal nyugtatgatta magát, hogy voltaképp szívességet tesz, hisz’ előbb-utóbb egy isten is belefárad abba, hogy zsolozsmázó teremtményeit hallgassa. Ő nem terheli az égieket fölösleges sirámokkal, hanem szerényen a háttérbe húzódik, és átadja a helyét azoknak a szerencsétleneknek, akik vele ellentétben rászorulnak az isteni oltalomra, és akiknek halk imái így remélhetőleg meghallgatásra találnak. Herceg lévén az ő szava többet nyom a latban, vagyis ha megszólal, a hangja mindenki másénál erősebben zeng, ezért önkéntes lemondásával nagyobb jót tesz, mint ha egy nálánál jelentéktelenebb ember hozna efféle áldozatot.

Másrészt a bolygószellem létezik, és – bár Hols gyermeteg elképzelésével szemben audienciát nem lehet kérni tőle – a panaszok néha meghallgatásra találnak. A bolygószellem olykor kilép a közönyös szemlélő szerepéből, és beavatkozik az események folyásába: megjutalmazza a jókat és megbünteti a gonoszakat. Kötelességmulasztás volna tehát, ha nem próbálna meg segítséget kérni tőle. Hiszen ha a szellem tud – és miért ne tudna? – a borzalmas eseményekről, amelyek felforgatták az életét, és amelyek beárnyékolják az egész sarl nép jövőjét, akkor talán csak arra vár, hogy felkérést kapjon a trón jogos örökösétől a közbelépésre. Őmagának sincs fogalma róla, hogyan működnek ezek a dolgok (bárcsak jobban odafigyelt volna szellemtanórákon…), de így tűnik logikusnak.

– A bolygószellemhez szól imám, Sursamen urához. Khm. Ó Megfoghatatlan, kérlek, segíts, hogy elmenekülhessek üldözőim elől. Mármint ha vannak. Khm. Ha nincsenek, add, hogy továbbra se legyenek. És segíts, hogy kijussak innen, megtaláljam Xide Hyrlist és a nővéremet, Djant. Add, hogy nővéremet ne zárja el előlem a Kultúra züllött világa, add, hogy ne feledkezzen meg családja iránti kötelességéről. És legfőképpen arra kérlek, ó Megfoghatatlan, hogy zúdítsd haragod a mocskos gazemberre, aki nem átallotta megölni az apámat és ellopni az örökségemet. Tyl Loesp nem érdemel irgalmat… Hiszen láttad, mit művelt! Ha esetleg mégsem láttad, akkor nézz az emlékeimbe; ott találod a lelkembe égetve, mint valami pokoli billogot. Hát létezhet ennél irtózatosabb bűn? Ó, hogy nem rogyott rá az ég arra a rohadékra…

Ferbin elakadt, és zihálva meredt maga elé. Miután kicsit kifújta magát, folytatta. – Ha kegyedből lesújtasz rá, dicső táncot lejtek majd a sírján a tiszteletedre. De ha úgy döntesz, nem bünteted meg, úgy veszem, hogy rám bíztad a nemes bosszút, mert arra sem tartod méltónak ezt az emberforma férget, hogy bemocskold vele a… kezed, vagy midet. Jó, talán nem én magam végzek majd vele, hiszen ismersz; a béke követe vagyok, nem a gyilkolásé, de istenuccse, teszek róla, hogy elérje a végzet. Apám meggyalázott nevére esküszöm, azt is megbánja majd az a mocsadék, hogy a világra született! És mind a többiek is, akik segítettek neki; ők is elnyerik méltó büntetésüket. Megbosszulom apámat, ha addig élek is. – Ferbin nyelt egyet, aztán krákogórohamban tört ki. – Nem magamért kérem ezt tőled, ó Megfoghatatlan, hanem a népemért. Sosem akartam király lenni, ezt tudhatod. Testvéremnek, Oramennek kellene viselnie a koronát, nem nekem. Belőle egy nap jó uralkodó válik. De én… Én nem vagyok királynak való. Nem olyan fából faragtak. Bár ha épp ez a sorsom, nos…

Öklével elmaszatolta a könnyeit. – Hát… ööö… röviden ennyi. Ja igen, még valami: kérlek, térítsd észre ezt az ütődött szolgámat, Holst, és vedd rá, hogy velem maradjon. Nem értek az élet gyakorlati dolgaihoz, ő viszont annál inkább. Csak hát felettébb pimasz és tiszteletlen. Az utóbbi napokban alig mertem egyedül hagyni, nehogy elszökjön; ha elképzelem, miféle megpróbáltatások várnának rám nélküle… Brrr! Szóval, intézd el, kérlek, hogy Seltis elöljáró jóindulattal viseltessen irántam, és felejtse el, hogy annak idején rajzszöget tettem a székére, meg kukacot a levesébe, nem is egyszer… Add, hogy segítsen feljutnom a felszínre. Hallgasd meg könyörgésem, ó Magasztos és Igazságos, és apám emlékére esküszöm, templomot építek neked, akkorát, hogy ezek a tornyok eltörpülnek majd mellette. Hmm… Azt hiszem, ennyi. – Ferbin már épp fel akart állni, amikor eszébe jutott valami, és sietve visszatérdelt. – Izé, majd elfelejtettem: köszönöm.

Miután a kapuőrnél mint jámbor zarándokok jelentkeztek be, akik audienciára jöttek az elöljáróhoz (ezt Hols találta ki), egy szűkös cellában szállásolták el őket. Ferbin még mindig nem szokott hozzá, hogy közönséges alattvalóként bánjanak vele. Olykor felszabadítóan hatott rá a dolog, máskor pedig kifejezetten megalázónak tartotta, és bosszantotta annak ellenére, hogy kétségtelenül inkognitójának köszönhette az életét.

Az apján kívül például még soha senki nem várakoztatta meg, bár ezt a taktikát egyes hölgyismerősei előszeretettel alkalmazták vele szemben. Csakhogy akkor a kellemes kilátások fényében elviselhető volt a várakozás, nem úgy, mint most, amikor semmi jóval nem kecsegtetett.

Egy keskeny priccsen gubbasztott cellájuk sarkában, és a sivár, csupasz falat bámulta. Az ablak keretében a Hictureé torony sziluettje látszott, a kolostoriskolák ablakai ugyanis általában a legközelebbi torony felé néztek. Ferbin megborzongott a néhai markotányos legénytől kölcsönvett gúnyában. Ebben a pillanatban valaki hangosan dörömbölni kezdett az ajtón, majd válaszra sem várva kivágta. Choubris Hols lélekszakadva rontott be a szobába, láthatólag alig állt a lábán, tekintete zavarosnak tűnt.

– Uram! – kezdte, aztán illendően kihúzta magát, és bizonytalan mozdulatot tett, ami meghajlásnak indult, de csak egy vérszegény biccentés lett belőle. A ruháiból valósággal dőlt a füstszag. – Az elöljáró hívat.

– Igen? Akkor megyek! – felelte Ferbin, és felpattant. Hogy is szokta mondani Hols? A bolygószellem sem segíthet azon, aki a sült galambot várja. – Köszönöm-tette hozzá, és fürgén elindult a fáklyafényes folyosón.

Hols megütődve bámult gazdája után, és zavartan vakarta a füle tövét.

Ř

– Seltis, drága barátom! Én vagyok az! Megismersz még? – Ferbin széttárta a karját, és elindult az öregember felé, aki viseltes csuhába burkolózva ült egy hatalmas, papírral teleszórt asztal mellett, és apró, kerek szemüvege mögül pislogott a vendégre.

– Minden én azonos önmagával – felelte hűvösen. – Filozófusi állásra pályázol talán, hogy féligazságokat puffogtatsz?

Ferbin megtorpant, és hátrapillantott, hogy megbizonyosodjék róla, a titkár valóban becsukta-e mögötte az ajtót, majd széles mosollyal az asztalhoz lépett, karját ismét ölelésre nyitva. – Nem, Seltis, dehogy. Nézz rám: én vagyok az, én! – Itt suttogóra fogta a hangját. – Ferbin. A legfárasztóbb tanítványod, akire talán mégis szeretettel emlékszel vissza. Bocsáss meg, hogy álruhában török rád, de nem volt más választásom. Bármennyire is megtévesztő az álcám, biztosíthatlak, hogy én vagyok az. Jó újra látni téged, öreg barátom s bölcs tanítóm!

Seltis fölemelkedett a székéből, ráncos arcára riadalom és tanácstalanság ült ki. Bizonytalanul meghajolt. – A Megfoghatatlan nevére, talán tényleg te vagy… – Nyugtalan tekintete Ferbin arcát fürkészte. – Mi szél hozott ide, fiam?

– Már nem vagyok a fiad, Seltis. Felnőttem – sóhajtott Ferbin, és kényelembe helyezte magát egy ablakbeugróban, a vastag párnák között. Seltis állva maradt, és egy könyvkupac fölött kilesve méregette egykori tanítványát. Ferbin elkomorodott. – Gondtalanul éltem az életemet, amíg néhány nappal ezelőtt feje tetejére nem állt velem a világ. A saját szememmel láttam, hogy apámat meggyilkolták…

Seltis arcából kifutott a vér. Egy mozdulattal beléfojtotta Ferbinbe a szót, megfordult és így szólt: – Munhreo, kérlek, hagyj minket magunkra.

– Igenis, mester – válaszolta egy hang, és Ferbin legnagyobb rémületére egy fiatal novícius bukkant elő egy papírokkal teli íróállvány mögül a szoba félhomályából. A fiú kíváncsian végigmérte Ferbint, aztán fejet hajtott az elöljáró előtt.

– És Munhreo! – szólt utána az öreg. A fiú megfordult. – Semmit sem hallottál abból, ami az előbb itt elhangzott. Megértetted?

A novícius ismét meghajolt. – Ahogy parancsolod, mester.

– Újabban a láthatatlanság művészetét gyakoroljátok? – krákogott Ferbin zavartan, amint a fiú mögött becsukódott az ajtó.

– Tűzbe tenném érte a kezem – nyugtatta meg Seltis. A székét Ferbin mellé húzta, és kutatón a szemébe nézett. – Mondd csak, hogy hívták a segédem, amikor a palotában laktam? A nyelvemen van a neve…

Ferbin töprengve összehúzta a szemöldökét és felfújta az orcáját. – Hű. Várj csak… Fiatal gyerek volt, az arca előttem van, de… – Szégyenlősen elmosolyodott. – Nem ugrik be. Sajnálom.

– És arra emlékszel, mi Voette fővárosa?

– Voette fővárosa? Ismerem az ottani nagykövet lányát. Micsoda nő! A szülővárosa pedig… Nottle? Grottle? Dottle? Valami ilyesmi. Jól mondom?

– Voette fővárosát Wirinitinek hívják, Ferbin – sóhajtott Seltis fáradtan. – Most már elhiszem, hogy az vagy, akinek mondod magad.

– Pompás!

– Isten hozott. Be kell vallanom, megleptél. Az a hír járja rólad, hogy odavesztél a csatában.

– Tyl Loesp telefröcsögi a világot a hazugságaival. Ha azon a szörnyetegen múlna – tette hozzá –, már rég nem élnék.

Seltis arcán elmélyültek a ráncok. – Az új kormányzóról beszélsz? Miért gyűlölöd őt ennyire?

Ferbin nagy vonalakban vázolta a történetet onnantól, hogy a csata napján kíséretével fellovagolt a Kherien-fennsíkra. Seltis nagyokat sóhajtott és a szemüvegét törölgette, nyugtalanul feszengett a székén, majd felállt, és ide-oda járkálni kezdett a szobában, hosszan ácsorgott az ablak előtt, végül visszaült, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Hát ezért jöttünk hozzád, én és mihaszna szolgám, hogy a pártfogásodat kérjük. Azt szeretném, ha üzenetet küldenél Oramennek, nekem pedig segítenél kijutni a Nyolcadikról, hogy mielőbb elhagyhassam a bolygót. Figyelmeztetnem kell az öcsémet a veszélyre, és meg kell keresnem a nővéremet, aki évek óta az optimatákkal él, és valószínűleg akkora tudós lett belőle, hogy te is kalapot emelnél előtte. Állítólag a fegyverforgatásra is megtanították, és adnak a szavára. Akárhogy is, jelenlegi szorult helyzetemben szükségem van a támogatására. Segíts nekem, hogy kijussak innét, Seltis, figyelmeztesd az öcsémet, és a hálám nem marad el! Én vagyok a király, még ha nem is enyém a trón; hosszú időbe telhet, míg hozzájutok jogos örökségemhez, és a jutalmadat is talán csak akkor tudom majd megadni. De egy magadfajta bölcs és tanult ember tudja, mivel tartozik a királyának. Nem akarok mást, csak jogos jussomat, gondolom, ebben egyetértünk.

– Nos, Ferbin – az öregember hátradőlt a székben, levette a szemüvegét, és forgatni kezdte az ujjai között. – Hirtelenjében nem is tudom, mi a valószínűtlenebb: hogy amit mondasz, igaz, vagy hogy a fantáziád ekkora fejlődésen ment keresztül legutóbbi találkozásunk óta. – Ismét az orrára biggyesztette az ókulát. – Ha választhatnék, azt kívánnám, bárcsak képzelted volna az egészet, bárcsak ne ölték volna meg apádat, és bár ne volna a kormányzó egy akasztófára való gazember. De nem dughatom homokba a fejem; hiszek neked, és átérzem a fájdalmadat, Ferbin, mintha a sajátom volna. Remélem, tisztában vagy azzal, hogy az ittléteddel mindannyiunkat veszélybe sodorsz. El kell menned, méghozzá mihamarabb. Természetesen számíthatsz rám: a helyettesemet elküldöm az öcsédhez az üzeneteddel.

– Köszönöm, öreg barátom – szusszant Ferbin megkönnyebbülten.

– Van azonban még valami, amit tudnod kell, Ferbin. Az a szóbeszéd járja, hogy megfutamodtál a csatában, és menekülés közben ért utol a halál. Az emberek folyton-folyvást felemlegetik a múltbéli baklövéseidet és az összes apró hibádat, amit valaha elkövettél, süldőkorodig visszamenőleg.

– Mi?

– Ahogy mondom – bólintott az öreg tanító. – Be akarják feketíteni az emlékedet, hogy ha mégis előkerülnél, zárt ajtókra találj. Óvakodj a népektől, Ferbin! Több az ellenséged, mint gondolnád.

– Micsoda aljasság – sziszegte Ferbin. – Ez… gyalázat! – Érezte, ahogy gyűlik benne a harag; lebámult remegő kezére, és könnybe lábadt szemmel nyelt egyet. – Amikor az ember azt hiszi, hogy jobban már nem gyűlölhet valakit, rá kell döbbennie, hogy a gyűlöletnek nincs határa.

– Az alapján, amit elmondtál – felelte az öreg tudós, és felállt –, nem csodálkozom. – Megkerülte az asztalt, és odalépett a falon függő, súlyos csengőzsinórhoz. – Nem innál valamit?

– Egy pohár jóféle bor jólesne – élénkült fel Ferbin. – Azzal, amivel a szolgám szokott traktálni, egy riorda valagát se öblíteném ki.

Seltis megrángatta a csengőzsinórt. Valahol a távolban gong öblös hangja zendült. Az öreg visszacsoszogott a helyére.

– Kiállítok neked egy ideiglenes toronyvízumot, azzal feljuthatsz a felszínre.

– Az jó lesz – bólogatott Ferbin, és előredőlt. – Hivatkozhatnék királyi előjogaimra, de a jelenlegi helyzetben ez felérne az öngyilkossággal. A vízummal talán nem vonom magamra a besúgók figyelmét.

– A kormányzónak nincs szüksége kémekre – legyintett Seltis. – Ügyesen taktikázott, úgyhogy a hadsereg és a nép is mellette áll.

– Magamra maradtam – állapította meg Ferbin lelombozva. – Csak a saját találékonyságomban és józan eszemben bízhatok.

Seltis komoran hallgatott, arcán nem titkolt aggodalom ült.

Kopogtak, megérkezett a bor. Amikor a szolga után becsukódott az ajtó, Ferbin előrehajolt, és jelentőségteljes hangon közölte: – Imádkoztam a bolygószellemhez, Seltis.

– Abból nem lehet baj – bólogatott az elöljáró, és elgondolkodva dörzsölte a halántékát.

Ismét kopogtak, ezúttal valamivel erélyesebben. – Szabad – kiáltotta Seltis. – Érdekes, a konyha nem szokott ilyen gyorsan…

Choubris Hols rontott be a szobába, sietve biccentett az elöljárónak, majd gazdájához fordult: – Uram, attól tartok, lelepleződtünk.

Ferbin talpra ugrott. – Tessék? De hát hogyan…?

Hols bizonytalan pillantást vetett Seltisre. – Egy növendék a tetőről fényjeleket adott az elhaladó kaúd őrjáratnak, uram; most készülnek leszállni a főépület teraszán.

– Munhreo – motyogta az elöljáró, és ő is talpra szökkent.

– Talán csak rutinellenőrzés – reménykedett Ferbin.

– Nem valószínű – rázta a fejét Seltis határozottan, és az asztalhoz sietett. – Menned kell, Ferbin. Én majd szóval tartom őket, hogy legyen időd elmenekülni.

– Egy légi osztag… – nyögte a herceg. – Két lépést se teszünk, és elkapnak. Seltis, vannak kaúdjaitok?

– Nincsenek, Ferbin. Mi sosem tartottunk repülő bestiákat. – Kivett egy apró kulcsot az egyik fiókból, félrerúgta a szőnyeget, és letérdelt a csupasz padlódeszkákra. Türelmetlen mozdulattal feltépett egy rejtek-ajtót, és a sötéten ásítozó üregből kiemelt két súlyos szürke tekercset. A tekercseken vékony fémszál függött, egy-egy pecséttel. Felhajtotta a sarkukat, és sietve odafirkálta a két nevet, majd ráütötte a kolostoriskola pecsétjét. – A vízumok – mondta, és Ferbin kezébe nyomta a tekercseket. – A D’neng-oal toronyba menjetek. A toronymester neve Aiaik.

– Jajajk? – ráncolta az orrát Ferbin.

Az öreg tanító a fejét csóválta, és lebetűzte neki a nevet a biztonság kedvéért.

– Á, Aiaik – bólogatott Ferbin. – Mindent köszönök, Seltis. – Azzal a szolgájához fordult. – S most mitévők legyünk?

Hols a cipője orrát bámulta. – Nem szívesen mondom ezt, uram, de…

Ř

A három kaúdot gazdáik a tetőteraszon, egy vaskos fémkarikához pányvázták ki. Kisebb tömeg verődött össze, hogy megbámulja a nagy testű állatokat, amelyek szárnyukat behúzva pihentek, hosszú orrukat időnként a nyakukban lógó elemózsiás tarisznyába dugva. Úgy tűnt, nincsenek megilletődve az őket csodáló sokaságtól. Meleg szél borzolta bőrlebenyeiket, meg-megemelve a nyergük alá fogott cifra takarót. Ferbin és Hols kettesével szedték a lépcsőfokokat, és kifulladva értek a teraszra.

– Utat! – kiabálta Hols, és széles karmozdulatokkal hessegette félre az útból a tanoncokat. Ferbin kihúzta magát, és fensőbbséges ábrázattal, határozott léptekkel követte.

– Félre az útból! – dörmögte.

Hols szétrebbentett egy csoport bámész novíciust, aztán rámutatott egy fiúra. – Te, ott! Oldozz el kettőt. Mozogj!

– De uram – tiltakozott a fiú. – A katonák azt mondták, hogy vigyázzak rájuk, és senkit ne engedjek a közelükbe.

– Én meg azt mondom, hogy oldozd el őket – csattant fel Hols, és fenyegetően megcsörgette ócska, rozsdás kardját.

Szentséges bolygószellem, gondolta Ferbin, ezek a kölykök sosem láttak papírvágó késnél élesebb szerszámot. A fiú szeme tágra nyílt, hanyatt-homlok odarohant a karikához, és reszkető kézzel babrálni kezdett a csomóval; láthatólag nem tudta eldönteni, hogy a hatalmas bestiától féljen jobban, vagy a zörgő fegyvertől.

– Hé, te, ott! – intett Hols egy másik tanoncnak. – Segíts neki!

Ferbin kimondottan büszke volt a szolgájára, talán kissé irigyelte is a határozottságáért. Mégiscsak pimaszság, gondolta magában. Bárcsak ő is csinálhatna valami hasznosat! Végignézett a riadt arcokon, amelyek mind őt figyelték, és igyekezett felidézni, hogy nézett ki az a novícius, akit Seltis szobájában látott.

– Itt van Munhreo? – kérdezte dörgő hangon.

A mormogás egy pillanat alatt abbamaradt, néma csönd telepedett a teraszra.

– U… uram, Munhreót magukkal vitték a katonák – válaszolta egy bátortalan hang. A pusmogás újra elkezdődött. Ferbin nyugtalanul pislogott a tetőre vezető lépcső felé. – Ki itt a rangidős? – kiabálta.

A tanoncok összenéztek. Némi tolakodás és lökdösődés után egy magas fiú lépett elő. – Én, uram.

– Tudod, mi ez? – kérdezte Ferbin, és a fiatalember orra alá nyomta a vastag tekercseket. A közelben állók elkerekedett szemmel bámultak a csillogó pecsétre, néhányan bólogattak. – Ha tiszteled az elöljárót és hű vagy a koronához, az életed árán is megakadályozod, hogy bárki feljöjjön azon a lépcsőn! Lélek se fel, se le, amíg mi itt vagyunk, megértetted?

– Igen, uram. – Az ifjú kétkedő pillantást váltott társaival, aztán maga köré gyűjtött egy kisebb csapatot, és elfoglalta őrhelyét a lépcső tetejénél.

– A többiek menjenek oda – bökött a terasz távolabbi sarka felé Ferbin. Némi sutyorgás támadt, de a tanoncok engedelmeskedtek. Hols közben levette az egyik kaúd nyakából az elemózsiás tarisznyát, amit az állat rosszalló morgással nyugtázott. Hols a morgással mit sem törődve kirázta a zsákot, az állatot az udvar felé fordította, és egy gyors mozdulattal a fejére húzta a szütyőt. – Megkérhetlek, uram, hogy tégy így a másikkal is? – szólt oda Ferbinnek, azzal odalépett a harmadik kaúdhoz, amely még mindig ki volt kötve. – Jobb, ha nem látja, mit csinálok.

Ferbin engedelmeskedett, és lassan kezdte kapiskálni, mit tervez Hols. A gondolattól felfordult a gyomra. A kaúdok, fejükön a vastag zsákkal engedelmesen a kőre fektették a fejüket.

Hols megveregette a harmadik állat nyakát, és miközben óvatosan előhúzta a kardját, nyugtató szavakat dünnyögött a fülébe. Mélyen és erősen döfte bele a pengét az állat szügyébe, aztán határozott mozdulattal felvágta a torkát. Az állat kétségbeesetten rángatózott, aztán megingott és hanyatt zuhant, szárnyával tehetetlenül verdesve. Hosszú lábai meg-megrándultak. A tanoncok dermedten figyelték a jelenetet, néhányan borzadva felkiáltottak. Aztán az állat mozdulatlanná dermedt, sötét vére növekvő tócsába gyűlt a porlepte kövezeten.

Hols megtörölte a pengét, és visszacsúsztatta a hüvelyébe. Ellépett Ferbin mellett, és lekapta a zsákot a megmaradt két állat fejéről, mire azok rögtön felkapták a fejüket, széles szájukból nyugtalanító morgás tört elő. – Pattanj nyeregbe, uram! – szólt oda Hols Ferbinnek. – Menjünk, mielőtt észreveszik! – intett a döglött kaúd felé.

Ferbin felkapaszkodott az állat hátára, és elhelyezkedett a széles nyeregben, aztán nekilátott, hogy felcsatolja a szíjakat és a biztonsági hevedereket. Hols közben a másik kaúd nyergében ugyanezen ügyködött. A herceg szorosan begombolkozott, aztán felpillantott, mert érezte, hogy valaki figyeli: kaúdja hosszú, csupasz nyakát hátratekerve méregette ismeretlen utasát. A kaúdok közmondásosan ostoba állatok voltak; a tenyésztés során az engedelmesség és a munkabírás volt a szempont, nem az intelligencia, épp ezért nem tudták megkülönböztetni egyik embert a másiktól. Ferbin megveregette a bestia nyakát, megigazította a gyeplőt, aztán térdével megszorította az állat oldalát, mire az kinyújtóztatta hosszú lábait és száraz, sustorgó hang közepette kiterjesztette a szárnyait. A novíciusok ámulva figyelték a jelenetet.

– Indulhatunk? – kiáltotta Hols.

– Felőlem! – kiabált vissza Ferbin.

A kaúdokat a tető széléhez kormányozták, felléptek a mellvédre, és tétovázás nélkül a mélybe vetették magukat. A lépcső felől dulakodás és kiáltozás zaja hallatszott. Ferbin hosszan kurjantott. Ahogy a hatalmas szárnyak egyetlen csattanással kifeszültek, s zuhanni kezdtek a fél tucat emelettel lejjebb elterülő kövezett udvar felé, félelem és izgalom szorította össze a torkát. A fülébe süvítve fütyült a szél. A zuhanás íve ellaposodott, a gravitáció valósággal belepréselte a nyeregbe. Egy szemvillanásnyi időre megpillantotta maga mellett Holst, aki összpontosítva hasalt a nyergében, kezében görcsösen szorongatva a gyeplőt. Siklani kezdtek, aztán a hatalmas állatok végre belekanalaztak a levegőbe. A távoli pukkanásokból ítélve lőni kezdtek rájuk. Egy töltet elsivított a fülük mellett, de ők egyre távolabb és távolabb sodródtak a kolostortól, s immár háborítatlanul szelték a levegőt a mezők, szántók és gyümölcsösök aranybarna sakktáblája fölött.

7. Búcsú

A tort a palota dísztermében ülték meg, miután Hausk király földi maradványait annak rendje s módja szerint nyugalomra helyezték a városon túli családi kriptában, a sarktávoli hegyek tövében. Egész nap zuhogott az eső, a terem hatalmas ablakain át borúsan tekintett be az ég. A tükörfalak tövében százszámra égtek a gyertyák, annak ellenére, hogy a néhai király nemrégiben mécskő lámpásokat szereltetett a termekbe és folyosókra, a palota egyes szárnyaiban pedig már elektromossággal világítottak. Az új technika nem mindig működött megbízhatóan, és Oramen különben is szerette a gyertyákat; barátságosabb volt a fényük, és a szoba sem bűzlött a mérgező gázoktól.

Odabiccentett a kamarásnak. – Fanthile!

– Uram. – Fanthile mélyen meghajolt a herceg előtt. Ünnepi díszruháját viselte, melyen ezúttal a gyász vörös színe dominált. – Sötét nap ez a mai. Reméljük, nem élünk meg még rosszabb időket.

– Úgy történt, ahogy apám akarta – vigasztalta Oramen.

A kamarás titkárai közben odasompolyogtak mögéjük, és türelmetlenül toporogtak, mint kisgyerek a csurgató előtt. A herceg elmosolyodott. – Úgy látom, Fanthile, szólít a kötelesség.

– Igen, ha megbocsátasz, uram…

– Menj csak! – biccentett Oramen, útjára engedve a kamarást. Szegény ördögnek az utóbbi napokban rengeteg volt a dolga. Ő a maga részéről elégedett volt a tétlen megfigyelő szerepével.

A tágas, visszhangzó csarnokban szinte tapintható volt a megköny-nyebbülés. Orament régebben nem érdekelte az ilyesmi; csak legyintett, ha valaki olyasféle megfoghatatlan dolgokról beszélt neki, mint a közhangulat. Felnőtt ember csak akkor fanyalodik szócséplésre, ha már minden más értelmes témát kimerített, nem igaz? Akkor változott meg a véleménye, amikor Ferbin megtanította rá, hogyan mérje mások hangulatát a sajátjához.

Az igazat megvallva, nem sok hasznosat tanult a bátyjától – hacsak azt nem, hogyan kerülje el, hogy felpofozzák, mi a teendő, ha a tanítója rikoltozva rohan utána a folyosón, hogyan ússza meg, ha az apján kérik számon az ő kártyaadósságát, és ha felbőszült férjek és fivérek hada üldözi, elégtételt követelve. Ferbin a közhangulat letapogatását illetően (kivételesen) hasznos dologra tanította; a lecke később egyenesen életmentőnek bizonyult.

Arra biztatta, hogy hallgasson a megérzéseire. Ez nem is volt olyan egyszerű dolog, mint amilyennek első pillanatban tűnt. Oramen zavarba jött a bonyolultabb helyzetektől; úgy érezte, mintha a legkülönfélébb, egymással homlokegyenest ellentétes érzések kavarognának benne, amíg ki nem oltják egymást – vagy épp ellenkezőleg: tompa üresség töltötte ki. Csak állt (vagy ült) mereven az események forgatagában, úgy érezte, az idejét vesztegeti, míg mások épp szégyellik magukat miatta, vagy játékrontónak tartják. Érdekes módon mégsem szenvedett különösebben ezen fogyatékosságától, hiszen egy herceg bármit megtehet (ezt Ferbin példája remekül illusztrálta). Ugyanakkor a helyzet az évek múlásával egyre tarthatatlanabb lett; hiába ő volt a legfiatalabb, elvárták tőle, hogy aktívan részt vegyen az udvari életben.

Ferbin kissé slendrián, ámde meglepően kreatív instrukciói nyomán megtanulta, hogyan ásson le saját magában az idegesen hullámzó felszín alatt szunnyadó immanens nyugalomig, és hogyan erősítse fel az érzelmeit, mintegy sorvezetőnek használva őket. Ha egy társasági eseményen valaki órák elteltével is feszeng, az jó eséllyel a kollektív hangulatból fakad. Ha az ember vidám és derűs, abból sejthető, hogy a többiek is jól érzik magukat.

Oramen a nyüzsgő sokaságot figyelte. A veszteség érzéséből eredő levertségen túl némi nyugtalanság is tapasztalható volt a teremben: vajon mi fog most történni, hogy a király meghalt? (Hausk népszerűségét hirtelen távozása sem törte meg, sőt, épp ellenkezőleg!) Az izgalom egyre fokozódott; köztudomású volt, hogy a deldeynek elleni támadás előkészületei gőzerővel folynak, és a háború – ahogy az elhunyt király emlegette: a nagy csörte – a finishez közeledik.

A sarlok végre elérik a célt, amiért királyuk egy életen át küzdött: legyőzik a deldeyneket, a gyűlöletes és lenézett aultridiák befolyása gyengülni fog, a bolygószellem újra biztonságban alhat. Ki tudja? Talán hősként ünneplik majd őket, s egyben lekötelezik az ochtokat, a sarlok védelmezőit, régi barátaikat. A béke időszaka következik, a fejlődés és bőség aranykora, amiről Hausk király álmodott. Bizonyították rátermettségüket, hatalmuk és befolyásuk egyre nő a Sursamenen. Közeledik a nap, amikor kilépnek az univerzum színpadára, hogy elfoglalják az őket megillető helyet a galaxis legfejlettebb kultúráinak elitklubjában, s akkor az optimaták (a morthanveldek, a Kultúra és az összes többi pöffeszkedő társaság) is kénytelenek lesznek egyenlőként bánni velük.

Hausk tisztában volt vele, hogy nem éri meg ezt a napot, sőt nagy valószínűséggel a gyermekei sem. Ennek ellenére tette a dolgát, bármilyen távoli és elérhetetlen volt is a cél. Megelégedett vele, hogy lefektesse az alapokat, amire az eljövendő generációk majd felépíthetik az ambíció és az akarás fellegvárát.

A színpad kicsi, a közönség számos – ez volt Hausk egyik kedvenc mondása. A bolygószellem figyel minket, magyarázta a fiainak, és a hálája nem marad el. A sarl nép galaktikus szinten talán elmaradottnak számít, és nevetségesen fejletlen például az ochtokhoz képest (nem beszélve a narisiinekről, a morthanveldekről és más optimatákról), mégis kihozza a maximumot abból a kevésből, ami a rendelkezésére áll. A céltudatosságot, elszántságot és kitartást díjazzák a hatalmasok, és az elért eredményeket nem abszolút skálán mérik (hisz azon talán nem is volna érzékelhető), hanem az adott nép korlátaihoz és lehetőségeihez képest.

Hausknak ritkán voltak filozofikus pillanatai, így ezek élénken megmaradtak gyermekei emlékezetében. Egy alkalommal arról tartott értekezést, hogy a magukfajta jelentéktelen népek bizonyos tekintetben szabadabbak, mint a fejlettebb és felvilágosultabb optimaták, akiknek mesterséges bolygói milliószámra keringenek az égbolton, és akiknek a gondolkodó gépei lepipálják még a készítőiket is. Oramen ezzel már annak idején sem értett egyet, kétkedve pislogott föl-alá járkáló apjára.

Az optimaták, magyarázta Hausk, tulajdon mindenhatóságuk áldozatává váltak: gúzsba köti őket a töméntelen szabály, amit rákényszerítettek a világra, és ezáltal saját magukra is. A csillagrendszerek irdatlan szigetekként ékelődnek a lakhatatlan vákuumba, ezért a galaxis egészében véve zsúfolt, túlnépesedett hely. Az optimaták – a morthanveldek, a Kultúra és mind a többi – illemtudó, civilizált népek, akik egymás mellett nyomorogva élnek a hatalmas lencsében. Birodalmaik és befolyási övezeteik határa – sőt, bizonyos fokig történelmük és kultúrájuk is – összemosódik, ez pedig csökkenti a belső kohéziót, és védtelenné teszi őket.

Igaz, nem kell versenyezniük egymással. Nincs miért. Talán nem is emlékeznek rá, milyen egy normális háború. A csatamező helyett a tárgyalóasztal mellett döntik el vitás kérdéseiket; egyezmények, megállapodások, írott és íratlan paktumok szabályozzák az életüket, amelyek mind a status quo fenntartását szolgálják, és a minimális súrlódási felület kialakítására irányulnak. Kinézetüket és habitusukat tekintve gyökeresen különböznek, de egy dologban hasonlítanak egymásra: mindannyian elérték a fejlődésnek azt a fokát, ahol a további expanzió csak önérdekeik sérelmére történhet.

Mindebből az következik, hogy bár polgáraik látszólag tökéletes és korlátlan szabadságot élveznek, maguknak a társadalmaknak rendkívüli módon beszűkült a mozgástere – főleg ahhoz képest, amit hadi potenciáljuk sejtet. A létra tetejéről nincs hová nyújtózkodni; ezen a szinten csak elvétve akadnak megaháborúk, nincs tülekedés a hatalomért, legföljebb lassú, nehézkes manőverezés. Az utolsó említésre méltó konfliktus egy bő évezreddel ezelőtt zárult le (sarl kurtaévekben számolva), amikor a Kultúra az idiriekkel keveredett összetűzésbe, szigorúan elvi okokból. Az idirieknek persze sokkal prózaibb és elfogadhatóbb indokaik voltak; ha nem magától Xide Hyrlistől hallja, az apja sosem gondolta volna a kultúrabeliekről, hogy ennyire dekadensek és ostobák.

Az optimatáknak nincs vezérük, aki a nép akaratát egyetlen cél felé irányítaná, viszont ellenségeik sincsenek, akik ellen az életre-halálra szóló küzdelem az egyetlen lehetőség. Nincsenek olyan javak, amit ne tudnának olcsón és korlátlan mennyiségben maguk előállítani, vagyis a nyersanyagok miatt sem érdemes a vérüket ontaniuk.

A sarlok viszont, a Nyolcadik népe, ez a minden szempontból jelentéktelen faj, a többi kiskorú civilizációhoz hasonlóan szabadon garázdálkodhat a galaktikus játszótéren; törhetnek-zúzhatnak anélkül, hogy bárki az ujját rázná feléjük. Amíg szembe nem találják magukat egy erősebb óvodással, azt csinálnak, amit akarnak! A felnőttek pedig csak ülnek karba tett kézzel, és elnézően mosolyognak. Hát nem csodálatos? Az optimaták elvből nem szólnak bele a dolgaikba (hisz’ nem szabad elnyomni a gyereket, pláne destruktív nevelésben részesíteni). A debil szülő kész főnyeremény az agresszív gyerek számára. Első osztályú tomboldát készítettek nekik, és még fakardot is adtak a kezükbe: tessék, csépeljétek egymást! Egy nap talán kinövitek és megvilágosodtok, addig meg…

Marhák!

A színpad kicsi, a közönség számos, és sosem lehet tudni, ki vagy mi lesz az aznapi főattrakció. Az optimaták, fejlett technológiájuknak köszönhetően, megfigyelhetik az elmaradott kultúrák életének legintimebb pillanatait is, így csempészvén némi színt unalmas hétköznapjaikba, és emlékeztetvén magukat a múltjukra. S bár számos keretegyezmény tiltja a fajok közötti kémkedést, sosem lehet tudni, kik, mikor, hol és kiket figyelnek meg.

Annak ellenére, hogy az efféle bánásmód felettébb megalázó, a sarloknak nem lehet okuk panaszra, hiszen szabad kezet kaptak az interstelláris pankrációhoz. Talán egy szép napon majd az ő gyerekeik röpködnek szerte a galaxisban, és figyelik elnéző mosollyal, hogy tépik ki egymás haját az általuk felkarolt primitívek. Ezt azonban, sietett megnyugtatni Hausk a fiát, ők már nem érik meg. Szerencsére.

Ki tudja, valóban figyelik-e őket? Oramen körbepillantott a tágas teremben, és eltűnődött. Lehet, hogy ebben a pillanatban is fürkésző szemek vizslatják a gyászoló tömeget. Talán pont őt figyelik.

– Oramen, drága hercegem! – lépett oda hozzá Renneque úrnő. Bársonyosan duruzsoló hangját csak ő hallhatta. – Ne ácsorogj itt, még azt hiszik, hogy sóbálvánnyá váltál. Kövess a gyászoló özvegyhez, és essünk túl rajta! Nos, van kedved velem tartani?

Oramen rámosolygott a lányra, és elfogadta a felé nyújtott kezet. Renneque gyönyörűségesen szép volt borvörös ruhájában. Sötét fürtjei kikandikáltak a rubinszínű gyászkalap alól, bájos keretbe foglalva szabályos arcát.

– Igazad van – sóhajtott. – Úgy illik, hogy lerójam kegyeletem az ország első asszonya előtt. Ami jár, az jár!

Kéz a kézben átvágtak a tömegen, amely – míg Oramen gondolataiba mélyedve ácsorgott a terem sarkában – több száz fősre duzzadt, s az udvarra beforduló hintók egyre csak ontották az újabb és újabb vendégeket. Ruházatuk a vörös minden elképzelhető árnyalatát felvonultatta, mely alól egyedül az urletin gárda parancsnokának és az ichteus légió kapitányának öltözéke jelentett kivételt, igaz, ők is kitettek magukért; a gárdaparancsnok ez egyszer otthon hagyta levágott ujjakból fűzött nyakláncát, és rozsdabarna kalapot nyomott a szemébe, a kapitány pedig vérszínű csuklyával takarta el rémisztő sebhelyeit. A prominens gyülekezetben az idegen fajok is képviseltették magukat: messziről érezni lehetett az ocht nagykövet, Kiu jellegzetes kipárolgását.

Az emberek között izgatottan rohangáltak az udvar négylábú kedvencei, az yntek. Bolyhos gombolyagként görögtek lábtól lábig, boldogan vonszolva maguk után bíborszínű szalagjaikat, időnként megálltak és beleszimatoltak a levegőbe. A lomhább, vaskosabb riirek a falak mellett oldalaztak, és megrökönyödve bámulták saját tükörképüket, majd ingerülten rángatták vörös nyakörvüket. A csuphok falkákba verődve szaladgáltak ide-oda, meg-megcsúszva a tükörfényesre lakkozott padlón, és a sok szokatlan színtől, formától és mozdulattól megriadva minduntalan beleütköztek a vendégek lábába. Egyik-másik termetesebb példány hátára nyerget is szereltek; ezek büszkén hurcolták pöttöm lovasaikat. Hátukon a dísztakaró – a gyásznaphoz illően – szintén vörösben virított, akárcsak a többi hátasé, szerte az országban.

Ahogy Renneque susogó szoknyája nyomában lépkedett, Oramen barátságosan biccentgetett jobbra-balra. Köszöntését félénk tekintetek viszonozták, igyekezvén eltalálni a feltétlen szimpátia és a részvétteli együttérzés adekvát keverékét. Renneque szemérmesen lesütött szemmel vonult, mégis vonzotta az emberek tekintetét, és ez láthatólag felvillanyozta. – Megnőttél, Oramen – susogta oda a hercegnek, ahogy az felzárkózott mellé. – Fel kell néznem rád. Kész férfi vagy – tette hozzá kacéran.

– Minden gyerek felnő egyszer – vont vállat a herceg. – De a szépség örök.

– Hogy mondod? Ó! – A lány hálásan megszorította a kezét, majd körülnézett. – Mennyi ember nyüzsög itt, Oramen! És mind a te kedvedet lesi. Mind a barátod akar lenni.

– Ami azt illeti – dünnyögte a herceg –, barátokban eddig sem szenvedtem hiányt.

– Mondd, elmész a sereggel a Kilencedikre? Te is harcolni fogsz azokkal a rettenetes deldeynekkel?

– Ezt nem én döntöm el.

Oramen Renneque vörös harangszoknyáját figyelte, amelynek dús fodrai minden lépésnél meglibbentek.

– Talán ideje lenne, hogy a magad dolgában te dönts.

– Talán.

– Remélem, hamarosan vége ennek a háborúnak – csacsogott a lány. – El akarok menni a Hyeng-zhar vízeséshez, a Névtelen Városba.

– A Zuhatag nem mindennapi látvány – bólintott a herceg. – Azt mondják.

– A barátnőm, Xidia, aki persze idősebb nálam… Szóval ő már látta, még a boldog békeidőkben. Az apja nagykövet volt a deldeyneknél. Azt mondja, felejthetetlen élmény. Egy egész város van a víz alatt, képzeld csak! Rettenetesen kíváncsi vagyok rá!

– Nemsokára megláthatod, ebben biztos vagyok.

Harne, Aelsh úrnője a terem végében foglalt helyet udvarhölgyei koszorújában, akik mind zsebkendőt szorongattak a kezükben, és a szemüket törölgették. Harne nem sírt, de az arca komor volt és vértelen.

Bár többször járt közel a nősüléshez, Oramen apja agglegényként halt meg; a királyné pozícióját betöltetlenül hagyta arra az esetre, ha egy kulcsfontosságú tartományhoz más úton-módon nem juthatna hozzá. A házasság ennek ellenére megunhatatlan téma volt az udvarban, a kotnyeleskedők a királyt a Nyolcadik és a Kilencedik minden szóba jöhető hercegnőjével össze akarták boronálni. Katonai sikerei végül szükségtelenné tették az efféle diplomáciai manővereket, így Hausk a sarl nemesi családokból válogatott magának ágyasokat, hogy megszilárdítsa saját népével kötött szövetségét.

Aclynt, Blisk úrnőjét – Oramen és Elim herceg édesanyját – röviddel az után száműzték, hogy Oramen megszületett. Ha hinni lehet a pletykáknak, Harne keze volt a dologban; társnőinél idősebb volt, és fenyegetve érezte a pozícióját. Mások szerint a két nő csúnyán összeveszett. Számos változat forgott közszájon, s mindenkinek megvolt a maga elmélete a dologról. Ami Orament illeti, egyáltalán nem emlékezett az édesanyjára, csak az őt pesztráló dajkákra, szolgákra és egy rendszertelenül felbukkanó apára, aki még számkivetett anyjánál is elérhetetlenebb volt a számára. Aclynt a Vilamia-óceánon fekvő Kheretesuhr szigetére küldték, amelyet egy fél világ választott el Pourltól. Most, hogy hatalomhoz jutott, Oramennek eltökélt szándéka volt hazahívni édesanyját. Erről a döntéséről még senkivel sem beszélt, legkevésbé Harnéval, mégis biztos volt benne, hogy a nő mindent tud.

Foghíjas és boldogtalan családjuk utolsó tagja Vaime volt, Anaplia úrnője. Törékeny alkatú, beteges asszony lévén a terhesség nagyon megviselte. A szüléskor az orvosok közölték a királlyal, hogy választania kell anya és gyermeke között, mindkettőt nem tudják megmenteni. Hausk a gyermek mellett döntött, mert fiúban reménykedett. Amikor egy sivalkodó, vörös képű, koraszülött kislányt toltak elé, csalódottságában sokáig felé sem nézett. Nevet is csak egy hónappal később adott neki. Sosem csinált különösebb titkot belőle – a lánya előtt különösen nem hogy ha előre tudta volna, gondolkodás nélkül Vaime-ot választja. Csupán az jelentett némi vigaszt a számára, hogy ha sikerül ügyesen férjhez adnia Djant, diplomáciai előnyt kovácsolhat a malőrből.

Hausk háza népe időközben fiatalabb ágyasokkal gyarapodott, akiket – a pletykák szerint úgyszintén Harne mesterkedése folytán – a város túlfelére költöztettek egy jóval szerényebb palotába. Harne királynői bánásmódban részesült, így nem csoda, ha Hausk halála után őt tekintették a király törvényes özvegyének. A két fiatalabb ágyas nem lehetett jelen a temetésen. Meg se hívták őket.

– Üdvözöllek, úrnőm. – Oramen mélyen meghajolt az asszony előtt. – Az én veszteségemhez egyedül a tiéd mérhető, mi több, a magamé eltörpül a tiéd mellett. Kérlek, fogadd őszinte részvétemet. Reménnyel tölt el ebben a sötét órában, hogy gyászunkban közelebb kerülhetünk egymáshoz. Apám… – nagy levegőt vett, és megrázta a fejét – s fivérem halála talán szorosabbra fűzheti kötelékeinket. Apám mindig a béke pártján állt, még ha vért is kellett ontania érte, Ferbin pedig a kapcsolatok kiépítésében és ápolásában jeleskedett. Azzal tisztelhetjük legjobban az emléküket, ha együtt haladunk tovább az általuk kijelölt úton.

Erre a nyúlfarknyi beszédre már napok óta készült, patikamérlegre tett minden szót és fordulatot. Eredetileg csak azt akarta mondani: „apám halála”, de képtelen volt rá, és ezért dühös volt magára.

Aelsh úrnője egy darabig kifejezéstelen arccal nézett rá, végül biccentett. – Köszönöm, herceg, együtt érző szavaid. Ők ketten valóban örülnének, ha az udvarban is helyreállna a béke. Ennyivel valóban tartozunk az emléküknek.

No, ez nem sok, gondolta Oramen csalódottan, de kezdetnek elég. Legalább nem utasított nyíltan vissza. Renneque letelepedett Harne mellé, gyengéden megszorította a kezét, és a bánatáról kezdett beszélni neki. Miközben tovább csacsogott, Oramen elkapta Harne tekintetét, udvariasan fejet hajtott, sarkon fordult, és távozott.

Ř

– Jól haladnak az előkészületek, Werreber vezérezredes? – kérdezte Oramen a nemrégiben kinevezett új hadvezért, aki kezében boros kelyhet tartva, szikár kérdőjelként görbedt egy hatalmas üvegablak elé, és a háztetőket áztató esőt figyelte. Oramen szavaira megfordult és a hercegre pillantott.

– Kielégítőnek mondhatnám, uram – felelte komolyan.

– A hírek szerint tíz nap múlva támadunk.

– Magam is így hallottam, uram.

Oramen elmosolyodott. – Mit nem adott volna apám, ha ő vezethette volna az ostromot!

Werreber némán bólintott.

– És nem fog hiányozni? Úgy értem, biztosak lehetünk a győzelmünkben?

– Királyunk halálával pótolhatatlan veszteség ért bennünket, uram – mondta Werreber. – De a sereg harcra s tettre kész. Az emberek égnek a bosszúvágytól.

– Hmm – a herceg összehúzta a szemöldökét. – Úgy hallottam, hogy a deldeyn hadifoglyokat mind egy szálig lemészárolták.

– Valóban sok vér folyt, uram. A háborúban ez természetes.

– Csakhogy ez a csata után történt. Apám szerint a hadifoglyokkal úgy kell bánni, ahogy elvárnánk, hogy velünk bánjanak.

– Sajnálatos módon az ütközet után is sok volt az áldozat. Az embereket elvakította a düh és az elkeseredés.

– Valaki azt pletykálta, apám rendelte el a mészárlást.

– Az emberek mindenfélét beszélnek, uram.

– Te ott voltál mellette, amikor meghalt, Werreber. Neked tudnod kell, adott-e ilyen parancsot, vagy sem.

A vezérezredes még jobban meggörnyedt, aztán kihúzta magát, és megköszörülte a torkát. – Ami elmúlt, elmúlt, uram – felelte, és hosszú orra mentén Oramenre sandított. – Jobb nem bolygatni a dolgokat. Ha az ember feltépi a sebeit, még elfertőződnek.

– Werreber, én nem lehetettem jelen apám halálakor. Tudnom kell, hogyan történt; a helyemben te is tudni szeretnéd. Ha válaszolnál a kérdéseimre, nem kéne többé a múltban vájkálnom. Máskülönben továbbra is csak kínzom magamat és másokat, ahogy megpróbálom elképzelni, ki mit mondott és csinált. Ha az embernek nincsenek fogódzói, az igazság könnyen eltorzulhat.

A vezérezredes feszengeni kezdett, Oramen még sosem látta ennyire zavartnak. – Nem láttam apád haláltusáját – bökte ki végül. – Az exaltin őfőméltóságával együtt indultam útnak, amint megjött a hír. Aztán egy darabig a ház előtt várakoztunk. Nem akartunk láb alatt lenni, miközben odabent az életéért küzdenek. Nem hallottam, hogy a király parancsot adott volna a foglyok kivégzésére, de ettől még megtehette. Az igazat megvallva nem számít, uram. Ő már a föld alatt van.

– Ezt nem vitatom – bólintott Oramen. – Én inkább az apám jó híre miatt aggódom.

– Rettenetes fájdalmai lehettek, uram. A sebláz borzalmas dolgokat művel az emberrel, a legnagyobb hősöket is meggyötri. Egészen kifordulnak magukból, és olyasmit mondanak vagy tesznek, amit józanul nem tennének. Csúnya látvány. Ahogy már mondottam, uram: azt javaslom, ne bolygassuk a múltat!

– Azt akarod mondani, hogy apám a halálakor meghasonlott? Hogy megtagadta önmagát? Ez meglehetősen súlyos vád.

– Nem, uram, ilyesmit nem állítottam. Hiszen, mondom, nem voltam ott… – Werreber hosszasan keresgélte a szavakat. – Hausk király volt a legnagyszerűbb ember, akit valaha ismertem. Számtalanszor farkasszemet nézett a halállal. Nem tudom elképzelni, hogy a végső percben cserbenhagyta volna a józan ítélőképessége és bátorsága. Ő sosem nézett vissza. Túllépett a történteken, és nem rágódott a múlton. Amondó vagyok, kövessük mi is a példáját, és fordítsuk figyelmünket a jövő felé. Most pedig, ha megbocsátasz… A parancsnokságon várnak rám. Sok még a tennivaló.

– Persze, menj csak, Werreber. – Oramen belekortyolt az italába. – Igazán nem akarlak feltartani.

– Uram. – A vezérezredes összecsapta a bokáját, és sietős léptekkel távozott.

Ř

Werreberről mindenki tudta, hogy nem a szavak embere; Oramen hálát adhatott a bolygószellemnek, hogy ennyit is sikerült kihúznia belőle. A vörös köpenyébe burkolózó, köpcös Chasque exaltin azonban – apja halálának másik szemtanúja – nem volt szófukar alkat, mégis, alighogy a király halálára terelődött a szó, egy elhadart félmondattal lezárta a dolgot, mondván, a szemét elfátyolozták a könnyek, és semmit sem hallott az általános jajveszékeléstől.

– S mondd csak, herceg, hogy haladsz a tanulmányaiddal? – vette elejét a további kérdezősködésnek az exaltin. – Továbbra is szomjúhozod a tudást, hmm?

Oramen elmosolyodott. A ravasz rókák mindig olyankor kérdeznek vissza, amikor kifogytak a mondanivalóból vagy el akarják kerülni a kínos helyzeteket. Semmitmondó választ adott hát a kérdésre, és gyorsan kimentette magát.

Ř

– Szoktál halottakat látni a tükörben, Gillews?

Az udvari orvos meglepetten fordult hátra. A lendülettől megtántorodott és majdnem orra bukott. – Fels… vagyishogy Oramen herceg!

Gillews doktor apró termetű, ideges ember volt, aki egy átlagos hétköznapon sem tudott megülni a fenekén; most szinte szikrázott körülötte a levegő. Üveges tekintetéből és suta mozdulataiból valósággal sütött, hogy alaposan a pohár fenekére nézett. Oramen már jó ideje őt kereste a tömegben, s amikor megtalálta, a doktor épp a tükörképét nézegette a bálterem egyik földig érő tükrében. Mialatt átvágott a termen, Oramen udvariasan parolázott az útjába kerülő udvaroncokkal, fogadta a részvétnyilvánításokat, és igyekezett olyan benyomást kelteni, mint aki a mélységes gyász ellenére megőrizte a higgadtságát és méltóságát.

– Láttad az apámat, Gillews? – kérdezte Oramen, a tükör felé bökve a fejével. – Figyel minket?

– Mmi…? – dadogta a doktor zavartan. Borgőzös lehelete megcsapta Oramen orrát; az alkohol kipárolgásába némi ételszag vegyült. Ahogy felfogta a herceg szavait, ismét a tükör felé fordult, és megint csak meg-tántorodott. – Hal… halottak a tükörben? Nem, és senkit se látok. Egy árva lelket se.

– Látom, megviselt az apám halála.

– El se mondhatom, mennyire – sóhajtott Gillews. Kerek, fejhez simuló sapkája megbillent, és rácsúszott a szemére, láttatni engedve borzas ősz tincseit. Üres poharába bámulva motyogta: – El se mondhatom…

– Örülök, hogy megtaláltalak, Gillews – folytatta Oramen. – Apám halála óta keresem az alkalmat, hogy beszélhessek veled.

A doktor fél szemmel a hercegre hunyorított. – Eeegen? – dünnyögte.

Oramen fél gyerekkorát részegek között töltötte. Ő maga nem szokott rá az italra – ki nem állhatta a szédelgést és a hányingert, és sosem értette, mások mit szeretnek benne –, de szívesen beszélgetett részegekkel, mert az alkohol megoldotta a nyelvüket, és sok mindent elkotyogtak, amit józan állapotukban harapófogóval se lehetett volna kihúzni belőlük. Úgy tűnt azonban, ezúttal elkésett: Gillews doktor már túl volt a szószátyár fázison. Egy próbát azért megér, gondolta Oramen.

– Ott voltál apám mellett, amikor meghalt, igaz?

– Én… ott – bólogatott a doktor, és megpróbálkozott egy mosollyal, ami hirtelen sírós, kétségbeesett grimaszba torzult. Feje a mellére kókadt, és ismét motyogni kezdett, mintegy magának: – Ott hát, de mennyire… Gillews, te akasztani való bolond…

– Úgy hallottam, rettenetes állapotban volt. Szeretném, ha elmondanád, amire emlékszel. Nem lesz nyugtom, amíg meg nem tudom, mi történt, ugye megérted? Beszélj nekem arról, amit…

– Nem lelsz nyugtot? – csuklott fel Gillews. – Pedig a… a nyugalom fontos dolog. Elernyeszti az izmokat, pihenteti az idegeket, erősíti a szöveteket és ellensúlyozza a testi kimerültséget. Ke… kell a nyugalom. Csakhogy a halál… a halál az nem nyugalom. A halál az a nyugalom vége. Bomlás, rothadás; teljes leépülés, s nem fe… felépülés. Úgyhogy ne beszélj nekem nyugalomról! Én sem lelek nyugodalmat! Miféle nyugalmam lehet, amikor a király meghalt? He?

Oramen hátrált egy lépést a hadonászó doktor elől. Szerencsétlen embert láthatólag teljesen magával ragadta a gyász. A segédei kétfelől odaugrottak, hogy támogassák, az egyik óvatosan kivette a kezéből a poharat, a másik bocsánatkérően Oramenre mosolygott, a vállát vonogatta, és valamit motyogott, amiből csak annyit lehetett érteni: „uram”.

– Mmi? – dadogta Gillews. Feje egyik oldalról a másikra billent, mint a törött nyakú madáré, csak a szeme forgott ide-oda, ahogy megpróbált a segédeire fókuszálni. – Máris visztek, gyászhuszárok? Ilyen korán? Valamelyik kollégám küldött benneteket, mi? Vár az égi ítélőszék. Dobjatok a tükörbe, gyermekeim! Onnan röhögök vissza rátok… – Ismét a mellkasára bukott a feje, és hangosan felzokogott. – Jaj, uram, királyom!

A segédek nagy nehezen felnyalábolták és elvezették.

– Drága Oramen! – Tyl Loesp megállt Oramen mellett, és hosszan nézett a dülöngélő trió után. – Úgy látom, a doktorunk rosszul bírja az italt.

– Egészen összeroppant a veszteség súlya alatt – állapította meg Oramen. – Úgy érzem, szégyenben maradok a gyászommal.

– Azért érdemes különbséget tenni gyász és őrület között – jegyezte meg szárazon tyl Loesp. Szálfaalakja a fiatal herceg fölé magasodott, ősz haját aranyba vonta a gyertyafény. Vörös öltözékében sokkal szikárabbnak tűnt, mint a csata után, talpig páncélban. Oramen kezdett belefáradni a hiábavaló szócséplésbe, ezért úgy döntött, egyenesen nekiszegezi a kérdést tyl Loespnek.

– Királyhoz méltó módon halt meg, ugye? – kérdezte. – Felelj, kérlek!

Tyl Loesp egy alig észrevehető lépést tett hátrafelé, és kihúzta magát. – Apád úgy halt meg, ahogyan élt, becsületben, tisztességben. Hálát adok a sorsnak, hogy a végsőkig mellette lehettem; jobban tiszteltem a halálos ágyán, mint valaha.

Oramen megszorongatta a férfi kezét. – Köszönöm, Loesp.

– A tisztem, hogy szolgáljalak, uram; hogy karó legyek, amely a facsemetét támogatja.

– Megbízhatóbb támaszt nem is kívánhatnék magamnak. Az adósod vagyok.

– Nem, uram, semmivel sem tartozol – rázta a fejét tyl Loesp. Aztán megpillantott valakit a herceg háta mögött, és elmosolyodott. – Nézd, uram, ki jön itt!

– Herceg – szólalt meg egy hang Oramen háta mögött.

Gyerekkori barátja, Tove Lomma állt mögötte, arcán széles vigyorral.

– Tove! – köszöntötte Oramen felderülve.

– Tove fegyverhordozó, ha meg nem sértelek!

– Fegyverhordozó? – csodálkozott Oramen. – Az enyém?

– Remélem! Más nem tűrne maga mellett…

– Ígéretes – Tyl Loesp barátságosan hátba veregette Lommát –, bár kissé pimasz. Vigyázni fog rád, akár a szeme világára. Most pedig magatokra hagylak benneteket. Aztán csak semmi csínytevés, Lomma! Azért bíztam rád a feladatot, hogy távol tartsd a herceget a bajtól, nem azért, hogy belekeverd! – Azzal kurtán biccentett, és egy pillanat múlva már el is nyelte a tömeg.

Tove elkeseredett fintort vágott. – Csak semmi csínytevés… Hát ma nem, az biztos. De holnap is van ám nap! – A barátjára kacsintott.

– Nem kell hercegnek szólítanod, Tove.

– Tyl Loesp meghagyta, hogy tisztemhez illő alázattal bánjak veled – jelentette ki Tove hamiskás mosollyal. – Soha többé nem hívhatlak Oramennek.

– Marhaság! Vedd úgy, hogy új parancsot kaptál.

– Hála az égnek! – szusszant Tove megkönnyebbülten. – Mmm… Mondd csak, Oramen, nem iszunk egyet?

8. A torony

– Én mondom, a sors intézte így, ha nem maga a bolygószellem… Azt akarta, hogy lássam. Jó, talán nem személyesen, de biztos vagyok benne, hogy ő rendezte így a dolgokat.

– Mondd csak, nem lehet, hogy véletlen volt, uram?

– Szerinted a puszta véletlen sodort arra az átkozott helyre? – fortyant fel Ferbin.

– Nos, gondoljunk bele! Az a halálra rémült mirtikhor árkon-bokron keresztül vágtatott veled, amíg rá nem lelt egy kitaposott ösvényre. Fáradt volt, logikusnak tűnhetett hát, hogy ne a sűrűben csörtessen tovább, hegynek fölfelé. Aztán véget ért a lejtő, az út kiszélesedett, és meglátta a régi malmot. Szerencsétlen pára helyében én is ott dobtalak volna le a hátamról.

Choubris Hols Ferbintől pár lépésnyire hevert a füvön, és higgadtan állta a tekintetét. A feje fölött napernyőként billegett egy kék bőrlevél.

A szántóföldek peremén üldögéltek, egy lankás erdő szélén. Amint maguk mögött hagyták a kolostort, egyenesen a látóhatárt szegélyező hegylánc felé vették az irányt. Egy alacsony szirt tövében szálltak le, hogy megpihenjenek és megtanácskozzák a továbbiakat.

– Mintha már hallottam volna a D’neng-oal toronyról – mélázott Ferbin, miközben szolgája a szuszogó kaúdok körül sürgölődött. – De fogalmam sincs, melyik az.

– Én se tudom, uram. – Hols felnyitotta a nyeregtáskát. – Lássuk csak, talán akad itt egy térkép. – Azzal kotorászni kezdett a táskában.

Némi kutakodás után talált is néhány összehajtogatott pergamenlapot, sőt némi ételt és vizet is, valamint egy messzelátót, egy naptávírót, egy pár súlyos zsebkronométert, egy tájolót, maroknyi töltényt, négy olajosan csillogó marokgránátot, két bélelt viharköpenyt a hozzájuk való kesztyűkkel, egy-egy úti pokrócot és több apróbb szerszámot az állatokhoz. Ezenkívül egy kis zsák krisk mogyorót, amitől a kaúdok állítólag megtáltosodnak. Kivett belőle pár szemet, és az állatok szájába hajította. Azok elégedett horkantásokkal, mohón falták a csemegét. – Kóstoltál már ilyet, uram? – kérdezte Hols, megzörgetve a zsákot.

– Még soha – hazudta Ferbin. – Hogy képzeled…?

– Nem vesztettél semmit. Keserű, mint az epe. – Hols eltette a zsákot, becsatolta a táskát, és megigazította a nyeregkápát. – Nem elég, hogy megtámadtak a gazdáitok – dohogta az állatoknak –, de még rendes elemózsiát se csomagoltak. Se egy kulacs bor, se egy csomag pörkölt szikelevél… – Rosszallóan megcsóválta a fejét. – Sóher banda!

– Védőszemüveg és maszk sincs – tette hozzá Ferbin.

– Azokat le se vették magukról a nagy sietségben. Mondom én, sóherek…

Hols hosszan forgatta az ujjai között a táskában talált töltényeket, aztán összehasonlította azokkal, amiket a saját pisztolyából szedett ki.

– Mihamarább tűnjünk el innen, én amondó vagyok. – Megcsóválta a fejét, és bosszúsan a földre szórta a lőszert.

A pergamenlapok között több térképet is találtak; az egyik Pourl környékét ábrázolta jó tíznapnyi röptávolságban. Több száz torony szerepelt rajta, a vándorcsillagok pontos útvonalával és benapozási zónáikkal együtt.

– Itt van – bökött egy pontra Ferbin.

– Szerinted megjárjuk négy kurtanap alatt?

– Három alatt is – vágta rá Ferbin magabiztosan. Örült, hogy végre egy gyakorlati kérdésben tájékozottabb, mint a szolgája. – Öt torony egy raszter, ez négyszer, aztán… még háromszor, és befelé egy. Hál’ a bolygószellemnek, elég messze van Pourltól. – Felnézett az égre. Az Obor csak nemrég kezdte meg lassú vándorútját, haragosvörös gömbje alig valamivel a horizont fölött lebegett. – Ma hosszúnap lesz. Ha most rögtön útnak indulunk, napnyugtára elérhetjük a tornyot.

– Pedig rám férne egy kis szundikálás – ásított Hols. Az egyik kaúd masszív teste alá dugta kígyónyakát, és elmélyülten nyalogatta a genitáliáit. Hols leplezetlen undorral mérte végig az állatot. – Forrón remélem, uram, hogy soha többé nem lesz dolgom ezekkel a… véglényekkel. – A kaúd éppen csak annyi időre emelte ki a fejét a lábai közül, hogy megeresszen egy hosszú, recsegős szellentést, mintha újdonsült gazdája véleményére akarna rákontrázni.

– Úgy látom, Hols, nem kedveled ezeket a bestiákat.

– Valóban nem rajongok értük, uram. Ha az istenek azt akarták volna, hogy repüljünk, szárnyakat adtak volna. A kaúdoknak meg agyat, hogy távol tartsák magukat tőlünk.

– Ha az istenek nem akarták volna, hogy repüljünk, erősebb lenne a gravitáció – mutatott rá Ferbin.

– Azt hittem, uram – pislogott Hols –, hogy a gravitációt nem lehet kényünk-kedvünk szerint befolyásolni, vagy nem így van?

Ferbin elnézően mosolygott. A Hols-féle szolganépnek nem töltöttek a fejébe felsőbbrendű tudományokat, így nem tudhatták, hogy amit ők normál gravitációnak tartanak, az mindössze a fél standardnak felel meg – bármit is jelentsen ez.

Hols vette a célzást. – Menjünk – javasolta, s azzal nyeregbe szálltak.

– Vegyük fel a kabátot is – bökött Ferbin fölfelé. – Hideg lesz odafenn. Kitisztult az ég, úgyhogy magasabbra szállhatunk.

Hols felsóhajtott. – Ha muszáj.

– Majd én kezelem a kronométert, rendben? – Ferbin meglengette a szerszámot.

– Ilyen tiszta időben nem szükséges, uram, de ha gondolod…

Ferbin, aki már túl sokszor ringatta magát abba az illúzióba, hogy az ember nem képes elaludni repülés közben, egy kaúd ide-oda ingó nyergében, és véletlenül sem trafálhat el egy olyan nyilvánvaló tereptárgyat, mint egy torony, ünnepélyes arccal bólintott. – Jobb a biztonság.

Ř

Az út eseménytelenül telt. A tiszta időre való tekintettel olyan magasra repültek, ahol a kaúdok a legotthonosabban mozogtak. Több égi lovast is láttak a távolban, de egyik sem mutatott különösebb érdeklődést irántuk. A táj lassan úszott alattuk, a szántókat felváltotta a sivatagos, kopár senki földje, amely alatt lankás dombsággá gyűrődött a szintpadló. Aztán mezők és szántóföldek következtek, falvak és smaragdzöld rosoaril-ültetvények, melynek olajos termése a modern kor gőzgépeit hajtja.

A horizontba higanyszínű ujjakként vájtak bele a Quoluk-tavak csillogó, hosszúkás víztükrei. Az egyik kis szigetet ölelt körül, a Moiliou királyi birtokot; Ferbin azonnal felismerte buja növényzetéről és a part menti fürdőpalotáról. A tavak sötét vizét a Quoline folyó gyűjtötte össze és vezette el az egyenlítő távolabbi vidékeire. Az öntözőcsatornák ezüstfonalai meg-megcsillantak a napfényben; a sík terepen nyílegyenesen futottak, majd ahol a talaj emelkedni kezdett, merész kanyarokat vettek.

Ferbin fülig beburkolta magát a viharkabátjába, de még így is vacogott. A térde teljesen átfagyott – hiába, az egy szál ócska kócnadrág nem sokat ért a fogcsikorgató hideg ellen. Az ellenszéltől valósággal patakzottak a könnyei; sóvárogva gondolt a maszkra és a védőszemüvegre. Sálját, amennyire csak tudta, a szája és az orra elé húzta, de így is gyötrelmesen lassan teltek az órák. Fél szemét a kronométeren tartotta, amit maga elé csatolt a nyeregkápára. Haladásukat egy vízálló írótáblán jelezte, amely szintén a nyereghez volt erősítve: sorra bejelölte rajta a tornyokat, amik nőttön-nőttek, ahogy közeledtek feléjük, s aztán lassan elmaradoztak mögöttük.

A tornyok nemcsak tájékozódási pontként szolgáltak. Ebből a magasságból jóval többet lehetett látni belőlük, mint odalentről, és az elrendezésükről is pontosabb képet alkothatott az utazó. Lám, el kell rugaszkodni a földtől, hogy megértsük, mit jelent egy hagymabolygó, gondolta Ferbin. Szintek és oszlopok, tér és anyag. A sápadtan foszfo-reszkáló óriáspóznák úgy meredtek az égre, mint egy hatalmas bárka árbocai. Mintegy tizennégy kilométerrel feljebb, éppen csak kivehetően, csipkés rácsboltozat derengett, ahol a tornyok kúposan kiszélesedő csúcsa finom ágszövevénnyé bomlott a vaskos toronytörzsek fölött.

Szintenként száz meg száz torony. Ha egy leomlana, azt nemcsak a szeretett Nyolcadik sínylené meg, hanem a többi is. Végül az egész bolygó összeroppanna; talán a bolygószellem is belepusztulna. De szerencsére a tornyok anyaga kikezdhetetlen; Sursamen ezermillió év óta állja az idők viharait. Ferbinnek voltak ugyan kétségei, hogy ezt kurtaévben vagy a jóval hosszabb normaévben kell-e érteni, de mit számít ez ekkora nagyságrendnél?

Elmaszatolta jéghideg könnyeit, és körülnézett. Pillantása el-elidőzött egy-egy távoli ponton, hátha észrevesz valami mozgást. Azon tűnődött, vajon eljutott-e már Pourlba a kolostoriskolában történtek híre. Az út négy-öt napba is beletelik, de a kaúdjaikat vesztett lovasoknak csak a legközelebbi távíróállomásig kell elvergődniük. A kaszárnyában is biztosan észrevették már, hogy az őrjárat nem tért vissza; valószínűleg ki is küldtek egy keresőosztagot, és ezek előbb-utóbb eljutnak a kolostoriskolába. Szerencsétlen öreg Seltist bizonyára kifaggatják, talán meg is kínozzák… Mi lesz, ha kikotyogja az iratokat és a D’neng-oal tornyot?

Ami azt illeti, nem sok választásuk maradt. Meg kell próbálniuk a lehető leghamarabb elérni az úti céljukat; a többi már a szerencsén és a bolygószellem kegyelmén múlik.

Szárnyasaik kezdtek kimerülni. Ferbin a kronométerre pillantott. Tíz órája, vagyis nagyjából másfél kurtanapja repültek egyhuzamban, és csaknem hatszáz légi mérföldet tettek meg. Tizenkét tornyot hagytak maguk mögött, és minden ötödiknél egy sorral beljebb váltottak, a sark felé. Az Obor lomha, narancsfényű gömbje a zenitre hágott. Félúton jártak.

Lejjebb ereszkedtek, és kinéztek egy leszállásra alkalmas tisztást a legközelebbi víztározó partján, ami körül dúsan termő taralmalugasok terpeszkedtek, ameddig a szem ellátott. Alig értek földet, a kaúdok nyeldekelni kezdték a lédús gyümölcsöt. Amikor pukkadásig telezabálták magukat, versenyt szellentettek, majd elnyúltak az árnyékban, és azonnal elaludtak, időnként újabb bűzfelhőket eregetve. Ferbin és Hols kipányvázták a bestiákat, maguk is ettek pár falatot, levágtak egy-egy taralmalevelet szemellenző gyanánt, és kerestek egy árnyékos helyet. Ferbin nyugtalan, félálomszerű állapotba merült, s az emlékein rágódott.

Ř

– Ó, már értem – bólogatott gúnyosan. – Szóval te úgy ismered azt a helyet, mint a tenyeredet. Talán te építetted?

– Csak azt mondtam, uram, hogy az az egyetlen viszonylag épségben maradt épület egynapi távolságon belül. A régi vadászkastélyt is ripityára lőtték, épeszű embernek eszébe se jutott volna abban a romban elbújni…

– Menedéket venni, Hols.

– Jó, menedéket venni, uram. De akárhogy is, egyáltalán nem meglepő, hogy a mirtikhorod a malomnál kötött ki.

– Rendben – adta meg magát Ferbin, és elhatározta, hogy kompromisszumot köt. – Tegyük fel, hogy készakarva sem lyukadhattam volna ki máshol. De ne tagadd, a végzet rendelte úgy, hogy apámat is pont oda cipelte az áruló banda! A gazemberek nem úszhatják meg büntetlenül, ezért kellett egy szemtanú. Maga a bolygószellem akarta így.

– A helyedben én is így okoskodnék, uram, csakhogy közel s távol nem volt más épület, a csata meg még javában zajlott, és hullott a koromeső… Logikus, hogy minél hamarabb fedél alá akarták vinni a sebesültet. A korom a legapróbb karcolásokat is könnyedén elfertőzheti; apádra a biztos halál várt volna.

Ferbin megpróbálta felidézni magában azt a borzalmas délutánt. Amikor kimászott az ablakon, valóban mocskos, ragacsos eső esett, azért volt az avar is fekete és nyálkás. – De hát épp azt akarták, hogy meghaljon! – nyögte.

– És te mit tettél volna a helyükben, uram? A szabad ég alatt, mindenki szeme láttára teszed el láb alól a királyt, vagy négy fal között, titokban?

– Mondhatsz amit akarsz, Hols – dünnyögte Ferbin sértődötten az arcára terített kék bőrlevél alól –, akkor is a sors keze volt a dologban.

– Ahogy gondolod, uram – sóhajtotta Hols, és ő is az arcára terítette a levelet. – Szép álmokat.

Megjegyzésére harsány horkolás volt a válasz.

Ř

Amikor felébredtek, hűvös szél fújt. Az Obor kora délutáni aranyfénybe vonta a vidéket, de az idő megváltozott: tömör, szürke felhők gyülekeztek az égen, és a levegő nyirkos volt. A kaúdok nehezen tértek magukhoz, és még vagy fél óráig harsány böfögéssel és székeléssel töltötték az időt. Ferbin és Hols távolabb húzódtak az állatoktól, és széliránnyal szemben költötték el reggelijüket.

– Nehéz dolgunk lesz – jegyezte meg Ferbin, és aggódva bámult a tározó fodrozódó víztükrére. A horizont épp arrafelé sötétlett a legbaljóslatúbban, amerre tartottak.

– Tegnap jó tempóban haladtunk – vont vállat Hols, egy falat hústésztán rágódva.

Összepakolták kevéske holmijukat, még egyszer megnézték a térképet, és eltettek egy halom taralmát a kaúdoknak (a kemény húsú gyümölcs emberi gyomor számára emészthetetlen volt), aztán útnak indultak. Jóval alacsonyabban repültek, mint előző nap, a szél mégis a csontjukig hatolt. A sötétszürke felhők barátságtalanul tornyosultak föléjük; többségüket megkerülték, csak a legkisebbeken mertek átrepülni. A kaúdokon látszott, hogy messze elkerülték volna a felhőket, és csak erélyes noszogatás hatására voltak hajlandóak belerepülni a gomolyagokba. Utasaikhoz hasonlóan ilyenkor tökéletesen elvesztették a tájékozódókészségüket, és fogalmuk sem volt, hogy egyenesen haladnak, vagy céltalanul keringnek körbe-körbe, amíg fel nem kenődnek egy torony falára. A kaúdok lomha, de megbízható jószágok voltak, nem versenyszárnyasok, mint a lygek; legföljebb ötven-hatvan kilométeres óránkénti sebességre voltak képesek, de egy toronyba belerohanni még ekkora tempó mellett is halálos veszélyt jelentett. Ha valaki mégis megúszná, a hosszú zuhanástól garantáltan nyakát szegi.

Ferbin oda-odapillantott a kronométerre, és résnyire húzott szemmel figyelte, hogyan tűnnek el egymás után mellettük jobb kéz felől a tornyok – ezúttal néhány kilométerre közelítették meg őket, hogy egyet se tévesszenek szem elől. Ferbin erősen összpontosított, nehogy elszámolja, de egyszer csak azon kapta magát, hogy előző éjszakai álma jár az eszében. Egy emlék, még kisfiú korából, amikor bátyjával a bolygófelszínre látogatott.

Olyan régen történt, mintha azt is csak álmodta volna.

Különös földön járt, a feje fölé nem borult kupola, sem szintmennyezet, csupán a bolygó testetlen légköre, amelyet a távoli szektorgyűrűk és a gravitációs mező tartott a helyén. Akármerre nézett, sehol egy torony, csak a végtelenbe mosódó, alátámasztás nélküli és ijesztően tagolatlan tér.

Megbabonázva figyelte a hunyorgó csillagokat és a Meseriphine vakító korongját – a külső napot, ahogy a Nyolcadikon nevezték –, a távoli és elvont, mégis kézzelfogható sarokpontot, amely körül a hatalmas Sursamen forgott. A felszínen az idő is másképp telt, a nappalok és éjszakák katonás monotonsággal váltották egymást, egyformán és tökéletesen arctalanul, míg gyerekkorának világa valahol a talpa alatt, a mélyben volt eltemetve; a szintek odalent, mint megannyi egymásba hajtogatott héj, a feje fölött pedig a sötéten ásító világűr, a semmi fekete vászna, telehintve távoli napok ezüstpöttyeivel.

Eredetileg úgy volt, hogy apjuk is velük tart, de az utolsó pillanatban lemondta az utat. Ferbint végül a bátyja, Elim kísérte el, aki járt már a felszínen, de szerette volna újra látni. Mivel kiváltságosak voltak, kívánságuk azonnal teljesülhetett. Apjuk, a többi uralkodóhoz és a kolostoriskolák elöljáróihoz hasonlóan, szabadon közlekedhetett a szintek között, mások viszont csak akkor léphettek be a tornyokba, ha az ochtok megengedték (és ők az ilyesmihez csak a legritkább esetben adták a hozzájárulásukat).

Néhány barátjuk és egy maroknyi szolga kíséretében a felszínre értek tehát, ahol mindössze néhány napot töltöttek. A nagy krátert, ahol a szállásuk volt, zöld mezők vették körül, az utak mentén magas fák bólogattak, a levegőben különös illatok terjengtek; frissek és mámorítóak. A szél felpezsdítette a vérüket, szinte megrészegültek tőle.

Egy sziklába vájt házban laktak, egy magas szirt tövében, amely hat-szögletű mesterséges tavak kis csoportjára nézett. A tavakat vékony földsáv keretezte; körös-körül, egészen a láthatárig a zöld-ezüst mintázat ismétlődött. Találkoztak néhány narisiinnel, sőt, egy morthanvelddel is. Ferbin akkor látott életében először ochtokat, amikor a monolifter a felszínre röpítette. Kiu nagykövet évekkel később költözött a pourli palotába, és honfitársaihoz hasonlóan Ferbin is babonásan rettegett tőle. Az emberek azt suttogták, hogy az idegenek éjnek évadján kisurrannak a tornyaikból, és az ágyukból rabolják el az embereket. Elhurcolják a szerencsétleneket, hogy kísérletezzenek velük, felfalják, vagy egy másik szintre hurcolják, és eleven játékszerként véres, ördögi szórakozásaikhoz használják őket. Olykor egész családoknak, sőt teljes falvaknak veszett nyoma…

Mindebből egyenesen következett, hogy az átlag sarl rettegett az ochtoktól, és messze elkerülte a tornyokat. Hiába tudta Ferbin, hogy ezeknek a meséknek semmi valóságalapja nincs, ugyanúgy félt tőlük. Amikor az elsőt a valóságban megpillantotta, meglepte, hogy milyen kicsi és törékeny; a lelke mélyén robusztus rémlényre számított.

Ocht kísérőik hosszan és lelkesen bizonygatták, hogy ők az involucrák egyenes ági leszármazottai, a hagymabolygók jogos örökösei. Ferbin növekvő tisztelettel pislogott rájuk, és egyre kevésbé értette, miért nem ismeri el a világ az Örökvárók jogait. Csodálta a rutinos lezserséget, amivel a monoliftert kezelték; olyan könnyedén közlekedtek a szintek között, mint ő a pourli palota lépcsőin. Ez a valódi hatalom, gondolta magában. Lényegibb és kézzelfoghatóbb, mint holmi távoli csillagok birtoklása. Egy hagymabolygón ez számít, semmi más.

Aztán látta, hogyan viselkednek az ochtokkal a narisiinek, és rájött, hogy utóbbiak mellett az ochtok labdába se rúghatnak; a mitikus hatalom birtokosai taknyos kölykök csupán a szemükben. A sarlok puszta rakománynak, jelentéktelen élősúlynak számítottak az ochtok gőzszekerén, amit puszta jóindulatból tűrtek meg a narisiin birodalom anyahajóján.

Ezek után már-már rémisztő volt látni, hogyan bánnak a narisiinekkel a morthanveldek. A galaktikus ranglétra újabb és újabb fokai tűntek fel Ferbin szeme előtt, és kénytelen volt belátni, hogy saját népe valahol a sor legeslegvégén kullog.

Ők voltak a legkisebbek, minden szempontból. Ezért nem látták őket szívesen a felszínen, gondolta. Ha odahaza a nép tudná, amit ők, ha látnák, mennyire eltörpül a világuk az idegenek összefonódó megastruktúráihoz képest, talán az élettől is elmenne a kedvük. Elim legalábbis így vélekedett. Azért engedték meg nekik, hogy kidugják az orrukat a koszos kis fészkükből, mert a galaxis elitklubja meg akarta leckéztetni a barbár uralkodókat és azok örököseit, hogy sose feledjék, hol a helyük; bármilyen hatalmasnak tűnjenek is alattvalóik szemében, és bármit is érjenek el az életben, eredményeiket mindig az ott látottakhoz mérjék; a sajátjukénál nagyságrendekkel szofisztikáltabb, felsőbbrendű valósághoz.

– Meg akarnak törni minket – háborgott Elim. Hausk legidősebb fia az életet nagykanállal habzsoló férfi volt, akinek mindenről megvolt a maga véleménye, és aki nem ismert mértéket, ha vadászatról, ivásról vagy nőkről volt szó. – Azt akarják, hogy egy hang a fejünkben állandóan azt szajkózza: porszem vagy! Az se számít, ha lehozod az égről a csillagokat!

Elim azonban, az apjához hasonlóan, hallani sem akart megalkuvásról. Hadd liftezzenek az idegenek föl-le a tornyaikban, hadd utazgathassanak a csillagok között, hadd szerkesszenek maguknak bolygókat… – no és? Az ő tudásuk is véges. Talán a hierarchia az ő fejük fölött is folytatódik, egészen a végtelenig. És vajon az idegenek föladják az örökös küzdelmet a fejlődéssel, és ülnek a babérjaikon? Nem! Nekik is megvannak a maguk nézeteltérései és konfliktusai, vereségei és győzelmei, még ha ezek kisebb csinnadrattával és kevesebb véráldozattal járnak is, mint a sarlok háborúi. A hatalmi játszmák és diplomáciai manőverek, a politika apró-cseprő diadalai és kudarcai éppolyan sokat jelentenek a civilizáltabbak finnyás, kozmopolita lelkének, mint a barbároknak.

Mindenki a saját szintjén játszik – ismerni kell a szabályokat és a kiskapukat; ezen áll vagy bukik minden. Ha a sarlok megtagadják az idegenek által rájuk erőltetett viselkedésmintákat (fogadd el, viselkedj és asszimilálódj), azzal a maguk módján győzelmet aratnak fölöttük.

Elimet egészen felajzotta ez a felismerés; akkori látogatásuk megerősítette mindabban, amit előző alkalommal már leszűrt magában. Megértette, miről prédikál nekik folyton az apjuk. Alig várta, hogy hazatérhessen: szent küldetésének érezte, hogy egyesítse a Nyolcadikat és… Ki tudja, mit hoz a jövő? Talán több szintet is meghódíthatnak.

Ferbint, aki akkoriban kezdett érdeklődni a világ dolgai iránt, jobban izgatta az a tény, hogy szépséges másod-unokatestvére, Truffe, akibe talán kicsit bele is habarodott, bolygófelszíni tartózkodásuk ideje alatt szemérmetlen gyorsasággal behódolt Elim nyers és heves udvarlásának. Ferbint az ilyesfajta hódítások érdekelték igazán, és Elim ezen a téren is megelőzte.

Amikor visszatértek a Nyolcadikra, Elim messianisztikus hévvel vetette magát a hadjáratok tervezésébe, Ferbin viszont úgy érezte, mindennek vége, fiatalsága tragikus véget ért, mert Truffe már sosem lehet az övé – sosem érné be vele a bátyja után, és különben is, ezek után neki sem kellene a lány. Elimmel talán csodát tettek az idegenek, őt viszont megfosztották az illúzióitól, egyszer s mindenkorra.

Ř

Töprengéséből Hols kiabálása riasztotta fel; szolgája széles mozdulatokkal hadonászott felé a másik kaúd hátáról. Rémülten körbenézett. Elszámolta volna a tornyokat? Kissé előttük, jobb kéz felől égbe nyúló, sápadt henger derengett fel, amely éles kontrasztban állt a mögötte sötétlő párafüggönnyel. Viharkabátján vízcseppek táncoltak; biztosan átrepültek egy felhőn. A legutolsó emléke az volt, hogy egy hosszan elnyúló köd-gomoly alatt száll, amelynek szürke nyúlványai úgy csüggenek alá, mint a liánok…

– …egyenesen a silfelhőbe! – üvöltötte Hols.

Ferbin bambán rábámult az előttük tornyosuló sötétségre, és akkor tudatosodott benne, hogy koromfelhőt lát. Az ilyenekből szokott a mocskos eső hullani, amin épeszű ember nem repül át. A kaúd is érzékelte, hogy valami nincs rendben: remegés futott végig hatalmas testén, és szánalmas, nyöszörgő hangot hallatott. A felhőfalat nem lehetett megkerülni, és ahhoz is túl magas volt, hogy átrepüljenek fölötte. A bajt csak tetézte, hogy időközben szemerkélni kezdett a ragacsos eső; rongyos sötétségfoszlányok szakadtak ki a felhő hasából és hullottak a földre. Nem volt más választásuk, mint leszállni egy alkalmas erdőszélen, és kivárni a zápor végét. Intett Holsnak, megfordították kaúdjaikat, és visszafelé kezdtek repülni, sebesen ereszkedve a legközelebbi hegycsúcs felé, amelyet szinte teljesen körbeölelt egy széles, lassú sodrású folyam. Kövér esőcsepp hullott Ferbin arcára, enyhe trágyaszagot árasztva. Nemsokára földet értek a hegy kopár, széljárta csúcsán, egy kisebb gleccsertó mellett. Végigcuppogtak a tócsákkal szabdalt, csúszós hegyoldalon, és a morgolódó kaúdokat gyorsán beterelték a fák alá. Az állatok jó néhány facsemetét és bokrot letiportak, míg kellően messzire behatoltak az erdőbe ahhoz, hogy a fák sűrű lombozata megóvja őket. Az ég percek alatt besötétedett, mintha hirtelen leszállt volna az éjszaka. A kaúdok az avarra kushadtak, és szinte azonnal hortyogni kezdtek.

A koromeső sustorogva ostorozta a leveleket. Már a szélső fákig sem lehetett ellátni, valósággal harapni lehetett a sötétet.

– Mit nem adnék egy szippantásnyi unga dohányért – sóhajtott Hols. – Az volna csak a fenséges élvezet!

Ferbin alig tudta kivenni a szolgája arcát a sötétben, bár karnyújtásnyira állt tőle. Előhúzta a kronométert a kabátzsebéből, és vaksin meresztgette a szemét a számlapra. – Már nem érünk oda napnyugta előtt – állapította meg komoran.

Néhány cseppnyi eső átszivárgott a leveleken; az egyik épp Ferbin orrára pottyant, és lecsordult a szájáig. Ferbin káromkodva köpködött.

– Gyerekkoromban volt olyan év – dünnyögte Hols amikor az egész xirzeszántásunkat elverte az átkozott fekete eső.

– A sil nemcsak öl – jegyezte meg Ferbin de életet is ad.

– Na igen – felelte Hols. – Ahogy a mondás tartja, a sil olyan, mint az urak: egyik kezével oszt, a másikkal foszt. Uram.

– Erre is, arra is szükség van.

– Ezt is mondják, uram.

– Más bolygókon nincsen koromeső. Legalábbis nekem így tanították.

– Nincs koromeső? – csodálkozott Hols. – És nem kopik csupaszra a föld?

– Ezek szerint nem.

– Még évmilliók alatt se? Azt hinné az ember, hogy az eső legyalulja a hegyeket, és a kőport belemossa a nagy vizekbe.

– Más bolygók állítólag képesek silcirkuláció nélkül is talajt képezni, méghozzá alulról.

– Alulról – visszhangozta Hols, minden meggyőződés nélkül.

– A tudósok szerint az ilyen bolygók gyomrában cseppfolyós kőzet hömpölyög, ami fölfelé is tud áramlani – magyarázta Ferbin. – A hegycsúcsok pedig forró követ okádnak.

– Ugyan már! – horkant fel Hols, összefonva a karját.

– Pedig így van, nekem elhiheted. A forró kő megszilárdul, és máris kész az új talajréteg – folytatta Ferbin. – A szárazföldek az izzó kőtengeren lebegnek. Hatalmas szigetek ütköznek egymással, és egész hegyláncok türemkednek ki a szélükön. Képtelenségnek hangzik, de ennél vadabb dolgokat is hallani.

– Azt hiszem, uram, azok a tudósok tréfát űztek veled. – Hols hangja sértődötten csengett. – Ilyen badarságokkal akkor traktálják az ember fejét, ha szamarat akarnak csinálni belőle.

– Ez nekem is megfordult a fejemben – vont vállat Ferbin, bár ezt a sötétben Hols nem láthatta. – Talán félreértettem valamit, Choubris. A nyakamat nem tenném rá, az biztos.

– Én még kevésbé – szögezte le Hols.

– Azt viszont sokan mondják, hogy másutt nincs koromeső.

– Ha a fele igaz mindannak, amit mondanak, uram, szerintem mi jobban jártunk.

A Sursamenen a silfelhők által szállított por építette újjá az erodálódó szárazföldeket. Élt a tengerekben egy bizonyos egysejtű, amely kizárólag elemisil-kristályokkal táplálkozott. Pusztulásakor gázt fejlesztett, amely révén fellebegett a tenger felszínére, majd lassan a levegőbe emelkedett. A mikroszkopikus tetemek milliárdjai felhővé álltak össze; ezek a felhők aztán a szárazföldek felé sodródtak, és ragacsos eső formájában lerakták terhüket. A koromeső viszonylag ritka jelenségnek számított, és ez így volt jól; a hevesebb silzáporok házakat romboltak le, falvakat mostak el, sőt egész vidékeket tettek lakhatatlanná. A termőföldeket elöntötte a térdig érő sár, a fák ágait lecsupaszította a vihar, a házak összedőltek, az állatok belefulladtak az iszapba, a sár járhatatlanná tette az utakat, a ragacsos massza pedig gátként torlaszolta el a folyók medrét, hatalmas árvizeket okozva.

Az eső megtalálta az utat a levelek között, és egyenesen a nyakukba csurgott. Itt-ott éles reccsenés hangzott, ahogy egy nehézkesen bólogató ág megadta magát a rárakódó sár alatt. A reccsenést suhogás, csattanás és újabb reccsenés követte, végül egy nagy puffanás.

– Ha a mi fejünk fölött roppan az ág – mondta Hols –, azt javaslom, ugorjunk!

– Tudod, Hols – dörzsölte Ferbin a szemét; a sil úgy bűzlött, mint egy latrinában érlelt alsónadrág –, kezdem azt hinni, hogy a gyors halál nem is olyan rossz dolog.

A felhők végül elvonultak, és a nap kisütött. Hűvös szél söpörte tisztára a hegytetőt. Óvatosan felaraszoltak a csúszós meredélyen, itt-ott térdig süppedve a siliszappal telt pocsolyákba. A kaúdok idegesen szuszogtak a cuppogós, bokájukat körülölelő mocsokban. Az egész hegytető bűzlött. Ferbin és Hols lesöpörték a ruhájukról a ragacsos masszát, mielőtt rászáradt volna.

– Most jólesne egy kád meleg víz – sóhajtott Hols –, vagy legalább egy tiszta eső, nem igaz, uram?

– Nézzük meg azt a pocsolyát ott! – bökött Ferbin a hegytetőre.

– Remek gondolat, uram – kapott az ötleten Hols. Odavezette a kaú-dokat a tavacskához, s bár az állatok morogtak és tiltakoztak, némi szelíd erőszak révén beterelte őket a sekély vízbe. Az apró hullámok a szügyüket csapkodták.

Alaposan lecsutakolták őket, aztán magukat is megtisztogatták. A kaúdok rossz néven vették a nedves közjátékot; először nem akartak felszállni, aztán durcás, bizonytalan rajtot vettek, és csak az utolsó pillanatban rugaszkodtak a fák koronája fölé.

Késő délutánra járt az idő, amikor maguk mögött hagyták a kopár hegyet.

Ř

Lassan leszállt az alkonyat, de rendületlenül repültek tovább. A kaúdok most már szünet nélkül vinnyogtak, percenként le akartak szállni, és meglehetősen sértődötten reagáltak, amikor lovasaik fölfelé rángatták a zablát. A mélyben, valahol a ködben szántóföldek, falvak és városok váltották egymást, de ők mindebből semmit sem láttak. A szél most bal felől fújt, mintha neki akarná sodorni őket a tornyoknak. A felhők áthatolhatatlan masszává álltak össze; ha nem akartak vakon röpülni, kénytelenek voltak lejjebb ereszkedni a legalsó, rongyos rétegig.

Ekkor végül megpillantották a D’neng-oal tornyot. Az irdatlan, sápadt henger egy mocsár közepén magasodott, óriás alakját az Obor búcsúzó sugarai vonták halvány derengésbe.

A D’neng-oal egyike volt a teljes magasságában járható tornyoknak, amelyek belsejébe az ochtok és az aultridiák a monoliftereiket felszerelték. Egykor minden toronyban voltak liftek – ki tudja, talán még ma is vannak, csak nem verik nagydobra.

A tornyok tövében, ahol a szélesedő talapzat a szintpadlóval találkozott, eredetileg több száz zsilipkapu nyílt. (Ezeken át akarták az involucrák beinjektálni a folyadékot a bolygórétegekbe.) A Nyolcadikon az elérési pontok száz-egynéhány méterre voltak a talaj- vagy tengerszint alatt, és jó részüket az ochtok és az aultridiák lezárták. A pletykák szerint – melyeket az ochtoknak nem állt érdekükben megcáfolni – akadtak oktalan és nagyravágyó uralkodók, akik aknát fúrtak a tornyok tövébe, és megpróbálták kinyitni a zsilipeket. A feladat azoknak is meghaladta volna a képességeit, akik a csillagok között utaznak – hát még azokét, akik a tornyokban uralkodó vákuummal sem tudtak megbirkózni. Próbálkozásaiknak mindössze annyi eredménye volt, hogy az ochtok borzasztóan megharagudtak; a vakmerő szerencselovagoknak egytől egyig keserves kínhalálban volt részük, népük pedig szétszóratott a náluknál kevésbé civilizált és barátságos fajok között.

A légköri zóna fölött, több száz kilométeres magasságban is akadtak zsilipek (ezek egyikét-másikát látni lehetett teleszkóppal), de ezer torony közül csak egyben volt működőképes, hozzáférhető kapu, amin át meg lehetett közelíteni a bolygó függőleges közlekedőrendszerét. A járható tornyoknak volt egy közös ismertetőjegye: a közvetlen közelükben egy sokkal kisebb – de emberi léptékkel még így is tekintélyes – fiatorony magasodott.

A D’neng-oal fiatornyát szinte lehetetlen volt kivenni a sűrűsödő félhomályban. Egyre kétségbeesettebben keringtek az óriáshenger körül, miközben alulról a sűrűsödő talaj menti köd szorongatta őket, fölülről pedig mind lejjebb és lejjebb ereszkedett a fenyegető sötétség. Ferbin attól tartott, hogy a feketeségben neki találnak repülni a fiatoronynak; alig száz méterre lebegtek a talaj fölött, és a kaputornyok nagyjából ilyen magasak szoktak lenni. Aztán az is átfutott az agyán, hogy biztosan elszámolták a tornyokat. A térkép szerint a D’neng-oal járható, de a fiatorony helyét nem jelölték. Egy Dengroal nevű kisvárosnak kellett volna lennie a tövében, a sarkközeli oldalon, de házaknak eddig még nyomát sem látták. Talán a köd az oka…

A fiatorony szívrohamszerű váratlansággal villant fel előttük; a sima falú, szabályos henger fölső néhány gyűrűje vakítóan felizzott, szinte belesajdult a szemük. Még egy tucat szárnycsapás, és egyenesen nekirepültek volna. A toronycsúcs valamivel feljebb derengett, a felhők alatt; a kék fény kísérteties fénybe vonta a gomolygó foszlányokat, amelyek különös, fordított domborzatra hasonlítottak. Ferbin és Hols éles ívben elkanyarodott, aztán széles karmozdulatokkal megbeszélték, hogy a torony tetején szállnak le. A kimerült kaúdok nem is ellenkeztek, amikor ismét fölfelé kellett venniük az irányt.

A plató jó ötven lépés széles lehetett, és koncentrikus fénykörök hunyorogtak rajta, hatalmas céltábla módjára. A neonkék fény hol erősödött, hol elhalványult, mint egy óriási, lüktető szív.

A torony peremén landoltak; a meglepett kaúdok végigcsúsztak a tükörsima felületen, és kétségbeesett erőfeszítéssel csapkodtak a szárnyukkal, hogy le tudják fékezni magukat, de karmos lábuk nem talált fogást a kemény, bordázatlan felületen. Egy utolsó, kétségbeesett erőfeszítéssel a levegőbe emelkedtek, majd ziháló sóhajjal visszaereszkedtek a platóra. Lábuk összecsuklott, szárnyuk ernyedten lefittyedt, fejük a földre koppant. A pulzáló fény kékes derengésbe burkolta reszkető testüket. Lélegzetük fehér pamacsfonalként úszott a plató fölött, amíg szerte nem foszlott.

Ferbin óvatosan kiemelte magát a nyeregből. ízületei nagyot reccsentek, akár egy vénemberé. Megropogtatta a hátát, aztán Holshoz bicegett, aki fájós lábát masszírozta, arcán kínos fintorral.

– Megcsináltuk, Hols – vigyorgott a szolgájára. – Megcsináltuk!

– Meg – hagyta rá Hols, és körbehordozta a tekintetét az üres toronytetőn. – És most? – A plató szabályos kör alakú, tükörsima felszínén az égadta világon semmi sem volt, csak a koncentrikus kék körök. A tenyérszéles fénysávok tökéletesen belesimultak a torony anyagába, földöntúli fényt bocsátva az éjszakába. Ferbin megborzongott. A kék célkereszten túl mintha megszűnt volna a világ. A felhők olyan közel gomolyogtak hozzájuk, hogy akár meg is érinthették volna őket. Erős széllökés söpört végig a platón, majd hűvös szellővé lanyhult.

– Nincs fogadóbizottság – mutatott rá Ferbin. – Ez is valami.

– Ennek magam is örülök, uram – bólintott Hols. – Bár ha lent észre-vettek minket, ahogy körbedongtuk a tornyot, mint a legyek, mostanra az egész tartományt riadóztathatták. Mihez kezdünk?

– Fogalmam sincs – ismerte be Ferbin. Nem emlékezett rá, hogyan kell kinyitni egy ilyen izét. Amikor annak idején a felszínre látogatott Elimmel és a többiekkel, az újabb és újabb látnivalók teljesen lekötötték a figyelmét; oda se bagózott, mi történik a zsilipkapunál. Biztosan az egyik szolga hókuszpókuszolt valamit. Hols rosszalló oldalpillantását látva elfordult, és tekintete megállapodott a torony közepén. – Talán… – kezdte, és rámutatott a kék fénykarikák ritmikusan lüktető középpontjára, amely – mintha csak a szavaira válaszolna – lassan kiemelkedett a padlóból.

Egy arasznyi henger siklott hangtalanul, periszkóp módjára a magasba, majd fejmagasságban megállt. Kéklő teteje a táguló körök ritmusában pulzált.

– Íme – mutatott rá Ferbin. – Fogadnak minket.

– Ühümm. Feldugtak egy karót – dünnyögte Hols.

– Megnézem – döntött Ferbin. – Te maradj itt! – intett Holsnak, mert nem akarta, hogy a szolgája lássa, mennyire meg van rémülve.

Vonakodva megindult a henger felé. Mikor karnyújtásnyi távolságba ért tőle, hatszögforma képernyő villant fel rajta: a zöld háttéren egy szimbolikus ochtalak látszott. Közben eleredt az eső, a henger felületét pillanatok alatt ellepték a gyöngyöző vízcseppek.

– …és elölről – susogta egy száraz avar zizegéséhez hasonlatos hang. Mielőtt Ferbin kinyithatta volna a száját, a hang folytatta: – Ismétlődés. Mintázatok. Fátyollényekből ochtok, egyik forma a másikba. Az érkezés jel. Távozás. Az ismétlődés is jel; nem tanulunk. Távozz újra. Jel, ami elutasít; ez következik. És csönd. – A hatszögű fénypászma kihunyt. A stilizált ochtalak eltűnt, a henger puhán és zajtalanul ereszkedni kezdett visszafelé.

– Várj! – kiabálta Ferbin. Megragadta az oszlopot, két kézzel átnya-lábolta, és erőnek erejével igyekezett visszatartani. A hideg fémfelület egyébként sem adott sok kapaszkodót, és a vízpermet még síkosabbá tette; fittyet hányva Ferbin erőlködésére, megállíthatatlanul süllyedt tovább.

Aztán váratlanul megállt, majd némi hezitálás után visszaemelkedett korábbi helyzetébe. A szürke hatszög ismét életre kelt. A zagyvaság áradatát megelőzve Ferbin hadarni kezdett: – Hausk király fia vagyok, a sarl trón várományosa. Úti okmányaim vannak, látod? – Előhúzta az ujjnyi vastag tekercseket a kabátjából, és meglengette a képernyő előtt. – Szabad bejárásom van az ochtok tornyaiba. Az ochtok régi szövetségeseink és barátaink, érted? A toronymesterhez, Aiaikhoz jöttem.

– Szavak, ideák. Badarság… – kezdte a henger, aztán hirtelen elhallgatott. – Úti okmányok? – kérdezte néhány szívdobbanásnyi szünet után.

– Seltis elöljáró állította ki őket, a Hictur-Anjrinh kolostoriskolából – kiabálta Ferbin. – A Nyolcadik élőszintről – tette hozzá (egyrészt, hogy elkerülje a félreértéseket, másrészt, hogy megmutassa, tisztában van a világ dolgaival, és nem valami útszéli tuskó, aki egy fogadás kedvéért kapaszkodott fel a fiatorony tetejére).

– Várakozás – susogta a hang. – Nyugalom. – A zöld fény kihunyt, ám ezúttal a henger mozdulatlan maradt.

– Uram? – kiáltott oda Hols, aki még mindig a horkoló kaúdok gyeplőjét szorongatta.

– Igen? – pillantott fel Ferbin.

– Csak azon tűnődöm, uram, hogy ez most jó nekünk, vagy rossz.

– Szerintem sikerült meggyőznöm őket. – Ferbin a homlokát ráncolva igyekezett emlékezetébe idézni a sustorgó szavakat. – Valaki már járt itt előttünk. – Az aggódó képű Holsra pillantott, és vállat vont. – Legalábbis azt hiszem. – Hátat fordított neki, és belebámult az esőcseppek alkotta, kék ködbe. Hirtelen egy hatalmas, sötét árnyat látott úszni a levegőben, amely egyenesen feléjük tartott. – Hols! – kiáltotta, és a jelenés irányába mutatott.

Hols rémülten lebukott. Az árny átsuhant a kaúdok fölött, alig egy arasszal vétve el Hols fejét. Óriás szárnyak suhogása remegtette meg a levegőt. Egy lyg volt az. Éles csattanás hallatszott, ahogy Hols pisztolyából aranyszikrák spricceltek a távolodó bestia után.

A lyg a magasba lebbent, aztán lassított és megfordult. Egyetlen hatalmas szárnycsapással letelepedett a torony szemközti peremére. Egy sötét alak ugrott le a hátáról, kezében hosszú csövű puskát tartva. Fél térdre ereszkedett, és célba vette Holst, aki hasznavehetetlenné vált pisztolyát rázta, és sűrűn káromkodott. Végül hasra vetődött a két kaúd között, akik a lövések hangjára fölemelték a fejüket, és álmosan néztek körül. A puska újra eldördült, mire az egyik kaúd fájdalmasan felvonított. Támolyogva felállt, fél szárnya bénultan lógott mellette. Társa felszegte a fejét, és rémülten szűkölni kezdett. Támadójuk újratöltötte a fegyverét.

– Mikrodetonációk – recsegte az ocht hang Ferbin feje fölött, aki csak most döbbent rá, hogy közben ösztönösen maga is fedezékbe vonult, és a henger mögül figyeli az eseményeket. – Díszlövés. Oktalan gesztus – folytatta a hang. – Vendégek, bár kéretlenül. Abbahagyni.

– Akkor eresszetek be! – brekegte Ferbin rekedten. Az idegen háta mögött a lyg lustán összekuporodott, míg a sérült kaúd szánalmasan vinnyogott, és szárnyával a földet verdeste. Társa rémülten nyüszített, és a torony széle felé kezdett araszolni, szárnyát bontogatva. A fegyveres alak újra célzott, miközben azt kiabálta: – Add meg magad! Innen nem menekülhetsz!

– Anyádat fenyegesd! – üvöltötte vissza Hols. Ferbin alig hallotta a hangját a bestiák vinnyogásától. A sebesült állat lépésről-lépésre hátrált, eszeveszetten csapkodva a szárnyaival, és most már torkaszakadtából vinnyogott. A másik kaúd megrázta magát, mint aki csak most jött rá, hogy nincs kipányvázva. Hátat fordított a kavarodásnak, a torony szélére ügetett, kiterjesztette a szárnyát, és a mélybe vetette magát. Tömzsi alakját azonnal elnyelte a sötétség.

– Nyissátok ki! – Ferbin az öklével verni kezdte a hengert. – Kérlek…

– Gyermekség. Abbahagyása javasolt – közölte a henger. – Kérelem szükséges. Nem elégséges.

A sebesült kaúd az oldalára fordult, és görcsösen megvonaglott. Viny-nyogása elhalkult, hangja rekedt zihálássá mélyült.

– Hé – kiabálta a fegyveres, és puskáját Ferbinre szegezte –, te ott! Lépj elő feltartott kézzel! A bújócskának vége. Ha megadjátok magatokat, nem esik bántódásotok. Én csak felderítő vagyok. Húszan jönnek utánam. Egy egész osztag, kéziágyúkkal. Vége a játéknak, halljátok?

A bestia vinnyogásába különös, sistergő hang vegyült. Narancsvörös fény izzott fel a háta mögött.

– Meggyőztél! – kiáltotta Hols. – Megadom magam. – Valami a levegőbe röppent, és narancsszín szikraesőt szórva, széles ívben átrepült a kaúd verdeső szárnyai fölött. Épp a fegyveres lába előtt ért földet, aki ijedten hátrálni kezdett, rémületében még a puskáját is leeresztette.

A sérült állat, amit Hols élő paraván gyanánt használt, kibotladozott a kör peremére, és szárnyaiba gabalyodva, velőtrázó sikollyal lefordult a mélybe. Hols ott maradt a torony szélén védtelenül, hason fekve. A kaúd vonyítása lassan elhalt a messzeségben.

A gránát még pattogott néhányat, majd pörögni kezdett kereszt alakú farkán, aztán narancsszínű füstpamacsot böfögve megállapodott. A fegyveres hátrált. A csöndet csak Hols fegyverének tompa kattogása törte meg, ahogy igyekezett működésre bírni a pisztolyt, mindhiába. Az idegen fél térdre ereszkedett, és megcélozta a fedezék nélkül maradt Holst.

Hols felé köpött. – Rohadj meg! – üvöltötte.

A kronométer az orrán találta el a katonát. A puska elsült, a lövedék Hols füle mellett fütyült el. Holsnak se kellett több; felpattant, és a kábult alak felé rohant. Ferbin kronométere végigszánkázott a padlón, és eltűnt a szemerkélő eső függönye mögött. A lyg értetlenül pislogott bénultan támolygó gazdájára, aztán a gurgulázó csatakiáltással közeledő Holsra meredt, aki egy ugrással rávetette magát az orrát tapogató felderítőre.

– A büdös életbe, uram – lihegte. – Jobban célzol, mint ez a kétbalkezes tökfilkó. – Támadójuk hátába került, gyorsan leteperte, és kicsavarta a kezéből a fegyvert. A földön fekvő, karcsú alakot elnézve Ferbinben egy pillanatra felötlött, hogy talán nem is férfi, hanem nő az, de tévedett; fiatal fiú volt. A lygek gyorsabbak a kaúdoknál, de kevesebb súlyt bírnak, így lovasaikat rendszerint a termetük alapján választják.

Vértócsa terjengett a kék fénysávon. Miközben Hols a még mindig hevesen kapálózó fiún térdelt, újratöltötte a puskát.

– Köszönöm, Hols – sóhajtotta Ferbin. A lyg sötét képén nyugtalanság látszott eluralkodni; kihúzta magát, majd egy szárnylendítéssel visszakuporodott előző helyzetébe. A mozdulat szele megcsapta Ferbint. – Most mit csinálunk ezzel a…

A gránát felszikrázott, és sisteregni kezdett. Hols megragadta a fiút, és négykézláb vonszolni kezdte magával. Csúszva, gurulva igyekeztek biztonságos távolba kerülni. Ferbinnek átfutott az agyán, hogy legalább hazája földjén hal meg, nem valahol kint a j eges világűrben, a hideg fényű csillagok között. A gránát ekkor irtózatos dörrenéssel felrobbant, és Ferbint tarkón taszította az embertelen erő. Egy darabig mozdulatlanul hevert, és kábán figyelte, ahogy csöng a füle.

Aztán felemelte a fejét, és látta, hogy Hols ott fekszik tőle néhány lépésnyire, és aggódó tekintettel őt fürkészi. A fiú aléltan hevert kissé távolabb. A lygnek híre-hamva nem volt; nem lehetett tudni, vajon széttépte a gránát, vagy még idejében sikerült elrepülnie.

Hols szája mozgott, de Ferbin egy kukkot sem értett abból, amit mond.

Ekkor egy testes henger emelkedett ki a torony közepéből, és magába nyelte a kisebbiket, amivel Ferbin előzőleg társalgott. Vagy fél tucat felderítő elfért volna benne, lygekkel együtt. Az oldalán feltárult egy ajtó, és a résen át ezüstszürke fény ömlött az éjszakába.

A fejük fölött hatalmas, sötét alakok gyülekeztek, és lassan ereszkedni kezdtek lefelé, egyre szűkülő körökben.

Ferbin és Hols talpra ugrottak, és rohanni kezdtek az ajtó felé.

Ferbin füle még mindig csöngött, ezért nem hallotta a golyót, ami eltalálta.

9. Félkezes munka

Mertis tyl Loesp a dolgozószobájában ült, a pourli palota toronyszintjén. Az utóbbi időben bosszantóan igénytelennek találta a helyiség berendezését, de egyelőre jobbnak látta nem bolygatni a dolgot. Minek? Végtére is egy kurtaév múlva birtokba veheti a királyi lakosztályt. Elmosolyodott, és visszafordult az embereihez, akik jelentést tenni járultak elé.

– A fiú ismerte a vénember búvóhelyét: egy könyvespolc mögötti falfülkében húzta meg magát. Kiráncigáltuk onnét, aztán rávettük, hogy beszéljen. – Vollird elvigyorodott. Annak idején ő és a társa álltak őrt az elhagyott épület bejáratánál, ahol Hausk király élete csúfos véget ért.

– Gyerekjáték volt – dünnyögte Baerth, a másik katona, és zömök ujjaival pattintott, mutatva, hogyan törik el egy száraz ág. Ajkai vicsorszerű grimaszra húzódtak.

– Értem. – Tyl Loesp Vollirdra pillantott. – És aztán feltétlenül fel kellett cipelnetek az iskola tetejére, és le kellett löknötök onnan? A kifejezett parancsom ellenére?

– Nem hagyhattuk életben. – Vollird állta tyl Loesp szúrós tekintetét. – Túl nagy kockázatot jelentett volna.

– Valóban? – Tyl Loesp barátságosan rámosolygott a férfira, és hátradőlt.

Vollird magas, vékonydongájú fickó volt, sötét fürtjei az arcába lógtak. Vonásaiból pimasz magabiztosság sugárzott. Lesunyt tekintettel járt, bozontos szemöldöke mögül pislogott a világra, ez azonban nem a félénkség jele volt, hanem az óvatosságé és a beteges bizalmatlanságé. Szeme ravaszul és számítón csillogott, mint aki folyton-folyvást az esélyeket mérlegeli, puhatolózik mások gyengéi után, s közben árgus szemekkel figyeli, mikor jön el a megfelelő pillanat, hogy lecsaphasson.

Baerth a társa szöges ellentéte volt; mokány, tejfölszőke, csupa izom férfi. Az arcán bárgyú, már-már gyermekded kifejezés ült, de ha erőszakról volt szó, kettejük közül többnyire vele szaladt el a ló.

Ők voltak tyl Loesp legmegbízhatóbb emberei: hűen teljesítették, bármit parancsolt nekik. Legalábbis eddig. Sok ember tűnt el, amerre jártak, és a hőzöngők és panaszkodók is meglapultak; Baerth és Vollird számos fenyítőakciót hajtott végre, diszkréten és hatékonyan. Még sosem hagyták cserben. Csakhogy túlságosan rákaptak a vér ízére, és ez előbb-utóbb az engedelmesség rovására megy. Tyl Loesp tudta, hogy eljön majd a pillanat, amikor nagyobb kockázatot jelentenek a számára, mint amennyi hasznot hajtanak; egy nap el kell tennie őket láb alól. Több ígéretes utódjelölt is akadt, de a kegyetlenek közülük nem voltak elég megbízhatóak, a megbízhatóak pedig nem voltak elég kegyetlenek.

– Seltis elöljáró vallomása a félelmeinket igazolta – vigyorgott Vollird. – Nemcsak hogy fogadta a kétes személyazonosságú illetőt, de a szavát adta neki, hogy tájékoztatni fogja Oramen herceget az apja halálának körülményeiről, és figyelmezteti a rá leselkedő veszélyre. Az üzenet elküldésére szerencsére nem jutott ideje, de a… kihallgatás során az a benyomásom támadt, hogy az első adandó alkalommal eljuttatná az információt a címzettnek, és nem rettentené el semmilyen bíró, börtön, sőt, maga a hóhér sem. Így aztán fölkísértük a tetőre, és hmm… előléptettük, pont ott, ahol a vendégei kereket oldottak. Az iskolatanácsnak azt mondtuk, hogy öngyilkos lett, amikor rájött, micsoda végzetes baklövést követett el. Még egy könnycseppet is elmorzsoltunk a nagyobb hitelesség kedvéért.

Baerth a barátjára pislogott. – Én mondtam neked, hogy tépjük ki a nyelvét!

Vollird felsóhajtott. – Akkor leírta volna egy darab papírra az üzenetet.

Baerth-t nem lehetett ilyen egyszerűen lerázni. – Az ujjait is eltörhettük volna.

– Akkor a szájába dugott volna egy tollat – dörzsölte a halántékát fáradtan Vollird.

– De kitörhettük volna…

– Akkor meg feldugta volna a tollat a seggébe! – csattant fel ingerülten Vollird. – Vagy kitalált volna valami mást. Elég elszántnak tűnt. – Tyl Loespre pillantott. – Akárhogy is: meghalt, és kész, borítsunk rá fátylat.

Tyl Loesp eltűnődött. – Nos – kezdte –, tekintsük úgy, hogy az adott körülmények között valóban ez volt a legokosabb döntés. De engem nem is ez aggaszt, hanem a szemtanúk. Egy hajórakomány tudóspalánta meg a tanáraik.

– Á, azokat könnyű kicsinálni – legyintett Vollird. – Sokan vannak, az igaz, de olyanok, mint a birkák. Rájuk kell csak dönteni az akolt, oszt’ egy csapásra megoldódik a probléma.

Ferbin él, morfondírozott a kormányzó. Jellemző erre az ostoba, önelégült hólyagra, hogy egy karcolás nélkül megúszta! Egy egész ország vadászik rá, mégis kicsúszott a katonák markából; nem, ehhez a szerencse kevés. Kell lennie mellette valakinek, aki kézen fogva vezeti. Egy szolga. Talán az a lókötő Choubris Hols…

– Elfelejted, hogy a birkáknak van családja, vannak rokonaik, kapcsolataik. Találnom kell valakit a vénember helyére, aki elsimítja a dolgokat.

Vollird kétkedően csóválta a fejét. – Csak az a kutya nem ugat, aminek kitekerték a nyakát, uram.

Tyl Loesp fürkészően pillantott Vollirdra. – Te aztán a tiszta megoldások híve vagy, Vollird, nem igaz?

– Igyekszem, uram – felelte a férfi vigyorogva. A tekintete meg se rebbent. – Bűn volna?

Vollird és Baerth legszívesebben földig rombolták volna a kolostoriskolát, és sóval szórták volna be a helyét. Ez az ő stílusuk: tipikus katona-mentalitással átvágni a gordiuszi csomót. Fogalmuk sincs, hogy egy ilyen beavatkozásnak micsoda következményei lehetnek. Olyan, mintha az ember kiszúrna egy vízhólyagot; látszólag gyorsan és egyszerűen megoldja a problémát, csakhogy az efféle beavatkozás súlyos gyulladást okozhat, ami végső soron az egész végtagot megbéníthatja, sőt, akár bele is halhat a beteg. Néha a legjobb, ha az ember gyógyírt ken a sebre, hűsítő borogatást tesz rá, és hagyja, hogy magától elmúljon. Tény, hogy ez sokkal lassabb megoldás, viszont kisebb a kockázat, és nem maradnak csúnya hegek – mindent összevetve tehát hatékonyabb.

– Nos – csapta össze a kezét tyl Loesp –, egy gonddal kevesebb: egy tanútól megszabadultunk. Reméljük, a társai beveszik, hogy önkezével vetett véget az életének. Ami pedig a kolostoriskola lakóit illeti, éljenek békében és háborítatlanul. A fiúnak, aki értesített bennünket, jutalom jár… pontosabban nem neki, hanem a családjának. Rá bizonyára megorrolnak a társai, különösen, ha megtudják, ki járt náluk.

– Ha az illető valóban az volt, akinek mondta magát – jegyezte meg Vollird. – Nem tudhatjuk biztosan.

– A bizonytalanság olyan luxus – felelte élesen tyl Loesp –, amit nem engedhetek meg magamnak.

– Vele mi lesz? Mármint a szökevénnyel? – dörmögte Baerth.

– Először is meg kellene tudnunk, hol van most. – Tyl Loesp a tele-gráfüzenetre pillantott, ami a lyg felderítő osztagtól érkezett, amely a D’neng-oal toronynál az elmúlt éjjel hajszál híján elkapta az állítólagos Ferbint és szolgáját. A jelentés szerint egyikük megsebesült. Túl sok a bizonytalanság ebben az ügyben, gondolta komoran. – Szerencsére – kezdte, és kihúzta magát – az ochtok hallgatnak rám. Hadd fusson az a tökkelütött, úgysem jut messzire. – Széles mosoly terült szét az arcán. – Úgy tudom, szép emlékek fűznek benneteket a felszínhez és a csillagokhoz. Mit szólnátok, ha ismét ellátogathatnátok oda?

A két férfi összenézett.

– Szívesebben lovagolnánk veled a háborúba, uram – felelte Vollird.

A sereg már előző nap letáborozott a torony előtt, ahonnan le akarták rohanni a Kilencediket. Tyl Loesp minél előbb csatlakozni akart hozzájuk.

Baerth lelkesen bólogatott. – Az ám, együtt a deldeynek ellen! Végre egy lovaghoz méltó küldetés!

– Elég életet oltottunk már ki a kedvedért, uram – mondta Vollird. – Belefáradtunk, hogy minden sarkon hátba szúrjunk valakit, mert te úgy kívánod. Itt az idő, hogy a sarl népet szolgáljuk a csatamezőn, ahogy a rangunkhoz illik.

A sarlokat akkor szolgáljátok a legjobban, ha engem szolgáltok, idióták, akarta az arcukba üvölteni tyl Loesp, de inkább hallgatott. Jobb lesz óvatosnak lenni velük. Elfintorodott, és összecsücsörítette az ajkát. – Nos, kössünk egyezséget, rendben? Én megbocsátom nektek, hogy hálátlanok és önzők voltatok, ti pedig elnézitek nekem, hogy az előbbi parancsomat kérdés formájában fogalmaztam meg, azt a látszatot keltve, mintha lenne más választásotok. Áll az alku?

FOGNI A LÁTHATATLANT

10. Határozott hiány

Nő létére több mint egy éve férfiként élt már. Más volt…

Változtak a dolgok. Rengeteg mindent megtanult – önmagáról, az emberekről és a társadalomról.

Az egész az időhöz való viszonyával kezdődött. Lassanként hozzászokott, hogy maga is normaévekben gondolkodjon, és ne kurtaévekben vagy hosszúévekben; a másfeles és feles szorzót szép lassan elfelejtette.

Aztán ott volt a gravitáció: a teste egyszerre tűnt nehéznek és könnyűnek, szinte törékenynek. Hosszú és fáradságos kezelések során esett át, az elsőn nem sokkal azelőtt, hogy elhagyta a Nyolcadikat: tömörítették a csontjait, csökkentették a testmagasságát (bár még így is kimagaslott kultúrabeli társai közül), s mindennek köszönhetően rettentő gyengének és bizonytalannak érezte magát. A ruháit szálerősítéssel látták el, nehogy egy rossz lépésnél csontját törje, ám az is lehet, hogy ezt a mesét csak azért adták be neki, hogy magabiztosabban közlekedjen; ő mindenesetre úgy döntött, ezentúl jobban a lába elé néz majd.

Egyedül a hosszmértékek voltak hasonlóak az otthoniakhoz: a lépés nagyjából egy méternek felelt meg, és annak ellenére, hogy gyerekkora óta a hármas számrendszerben mozgott, a kilométer fogalmához is könnyedén hozzászokott.

De a neheze még hátravolt.

Az első néhány évben külsőre nem sokat változott, attól eltekintve, hogy jóval zömökebb és alacsonyabb lett. Ez idő alatt megismerkedett a Kultúrával, és a Kultúra is megismerte őt. Sok új dolgot tanult, a legkülönfélébb területeken. Turminder Xuss azonnal a pártfogásába vette, ahogy a Halmazosan Hátrányos fedélzetére lépett (az űrhajók nevei először gyerekesnek és nevetségesnek tűntek a számára, aztán úgy érezte, megérti őket; később rájött, hogy egy Elmét nem lehet megérteni, és ezután ismét bosszantónak találta az egészet). A drón türelmesen válaszolgatott a kérdéseire, és mindig mellette volt, amikor segítségre volt szüksége.

Az első néhány évet a Gadampth orbitálon töltötte, a Lesuus régióban, egy szigetcsoportra települt szórványvárosban, a helyi beltenger egyik szélcsendes öblében. A várost Klussénak hívták, és sok tekintetben hasonlított az általa megszokott városokra, de sokkal tisztább és rendezettebb volt, és nem vette körül se körítőfal, se védősánc. Olyan volt, mint egy óriási kolostoriskola.

Eltartott egy ideig, míg rájött, hogy az utcákon, sikátorokban, tereken és promenádokon sétálva miért tölti el a nyugalom és a szorongás megmagyarázhatatlan keveréke – az érzés mindig akkor tört rá, amikor már épp kezdte otthon érezni magát. A járókelők, akik szembejöttek vele, mind tökéletesek voltak; nem torzították el az arcukat kelések, egyetlen vonásukat sem csúfította semmiféle ragály. Bármerre nézett, kicsattanóan egészséges, makulátlanul szép emberek mosolyogtak vissza rá. De nem csak a vonásaik voltak hibátlanok; nem látott egyetlen botra támaszkodó, kerekesszékkel közlekedő embert sem, sem falábat, se műkezet. És nem voltak bolondok, szemétkupacok mellett motyogó dilinyósok, otthontalan nyomorultak, guberálók, csillagokba vonító elmebetegek sem.

Eleinte észre sem vette, annyira lekötötte a figyelmét a körülötte nyüzsgő lények sokszínűsége. De ahogy lassan hozzászokott a forgataghoz, ráébredt, hogy bár a testi variációk száma végtelen, és az extremitások sem ritkák, sérült vagy beteg embert keresve sem találna. A kultúrabeliek azonban nem a véletlennek vagy egy járványnak köszönhetően lettek olyanok, amilyenek, hanem saját döntésük nyomán. Mindenki azzá lett, ami lenni akart – testben és lélekben egyaránt.

Természetesen szép számmal akadtak olyanok is (épp a Kultúrában ne lettek volna?), akik a csúfságot választották a szépség helyett, és szánt-szándékkal csonka vagy megnyomorított testben élték az életüket, csak hogy megkülönböztessék magukat a többiektől, vagy hogy ezáltal nyilatkoztassanak ki valami fontosat a világképükről. Amikor magához tért első döbbenetéből, és túltette magát a felháborodásán, hogy ezek a lázadó, a társadalomból önmagukat kirekesztő egyedek gúnyt űznek azokból, akik velük ellentétben valóban betegek és nyomorultak, rájött, hogy a deformitásfétis is egyfajta társadalmi magabiztosságból ered; emlékezteti a kollektív tudatot, hogy odakint a világban még létezik balsors, szerencsétlenség és elnyomás, ahogy léteznek genetikai hibák és gyógyíthatatlan, testet-lelket megnyomorító betegségek is.

Ř

A tízmillió kilométer kerületű orbitálgyűrű egy Aoud nevű csillag körül keringett, amely valódi nap volt, nem gyárilag előállított égitest. Abszurd módon vén volt és hatalmas – már-már pazarlóan óriási.

Ott, Klusséban hallott először a galaxis, és azon belül a Kultúra történelméről. Tanítói beszéltek neki a civilizációkról, amelyek érintetteknek, társcivilizációknak vagy galaktikus elitnek nevezik magukat – a Kultúrában meglehetősen szabadon kezelték a definíciókat, így a sarl optimata szónak sem létezett kultúrabeli megfelelője, amely tökéletesen visszaadta volna a jelentését; talán a „beavatottak legszűkebb köre” közelítette meg a legjobban.

A saját népével kapcsolatban is sok érdekes dolgot tudott meg: a sarlok egy hasonló nevű bolygóról származtak, ott fejlődött ki a civilizációjuk. Aztán belekeveredtek egy hosszú és dicstelen háborúba, aminek a végén száműzték őket – részint saját érdekükben, részint a többi nép követelésére, akikkel osztozniuk kellett a planétán. (Az előzmények fényében joggal lehetett attól tartani, hogy vagy ők irtanak ki mindenkit, vagy őket irtják ki az utolsó szálig.) A Galaktikus Tanács hosszas huzavona után Sursament jelölte ki új otthonuknak, és a morthanveldek és narisiinek felügyeletére bízta őket. Mindez elég életszerűen hangzott, és nagyjában-egészében összecsengett az ősi mondákkal és legendákkal, még ha azok némileg heroikusabb módon tálalták is a történetet, és a kollektív felelősség kérdésében is jóval elnézőbbek voltak.

Tanulmányai során több meglepő tényre bukkant. Megtudta például, hogy a deldeynek és a sarlok egyazon fajból származnak; a deldeynek a sarl populáció egyik népes oldalága, amelyet az ochtok nagyjából ezer évvel ezelőtt telepítettek egy élőszinttel lejjebb. A dolog pikantériája, hogy az ochtok mindezt narisiin pártfogóik tudta és beleegyezése nélkül tették. A Kilencedik valaha számos értelmes fajnak adott otthont, ám akkor már hosszú évezredek óta üresen állt, és további döntésig nem is lett volna szabad benépesíteni. Az ochtok annak rendje s módja szerint megfizettek a magánakciójukért: meg kellett fogadniuk, hogy többé nem tesznek ilyesmit, és befolyási övezetüket is jócskán megnyirbálták. A deldeyneket azonban nem háborgatták; vonakodva bár, de elfogadták a status quót, és a továbbiakban kész tényként kezelték, hogy a Kilencediket ismét belakták.

Anaplia sokat olvasott a pánhumanoid diaszpóráról, az emberszerűek, az emberfélék és kváziemberek népes csoportjairól, amelyek a galaxis legtávolabbi zugaiba is eljutottak. Tanult a galaxis jelenét meghatározó társadalmi, politikai és gazdasági struktúrákról, és megkönnyebbülve vette tudomásul, hogy a világ nagyon is véges, és hogy a kényszerű egymás mellett élés az esetek többségében békésen megoldható.

Több millió faj lakta az ismert univerzumot, és az egyes fajtípusok száma a lehető legtágabb kategóriákat alkalmazva is több százra volt tehető – és akkor még nem számoltuk azokat a civilizációkat, ahol több volt a gépi, mesterséges, mint a biológiai alapú életforma. Általában véve a galaxis és az univerzum vákuumból, halott és hideg űrből állt, ám az anyag csomósodásai, a csillagok, bolygók és műbolygók miniatűr szigetei zsongtak az élettől.

A pánhumanoid fajok, amelyek közé a sarlok is tartoztak, meglehetős változatosságot mutattak, csakhogy ezek a civilizációk együttesen sem tették ki a galaxis összlakosságának egy százalékát. A humanoid társadalmak többségében egyenrangúnak tekintették a férfiakat és a nőket; a Kultúra odáig ment, hogy polgárai bármikor szabadon nemet válthattak, és a megfelelő technológia birtokában ehhez nem kellett több puszta elhatározásnál. Anapliának ez kimondottan imponált – egyfajta önigazolásnak érezte.

Az élet ott döngicsélt, csobogott és zsizsegett a galaxis legtávolibb szögleteiben is, sőt, talán még azon is túl. Folytonosságának és komplexitásának fényében eltörpültek az egyéni mizériák – nem enyésztek el, de jócskán veszítettek a súlyukból. Minden relatív, ahogy az apja szokta mondani. Minél jobban kitágult számára a világ, annál jobban eltörpült a Nyolcadik a maga kicsinyes háborúival, ügyeskedéseivel, küzdelmeivel és megpróbáltatásaival, míg végül Anaplia mérhetetlenül távolinak és érdektelennek látta gyerekkora mikrokozmoszát.

Ekkor tudomást szerzett a Kontakt Szekcióról – a Kultúra nagy múltú diplomáciai szervezetéről, amely a galaktikus porondon újonnan felbukkant és gyorsan fejlődő civilizációkkal létesített kapcsolatokat ápolta –, és ennek meglehetősen nehezen körülírható és ködös célok elérésére létrehozott akciócsoportjáról, amelyet Rendkívüli Körülményeknek hívtak. Bár senki sem mondta ki nyíltan, társai és tanítói titokban abban reménykedtek, hogy Anaplia előbb-utóbb belép ebbe a közismert, bár kétes hírű társaságba. Az RK-tagság jutalomnak, sőt, kitüntetésnek számított a Kultúrában, lévén az egyetlen dolog, ami nem járt alanyi jogon minden polgára számára. Anaplia – jó szokásához híven – rögtön gyanakodni kezdett.

Megérkezése után hosszú kirándulásokat tett a gyűrűbolygón, és nem tudott betelni annak geográfiai változatosságával: a hegyekkel, völgyekkel és meredélyekkel, csipkézett csúcsokkal, omladékokkal és horizontba hajló sziklamezőkkel tarkított táj rabul ejtette. Egykettőre megszerette, és otthon érezte magát a mesterséges képződmények között, amelyeket a csillagközi törmelékből készítettek. Imádta a hegyeket járni, még síelni is megtanult. Számos sportot kipróbált, és csodálkozva tapasztalta, hogy született csapatjátékos. (Ezt sosem gondolta volna magáról.)

Barátokra talált, és szeretői is akadtak, amikor végre elhitte, hogy átalakulóban lévő, tömzsi teste a legkevésbé sem szánalmas és visszataszító. Persze nem minden párosítás működött, eljött hát a kísérletezés ideje, mindenféle értelemben. Újabb kezelésre jelentkezett, amely révén kontrollra tett szert nemzőképessége felett, így elejét vehette a kellemetlen meglepetéseknek, ha olyan férfival hozta össze a sors, akit a méhe ígéretes apajelöltnek talált. Nem hitt az egészben, mindenesetre soha nem esett teherbe.

Eljátszadozott az álmaival, sőt csoportálomszeánszokba is szívesen beszállt; a virtuális valóságban játszódó léthez nem kellett más, csak egy speciális fejtámasz vagy szemellenző. Anaplia jóval többet aludt, mint a barátai, és úgy érezte, emiatt sok mindent elszalaszt. Egy újabb kezeléssel ezt a problémát is megoldotta; innentől kezdve alig néhány óra rendszeres alvásra volt szüksége (nem úgy, mint a Sursamenen), és reggelente tökéletesen frissen és kipihenten ébredt.

Részt vett hallucinációszerű mélymerülésekben is, amelyek bár játéknak tűntek, voltaképpen leckék, sőt, inkább vizsgák voltak; a szimulációk a valóságon alapultak, s ugyanolyan céltudatosan és módszeresen formálták őket korábbi élményeiből és emlékeiből, mint az orbitál hegyeit és domboldalait az űr salakjából. A valóságba visszatérve sokszor elképedt azon, miféle borzalmas dolgokat művelhetnek egymással az emberek – hát még az idegen fajok. Tanítói szerint az egyéni és társadalmi traumák nagy része gyógyítható; a Kultúra a kórház, avagy az univerzum karitatív ereje. A Kontakt az orvos, az RK pedig a gyógyszer.

Vagy a szike.

Az egyetlen dolog, ami nem okozott problémát, és amihez szinte azonnal hozzászokott, a pénz teljes hiánya volt. Le sem tagadhatta volna, hogy hercegnőnek született; otthon sem kellett fizetnie semmiért.

Néhány barátja olyan utakra tévedt, ahová nem tudta követni, így némi gondolkodás után további kezeléseknek vetette alá magát, amelyektől azok a mirigyei is átalakultak, amelyekről eddig nem is tudott. Néhány hét leforgása alatt az agya miniatűr boszorkánykonyhává avanzsált, amely egyetlen gondolatára kemikáliák valóságos garmadáját bocsátotta a vérébe és az idegrendszerébe.

Ez kétségkívül izgalmas és emlékezetes tapasztalatokhoz vezetett.

A Nyolcadikon minden kábítószernek megvolt a maga mellék- vagy utóhatása. Itt semmi; az ember azt kapta, amit kért, kellemetlen meglepetések nélkül. Anaplia kezdetben szkeptikusan állt a dologhoz – úgy gondolta, előbb vagy utóbb mindennek megvan a böjtje. Már nem volt szüksége Turminder Xussra, így a drón más újoncokat vett a szárnya alá. Az ujján viselt apró gyűrűterminált használta, ha hozzá akart férni a központi adattárhoz.

Gyűjteni kezdte a kezeléseket és a szervi korrekciókat, mint más az ékszereket. Néhány újonnan szerzett képességéről önként lemondott, és visszacsináltatta meg akart bizonyosodni róla, hogy a kezelések visszafordíthatók. Új tanára, akit viszonylag ritkán látott, de a többiek nagy tisztelettel rajongták körül – egy bokorszerű lény, aki valaha férfiként jött a világra és Batrának hívták –, csak nevetett rajta, és bizalmatlan gyermeknek nevezte. A hangjából ítélve dicséretnek szánta a megjegyzést, Anaplia mégis megsértődött, amiért legyerekezte.

Az őt körülvevő emberek lassan megváltoztak, eltávolodtak egymástól, a kapcsolatoknak vége szakadt. Ekkor megkérdezte egyik tanítóját, hogyan változhatna nőből férfivá. Újabb kezelés következett, majd egy éven át folyamatosan alakult a teste: magasabb és darabosabb lett, a legkülönfélébb helyeken sarjadt ki a szőre. Elképedve figyelte, ahogy nemi szerve árokból toronnyá növi magát. Megesett, hogy izzadtságban fürödve ébredt az éjszaka közepén, és forgott a gyomra. Arra gondolt, hogy otromba tréfát űztek vele, vásári gnómot csináltak belőle. Aztán beszélt egy-két ismerősével, akik maguk is átestek ezen az élményen – a valóságban vagy szimulátoron és töméntelen elemzést és ismertetőt böngészett végig önmaga megnyugtatására.

A metamorfózis zavaros hónapjaiban is akadtak alkalmi szeretői, akiket nem zavart az állapota, aztán – már férfiként – másokkal is lefeküdt, főként nőkkel. Beigazolódni látszott a mondás, miszerint az ember figyelmesebb szerető, ha volt már a másik bőrében. Egy izzasztó éjszaka utáni reggelen belepislogott a napfénybe, hosszan nézte a teraszajtón át feltáruló tündöklő tengert és az égbe szökő hegyeket, ami az otthoni tornyokra emlékeztette, aztán kitört belőle a nevetés. Messze zengő, önfeledt kacaja felébresztette újdonsült szeretőjét és régi barátait, akikkel együtt töltötte az éjszakát.

Teltek-múltak a napok, és egyszer csak ráébredt, hogy újra nőként akar élni, bár maga sem tudta megmondani, miért. Sokáig játszadozott a gondolattal, hogy férfiként visszatér Sursamenre; vajon mit szólnának hozzá? Néhány lányhoz az udvarban mindig is vonzódott, s most, így talán többet is érzett irántuk. Nagyjából ekkor értesült róla, hogy a bátyja, Elim meghalt, és immár ő a király legidősebb gyermeke; a trónörökös, ha úgy tetszik. Haza kellett volna mennie, és elfoglalni jogos örökségét. Néhány célzott kezelés, és legyőzhetetlen harcossá válhatott volna, aki lazán két vállra fekteti a Nyolcadik legügyesebb fegyverforgatóit. Semmit se tehettek volna ellene; akár erővel is megkaparinthatta volna a koronát. Micsoda képtelen ötlet! Szinte látta maga előtt az elnyúlt, döbbent arcokat.

Ostobaság! Fölöslegesen megkeserítette volna a maga és mások életét, és a melodráma véres tragédiába torkollott volna. Akárhogy is, már nem az uralkodást tartotta a legvonzóbb célnak az életben.

Így hát ismét nővé vált, de a megértő szeretőre vonatkozó leckének a továbbiakban nagy hasznát vette.

Kultúrabeli nevet választott magának. Szülőföldjén Djan Seriy Hausk’a yun Pourl, yun Dichnak hívták – ez nagyjából annyit jelentett: Djan, Hausk uralkodó lánygyermeke Pourlból, a Nyolcadik élőszintről. A Kultúra polgáraként (immár annak tartotta magát, habár másutt született és nevelkedett) felvette a Meseriphine-Sursamen VIIIsa Djan Seriy Anaplia dam Pourl nevet. A marain, a Kultúra egyezményes metanyelve másodlagos számsorral jelölte a hagymabolygók szintjeit. Az Anaplia édesanyja nevéből jött, a Seriyt pedig – a szó nagyjából annyit tett, hogy neveltetése alapján hercegi ara válhat belőle – a móka kedvéért tartotta meg. Csalódott volt, mikor megtudta, hogy a Kultúrában nem rendeznek ünnepséget a teljes név felvételekor, de a barátai és a munkatársai hamarjában szerveztek neki egyet.

Újabb kezelésen esett át, hogy tudattalan testfunkcióinak további csoportjait vonhassa irányítása alá. Lassabban öregedett, sőt, ha akarta, akár teljesen ki is küszöbölhette az idő romboló hatását. Védetté vált az ismert világ valamennyi betegségével szemben, és attól sem kellett tartania, hogy elveszíti a végtagjait, mivel bármikor újra tudta növeszteni őket. Immár a drogmirigyek teljes arzenálja a rendelkezésére állt, az ezzel járó előnyökkel és felelősséggel egyetemben. Kiélesedtek az érzékszervei; látása élesebbé vált, az infravörös és ultraibolya tartományt is átfogta. Érzékelte a rádióhullámokat, és az idegmídere segítségével közvetlenül kapcsolatba tudott lépni a gépekkel; a leheletfinom, háromdimenziós háló összenőtt az agyával és az idegrendszerével. Tetszése szerint ki tudta kapcsolni a fájdalomérzetet és a fáradtságot (bár a testét hosszú távon nem tudta becsapni), az idegei minden eddiginél gyorsabban továbbították az impulzusokat. A csontjait szénszálak fonták át meg át, hogy ellenállóbbak legyenek, az izmai a legkülönfélébb kémiai és mikromechanikai átalakulásokon mentek keresztül, amelyek nagyobb erőkifejtésre tették képessé őket. Belső szervei kisebbek lettek, mégis hatékonyabban működtek, alkalmazkodóbbakká és ellenállóbbakká váltak.

Anaplia nemsokára belépett a Kontaktba, és csatlakozott a Libbenő Égi Tünemény nevű Általános Kontakt Egységhez. Abban a kiváltságban részesült, hogy maga választhatta ki az állomáshelyét, így elutasította a Lokális Méltóságdeficit és az Embernagy Böszme Kajak ajánlatát, csak mert röhejesnek találta a nevüket. Mindössze öt éve szolgált a hajó fedélzetén, amikor megkeresték a Rendkívüli Körülményektől. Meglepően rövid kiképzési időszak következett, mivel megvolt már szinte az összes szükséges testi-érzékszervi tuningja. Ekkor újra találkozott Turminder Xuss-szal, akit – mint kiderült – a kezdetektől fogva a társának szántak. Az öreg pléhdobozt telepakolták tűrakétákkal, nagy hatótávolságú bombákkal és felderítőegységekkel, így önmagában is felért egy kisebbfajta hadsereggel.

Az RK saját fortélyos finomságaival koronázta meg Anaplia eleve tekintélyes extra gyűjteményét: a körmeit lézerfegyverként, kommunikátorként és mérgező pengeként is használhatta, az agyába apró reaktort telepítettek, amely (egyéb hasznos funkciói mellett) képes volt oxigén nélkül is évekig életben tartani, a csontjaihoz kapcsolódó, egész testét behálózó szenzorrendszer segítségével pedig kitapogathatta a téridő anomáliáit. Nemcsak saját teste fölött szerzett minden addiginál erősebb kontrollt, de szükség esetén az összes elektronikus szerkezetet az irányítása alá tudta vonni ötvenméteres körzetben.

Egy nap arra ébredt, hogy istennek képzeli magát.

Sursamenre gondolt, a régi életére, és tudta, hogy nincs többé visszaút.

Ř

Haza kellett mennie. Még útnak se indult, máris nagy árat fizetett a döntéséért: fel kellett adnia bizonyos képességeit, különös tekintettel a katonai természetűekre.

– Elveszitek a legjobb játékaimat – mondta szemrehányóan Jerle Batrának.

– Sajnálom. A morthanveld tanács allergiás az RK-ügynökökre.

– Na ne! – rázta a fejét Anaplia. – Hiszen a szövetségeseink. – Az apró, bokorszerű lényre pislogott. – Vagy nem?

– Persze hogy azok – sietett leszögezni Batra, és bocsánatkérőleg megremegtette az ágait. – Ez a heppjük. Nincs mit tenni.

– Hülye egy hepp.

– Az.

– Nem lihegjük egy kicsit túl a dolgot?

– Talán. De akkor is… ez van.

A Quonber plató hűvös légáramlatok hátán sodródott a hósipkás hegyek fölött; kilométerekkel lejjebb zúzalékcsíkokkal tarkított, szürkésfehér gleccser kanyargott a palaszürke horizont felé.

Anaplia Seriynek bizonyos értelemben igaza volt; a Kultúra már-már betegesen ajnározta a morthanveldeket. A két civilizáció technológiai értelemben nagyjából azonos szinten volt, és kimondottan jó viszonyt ápoltak egymással, mióta több ezer évvel korábban egyszer csak összetalálkoztak a galaxisban; azóta kultúráik összefonódtak, és az élet szinte minden területén együtt tudtak működni. Katonai értelemben nem voltak ugyan szövetségesek – a vízbolygólakók az idiri háború idején kínosan ügyeltek rá, hogy megőrizzék semlegességüket –, de a legfontosabb kérdésekben hasonló nézeteket vallottak.

A bajok akkor kezdődtek, amikor a Kultúra néhány okostojás Elméje, akiknek túl sok volt a szabadideje, előállt az elmélettel, miszerint a Kultúra több mint nagyszerű társadalmi-gazdasági alakulat (dicséret és hozsanna érte mindenkinek, akit illet); voltaképp minden civilizáció példaképe, a faji fejlődés non plus ultrája és abszolút csúcsa. Legalábbis azok számára, akik nem akarnak azonnal szublimálni, ahogy fejlettségük eléri a megfelelő szintet (a szublimaták kollektíve búcsút mondtak az anyagi világnak, és tiszteletbeli istenekké avanzsáltak). A cél tehát: elkerülni a pusztulást, kiküszöbölni a szegregációs súrlódást okozó pénzt, felvállalni a galaktikus jótevő szerepét, ellenállni a szublimálás csábító sziréndalának, és felszabadítani az éntudattal rendelkező gépeket, hogy azt tehessék, amihez a legjobban értenek – vagyis, hogy mindent ők irányítsanak. Az eredmény: az önelégültség időtálló, fajfüggetlen és milliárd szólamra megírt dicshimnusza.

Azok az Elmék, akik előszeretettel meditáltak ehhez hasonló kérdéseken, úgy vélték, a morthanveldek a lehető legjobb úton haladnak afelé, hogy maguk is „elkultúrásodjanak”; békés, de mélyreható társadalmi változások előtt állnak, amelyek révén jó eséllyel a Kultúra hidrofil megfelelőjévé válhatnak. Mindehhez pusztán arra van szükségük, hogy feladják pénzügyi rendszerüket, áttérjenek egy átfogóbb és kevésbé egocentrikus galaktikus külpolitikára, és – ami a leglényegesebb – korlátlan önmegvalósítási szabadságot és teljes polgárjogot adjanak MI-jeiknek.

A Kultúra mindenben támogatta fogadott testvéreit, de el akarta kerülni a látszatát, hogy beleavatkozna a belügyeikbe. Ezért hajbókolt olyan sűrűn a morthanveldek előtt – és ezért fosztotta meg a morthanveld felségterületre igyekvő Djan Seriyt valamennyi beépített funkciójától, sőt, azon képességei egy részétől is, amelyekre még azelőtt tett szert, hogy csatlakozott volna a Kontakthoz.

– Talán csak blöffölnek – dünnyögte Turminder Xussnak, és kedvetlenül bámulta a sziklákkal pettyezett jégfolyamot. Zavartalanul sütött a nap, és a teraszon kellemes meleg volt, de a plató körül jeges szél fütyült, ahogy a passzátáramlat átbukott a hegyek fölött. A teraszt körülölelő erőtér megóvta őket a láthatatlan légörvénytől, de a szél akkora erővel süvöltött, hogy a hangja az ernyőmezőn is átszűrődött. A távoli sistergés olyan volt, mintha valami eltévedt állat vonított volna odalent a jég fogságában.

Előző éjjel, amikor megérkeztek, a levegő mozdulatlan volt, és tisztán lehetett hallani a gleccser csusszanásait és roppanásait, ahogy átpréselte magát a hegyek bütykös lábai közt, és sziklás medrében a mélyföld felé araszolt.

– Blöffölnek? – kérdezte Turminder Xuss. – Ezt hogy érted?

– Talán – morfondírozott Anaplia – a morthanveldek csak úgy tesznek, mintha egyre jobban akarnának hasonlítani hozzánk, mert addig is békén hagyjuk őket.

– Ez hamar kiderülne – jegyezte meg a drón.

– Viszont időt nyernének vele.

– Hmm. Ha valóban így van, vajon miért feszülünk meg az igyekezettől, hogy a kedvükben járjunk?

Beszélgetéseik alkalmával rendszerint elég hamar elérkeztek a Kultúra stratégiai elképzeléseiről szóló részhez, és ezen a ponton a „mit akarnak az Elmék voltaképpen” kérdéskörhöz. Csak a nagyon naivak és nagyon cinikusak nem átallották kijelenteni, hogy a kérdésfelvetés jó – de meggyőző válasz mind ez idáig nem érkezett. (A szokásos forgatókönyv szerint ilyenkor a beszélgetőpartner széttárja a kezét, és azt javasolja, hogy váltsanak témát; találgatásokba bocsátkozni az Elmék motivációit és gondolkodásmódját illetőn eleve fölösleges.)

Anaplia nem volt ebben olyan biztos. Az Elméknek tökéletesen megfelelt, hogy biológiai alapú társaik nem kutakodnak a szándékaik és indítékaik iránt; az általános vállvonogatás talán inkább abból fakadt, hogy az emberek (tisztelet a kivételnek) nemtörődömök és lusták.

– Lehet, hogy az Elmék féltékenyek a morthanveldekre – vont vállat Anaplia. – Nem akarják, hogy bárki más eljusson ugyanarra a fejlettségi fokra, ahová ők. Azért támogatják a vízlakókat, hogy ellenségekké váljanak, és ezáltal pontosan az ellentétét érjék el annak, amit előszeretettel hangoztatnak. Azt akarják, hogy a morthanveldek a lehető legkevésbé hasonlítsanak a Kultúrára.

– Ez legalább annyira valószínű – jegyezte meg a drón udvariasan –, mint az összes többi elmélet.

Turminder Xuss nem kísérhette el Anapliát a Sursamenre. Egy RK-ügynök és egy harci drón csak a vaknak nem szúrt volna szemet. A világ elmaradottabb vidékein még mindig ilyesféle dolgokkal rémisztgették a gyerekeket.

Anaplia enyhe bizsergést érzett a tarkóján, ami lassan átjárta az egész testét. Megpróbálta bekapcsolni térgörbületszenzorát, amely révén érzékelni tudta a közeli gravitációs hullámokat és a téridő anomáliáit, de a rendszer nem működött. (Bár nem érte támadás, idegmídere vészjelzést adott; az örökké éber automata úgy ítélte, hogy túlélési esélyei drasztikusan csökkentek.)

Előzőleg engedélyt adott a plató MI-vezérlőjének, hogy letapogassa a testébe épített extra funkciókat, és kikapcsolja közülük azokat, amelyek miatt a morthanveldek biztosan megorrolnának. Katt. Elvesztette elektromágneses manipulációs képességét. Megpróbálta kikapcsolni a plafonba épített mezőgenerátort, amely a terasz árnyékolásáért volt felelős, de nem történt semmi. Érzékelte ugyan az elektromágneses aktivitást, de befolyásolni nem tudta. Bár élete nagy részét különleges képességek nélkül töltötte, és az újonnan szerzettek némelyikét is csak nagy ritkán használta, most mégis fájdalmasan érintette a veszteség.

Szemügyre vette a körmeit. Normálisnak tűntek, pedig már elindította a folyamatot, amitől másnap reggel maguktól le fognak esni. Nem fog fájni, se vérezni, és az új körme néhány nap alatt kinő majd – de abban már nem lesz méregmirigy és lézerpenge.

Sebaj, gondolta nagyot sóhajtva, karmolni közönséges körmökkel is lehet.

Újabb apró kattanás az agyában. Most már a rádióhullámokat sem érzékelte. Nem tudott kódolt üzeneteket fogadni, sem küldeni, ismét be volt zárva a saját fejébe. Megpróbált a mídere segítségével kapcsolatba lépni Leeb Scoperinnel, a kollégájával (és legújabb szeretőjével), de megint csak nem működött. Ezentúl a külső rendszerekre kell majd hagyatkoznia, mint mindenki másnak a Kultúrában. Szerette volna még egyszer utoljára látni Leebet, mielőtt útnak indul, de a férfi nem tudta félbehagyni a munkáját a terepen.

Turminder Xuss rendszerei érzékelték az apró változást. – Ez te voltál? – érdeklődött.

Anaplia felhorkant. Úgy érezte, mintha a drón azt kérdezte volna tőle, hogy szellentett-e. – Igen – felelte élesen. – Én voltam. Befagytak a kommunikációs csatornáim.

– Nem kell mindjárt felkapni a vizet!

Anaplia szúrós pillantást vetett a gépre. – Te könnyen beszélsz – düny-nyögte rosszkedvűen.

– Nagyon erős a szél idekint – közölte Batra, átlebegve az ernyőmezőn. – Djan Seriy, a modul megérkezett.

– Hozom a táskámat – mondta Anaplia.

– Hagyd – tüsténkedett Turminder Xuss –, majd én!

Miközben a drón elvitorlázott az ajtó felé, Batra a nő arcát fürkészte. – Hiányozni fogsz neki – jegyezte meg, és áthelyezte a súlyát finoman összehurkolódó ágaira, életnagyságú drótembert formázva.

Anaplia rosszallóan csóválta a fejét. – Xuss egyre érzelgősebb lesz – mondta.

– Akárcsak te – jegyezte meg Batra szelíden.

Biztosan Torkra gondol, a lelencre, akit kimentett az égő városból. A fiúcska éppen aludt, amikor Anaplia belopózott a szobájába, hogy búcsút vegyen tőle. Megsimogatta a haját, a fülébe suttogott, de vigyázott, hogy ne ébressze fel. Batra, bár nem szívesen, de megígérte, hogy gondját viseli, amíg Anaplia vissza nem tér.

– Én mindig is érzelgős voltam – jelentette ki a nő.

A háromszemélyes mikromodul leereszkedett a magasból, óvatosan átlavírozta magát a fedélzet fölé boruló ernyőmezőn, és betolatott a kis csoport elé. Hátsó ajtaja szolgálatkészen feltárult.

– Nos, jó utat, Djan Seriy – nyújtotta oda neki Batra egyik törékeny, csontvázszerű karját.

Anaplia óvatosan hozzáérintette tenyerét a drótkézhez, és közben elég ostobán érezte magát. – Ígérd meg, hogy vigyázol rá – pillantott fel.

– Jaj, Djan – sóhajtott Batra. – Úgy aggódsz érte, mintha a tiéd volna.

– Komolyan gondolom – szögezte le a nő. – Ha nem térnék vissza, keress neki új otthont.

– A szavamat adom – sóhajtott Batra, aztán hozzátette: – Gyere vissza mielőbb.

– Igyekszem.

– Készítettél biztonsági mentést?

– Igen, tegnap éjszaka – bólintott Anaplia. A kérdés fölösleges volt; Batra nagyon jól tudta, hogy előző este a plató kiolvasta az elméjét. Ha bármi okból nem térne vissza, elkészítik a klónját, és átültetik bele a személyiségét és az emlékeit. Az új Anapliát meg sem lehet majd különböztetni az eredetitől. Az ügynököknek el kell fogadniuk, hogy testük-lelkük az RK tulajdona; a halál számukra egy apró malőr, amin könnyedén lehet segíteni.

Turminder Xuss visszatért, és bepakolta a csomagokat a modulba. – Vigyázz magadra, te lány – dünnyögte. – Kerüld a bajt! Nem leszek ott, hogy megvédjelek.

– Nekem mondod? – felelte Anaplia. A drón nem válaszolt; azon rágódott, hogy a társa ezt vajon hogy értette. Anaplia udvariasan meghajolt. – Ég veletek – mondta, azzal sarkon fordult, és belépett a modulba.

Néhány perc múlva már a Kókler osztályú Minden Jót Beléd Is Ratatata járőrhajó fedélzetén volt, amely vállalta, hogy átszállítja az Egyedül Nem Megy nevű, Pampa osztályú MRH-ra, és ez még csak a komplikált és fölöttébb hosszadalmasnak ígérkező út első szakasza volt.

Djan Seriyt a néhai csatahajó szolgadrónja elvezette a kabinjáig. Mindössze alig egy napot szándékozott tölteni a hajón, de szükségét érezte, hogy egyedül legyen, és zavartalanul gondolkodhasson.

Kinyitotta a táskáját, és meglepetten bámult a fémesen csillogó tárgyra, ami ott hevert összehajtogatott ruhái tetején. – Hát te meg hogy kerülsz ide? – Ösztönösen megpróbálta letapogatni a tárgyat elektromágneses szenzorával, aztán eszébe jutott, hogy azt már fújhatja.

Kétségtelenül nem volt egyedül.

– Meglepetés! – kerregte hallható élvezettel a micsoda. Egy vibrátor volt.

– Az vagy, aminek látszol?

– Miért, minek látszom?

– Hát… tűrakétának. Vagy valami hasonló.

– Nos, igen – mondta az izé. – Vagyis nem. Nem egészen.

Anaplia elfintorodott. – A modorod alapján drón vagy.

– Eltaláltad, Djan Seriy! – örvendezett a micsoda. – Mindkettő egyszerre; Turminder Xuss elméje és szekunder személyiség-lenyomata vagyok egy kívül-belül átalakított és kreatív módon álcázott tűrakétába ágyazva.

– És mondd csak, mikor akartad elárulni, hogy a csomagomba csempészted magad?

– Inkább előbb, mint utóbb. Nem akartam tolakodó lenni.

– Ennyire aggódsz, hogy bajom esik?

– Valahogy úgy. Ha pácba kerülsz, melletted akarok lenni.

– Nem félsz, hogy lefokoznak?

– Egy próbát megér.

– Megkérdezhettél volna.

– Igaz.

– És megtetted? Csak nem azt akarod mondani, hogy az emlékeimet is törölték?

– Meg akartalak kérdezni, de nem tettem. Nem akartam, hogy téged hibáztassanak.

– Igazán kedves.

– Csakis engem vonhatnak felelősségre. Ha mégis úgy döntesz, hogy egyedül akarsz továbbmenni, visszatérek a Prasadalra, amikor átszállsz az Egyedül Nem Megyre.

– Batra tud erről?

– Őszintén remélem, hogy nem. Életem hátralevő részét takarító droidként tölthetném.

Anaplia gyanakodva méregette a szerkentyűt. – Tényleg nem tudják, hogy itt vagy?

– De nem ám! Titokban terveltem ki az egészet. – A drón elhallgatott. – Valamikor rég megbíztak vele, hogy vigyázzak rád, Djan Seriy – tette hozzá komolyan. – Nem sorolom magam a vakon engedelmeskedő konzervek közé, de… Szeretnék továbbra is a segítségedre lenni, különösen most, hogy egy veszélyes, barbár helyre tartasz, ahol nem számíthatsz a Kultúra védelmére, és ahol a képességeidet sem használhatod. Egyszóval ünnepélyesen felajánlom a szolgálataimat.

– Szükségem lesz rá – bólintott elgondolkodóan Anaplia –, köszönöm. – Aztán végignézett a tűrakétán, és hitetlenkedve csóválta a fejét. De miért pont egy vibrátor…?

11. Éjfélkor, csupaszon

Oramen az ágyon hevert egy lány mellett, akit Jishnek hívtak, és hosszú barna hajával játszott; fürtjeit felcsavarta az ujjára, aztán elengedte. Az ungapipa füstje fodrozódva, lustán emelkedett a cirádás mennyezet felé. A fényűzően berendezett szoba a tulajdonos dáma ízlését dicsérte, aki vagy fél tucat hasonló bordélyt üzemeltetett a város egyik elegáns negyedében. Sokan jártak hozzá az udvartól – ez volt a néhai Ferbin herceg törzshelye is.

Jish Oramen felé nyújtotta a pipát, de az a fejét rázta.

– Próbáld csak ki! – győzködte a lány. Mellei finoman himbálóztak, ahogy négykézláb odamászott Oramen mellé, és az összegyűrt lepedőre telepedett. – Mindjárt jobb kedved lesz. – Megpróbálta a csutorát a herceg szájába nyomni.

Oramen eltolta a pipát. – Nem, köszönöm.

A lány hamiskás fintort vágott, és a fiú orrára koppintott a csutorával. – Miért nem játszik velem az Ora? Nincs kedve játszani? – kérdezte gyermekded hangon, és nekidőlt a legyező alakú fejtámlának, amelyet mitikus lények festett ábrázolásai borítottak; középen egy rózsaszínű felhőn szatírok és nimfák rendeztek vad orgiát. A festék itt-ott már lepattogzott, de a jelenet jól kivehető volt. – Nem játszik velem az Oooora?

A fiú elmosolyodott. – Az Orának más dolga van.

– Mi más dolga lehet, mint velem játszani? – duzzogott a lány. Nagyot szívott a pipából, és újabb füstkarikát fújt a mennyezet felé. – A katonák elmentek. Csönd van. A város kihalt, a hercegnek nincs semmi dolga. Játssz a te kicsi Jisheddel!

Oramen visszahanyatlott a párnák közé, és kinyújtóztatta a tagjait. Aztán az éjjeliszekrényen álló boroskehely után tapogatózott, de meggondolta magát?

– Már tudom… – Jish elfordult, meztelen sziluettjét aranyba vonta az ablakon beömlő, aranyló napfény. Mélyet szívott a pipából, és a szeme ravaszul megcsillant. Visszakúszott a fiúhoz, és ajkát váratlanul az övére tapasztotta, aztán belefújta a füstöt. Oramen krákogva, hörögve kitépte magát a lány karjából, és szédülten csapkodott ide-oda a szúrós, fojtogató füsttől.

A pipa a földre koppant. Jish is köhögni kezdett, kezét a szája elé kapva, mintha öklendezne. Oramen elvigyorodott. Aztán váratlanul felpattant, megragadta a lány karját, és a háta mögé csavarta. Jish felkiáltott fájdalmában. Ferbin egyszer azt mondta neki, hogy a nőket izgatja a durvaság, s bár ezt nehezen tudta elképzelni, gondolta, tesz egy próbát.

– Én nem erőszakoskodom veled, kedvesem – mormolta halkan a lány fülébe. Jish arca kivörösödött, szemébe könnyek gyűltek. – Úgyhogy te se tedd. – Azzal elengedte a karját.

A lány sértődötten dörzsölte a csuklóját, aztán szipogott, és a hajába túrt. Az ágy szélére hemperedett és a pipa után nyúlt.

– Mi az? Mit csináltok? – bukkant fel Tove Lomma kócos feje az ágytámla mögül. A szobában két kerevet állt, amit egymás mellé és egymásnak háttal is lehetett fordítani, ha az ember több intimitásra vágyott. Tove több lánnyal hancúrozott egyszerre, széles, izzadságtól fénylő arcán elégedett vigyor ült. – Csak nem kaptatok össze valamin? – Végignézett Jish hátsóján, ahogy a lány a pipáért nyúlt. – Hmm. Figyelemre méltó… – azzal Oramenre kacsintott. – Nem cserélünk?

– Remek ötlet – dünnyögte Oramen.

Ekkor az egyik lány felbukkant Tove háta mögött, és a nyelvét a fiú fülébe dugta. Oramen legyintett. – Á, te kellesz nekik – mosolygott. – Menj csak!

– Igenis, hercegem! – szalutált Tove, megragadta a lányt, és lerántotta az ágytámla mögé.

Oramen a plafont bámulta. Mennyire megváltoztam, gondolta.

És valóban; az apja halála óta eltelt egy hónapban férfivá érett. Bordélyokba járt, pipázott és ivott, tette a szépet a lányoknak (bár őket inkább csak a buksza csörgése érdekelte), és ünnepélyes keretek között útjára indította a hadsereget. A rövid búcsúbeszédét maga írta, mert amit tyl Loesp készített neki, az túlságosan fellengzősre és semmitmondóra sikerült. (Amikor előadta, tyl Loesp arcára kiült a sértettség, bármennyire is igyekezett titkolni.) Kölcsönvett hozzá pár sort A soktetős ház című Sinnel-darabból és a vén hadfi monológját a Lepessi báró harmadik felvonásából – Prod mester remekül értett a hangulat fokozásához.

A feltüzelt, dicsőségre áhítozó sereg rikító színű zászlók sokasága alatt, irdatlan csattogás, fegyvercsörgés, sziszegés, fújtatás, patadobogás, hujjogás, dübögés és éljenzés közepette elvonult; alig várták, hogy lerohanhassák a védtelenül maradt deldeyneket, és valóra váltsák Hausk király álmát a Nyolcadik és a Kilencedik szint egyesítéséről. Végre beköszönt a boldog, békés aranykor, és a csillagok is elámulnak majd a sarlok dicsőségén!

Ehhez persze meg kellett nyerniük a csatát. A vezérkar hosszú és valószínűtlen kerülő utat választott, hogy hátba támadhassák az ellenség főerőit. Sokáig tart, mire odaérnek, de cserébe borítékolható a győzelem, mondták. A deldeynek a járható portáltornyok köré csoportosították megmaradt csapataikat, így a sarlok számbeli fölényükben és a meglepetés erejében is bízhattak. Oramen nem tarthatott velük. Fiatal volt még a csatához, és nem akarták kockára tenni, hogy megszakadjon a királyi vérvonal – különösen azután, ami Ferbinnel történt.

Oramen bánta is, meg nem is. A csata biztosan érdekes lett volna, és nem tartotta épp igazságosnak, hogy Hausk egyetlen fia sem lehet ott a mindent eldöntő ütközetben. Ásított. Sebaj; Jisht elnézve biztos volt benne, hogy a katonák közül bárki szívesen cserélne vele.

Néhány évszakkal azelőtt apja felajánlotta, hogy elviszi egy bordélyba, de akkor még nem izgatta az ilyesmi. Amikor elérkezettnek látta az időt, már nagyjából tudta, mire számítson; Ferbin évek óta tömte a fejét a görbe estéiről szóló elkepesztő históriákkal. Ennek ellenére kellemes csalódás érte, és hamar rájött, hogy az ágytorna sokkal élvezetesebb, mint a tanulás. Legszívesebben azonnali hatállyal nyugdíjazta volna Shir Rocasst.

Tove igazi áldásnak bizonyult – személyében a legmegértőbb és szolgálatkészebb barátra lelt, akit csak kívánni lehet. Egy alkalommal ezt négyszemközt meg is mondta neki, mire Tove arcára elégedett vigyor ült ki.

Jish újratöltötte a pipát. Oramen figyelte a lány lassú, rituális mozdulatait, és egy darabig elgondolkodva hallgatta a fejtámla mögül átszűrődő hangokat, aztán ruganyosan kipattant az ágyból, és öltözködni kezdett. – Mennem kell – mondta a lánynak.

– Nem mehetsz – rázta a fejét a lány, és fejével lefelé bökött. - Az maradni akar.

Oramen lenézett. – Az nem én vagyok – közölte a lánnyal. – Az csak a farkam. – Megkocogtatta a homlokát. – Ez akar menni.

A lány vállat vont, és pipára gyújtott.

Oramen felhúzta szárasát, begyűrte az ingét, és az ajtó felé indult.

A lány töprengve figyelte a füstködön át, majd megszólalt.

– Ferbin maradt volna.

Oramen megpördült, lehuppant az ágyra, és megragadta a lány vállát: – Te lefeküdtél a bátyámmal? – A szomszédos ágy támlája ide-oda lengett. Oramen Jish ajkára szorította az ujját. – Csendesen! – figyelmeztette.

– Kétszer – suttogta Jish szemérmesen. – Igazi mókamester volt. Szemenszedett hazugság, amit terjesztenek róla. Neki eszébe sem jutott volna elmenni.

– Ez már igaz. – Oramen fürkészően nézte a lány arcát, aztán elmosolyodott, és megcirógatta. – Tényleg mennem kell, Jish. Majd legközelebb folytatjuk.

Lovaglócsizmájával a kezében az ajtóhoz trappok. Jish hanyatt vágta magát az ágyon, és a mennyezetre szegezte a tekintetét. A pipa kilógott a szája sarkából. Az ajtó halkan kinyílt, majd puhán becsukódott.

Tove ismét kikukkantott a támla mögül. Értetlenül meredt a lányra, aztán az ágy üresen maradt felére.

– Mi van? – lihegte. – Pisiszünet?

– Az – morogta a lány. – Egész a palotáig viszi. És az egész cókmókja kell hozzá.

– Francba! – közölte kurtán Tove, és eltűnt az ágytámla mögött, hogy a lányok heves tiltakozása közepette magára rángassa a csizmáját.

Ř

Az orvos fogadószobája a hátsó traktusban volt, pár percre a királyi lakosztálytól; mindössze néhány folyosón és egy mély árnyékokkal szabdalt udvaron kellett végigmenni a főépület árkádjai alatt. Meglepően csöndes hely volt, és közvetlenül a gyógyfüves kertre nézett, amelyet teraszosan alakítottak ki, hogy a legjobb fényviszonyokat biztosítsák a doktor zöldségeinek.

Oramen halkan kopogtatott, aztán lenyomta a kilincset. Az ajtó engedelmesen kitárult.

– Doktor Gillews?

Ha a doktor a kísérleteivel volt elfoglalva, vagy új kencéket kevert a műhelyében, jóformán se látott, se hallott – legalábbis előszeretettel tett úgy, mintha nem hallaná, hogy vendége érkezett.

Oramen beljebb lépett, átbújt egy boltív alatt, és bekukkantott a bútorokkal zsúfolt fogadószobába. Az ablakpárkányon, a bárányfelhőkkel pettyezett ég előterében cserepes növények zöldelltek. Az ablak mellett terjedelmes íróasztal állt, teleszórva könyvekkel, feljegyzésekkel, fiolákkal és lombikokkal. Valami mintha egészen halkan csöpögött volna, és kellemetlen, maró szag terjengett. Oramen találomra elindult a polcok, zsámolyok és székek útvesztőjében, s közben minden falfülkébe és beugróba benézett, hátha megpillantja a doktort. Nem akart váratlanul rátörni. A csöpögés egyre közelebbről hallatszott, és a szúrós szag is erősödött.

– Doktor Gillews…?

Oramennek hirtelen földbe gyökerezett a lába.

A doktor egy dúsan faragott, öblös karosszékben ült, feje az asztalra bukott. Előtte törött fiolák és lombikok hevertek szerteszét, amelyekből különféle színű és állagú folyadékok szivárogtak. Némelyik füstölögve párolgott az asztallapról, mások a padlóra csöpögtek.

Gillews csupasz bal karjából egy fecskendő állt ki, a tű szinte teljesen átdöfte a karját. A szeme tompán, kifejezéstelenül bámulta az asztallapot.

– Gillews doktor – suttogta Oramen, és a szája elé kapta a kezét. Érezte, hogy a lába megremeg. Lehuppant a földre, de azon nyomban fel is pattant, mert odalent olyan sűrű és elviselhetetlen volt a bűz, hogy könnybe lábadt tőle a szeme. Megragadta az asztal szélét, aztán fulladozva, harákolva az ablakhoz támolygott, és egyetlen rántással felszakította.

Mély levegőt vett, és visszabotorkált a karosszékhez. Remegő kézzel megpróbálta kitapintani a verőeret a doktor nyakán. A bőre hideg volt, és nem volt pulzusa.

Oramen körülnézett, bár maga sem tudta, mit keres. Azt remélte, hogy az általános rendetlenségben talál valamiféle üzenetet vagy búcsúlevelet, de nem látott hasonlót.

Azonnal értesítenie kell a palotaőrséget.

Hirtelen azon kapta magát, hogy a fecskendőt bámulja. A tű körül alvadt vérkarika sötétlett, mellette zúzódások és karmolásnyomok éktelenkedtek, mintha a doktor csak sokadszori próbálkozásra találta volna el a vénáját.

Oramen megérintette a csuklóját. Tompa, alig kivehető folt látszott rajta.

A pokoli bűz valósággal égette a torkát. Két krákogás között óvatosan felhajtotta a doktor másik ingujját is, és amennyire fátyolos tekintete engedte, szemügyre vette. Ott is hasonló foltok látszottak.

Kirohant a szobából, és futva elindult a folyosón, hogy értesítse a testőrség kapitányát.

Ř

Az ochtok több száz monoliftert és vagy fél tucat szállítócsövet helyeztek üzembe; a kisebb-nagyobb transzporterekből álló járműlánc páternoszterként járt fel-alá az Illsipine toronyban, és csordultig telt emberekkel, igavonókkal és csataménekkel, gépekkel, ágyúkkal, ekhós szekerekkel és az utánpótlást szállító teherkocsikkal. A Kilencediken a liftek lerakták terhüket, és már indultak is vissza a Nyolcadikra újabb rakományért. A sereg átszállítása fegyelmezetten haladt, de így is egy teljes hosszúnapot vett igénybe. Az állatok – különösen a teherhordó behemótok – időnként pánikba estek, és nem lehetett beterelni őket a monolifterekbe, vagy épp nem akartak kiszállni. Néha egy megrepedt rosoaril tartály okozott fennakadást; amíg nem hozták helyre a sérülését, nem lehetett berakodni, nehogy a veszélyes üzemanyag lángra kapjon. Máskor a gőzkocsik romlottak el (az egyik felrobbant a monolifterben, és sokan meghaltak; az ochtoknak jó időbe telt, míg kivették a sérült liftert a körből, hogy kitakarítsák), és több tucat kisebb-nagyobb baleset is történt, de a transzportálás végül az előre kalkulált késedelmi időn belül lezajlott.

Tyl Loesp kormányzó és Werreber vezérezredes a magasból, lyghátról figyelték, ahogy a hatalmas sereg felsorakozik az óriáshenger sarktávoli, naposabbik oldalán. Aztán testőreik kíséretében leszálltak egy alacsony dombon, ahonnan az egész síkságot beláthatták. Körös-körül a felderítők árnyalakjai suhantak az égen, az ellenség a jelek szerint még nem szerzett tudomást a megérkezésükről.

Az Oausillac állócsillag kivételesen alacsonyan lebegett a rónaság fölött, és baljós fényt árasztott. Tyl Loesp odasétált Werreberhez, lehúzta bőrkesztyűjét, és elégedetten csapta össze a tenyerét. – Jól haladunk, nem igaz, vezérezredes?

– Valóban, uram – hagyta rá amaz, és odanyújtotta lygje kantárját egy szolgának. A bestia lehelete ezüstös felhőként gomolygott a hűvös, tiszta levegőben.

A levegő is más itt, morfondírozott tyl Loesp. Valószínűleg minden szinten más, de ez most stratégiai fontosságú, gondolta, bár maga sem tudta volna megmondani, miért.

– Sikerült meglepnünk őket. – Tyl Loesp végighordozta tekintetét a harcrendbe fejlődő seregen. – Ez a lényeg.

– Nem arról jöttünk, amerről számítottak ránk-vont vállat Werreber. – Csakhogy innen nekünk is hosszabb utat kell megtennünk. És az otthonunktól is távol vagyunk.

– A távolság irreleváns, amíg az ochtok mellettünk állnak – felelte tyl Loesp. – Most éppen egyórányira vagyunk hazulról.

– Amíg az ochtok mellettünk állnak – fűzte hozzá a vezérezredes komoran.

A kormányzó hűvösen végigmérte, aztán elfordult. – Nem bízol bennük?

– Ez nem bizalom kérdése. Néha betartják a szavukat, máskor meg gondolnak egyet, és épp az ellenkezőjét teszik annak, mint amiben az ember megállapodott velük. Az ő furmányos, idegen gondolkodásmódjuk távol áll tőlünk; ha tudni akarod, mit várhatsz tőlük, inkább dobj fel egy érmét.

A szűkszavú Werrebernél ez a röpke monológ valóságos szónoklatnak számított. Tyl Loesp azon tűnődött, mi ütött belé. Csak nem ideges? – Az ochtok nem kevésbé megbízhatóak – mondta lassan –, mint amennyire szeretetre méltóak.

– Ezúttal állták a szavukat – bólintott Werreber. – Azt ígérték, hogy félrevezetik a deldeyneket, és megtették.

Tyl Loesp fürkésző pillantást vetett a vezérezredesre. Vajon gúnyolódik vagy ironizál? Werreber szenvtelenül folytatta: – Azt mondták, hogy idehoznak minket, és lám, itt vagyunk.

– A deldeynek nem volnának ilyen jó véleménnyel a barátainkról.

– A veszteseknek nincsenek barátai – mondta Werreber szárazon.

Igaz, egy hónappal ezelőtt a deldeynek kísértetiesen hasonló helyzetben voltak, amikor az ochtok kegye folytán hozzáférhettek egy egyébként járhatatlan toronyhoz, és támadást intéztek a sarl királyság ellen. Önteltek voltak, ami nem is csoda, hisz’ egy felsőbb hatalmat tudhattak maguk mellett. Vajon ugyanazokat az unalmas kiselőadásokat hallgatták végig az „örökvárók” származástanáról és jogtalanul elvitatott jussáról, és éppolyan illemtudóan bólogattak hozzá? Ők is úgy érezték, hogy az ochtok hirtelen jött barátsága felmentést ad nekik, és teljes joggal leradírozhatnák a térképről ellenfeleiket? Mindenki meg van győződve a maga igazáról, és úgy véli, ha valamiben erősen hisz, az meg is történik.

Bolondok, gondolta tyl Loesp megvetően.

Jó és rossz nem létezik, csak hatalom és gyöngeség van, ravaszság és naivitás, lendület és töketlenkedés. Aki ezt tudja, azé a győzelem – no nem azért, mert morálisan felsőbbrendű a többiekhez képest, hanem mert jobban átlátja a világ működését. Tyl Loespnek nem voltak illúziói sem önmagával, sem a világgal kapcsolatban.

Ő, Werreber és a sarl hadsereg most abban reménykedhetnek, hogy továbbra is beleillenek az ochtok terveibe – legalább addig, amíg a hadjárat véget nem ér. Nem véletlenül támogatták őket, ahogy a deldeyneket sem véletlenül ejtették pofára. Tyl Loespnek megvolt a maga elmélete arról, hogy miért alakultak így a dolgok – ahogy arról is, hogy miért kellett ekkorát kerülniük a sereggel (és miért éppen erre), de egyelőre beérte annyival, hogy minden a terv szerint halad. Eszközök voltak az idegenek kezében, de még fordulhat a kocka.

Az élet folytonos változás. Vannak pillanatok, kvázi fordulópontok, amikor egy mégoly kicsiny, de célzott mozdulat is a következmények valóságos lavináját indíthatja el. Felcserélődnek a szerepek: a kézből szerszám lesz, a szerszámból kéz. Itt van például ő, tyl Loesp. A király hűséges szolgája, legmegbízhatóbb barátja, legbölcsebb tanácsadója, mégis ura ellen fordult. Hosszú éveken át gyűlt benne a hajlongás és meghunyászkodás miatt érzett gyilkos indulat, és egyszer csak kirobbant.

Senki sem hitte volna, hogy kezet emel a királyra – éppen ő, aki mindent Hausknak köszönhet! Pedig már-már törvényszerű volt. Egy monarchiában a király a legfőbb agresszor, a legnagyobb sarlatán az önálló gondolkodásra képtelen szentfazekak gyülekezetében. Hausk éppolyan esendő volt, mint bárki más; a királyság, mint államforma, kész öngyilkosság, ha a trón örökösei olyan impotens tökfilkók, mint a nyeszlett, könyveibe beleszerelmesedett Oramen vagy a javíthatatlan, kocsmatöltelék Ferbin. A jövő azoké, akik rendíthetetlenül törnek előre, és a hatalom megszerzése az egyetlen céljuk.

Az nyer, aki tudja, hogyan működik a világ. Hausk jó úton indult el, de útközben letért róla. Nem ismerte fel a pillanatot, amikor félre kell állnia, ahogy azt sem sejtette, hogy legfőbb tanácsadója saját ambíciókat dédelget. Félre kellett hát állítani; mindenkinek így volt a legjobb. A király jobban bízott benne, mint saját magában, és ezt nagyon rosszul tette. Vak volt és süket. Senki nem engedhet meg magának ekkora luxust – pláne egy olyan borulékony székben, mint az övé.

Eltette láb alól, és lám, mégsem szakadt rá az ég! A királygyilkosság semmivel sem nagyobb bűn, mint egy közönséges gyilkosság. Az élet önmagában értéktelen. Az emberek csak azért tartják olyan nagyra, mert ez a mindenük, s nem azért, mert olyan óriási jelentőséggel bír a világ-egyetemhez viszonyítva. A papok az élet szentségéről prédikálnak, de már nem sokáig; ő majd tesz róla, hogy ezentúl nagyobb hangsúlyt kapjanak a gyakorlati szempontból sokkal hasznosabb erények, mint például az alázat és az engedelmesség.

Egyedül azt sajnálta, hogy Hausknak nem maradt elég ideje felfogni, mi történik vele. Jó lett volna, ha elgondolkozik rajta, hogyan jutottak idáig.

Nos, ahogy a mondás tartja: semmi sem tökéletes.

A deldeynek elleni hadjárat eddig a terv szerint zajlott; a sereg rendben megérkezett a gyülekezési pontra, és a Nyolcadikon is elég haderőt hagytak hátra egy esetleges ellentámadás visszaveréséhez.

Az ellenség nem sejti, hogy itt vannak. A tornyot mindössze egy maroknyi katona védte, akiket még az első monolifter érkezése előtt likvidáltak. Tyl Loesp a kényes feladattal saját testőrségének legjobb embereit bízta meg. A deldeyneknek nincsenek telegráfjaik, csak naptávírójuk, a fényjelek pedig nem megbízhatóak, ezért postamadarakat vagy légi küldöncöket szoktak használni. A helyőrség védőinek arra sem volt idejük, hogy leadják a vészjelet; az elitosztag egykettőre végzett a feladattal.

Amikor a deldeynek kiözönlöttek a Xilisk toronyból, éppolyan nagy mellénnyel voltak, mint most ők. Vajon mennyi időbe telt, mire felfogták, hogy csúnyán rászedték őket, és nem a diadal reggele virradt rájuk, hanem a pusztulásé?

Vajon minket is az orrunknál fogva vezetnek? – merengett tyl Loesp. Van egyáltalán önálló akaratunk, vagy életünk minden pillanatában mások rángatnak minket, bábok módjára? Még jól emlékezett arra a különös idegenre, Xide Hyrlisre, aki tizenkét hosszúévvel ezelőtt megjövendölte az ember-ember elleni, lovagi típusú hadviselés hősi érájának végét.

Az első uralkodó, magyarázta annak idején Xide Hyrlis, aki átlátja majd az üzemanyag-lepárlás, a kohászat és a robbanószerek gyártásának stratégiai fontosságát, elsöprő győzelmet arat a bávatag többség fölött, akik ragaszkodnak a múlt dicsőségéhez. A jövő a légi felderítőké és a gyorsan mozgósítható, könnyűfegyverzetű egységeké. Létezik egy eszköz, amit telegráfnak hívnak, és amely sebesebben továbbítja az üzeneteket, mint a leggyorsabb szárnyú lyg, és megbízhatóbb, mint a naptávíró. Aki nem halad a korral, menthetetlenül lemarad…

Udvari körökben (jóval később persze, miután Hyrlis otthagyta őket) heves vita robbant ki amiatt, hogy kultúrabeli barátjuk egy már létező technológia használatára akarta rávenni őket, vagy csak a feltalálókat terelgette a megfelelő irányba. Az igazságra persze, mint az idegenekkel kapcsolatban általában, sosem derült fény.

Felejtsétek el, amit az őseitektől tanultatok, borítsatok fátylat a hagyományokra! Nem kellenek kaúd- és lygháton lovagló, harcra edzett daliák, okította őket Hyrlis. Öntsetek ágyúkat, adjatok puskát a katonák kezébe, és ültessétek őket gőzkocsikra – vagy harci mének nyergébe, ha más nincs –, és tiétek a világ! Vagy merengjetek tovább a régmúlt dicsőségén, és fizessétek meg az árát, hogy mások hamarabb fogták be vitorlájukba az új idők szelét.

Hausk fiatal volt még, és a világ dolgaiban meglehetősen járatlan (nem sokkal azelőtt örökölte meg a koronát és a hozzá tartozó apró, de fülig eladósodott királyságot); nem csoda hát, ha úgy itta az idegen ideákat, mint sivatagi vándor a vizet. Az udvartartás befolyásosabb tagjai – köztük tyl Loesp – igyekeztek észhez téríteni, de ő nem hallgatott rájuk.

Az elégedetlenkedők összefogtak ellene, és tyl Loespnek döntenie kellett, kinek a pártjára áll. Ez volt élete nagy fordulópontja. Végül úgy határozott, figyelmezteti Hauskot. A konspiráció vezetőit kivégezték, földjüket elkobozták, rokonaikat meghurcolták. Tyl Loesp tettét egyesek aljasságnak, mások bölcs előrelátásnak nevezték, mindenesetre a király ettől a naptól fogva vakon bízott benne. Az udvari elit eltakarította az útból a változás legfőbb kerékkötőjét – vagyis önmagát –, így Hausk reformjai töretlen lendülettel düböröghettek tovább.

Egyik győzelem követte a másikat, és hamarosan a szkeptikusok is kalapot emeltek az ifjú király előtt. Úgy tűnt, nem létezik számára lehetetlen. A titokzatos Xide Hyrlis még az első reformok bevezetése előtt felszívódott, és az emberek többsége már a nevére sem emlékezett. Igaz, eleve kevesen ismerték, nekik pedig jó okuk volt arra, hogy elbagatellizálják a változásokban betöltött szerepét. Maga Hausk sosem felejtette el, kinek köszönheti a sikereit – még ha nyilvánosan nem is emlegette távolról jött pártfogóját.

De hát miféle örökséget hagyott rájuk Xide Hyrlis? Milyen vágányra terelte őket? Kihasználta a hiszékeny, naiv barbárokat, mint mindenki más. Meglehet, hogy még most is az ő harcát vívják, ha nem is tudnak róla. A sarlok sosem tudnak kitörni a báb szerepéből. Végrehajtják a feladatot, majd karnyújtásnyira a sikertől elveszítik mindazt, amiért harcoltak, mint a vén bolond Hausk…

Nem, remélhetőleg erre nem kerül sor, de nem árt az óvatosság. Ha az emberen egyszer elhatalmasodik az üldözési mánia, felfalják a saját démonai. A szorongás rossz tanácsadó. Győzni fognak; gyorsan és határozottan elérik a céljukat, és egy új dimenzió tárul fel előttük. Vége az ochtok felsőbbrendűségének, reszkessenek az idegenek!

Tyl Loesp felnézett, és beleszimatolt a levegőbe. Az erősödő szél émelyítő szagot sodort felé. Ugyanezt érezte a Xilisk torony ostrománál is. A háborúnak a szaga is megváltozott; az öldöklés mostanság a füstről és a bűzről szól. Még emlékezett azokra az időkre, amikor a vér- és az izzadság szaga lengte be a csatateret, s nem az égett rosoaril olaj orrfacsaró aromája.

Ř

– Teremtőm, micsoda borzalom! Hogy bírtad ki?

– Ő jobban megszenvedte a dolgot.

– Hát hogyne, persze. De amikor rátaláltál, már nem lehetett segíteni rajta. – Renneque Oramenről Harnéra pillantott. – Nem igaz, úrnőm?

A gyászoló tömeg a palota főszárnyában, a trónterem közvetlen szomszédságában található fogadószobában gyűlt össze. Harne, Aelsh nagyasszonyának gazdagon díszített, mélyvörös gyászruhája valósággal kiviláglott udvarhölgyei és vendégei közül. Válogatott társaság volt jelen; akadt közöttük befutott festő, színész és társulatigazgató, fésületlen filozófus, falzettó és színésznő, sőt, a város legnépszerűbb és legjóképűbb papját is meghívták, hogy némi frissességet és színt vigyen a jórészt öreg nemesurakból álló férfiszekcióba, akik túl törődöttek voltak ahhoz, semhogy hadba vonuljanak. A fiatal klerikus hosszú fekete haján meg-meg-csillant a gyertyafény, tekintetét önhitten hordozta körbe a körébe gyűlt, szolidan pironkodó dámákon.

– Módfelett kínos eset.

Harne elgondolkodva simogatta az ölében összegömbölyödött, békésen szuszogó yntet. Az állat szőrét a gazdája ruhájához illő rőtvörös egyik irritáló árnyalatára festették. Oramen azon tűnődött, vajon ő mit keres itt. Harne ezt a pillanatot szemelte ki, hogy kibéküljön vele? Vagy csak a szaftos rémtörténetet szerette volna első kézből hallani? Elvégre ő a trónörökös; az emberek mostanság egymást tapossák, hogy legalább egy szót válthassanak vele; talán attól félnek, hogy elfelejti az arcukat. Vannak dolgok, amikhez még mindig nem sikerült hozzászoknia.

Magabiztosan Renneque-re mosolygott, és gondolatban levetkőztette a lányt. Jish és a többiek után volt már némi előképe, és ez a téma amúgy is sokkal jobban foglalkoztatta. Volt egy másik lány is Harne holdudvarában, egy Ramile nevű, hamvasszőke szépség, akin szívesen legeltette a szemét, s mintha a lány is viszonozta volna az érdeklődését. Orament látva most félénken felpillantott, és elmosolyodott. Renneque észrevette, és azonmód gyilkos pillantást lövellt felé. Ha féltékennyé teszi őket, morfondírozott Oramen, talán mindkettőt megkaphatja. És persze ott volt az a színésznő is, akinek lefegyverző nyíltság és őszinteség sugárzott a tekintetéből, és ez imponált neki.

– A doktor nem vetette meg a gyógyításra használt mákonyt – jegyezte meg az ifjú pap kenetteljes hangon, és belekortyolt a kezében tartott aranyszínű párlatba. – Legalábbis a rossz nyelvek szerint.

Az udvar népe a mindenkor aktuális divatnak hódolt; találkozóik apropójául azok az egzotikus füvek szolgáltak, amelyeket a nemrégiben csatlakozott tartományokból szállítottak Pourlba. A főzeteket általában nem erjesztették, egyik-másik keverék mégis bódító hatásúnak bizonyult.

– Esendő volt, mint mindannyian – bólintott Harne –, de remek orvos.

– A sorsunk meg van írva a csillagokban – cincogta egy apró emberke, Harne legújabb asztrológusa, akit Oramen ismert ugyan, de a nevére nem emlékezett. Az udvari filozófus, aki a lehető legtávolabbra húzódott tőle, felhorkant és a szemét forgatta. Valamit motyogott a mellette álló udvarhölgynek, mire az udvariasan biccentett, de nem válaszolt. Az asztrológus a legeslegújabb csillagászati irányzat lelkes képviselője volt, amely szerint az élet folyását és történéseit a Sursamentől távoli kültércsillagok mozgása és az azok által gerjesztett kozmikus rezgések határozzák meg. A hagyományos tanokat valló csillagjósok ezzel szemben a Nyolcadik álló- és vándorcsillagainak hatását tekintették mérvadónak, esetenként figyelembe véve más szintek mesterséges égitestjeit is – különösképpen a Kilencedikét, lévén azok relatíve közelebb voltak hozzájuk, mint a több száz kilométerre a fejük fölött korzózó társaik. Orament a klasszikus iskola tanai sem érdekelték igazán, noha sokkal hihetőbbnek tűntek, mint ez az új badarság. Akárhogy is, a transz-S (így nevezték tudományukat az új áramlat hívei) újdonságnak számított, és ez önmagában is elég volt, hogy az udvar legmagasabb köreiben futótűz módjára terjedjen.

Renneque bölcsen bólogatott a vézna csillagjós szavaira, és Oramen arra gondolt, talán mégsem kellene lefeküdnie vele. Már csak azért sem, nehogy bátyja nyomdokaiba lépjen. Minden valószínűség szerint azonnal kitudódna, mert Renneque és a társnői hírhedten pletykásak. Mit gondolnának róla az emberek, ha ugyanazzal a nővel kezdene ki, mint a testvére? Még azt feltételeznék, hogy bizonyítani akar, majmolja a nagyétvágyú Ferbint, vagy egyszerűen csak túl akarja szárnyalni, és nincs egyéni ízlése. (Esetleg hogy perverz módon így akarja leróni a kegyeletét.) Ezen rágódott, és csak fél füllel figyelt a beszélgetésre – ami üres okoskodásba fulladt gyógyszerekről, különféle bódítószerekről és esendő orvosokról –, amikor Harne váratlanul odafordult hozzá, és azt javasolta, hogy sétáljanak egyet a teraszon.

– Úrnőm. – Oramen udvariasan előreengedte az asszonyt, majd behúzta maguk után a díszes üvegajtót. A mélyülő este bíborszínnel és okkersárgával festette be a sarkközeli horizontot. A palota alsó fele és a város homályba burkolózott, csak néhány utcai mécs világított imitt-amott. Harne ruhája szinte feketének tűnt az alkonyatban.

Az asszony egyenesen a tárgyra tért.

– Úgy hallom, Aclyn visszatér a palotába.

Oramen mély levegőt vett.

– Valóban – felelte. A király halála óta már többször írt levelet Kheretesuhrra, hogy tudassa édesanyjával, szeretné viszontlátni Pourlban, amint lehetséges. Hivatalosnak számító telegráfüzeneteket is küldött neki, bár előbb-utóbb ezeket is átírták papírra, mivel a távíróvezetékek nem értek el az isten háta mögötti szigetre. (Aclyn gyakran áradozott neki a táj vadregényes szépségéről, de lehet, hogy csak fia bánatát szerette volna enyhíteni.) Harne biztosan elcsípte valamelyik telegráfüzenetét; a távírdászokról mindenki tudta, hogy szeretnek pletykálni. – Ő az anyám – jelentette ki. – Nemsokára király leszek, és itt a helye mellettem.

– Akkor sem akadályoznám meg a visszatértét, ha hatalmamban állna – felelte Harne.

Pedig miattad száműzték, akart visszavágni Oramen, de inkább hallgatott. – Ez… igazán nagyszerű – bökte ki végül.

Harnénak mintha máshol jártak volna a gondolatai, arckifejezése még az alkonyi homályban is zavartnak és bizonytalannak tűnt. – Kérlek, érts meg; nem tudom, mi vár rám, és ez nyugtalanít. Távol álljon tőlem, hogy anyádnak rosszat kívánjak, de tudni szeretném, hogy az ő visszatérése egyet jelent-e majd az én száműzetésemmel.

– Én biztosan nem száműzlek, úrnőm – felelte Oramen. Tudta, hogy nagyon óvatosan kell fogalmaznia. Felnőtt volt már, de még jól emlékezett arra az időre, amikor gyereknek számított, és akként is kezelték. Különös az élet, morfondírozott. A szívtelen, rideg mostoha, aki nemrég még megvető gőggel nézett le rá, most a kegyeiért esedezik.

– Itt maradhatok a palotában? – kérdezte Harne.

Oramen ezen elgondolkozott. Még mindig neheztelt az asszonyra, és nem igazán érdekelte, hogy annak idején nyíltan vagy fondorlattal érte el, hogy Hausknak választania kellett közte és Aclyn között – de most csak az számított, mi a jó az anyjának. Hasznára lenne, ha Harne hatalma megrendülne? Valószínűleg nem. Sőt.

Harnét a király halálát követően az eddigieknél is nagyobb népszerűség övezte; egyszerre szánták benne a hős vezér özvegyét és a fiát gyászoló anyát. Bánatával az egész ország bánatát testesítette meg. Oramen tudta, ha tiszteletlenül bánik vele, súlyos csapást mér saját renoméjára, és közvetve az anyjáéra is. A kérdést tehát a lehető legnagyobb odafigyeléssel és diszkrécióval kell kezelnie, különben az édesanyja rehabilitációja rosszízű bosszúhadjárattá válik. Szíve mélyén azt kívánta, bárcsak száműzhetné Harnét a világ végére, ahogy annak idején ő az anyjával tette, de a jelenlegi helyzetben ez nem volna a legbölcsebb húzás. Bele kellett hát törődnie.

– Biztosíthatlak, úrnőm, hogy a pozíciód az udvarban szilárd és megingathatatlan. Tisztellek, mintha te volnál a királynő, apám törvényes hitvese. Csupán azt szeretném, ha anyám elfoglalhatná az őt megillető helyet az udvarban, és ez semmi esetre sem történne a te rovásodra. Apám mindkettőtöket szeretett, s bár téged választott anyám helyett, ahogyan a balsors engem választott fiad helyett, a veszteség érzése összeköt benneteket.

– Fájó ez a közösség.

– Ami történt, megtörtént. Vissza kívánom hozni édesanyámat, de nem a te ellenedben, hanem melléd. Az emberek szívében mindig is a tiéd lesz az első hely az udvarban, miért száműznélek hát? – Pedig istenuccse, megtenném, tette hozzá magában.

– Köszönöm, herceg – mosolygott Harne, és a kezét puhán Oramen karjára tette. Mélyet sóhajtott, és lesütötte a szemét. Lám, a hatalom hogy átrendezi az erőviszonyokat, gondolta Oramen. Királynak lenni nem is olyan rossz dolog.

– Térjünk vissza a szalonba – intett Harne a gyertyafényes terem felé, és a hercegre mosolygott. – A végén még pletykálni kezdenek rólunk! – toldotta meg, és kislányosan felkacagott. Egy pillanatra, anélkül, hogy valóban megkívánta volna, Oramen megérezte, mi az, ami annyira lenyűgözte az apját ebben a nőben, hogy száműzte érte két gyermekének anyját. Harne keze már a kilincsen volt, de megtorpant. – Oramen? – kezdte, és ráemelte a tekintetét. – Remélem nem bánod, hogy így szólítalak…

– Persze hogy nem, úrnőm.

Mit akarsz még? – gondolta.

– Hálás vagyok a támogatásodért és megnyugtató szavaidért… Ezért talán furcsán hangzik, de kötelességemnek érzem, hogy figyelmeztesselek.

– Tessék? Nem értelek.

– Csak azt akarom mondani, hogy vigyázz magadra, herceg.

– Nem értem, úrnőm. Mindenkit érhet baj. Mit értesz azon, hogy…

– Ennél világosabban nem fogalmazhatok, Oramen. Az aggodalmam nagyrészt feltevéseken alapszik, következtetéseken, amik talán helytelenek, s amelyek puszta véletlenségből is fakadhatnak. Nincs a kezemben bizonyíték, csak pletykák és képzelgések, melyek arra elegendők, hogy felhívjam a figyelmed a veszélyre. Ennyi az egész. Mindannyian a sors kezében vagyunk, sosem tudhatjuk, mit hoz a holnap. – Ismét a herceg karjára tette a kezét. – Ne gondold, hogy el akarlak bizonytalanítani. Nincs bennem rossz szándék. Ha csak magamra gondolnék, megkönnyebbüléssel nyugtáznám iménti szavaidat, és mélyen hallgatnék. Annál is inkább, mert pontosan tisztában vagyok vele, hogy amit mondtam, több mint nyugtalanító, akár fenyegetésnek is beillik. Hallottam ezt-azt, és rossz előérzet gyötör… Nem minden az, aminek látszik, ezért kérlek, hogy vigyázz magadra!

Oramen nem tudta, mit mondhatna erre. A nő átható tekintete fogva tartotta.

– Kérlek, mondd, hogy nem bántottalak meg, Oramen! Az ígéreteddel leköteleztél, és nagy fájdalmat okozna, ha bolondnak vagy hálátlannak tartanál, és megbánnád a nagylelkűségedet. A tisztesség úgy kívánja, hogy őszinte legyek hozzád. Kérlek, ne nevess ki, és vedd komolyan a tanácsomat! Ha nem teszed, félek, sötét napokra virradunk.

Oramen még mindig zavarban volt. Alkalmasint alaposabban át kell majd gondolnia az elhangzottakat, gondolta. Bólintott. – Nincs miért aggódnod, úrnőm. Hálás vagyok a törődésedért, és nem felejtem el, amit mondtál, ebben biztos lehetsz.

Harne arca hirtelen nagyon öregnek és gondterheltnek tűnt. A hercegre nézett, és bizonytalanul elmosolyodott. Oramen kinyitotta az ajtót. A vörös szőrű ynt kisurrant a résen, és a nő lábához dörgölőzött.

– Jaj, Obli! – A nő lehajolt, karjába kapta az állatot, és az orrát az orrához dörgölte. – Hát egy pillanatra sem tudsz meglenni nélkülem?

Azzal megfordult, és hangos ruhasuhogás kíséretében belépett a terembe.

Ř

Sötétben tapogatóztak előre a csupasz, kopár tájon, ahol a padlatot nem borította sem homok, sem vízfelület. Holtföldnek hívták az ilyen vidéket – a babonásabbakat már a kifejezés hallatán is kiverte a verejték. A fénynélküliség és a sivárság keveréke a legpragmatikusabb lelkeket is megviselte. Vége-hossza nincs pusztaság volt, sehol egy erődítés, egy őrtorony – de még egy árva bucka sem. Az emberek úgy bolyongtak benne, mint a pokolra kárhoztatott lelkek, az állatok nyüszítve tiltakoztak, mert nyugtalanította őket a különös, sima talaj a patájuk alatt.

A gőzgépek és társzekerek számára viszont ideálisak voltak a terepviszonyok, így a sereg meglepően gyorsan haladt. Az alapos felkészítés, a fegyelem és a rettegés emberfeletti teljesítményre ösztönözte a katonákat. A fejük fölött függő, tömör feketeséget folyamatosan pásztázták az irányfények, hogy támpontot adjanak a légi egységeknek és a visszatérő felderítőknek.

Az út a holtföldön át három teljes hosszúnapig tartott.

Az örökös sötétséget a hatalmas terelőlemezek okozták, amelyek egyrészt a mennyezetről függtek alá – ezeknek csak a peremét festette meg a sarktávoli Oausillac állócsillag derengése másrészt a talajból meredeztek elő, mint megannyi irdatlan penge, jobb kéz felől mintegy tíz, bal kéz felől pedig hét-nyolc kilométer magasra. A lemezek a távolban egyetlen pontba futottak össze, szélük karom módjára begörbült.

Mellettük az ember szánalmasan aprónak és jelentéktelennek érezte magát, szédült és hevesen vert a szíve. A tudósok és filozófusok csak találgattak, vajon egy letaszított isten művei, vagy egy bolygó méretű űrhajó eltört propellerének darabjai heverhetnek szerteszét a meztelen padlatba fúródva. S vajon hány óceánnyi ismeretlen összetételű anyag kellett az elkészítésükhöz?

Gonosz, metsző szél támadt, és az arcukba üvöltött, a kaúdok és lygek rémülten ereszkedtek alá. A vihar az utolsó homokszemet is kisöpörte a pusztaságból; ha valakinek eddig kétségei voltak, hogy ez az esőt ritkán látott terület hogyan lett ilyen kopár, hát most ezek a kétségek végleg eloszlottak. A bolygó csontjain tapodtak, a létezés szent és misztikus fundamentumán.

A szél kissé alábbhagyott. Tyl Loesp megállította hernyótalpas parancsnoki kocsiját, és a földre ugrott. A motor halkan dorombolt, a reflektor fénycsóvája éles kúpot döfött a sötétbe. A hadsereg megállás nélkül dübörgött tovább mellette, a motorok puffogtak és krákogtak, kéményeikből láthatatlan füstoszlopok emelkedtek a magasba. Tyl Loesp lehúzta a kesztyűjét, letérdelt, és megérintette a csupasz padlót, Sursamen homokszínű testét.

Ez a múlt, a jelen és a jövő, gondolta. Talán egy nap a sarlok még hatalmasabb és erősebb monstrumokat építenek majd, hogy elsápasszák az isteneket. Ő biztosan nem éri majd meg – bár az idegenek ismerik az örök élet titkát; tehát még van remény de a nevét biztosan belevési a bolygó fundamentumába.

A közelben egy harckocsinak épp akkor pattant szét a lánctalpa. A katonák sietve nekiláttak, hogy felszereljék a tartalékot.

Tyl Loesp visszahúzta a kesztyűjét, felugrott a parancsnoki kocsira, megkocogtatta az oldalát, és lekiáltott. – Tovább!

Ř

– Ez ám a fegyver! – dünnyögte elégedetten Illis, a királyi fegyverkovács. Alacsony, zömök férfi volt, kérges tenyere feketéllett a puskaportól.

Oramen kezébe vette a karcsú pisztolyt. Napokig rágódott Harne figyelmeztetésén, aztán úgy döntött, figyelmen kívül hagyja. Másnap hajnalban izzadságban fürödve ébredt; álmában székhez szíjazták, és arctalan emberek tűket döfködtek a karjába. Még ezt is elintézte volna egy kézlegyintéssel, ám egy titokzatos belső hang arra késztette, hogy hallgasson a jó szóra. Így hát némi hezitálás után végül rászánta magát, és lecserélte a kését egy hatásosabb fegyverre; ha nyugodtan tud aludni, már megérte, gondolta magában.

A kis kézimordály meglepően súlyos darab volt. Erős rugó működtette, hogy fél kézzel is lehessen használni. A tárjába tíz töltény fért, melyeket egy kisebb rugó lökött fel a nyélből a csőbe, és használat után önműködően visszakattant a helyére.

A töltények hegyén kereszt alakú bemetszés látszott. – Akit ez eltalál, az nem kel fel többet – vigyorgott Illis, kivillantva maradék fogait. – Leszedi a kaúdot is az égről, de le ám! Csak arra ügyelj, uram, hogy magadat meg ne lődd véletlenül! – mondta, azzal összecsapta a kezét, és felállt. Addig el nem engedte a herceget, amíg az ki nem próbálta a fegyvert a műhely végéből nyíló lőteremben.

A pisztoly akkorát rúgott, mint egy kaúd, és a hangja is rémisztő volt. Viszont halálos pontossággal célba talált.

Oramen yntbőr táskájába csúsztatta legújabb szerzeményét, és a kabátja alá rejtette. Távozása előtt a fegyverkovács még a szavát vette, hogy használat után mindig rákattintja a biztonsági reteszt.

2. Kumulusz

Ferbint meglepetésként érte a felismerés, hogy mégsem halt meg. Végtelennek tűnő ideig sodródott derengő fénybuborékok között, testetlenül. Hatalmas, aranyszínű felhőfoszlányok gomolyogtak mindenfelé, valahol a mélyben az óceán kéklett, valószerűtlen árnyalatokban. Szárazföld sehol, csak a hullámtarajok sormintájával telerajzolt párás víztükör. És mintha az is örök mozdulatlanságba fagyott volna.

Olykor mégis változott a táj: apró pöttyök tűntek fel, aztán visszaolvadtak az azúrszínű mélységbe ugyanazzal a felfoghatatlan lassúsággal, amivel felbukkantak. Minden olyan lett újra, mint azelőtt; békés, nyugodt, háborítatlan, már-már földöntúli.

Aztán felderengett egy ködös emlék, mintha nemrég maga is megmártózott volna az óceánban; testmeleg hullámok nyaldosták körül, s bár a feje búbjáig elmerült a vízben, nem fulladt meg. A halál egy új kezdet, merengett magában, mintha az ember visszabújna az anyaméhbe. És tessék: most felhőként lebeg a horizonttól horizontig nyúló vízfelszín fölött, és a tornyok méltóságteljes metronómütései tagolják az időt. Ez hát a sarl túlvilág! Még a tornyok is messzebb vannak egymástól. Egyre távolabb és távolabb…

Ř

Egy ködös emberi arc úszott be a látóterébe. Valahogy ismerősnek tűnt.

Ř

Amikor felébredt, az arc már nem volt ott. Talán csak álmodta az egészet. Vajon szoktak álhalottak álmodni? Ismét álomba szenderült. Különös, szerfelett különös…

Ř

És megint ébren volt. Bizsergő, tompa zsibbadtság lüktetett a hátában és a vállában. Semmije sem fájt, de a mellkasán egy tenyérnyi részt egyáltalán nem érzett, mintha valaki máshoz tartozott volna. Tompán zúgott a füle – talán egy vízesés morajlik a távolban?

Lassan bealkonyult; vörös, ibolyakék és mályvaszín árnyalatok váltották egymást és színezték a felhők hasát. Még mindig a végtelen kékség fölött lebegett. Figyelte, ahogy egy torony lassan elúszik mellette, habcsipkével övezett törzse beleolvadt a tenger hipnotikus kékjébe. Aztán sötét lett. Távoli, ezüstös villanások világították meg a vizet és a fölötte tornyosuló felhőket, és a visszfény hangtalan robbanásai visszavetették őt az álomba.

Ez csakis a mennyország lehet, gondolta. Vagy az előszobája.

Hogy mi történik az emberrel miután meghalt, arról mindenki máshogy vélekedett, a téma még a szerzeteseket is megosztotta. Szerencsére a magukfajta barbárok abban hittek, amiben akartak, mondván, nekik úgyis mindegy. Akinek volt némi fogalma a valóságról és az univerzum rendjéről, az persze tudta, hogy a csillagok között töméntelen idegen civilizáció létezik, és mindegyiknek megvannak a maga mítoszai és legendái. Egyes fajok eleve halhatatlannak születtek, mások hosszú eónokon át felépítették a tökéletes, személyre szabott nirvánát elhunyt szeretteik számára, akiket komplex adathalmazként tároltak le és írtak át egy transzdimenzióba. Megint mások szublimáltak (ez az istenné válás különösen népszerű alternatívája volt az ismert galaxisban), vagy gondolkodó gépeket konstruáltak, amelyek akkora hatalommal rendelkeztek, hogy már-már mindenhatóként tekintettek rájuk. És persze ott voltak a kézzel fogható, hús-vér istenek – például a sursameni bolygószellem.

Ferbin apja a vallás tekintetében ugyanazt a pragmatikus álláspontot képviselte, mint minden másban; úgy gondolta, lelki támaszra csak a szegényeknek van szüksége, hogy az életet elviselhetővé tegyék a maguk számára. Becsavarodnának, ha nem hihetnének a saját fontosságukban, ha minduntalan szembesülniük kellene vele, hogy ők csupán csepp a tengerben. A napszámosok és cselédek élete kemény és megpróbáltatásokkal teli; ha nem reménykednének a túlvilági jutalomban, talán fel sem kelnének reggel. De a vallás fegyver is; a hit láthatatlan bilincsként köti gúzsba az elnyomottakat, és nem engedi, hogy fellázadjanak a sorsuk ellen, jóvátételt követelvén a sérelmeikért.

Egyetlen templom tucatnyi laktanyával felér. A csőcselék ideig-óráig fegyverrel is sakkban tartható, de ha lankad az éberség, kitör az anarchia. Egy jó pap ezzel szemben felébreszti a belső vigyázó szemet, a lelkiismeretet – az pedig minden katonánál és zsandárnál többet ér: nem kér zsoldot, sosem alszik, és nem hagyja el az őrhelyét.

Hívők persze a nemesek közt is akadnak, de ők már e világon megkapják a jutalmukat, hisz könnyű és gondtalan életet élhetnek. A királyoknak és főnemeseknek pedig ott van a halhatatlanság; külön fejezet a történelemkönyvekben.

Ferbint sosem érdekelte, mi lesz vele, ha meghal, és tessék, itt van, a sarl mennyországban. Vagy akárhol máshol. (Bárcsak jobban odafigyelt volna a tanórákon, amikor ezzel a témával traktálták!) Sosem fárasztotta magát a hit nagy kérdéseinek boncolgatásával és ostoba magolással.

Minek izzadni, ha az eredmény ugyanaz, nem igaz?

Ř

Choubris Hols pislogott le rá aggódó ábrázattal.

Legalábbis valamikor ez a név tartozott az archoz, amit látott. Ferbin elgondolkodva bámulta Holst, és azon tűnődött, mit kereshet a másvilágon. És miért visel ilyen idétlen hacukát? A régi kése is nála van. De vajon hogy került ide? Biztosan látogatóba jött. Igen, csakis ez lehet a magyarázat.

Megmozdult, és hirtelen éles fájdalom hasított a vállába. Fölemelte a fejét, és körülnézett.

Gömbforma gondolában feküdt egy terjedelmes, finoman hullámzó emelvényen, anyaszült meztelenül, csupán egy vékony, fátyolszerű takaró volt rajta. Choubris Hols ott ült mellette, és valami szárított húsféleséget rágcsált. Böfögött, majd gyorsan elnézést kért. Ferbin éhségét egy pillanatra teljesen elhomályosították az egymással ellentétes érzések. Talán mégsem a mennyországban van?

– Jó reggelt, uram – biccentett oda neki Hols. Valami nem stimmelt a hangjával: mintha egy fal túloldaláról érkezett volna. Mégiscsak halott vagyok, gondolta Ferbin, és kétségbeesetten belekapaszkodott az illúzióba, mint a fuldokló az utolsó szalmaszálba.

Kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de az állkapcsa nagyot roppant, a nyelve pedig száraz volt, mint az itatóspapír. Erőtlen nyöszörgés hallatszott valahonnan, és Ferbin ráébredt, hogy a saját hangját hallja.

– Jobban érzed magad? – kérdezte Hols két falat között.

Ferbin felemelte a kezét. A bőre sápadt volt és ráncos, mintha elázott volna. De vajon hol? Az óceánban? – Hols… – krákogta.

– Szolgálatodra, uram – felelte amaz. – Mint mindig.

Ferbin körbenézett. Felhők, óceán, lágyan ringatózó buborék. – Hol vagyunk? A mennyországban?

– Nem, uram.

– Biztos?

– Egészen biztos, uram. A Negyediken vagyunk, a magukat gomoly-testűeknek mondó lények birodalmában.

– A… Negyediken? – Az ő hangja is meglehetősen furcsán csengett. – A Sursamenen?

– Hát hol a csudába lennénk máshol? Csak négy szinttel följebb. Félúton.

Ferbin ismét szemügyre vette a helyiséget. – Mi a… – kezdte, de köhögőroham fogta el.

– Fenemód unalmas egy vidék – legyintett Hols, és ráfintorgott a kezében tartott húsdarabra. – Csak víz és víz mindenütt, amerre a szem ellát. Már vagy öt hosszúnapja repülünk efölött az átkozott óceán fölött. Meg kell hagyni, elsőre páratlan látvány, és a levegő is üdítő, de az újdonság varázsa hamar szertefoszlik, ha álló nap mást se lát az ember, csak vizet meg felhőket. Aztán meg társaságom se volt, és – már megbocsáss uram – te sem voltál valami szívderítő látvány. Napokig csak aludtál. Néha motyogtál valamit álmodban, de abból egy árva szót sem lehetett érteni. Hát isten hozott újra az élők közt! – Aztán lefelé mutatott, az áttetsző padlat alatt hullámzó óceán felé. – Gondolom, észrevetted, hogy nemigen akad szárazföld errefelé.

– Biztos, hogy a Negyedik? – értetlenkedett tovább Ferbin, és felkönyökölt, mire megsajdult a jobb válla is. Fájdalmas grimaszt vágva követte Hols tekintetét.

– Mérget vehetsz rá, uram. Nem számoltam a szinteket, de a lakói így nevezik.

Ferbin sóvárgó pillantást vetett a szárított húsra, amit Hols a kezében tartott, és hangosan nyelt egyet. – Nem akarsz megkínálni?

– Rögvest hozok egy másikat, uram. A micsodák azt mondták, most már mindent ehetsz.

– Ne fáradj, nekem az is jó lesz – vágta rá Ferbin, és intett.

– Ahogy gondolod, uram. – Hols odanyújtotta a húst a gazdájának, aki mohón a szájába tömte az egészet. Sós volt, enyhén halszagú, és rettentő finom.

– Hogy kerültünk ide, Hols? – kérdezte teli szájjal. – És kik ezek, akiket folyton emlegetsz?

– Nos, uram, az úgy kezdődött… – azzal Hols kényelmesen elhelyezkedett a széken, mint aki hosszú mesébe fog.

Ř

Ferbin halálos sebet kapott a D’neng-oal torony tetején; eltalálta egy pisztolygolyó, amikor a hengerlift felé rohantak. Abban a sötétben egy lyg hátáról eltrafálni egy mozgó célpontot; ez még a legjobb mesterlövészeknek is dicséretére válna. Ferbinnek pechje volt, s nem is kicsi.

Valahogy elvonszolták magukat a hengerig, aztán lecsúsztak a fal tövébe, és csak ültek magukba roskadva, miközben a henger ajtaja tárva-nyitva állt. Holsnak úgy tűnt, egy örökkévalóság telt el. A karjában tartotta eszméletlen urát, akiből valósággal dőlt a vér, és teli torokból üvöltött, hogy csukják már be azt az átkozott ajtót, de nem történt semmi. Közben üldözőik leereszkedtek, és futva közeledtek feléjük. A lift végre-valahára ereszkedni kezdett. Hols továbbra is kiáltozott, mert azt hitte, az ura a halálán van. A lift szép lassan egyre mélyebbre süllyedt velük.

Nagy sokára megálltak. Az ajtó kitárult, és egy ochtra emlékeztető alak tűnt fel mögötte, de végül kiderült, hogy mégsem ocht, hanem egy gép. Holshoz lebegett, és se szó, se beszéd kikapta a kezéből az ájult Ferbint. Könnyedén a magasba emelte, mint egy rongybabát, kitapogatta a golyó ütötte sebet a hátán, majd a tenyérnyi kimeneti nyílást a mellkasán, és sebtiben mindkettőt bekente valami sűrű, ragacsos masszával, aztán csipeszszerű manipulátorkarjait Ferbin tarkójába mélyesztette. Ő ebből mit sem érzett; túl sok vért vesztett ahhoz, hogy visszanyerje az eszméletét. Hols borzongva nézte a jelenetet, és csak remélte, hogy valamiféle gyógyító hókuszpókusz szemtanúja, s nem egy rituális gyilkosságé.

Nem sokkal később átültek egy lebegő platóra, amely hatalmas csarnokok és irdatlan zsilipkapuk során át siklott velük, amik kivétel nélkül mind nagyobbak voltak, mint a pourli palota díszkapuja, és meglepő módon nem akadt közöttük két egyforma. A közeledtükre az egyik harmonika módjára összehajtogatódott, a másik egyszerűen odébb gördült, egy harmadik pedig összepödörődött, akár egy fonnyadó levél. A D’neng-oal torony bejárata felé tartottak.

Útjuk végén egy óriás gömb belsejébe érkeztek, s mikor a zsilip kapu bezáródott mögöttük, a gömb váratlanul meglódult – valószínűleg fölfelé, bár ezt Hols nem tudta pontosan megállapítani. Meglehetősen nyirkos volt a levegő, a padlón itt-ott párafoltok csillantak.

A néma masina tovább szorgoskodott Ferbin körül. Holsnak fogalma sem volt róla, mit művel a gazdájával, de a vérzést szemlátomást elállította. Egyszer csak egy széles képernyő ereszkedett alá a gömb tetejéről, és egy testetlen hang szólította meg. Hols az elkövetkezendő órában mindenféle kérdésekre válaszolgatott; kézzel-lábbal igyekezett elmagyarázni, kik ők, honnan jöttek, és hogy a gazdája miért haldoklik éppen. Előkotorta Ferbin felöltőjéből a kolostoriskola elöljárójától kapott okmányokat, és rémülten konstatálta, hogy a két papírtekercs teljesen átitatódott vérrel, és az egyiket átütötte a gyilkos golyó. Meglobogtatta a képernyő előtt az iratokat, és némán fohászkodott, hogy a vér és a folytonossági hiány ellenére felfogják, mik azok, és elfogadják. Már épp kezdett belemelegedni az idegenekkel való társalgásba, amikor egy tompa döndülés és alig érzékelhető ide-oda ingás tudatta vele, hogy megérkeztek. Az ajtó feltárult. Az átlátszó, enyhén hullámzó fal túloldalán ochtok egy csoportja várta őket.

Holsnak sehogyan se jutott eszébe a toronymester neve. Igyekezett felidézni Seltis szavait, de akkor annyira lekötötte a szökésük terve, hogy nem figyelt az öregre. Jobb híján még egyszer meglobogtatta az úti okmányokat.

Aztán hirtelen beugrott a név.

– Aiaik! – rikoltotta. Ez úgy hangzott, mint egy csatakiáltás. Vagy mintha megcsípte volna valami… Egy végtelennek tűnő másodpercig azon tűnődött, vajon most mit gondolnak róla és a gazdájáról.

Hogy a toronymester nevének említése hatott-e, vagy sem, nem lehet tudni, mindenesetre átpakolták őket egy másik lebegő platóra – Ferbint továbbra is az orvosmasina cipelte –, és egy áramvonalas légbuborékba zárva vízzel teli folyosókon kanyarogtak velük végig. Az ochtok nem a platón utaztak, hanem úszva követték őket. Kisvártatva egy hatalmas és áttekinthetetlenül bonyolult geometriájú terembe érkeztek. A gép lehámozta Ferbinről a ruhát, kötést tekert a mellkasára, az arcára áttetsző maszkot nyomott, különféle csöveket csatlakoztatott a tarkójába nyomott csipeszekhez, végül belemerítette egy nagy tartályba.

Az egyik ocht mindeközben hosszan magyarázta Holsnak, mi történik, de ő nem sokat értett belőle. Az egyetlen dolog, amit felfogott, az volt, hogy jó időbe telik majd, mire az ura meggyógyul.

Visszaültették a platóra, és egy közeli terembe vitték, ahonnan kiszivattyúzták a vizet, és levegőt fúvattak a helyére. Hols észrevette, hogy a helyiségből több hasonló buborék nyílik. Az egyik ocht vele maradt, és közölte, hogy amíg Ferbin meg nem gyógyul, ez lesz a szállása – aztán se szó, se beszéd, faképnél hagyta.

Hols a kerek ablakokhoz sétált, és lenézett.

Az ismerős táj mintegy ezernégyszáz kilométerrel lejjebb barnállott-kéklett; ilyen szédítő magasságból még sohasem látta a szülőhazáját. A légkör puha takaróként borult a földekre, fölötte a néma és hideg vákuum birodalma kezdődött.

Hols egy pillanatig elmerengett az emléken. – Micsoda fenséges látvány volt! – Aztán elharapta a mondatot, és jó darabig némán csóválta a fejét.

– Na és hogy kerültünk pont a Negyedikre? – törte meg a csöndet Ferbin.

– Ez a rész nem egészen világos a számomra, uram, de úgy tűnt, az ochtok csak eddig a szintig tudják használni a D’neng-oal tornyot. Ezt persze nem mondták ki nyíltan, csak célozgattak rá, mintha… restellnék a dolgot.

– Nocsak. – Ferbin még sose hallott olyanról, hogy a konstruktorok csak a torony egy szakaszát birtokolják; vagy az egész az övék a magtól a felszínig, vagy nem.

– Valami olyasmit magyaráztak, hogy a Kilencediken túl nem lehet a szintpadlóban közlekedni a tornyok között, mert az már posztstrukturális terület.

Ferbin értetlenül pislogott. – Milyen terület?

– Ezt az az ocht mondta, akivel a képernyőn keresztül beszélgettem, amíg az orvosrobot téged kötözött. De később is többször előkerült a téma, míg lábadoztál, uram.

– Ez igazán remek. Volnál olyan kedves, és elmagyaráznád, hogy én is értsem?

– Az egész valahogy azzal függ össze, hogy a tornyok milyen messze vannak egymástól. A Kilencediktől lejjebb már olyan kicsi köztük a távolság, hogy a fejrészük összeér, és a monolifterek a rácsozaton belül szabadon tudnak közlekedni. Tudod, azok a járművek, amelyek az egyes szintek között…

– Láttam már monoliftert, Hols.

– Szóval át tudnak menni egyik toronyból a másikba. Csakhogy a Kilencedik fölött a rács már nem alkot összefüggő hálót, így ha az ember el akar jutni egyik toronyból a másikba, ki kell jönnie belőle és átbaktatnia a következőbe.

Ferbin ismeretei ebben a témakörben is meglehetősen hiányosnak bizonyultak. Ha jobban figyelt volna a tanítóira, tudhatta volna, hogy a szintpadlót a tornyok tetejéből kibomló rácsszövedék támasztja alá, amelyeknek hatalmas gerendái ugyanolyan üregesek, mint maguk a tornyok. S mivel a tornyok száma a magtól a felszínig minden szinten azonos, a külsőbb szinteken egyre távolabb kerülnek egymástól; itt a rácsfejezetek már nem kapcsolódnak össze.

– A Negyedik – folytatta Hols – a páralények otthona, akik gomoly-testűeknek nevezik magukat. Olyanok, mint a felhők, de tudnak beszélni, és rettentő okosak, már ha megérted, amit sikerült harapófogóval kihúznod belőlük. Mást se csinálnak, csak az élet nagy dolgain merengenek a végtelen óceán fölött, amiben csak úgy nyüzsögnek a halak meg a különféle gyanús tengeri herkentyűk. Sehol egy tisztességes szárazföld, uram; egyetlen hatalmas mosóteknő az egész. De legalább barátságos népek lakják a vidéket: szívesen fuvarozzák az utazókat, ha az ochtok megkérik őket. Bemutatom neked a nagy Zourdot, uram – mondta Hols jelentőségteljesen, és a felhőre mutatott, amely minden irányból körbevette őket. – Retrográd Ötös Stádium – tette hozzá suttogva. – Nem tudom, ez mit jelent, de nem valami reménykeltő.

– Zourdnak hívják ezt az izé… gomolyagot? – pillantott körbe Ferbin.

– Üdvözöllek. – Hirtelen mintha egy suttogókórus szólalt volna meg, a hang a buborékfal minden pontjából egyszerre hangzott fel.

– Áh, én is, izé… örvendek – mondta Ferbin hangosan. Egy darabig várakozásteljesen pislogott a felhőre, aztán kérdő pillantást vetett Holsra. Amaz vállat vont.

– Nem kenyerük a beszéd, uram.

– Hmm. Értem. – Ferbin felült, és a szolgájára nézett. – Ha az ochtok csak a Negyedikig használhatják a D’neng-oal tornyot, kié a többi része?

– Hát az aultridiáké. – Hols az áttetsző padlóra köpött.

– Teremtőm!

– Ahogy mondod, uram. A teremtő óvja a bolygószellemet!

– És az összes torony felső szintje az övék?

– Nem, uram, ezt nem mondtam.

– De hát a D’neng-oal mindig is az ochtokhoz tartozott! Vagy rosszul tudom?

– Valóban így volt, uram. Csakhogy nemrégiben valami hibát követtek el; hogy mit, azt nem árulják el. A lényeg, hogy a torony egy részét elvették tőlük.

– És épp azok az átkozott tetvek! – nyögött Ferbin, és borzadva meredt maga elé. – Az istenek mocska!

Az aultridiák a feltörekvő fajok legújabb generációjához tartoztak; patkolt könyökkel törtek utat maguknak, és nem vesztegették az időt holmi diplomáciára és a jószomszédi viszony ápolására. Ezzel persze nem voltak egyedül. Amiben mégis különböztek a nagy átlagtól, az a fajuk eredete és fejlődéstörténete volt.

Az aultridiák ősei ugyanis paraziták voltak, akik a xinthiádok testpáncélja és bőrrétegei között tanyáztak, jócskán megkeserítve félisten gazdáik életét.

Minden közösségnek kell egy ikon, egy jelkép, amellyel azonosulni tud. A xinthiádokat nemcsak a sarlok tisztelték, de szinte valamennyi faj, beleértve a galaktikus közösség legpatinásabb és legpimaszabb kultúráit is. Népszerűségüket dicsőséges múltjuknak köszönhették (főszerepet játszottak a hősi korok bolyháborúiban, kiirtottak nem egy elszabadult nanotech rajt, és számos agresszort fékeztek meg), de még inkább annak, hogy immár eónok óta a légynek sem ártottak. A legrégibb élő fajok közé tartoztak, egykor ők uralták a galaxist, azután visszavonultak egy eldugott naprendszerbe, és néhány különctől eltekintve, akik bevették magukat a hagymabolygók magjaiba, nem sok vizet zavartak. Bogaras, szűkszavú, de jóindulatú, civilizációs értelemben kifulladt fajnak számítottak, már a szublimáláshoz sem volt bennük elég szufla. Ők voltak az univerzum nagy öregjei – hagyták hát őket, hadd sütkérezzenek a napon, és elmélkedjenek a régmúlt időkön.

Aztán jöttek az aultridiák, és belerondítottak az idilli képbe. A levegő teljhatalmú urainak idővel egyre nagyobb fejtörést okoztak a testükön élősködő, fokozódó aktivitást mutató parányok: röpke néhány százezer év alatt a paraziták szinte teljesen ellepték a Chone nevű csillag körül keringő xinthiád bolygókat, akár a pestis.

Az intelligens élősködők előnye, hogy általában tárgyalóképesek, ezért a rajzás – szerencsére – nem tartott sokáig. Az aultridiák néhány nyersanyaglelőhelyért és a xinthiádok számára kacatszámba menő szupertechnológiáért cserébe felhagytak szipolyozó életmódjukkal, és békén hagyták egykori gazdáikat, akik boldogok voltak, hogy zavartalanul tengethetik öreg napjaikat.

Az aultridiák műbolygókat építettek hát maguknak, és csatlakoztak a hagymabolygók kolonizálására és karbantartására szakosodott fajok klubjához. Mint később kiderült, igazán testhezálló hivatást választottak maguknak; náluk jobban senki sem tudta beleásni magát a hagymabolygók titkaiba.

A stigma azonban rajtuk ragadt, és az sem növelte a népszerűségüket, hogy a szaguk a legtöbb szárazföldi faj egyedeit foszló hullára emlékeztette.

Mivel minden hagymabolygón ott akartak lenni, amelynek a magjába xinthiád költözött – sokszor csillagászati összegeket is képesek voltak megadni a lehetőségért, magukra haragítva ezáltal a többi konstruktőr fajt –, a gyanú irántuk jottányit sem lankadt, jóllehet sosem éltek vissza helyzetükkel, és sosem próbáltak meg erőszakkal behatolni a magba. Az ott lakozó lényeket a konstruktorok is békén hagyták, egyrészt mert tisztelték őket, másrészt babonás félelemből. Sokakat persze ez sem nyugtatott meg – többek között a sarlokat sem, akik már a gondolatát is gusztustalannak tartották, hogy az aultridiák leássák magukat a magig, és ott ki tudja, miféle kimondhatatlan borzalmakat művelnek az istenséggel. A sarlok és más józan gondolkodású népek számára talán csak a rég kihalt, legendákba vesző ilnek neve volt gyűlöletesebb, akik minden szabad idejüket az útjukba kerülő hagymabolygók módszeres elpusztításának szentelték.

Az ochtok előszeretettel költötték rossz hírét az aultridiáknak, így pártfogoltjaik – köztük a sarlok – gondosan kitalált rémhistóriákat hallhattak az aultridia lélek romlottságáról és a bolygószellemre leselkedő rettenetes veszélyekről. Ugyanakkor folyton-folyvást hangsúlyozták, hogy ők a nagy és dicső involucrák, a hagymabolygók megálmodóinak és építőmestereinek kései utódai, akik egymilliárd évnyi múltra tekinthetnek vissza; hogyan is lehetne őket egy napon említeni a tojásból épp’ csak kikelt lárvákkal, ezekkel a civilizálatlan pondrókkal?!

– Szóval – köszörülte meg a torkát Ferbin –, akkor most egy másik torony felé tartunk, hogy azon keresztül feljussuk a felszínre, igaz?

– Igen, uram.

Ferbin pillantása az áttetsző párán át a mélyben tajtékzó hullámokra tévedt. – Ilyen tempóban sokáig fog tartani.

– Lehet, hogy nem úgy tűnik, de meglehetősen gyorsan haladunk. Négyszer vagy ötször gyorsabban, mint a legsebesebb lyg. Ennél gyorsabban már csak az idegenek űrhajói repíthetnének bennünket.

– Pedig olyan, mintha araszolnánk – mormogta Ferbin a csillogó víztükröt bámulva.

– Nagyon magasan vagyunk, uram. A távolság csalóka.

Ferbin a hátára hemperedett. Amennyire meg tudta ítélni, a masszív felhőréteg legalján vitorláztak; fölöttük kilométernyi vastagságban gomolygott a fehérség. – Ez a micsoda tényleg egy felhő? – hitetlenkedett.

– Az, uram. Bár tömörebb és alaktartóbb, mint a mi felhőink. És beszél. Már ha van érdemi mondandója.

Ferbin eltöprengett a hallottakon. Mostanában egyre gyakrabban fordult elő vele az ilyesmi, noha alapjában véve a cselekvés embere volt, nem a tépelődésé. Az utóbbi időben azonban kénytelen volt belátni, hogy a látszólag céltalan szellemi időtöltésnek is megvan a maga haszna.

– Szóval… Azt mondod, nem arra megy, amerre a szél fújja, hanem amerre ő akar?

Hols felhúzta a szemöldökét. – Ezen magam is eltöprengtem. Figyeltem egy darabig, és arra a megállapításra jutottam, hogy képes változtatni a repülési magasságát. A különféle légáramlatokat lovagolja meg, akárcsak a madarak. Azokból pedig – mármint a légáramlatokból – bőven akad errefelé. Hatalmas szélcsatornák vannak egymás fölött, amelyek mind más-más irányba tartanak.

Ferbin a takarója szélét gyűrögette. – Megvannak még a papírok, amiket Seltistől kaptunk?

– Hogyne, uram – felelte Hols, és előhúzta a tekercseket bő tunikája alól.

Ferbin bólintott, és fáradtan visszarogyott a fekhelyére. – Van itt víz? Szomjas vagyok.

– Ott az a szalmaszálnak látszó valami, uram, próbáld ki!

Ferbin a feje mellett lebegő, áttetsző cső után nyúlt, és óvatosan beleszippantott; a víz tiszta volt és kellemesen édeskés. Visszafeküdt, és Holsra sandított.

– Szóval, Choubris Hols, mégiscsak velem jöttél…

– Amint a mellékelt ábra mutatja.

– …és nem maradtál otthon, pedig megtehetted volna. Emlékszem, még figyelmeztettél is, hogy a határon túl nem köt az esküd.

– Meggondoltam magam, uram. A puskás fiatalember, aki olyan kedvesen próbált marasztalni a tetőn, meggyőzött róla, hogy előbb lyuggatják ki a bőrömet, minthogy végighallgassák a hű, de minden egyéb tekintetben ártatlan szolgáról szóló védőbeszédemet. A te életed egy lyukas garast sem ér odahaza, uram, ez tiszta sor; s mivel halottnak nyilvánítottak, mindent megtesznek, hogy az is légy, és ne zavard össze a népek fejét. Már az is életveszélyben van, aki látott téged… hát még, aki a társadul szegődött.

Miközben Ferbin a hallottakon rágódott, Hols összehúzta a szemöldökét, és megigazította bő tunikáját.

– Meg aztán – köszörülte meg a torkát – mégiscsak megmentetted az életemet. A fickó már épp’ lőni akart, mikor orrtövön találtad.

– Hogy? Megmentettem az életedet? – Ferbin döbbenten pislogott. Még soha senkinek nem mentette meg az életét, és a hirtelen támadt érzés kellemesen csiklandozta a lelkét.

– Másfelől nem keveredtem volna ekkora kalamajkába, ha nem követlek, uram – tette hozzá Hols gyorsan, látva, hogy gazdája arcán önelégült vigyor terül szét.

– Igaz, igaz. – Ferbin ismét a gondolataiba merült. – Elszakadtál a családodtól, Hols, és ki tudja, mikor láthatod őket viszont.

– Csak három hete jöttem el otthonról, uram. Szerintem kifejezetten örülnek, hogy máshol rontom a levegőt. Akárhogy is, most ajánlatos feléjük sem néznem, amíg el nem csitul a vihar. Meg aztán… ha az udvari számadók a tőlük megszokott tempóban dolgoznak, egy jó hosszúévig fizetik a béremet, mire észreveszik, hogy nem vagyok odahaza.

– A feleséged fel tudja venni a pénzt?

– Nálunk ő kezeli a kasszát. El se tudod képzelni, miféle ördögi kísértéseknek van kitéve a magamfajta: ott az ivó, a dohánybazár, a fogadóterem, és még a teremtő tudja, hányféle furfangos fekete lyuk, ahol nyoma veszhet az ember pénzének. Lehet, hogy a fejemet elveszítem, de a családi buksza jó kezekben van.

Ferbin elmosolyodott. – De biztosan hiányzik az asszony meg a gyerekek. Három van, ugye?

– Mikor legutóbb számoltam, már négy volt.

– Nemsokára újra találkozhattok, ebben biztos vagyok – jelentette ki Ferbin elhaló hangon, és a szolgája felé nyújtotta a kezét. Hols értetlenül bámult rá. – Szorítsd csak meg! Azok után, amin keresztülmentünk, nem vagyunk többé úr és szolgája, hanem társak; ha úgy tetszik, barátok. Ha majd visszatérek atyám birodalmába, hogy kiköveteljem jogos jussomat, gazdagon megjutalmazlak a hűségedért.

Hols zavartan kezet rázott a herceggel. – Hát ez igazán… nagylelkű ígéret, uram, és bevallom, jólesik, de egyelőre beérném egy pohár jóféle borral meg egy adag pipadohánnyal.

Ferbin pillái elnehezültek, alig tudta nyitva tartani a szemét. – Azt hiszem, alszom egyet – motyogta, s rögvest mély álomba szenderült.

Hols válaszát már nem is hallotta.

A ködlény, aki Zourdnak nevezte magát, lassan besodródott a Vaw-yei torony szélárnyékába. Az alakja fokozatosan megváltozott: összetö-mörödött, majd testének legalsó régióiból egy apró pamacsot a kisebb, de így is jelentős méretű fiatorony tetejére eresztett, amely vagy ötven méterre magasodott az óceán szintje fölé. A sziklákat morzsoló ár dühödten ostromolta a tornyok tövét, a hullámok fölcsaptak, aztán a mélybe zuhantak, mint egy-egy elfúló sóhaj. Egyetlen állócsillag ragyogott a horizonton, megszínezve a felhőket és a habokat az örök hajnal vörösarany pírjával.

A levegő hűvös volt, a szél csípős. A toronytetőt vastagon borította a moszat, itt-ott napszítta halcsontok fehérlettek.

Ferbin és Hols kiléptek a buborékszoba falán feltáruló lyukon, és még egy utolsó pillantást vetettek ideiglenes szállásukra, amelyben az elmúlt néhány napot töltötték. A torony tetején hasonló lift várta őket, mint amilyenbe a Nyolcadikon bemenekültek üldözőik elől. Ferbin megfordult, és intett a felhőnek. – Mindent köszönünk! Ég veled!

A távolból elhaló suttogókórus visszhangzott: – Ég veled!

A felhő nyújtózott, gomolygó foszlányaiba belekaptak a torony körül kavargó szelek, és a magasba emelték. A két alak a torony tetején megbabonázva figyelte, amint egyre távolodik. A liftajtó berregése térítette őket magukhoz.

– Még lekéssük a csatlakozást! – ijedezett Hols, és a henger felé terelte a herceget. A lift láthatatlan pókfonálon ereszkedni kezdett velük. A fiatorony aljába érve átvágtak a nagy elosztócsarnokon, majd számtalan különféle méretű zsilipen áthaladva egy kisebb terembe értek, ahol újabb monolifter várta őket. Ez is gömb alakú volt, talán húsz méter átmérőjű lehetett, de a teteje átlátszó anyagból készült. Az ajtó rájuk zárult. A fali kivetítőn egy ocht képe jelent meg, és anélkül, hogy elkérte volna az irataikat, kijelentette, hogy teljesen rendben vannak.

A két utazó hipnotizáltan bámulta a fölöttük tátongó feketeséget, amit szúrós, pontszerű fények és sápadt gerendákra fonódó csövek tagoltak; utóbbiak bonyolult spirálrendszerben tekeregtek a feneketlen kútnak látszó közlekedőtér körül.

Hols füttyentett. – Legutóbb nem mutatták a panorámát!

A monolifter puhán elindult, és sebesen suhant egyre feljebb és feljebb. A fények némán, szédítő tempóban áramlottak körülöttük. Némi keresgélés után találtak egy tűrhetően száraz foltot a padlón, leültek, és csak néztek maguk elé. Csak ritkán törték meg a csöndet; olykor föl-fölpillantottak. Egy óra telhetett el így, mire a monolifter lassított és megállt. Aztán ismét nekilódult, és hatalmas zsilipkapukon keresztül araszolt tovább – némelyik félrecsúszott, mások arrébb gördültek vagy szegmensenként húzódtak félre a szélrózsa minden irányába. Újabb szint következett, a monolifter megint gyorsított, hangtalanul száguldva az örök éjszakában, a kísértetiesen vibráló csövek és gerendák között.

Egy idő után felálltak, és kinyújtóztatták a tagjaikat. Ferbin sebesült válla már nem fájt, de csúnyán bemerevedett. Hols megbökdöste a fali képernyőt, mire az hosszadalmas beszédet intézett hozzájuk a sarl nyelv udvari főhivatalnokokat is megszégyenítően cirkalmas változatában. Csak akkor derült ki, hogy felvételt hallanak, amikor a szóáradaton felbuzdulva kérdezgetni kezdték láthatatlan honfitársukat. Időközben áthaladtak a Harmadik szinten, amely sötét volt és élettelen; nem fedte sem talaj, sem víztakaró, csak a csupasz alapszerkezet látszott mindenütt. Még beltéri csillagok sem függtek a mennyezetén. A soron következő, Második szintet is a vákuum uralta, de itt már voltak csillagok, és némi élet is vegetált rajta: napfaló lények lakták, amelyek mást se csináltak, csak álltak naphosszat, és növények módjára szívták magukba az éltető fényt. Végül elérték az utolsó szintet, amelynek szintén nem volt légköre. Ezt a világot tükörgondola-keltetőnek hívták – bármit is jelentsen ez.

A monolifter lassított, a fények kihunytak körülöttük, majd tompa dobbanások, puffanások és szisszenések jelezték az út végét. Az ajtó feltárult, és egy széles, jellegtelen folyosón találták magukat, Végigmentek rajta, és a végén beszálltak egy újabb, immár hagyományosnak mondható liftbe. A felvonó rángatózva, akadozva ereszkedett alá velük. Újabb folyosó következett, melynek falait belső fénnyel izzó, hajszálvékony erezetű kőlapok borították, és a már megszokott, változatos kialakítású zsilipkapuk tagolták. – Ezek láthatólag élnek-halnak az ajtókért – düny-nyögött Hols.

A következő fordulóban egy ocht várta őket, védőruhája nedvesen csillogott.

– Idegeneket üdvözlök – jelentette ki, és előrenyújtotta egyik vézna végtagját. – Úti okmányokat kapom, ha lennék szíves. Nevemben a Vaw-yei torony toronymester, Tagratark.

Ferbin kihúzta magát. – A narisiin fő-Zamerinhez jöttünk.

– Ocht iratok ochtoknak járandóság. Felszínre érkezéskor kötelesség.

– Ez a felszín? – csodálkozott Ferbin, és körbenézett. – Nekem nem úgy tűnik.

– A felszín – kiabálta az ocht. – Ez az!

– Vezess, kérlek – ismételte Ferbin nyugodtan –, a fő-Zamerinhez. – Azzal megpaskolta a zsebét, amelyben a tekercsek dudorodtak. – Aztán megkapod a papírjaidat.

Az ocht röviden fontolóra vette az ajánlatot. – Után jöttök – mondta, megpördült a tengelye körül, és egy zsilip kapu felé vette az irányt, amely a közeledtükre kitárult.

Irdatlan méretű terembe léptek, melynek falain több emelet magas, tojásdad ablakok nyíltak a buján zöldellő tájra; erdők, szélborzolta tavak és sziklás, képtelenül meredek hegyoldalak terültek el, amerre csak a szem ellátott. Az ablakok előtt különféle élőlények, gépek és egyéb, nehezen beazonosítható micsodák nyüzsögtek.

– Látom? A felszín – mutatott körbe az ocht. Aztán szembefordult velük. – Dokumentumokat. Látni kérjük!

– Előbb vezess a fő-Zamerinhez – makacskodott Ferbin.

– Idegenek várnak. Fő-Zamerinhez jutni csökkenő esély. Vagy aki helyettes. Magyarázat ritka. Fő-Zamerin kiküldetés. Visszatérés távoli jövő. Dokumentumokat én kapom.

– A fő-Zamerin elment? – hitetlenkedett Ferbin.

– És miféle idegenekről hablatyolsz? – Hols nyugtalanul nézett körül, a keze önkéntelenül is a tőre markolatára tévedt.

13. Egyedül nem megy

Djan Seriy Anaplia – jó RK-ügynökhöz híven – alaposan beleásta magát a témába: összeszedett minden fellelhető információt a Sursamennel kapcsolatban, és áttanulmányozta a közelmúlt mikro- és makrotörténelmét, a hatalmi viszonyok dinamikáját. Kutatásai során ráakadt egy költői hangvételű morthanveld kommentárra, ami különösen megragadta: „Ha az ember (a vízlakó, állt a lábjegyzetben) a mélyből néz föl a napra, azt hihetné, hogy senki más nem érzi a testetlen lélegzet susogását, és nem veszi észre a dolgok változását. Akit nem horgonyoznak erős szálak a ráció sziklájához, előbb-utóbb saját lényét hiszi minden apály és dagály középpontjának. Pedig a mélység parányai mind, akik arcukat a napba emelik, ugyanezt a csalóka gyönyört érzik, s végül arra a következtetésre jutnak, hogy a napméz egyedül az ő fejükre csorog.”

Az Egyedül Nem Megy nevű MRH fedélzetén Anaplia épp’ bataost játszott a hajó egyik tisztjével. Alig egy napja szállt át korábbi vendéglátójáról, a Minden Jót Beléd Is Ratatata nevű, Kókler osztályú exhadihajóról, amely tovább rótta titokzatos útját a csillagok közt. Ez idáig még senki sem kifogásolta, hogy szexuális segédeszköznek álcázott tömegpusztító fegyvert és vele egy RK-drón teljes személyiségszerkezetét rejtegeti a bőröndjében. Hogy a potyautas miért nem tűnt fel a személyzetnek és a hajó MI-jének, rejtély, Anaplia mindenesetre abban reménykedett, hogy egyszerűen átsiklottak a dolog fölött.

Persze az is lehet, hogy mindent tudnak, és Humli Ghasartravhara, az utaskapcsolatokért felelős tiszt, aki a reggelinél mellé ült, és kihívta egy baráti bataosjátszmára, most készül ráborítani a játéktáblát. Előzőleg abban maradtak, hogy semmiféle külső segítséget nem vesznek igénybe, és az implantjaikat és drogmirigyeiket sem használják, de sosem lehet tudni.

A hajó tetőszintjén kialakított parkban ültek, egy árnyas tisztáson, göcsörtös törzsű tropelfák alatt. Nem messze tőlük kis patak csörgedezett, a tisztás túlfelén, egy napsütötte folton jól táplált bundaborm hevert, akár egy levedlett szőrmekabát. Élvetegen nyúlt el a füvön és süttette magát a hajó napvonalával, amely lassan araszolt a fejük fölött. Hangosan hortyogott, időről időre a másik oldalára fordulva.

Fent a magasban léghevederekben és ballonkosarakban hintázó gyerekek sikongattak. Anapliának egy vízcsepp hullott a fejére. Beletúrt sötét kefehajába, és gyanakodva megszagolta a kezét, majd bosszúsan fölnézett, de semmit sem látott a fejük fölé boruló lomboktól.

– Nem pisilnek ránk, ugye? – sandított a férfira.

Humli Ghasartravhara kurta pillantást vetett fölfelé. – Á, csak vízipisztoly – mondta, és ismét a tábla fölé hajolt. Vesztésre állt. Hófehér haja hosszú fonatban lógott a hátára, arcára vékony barázdákat szántott az idő. Puha szövetből készült, magasított derekú nadrágot viselt, melynek élénkzöld színétől könnybe lábadt az ember szeme. Meztelen felsőtestét és arcát részletgazdag, absztrakt tetoválások díszítették, a sárgásfehér vonalak szinte világítottak a bőrén, mintha aranyfény folyna az ereiben.

– Érdekes gondolat – bólogatott, amikor Anaplia elmesélte neki a morthanveld hasonlatot az óceán mélyébe hatoló napsugarakról. – Máshonnan indulunk, mégis ugyanoda érkezünk. – Elmosolyodott, és hozzátette: – Azt hisszük, hogy körülöttünk forog a világ, aztán kiderül, hogy mégsem. Az egó halála.

– Az – bólintott Anaplia.

– Ennyire érdeklik a vízlakók? – Ghasartravhara rosszallóan csettintett a nyelvével, mert a bataostábla jelezte, hogy lejárt a gondolkodási ideje. Összecsukta az egyik anyafát, és két tisztással arrébb húzta. Az apró szobrocska újra kihajtogatta magát, lesodorva néhány levelet a körülötte álló növényfigurákról, alig észrevehetően megváltoztatva ezzel a mikroklímát. Ha lépünk, merengett Anaplia, a felállás változik. De ha nem, akkor is.

– A morthanveld régióba igyekszem – magyarázta, miközben elmé-lyülten tanulmányozta az állást. – Régóta nem jártam arrafelé, fel kellett frissítenem az emlékeimet.

– Maga tudhat valamit! A morthanveldek nem szeretik a vendégeket.

– Remek összeköttetéseim vannak.

A férfi hümmögött. – Gondolom, jól ismeri a morthanveldeket.

– Nem különösebben. Egy hagymabolygó az úti célom, a morthanveld befolyási zónában. A neve Sursamen. Ott születtem.

– Egy hagymabolygón? Valóban?

Anaplia bólintott, és arrébb tolta az egyik bábuját. Az apró faszobor őszbe csavarodott, valóságos levélhullás-lavinát generálva a szomszédos mezőkön.

– Hmm. – A férfi merőn nézte a táblát, aztán felsóhajtott. – A hagymabolygók különös világok – mondta végül. – Legalábbis azt mondják.

Anaplia vállat vont.

– Megkérdezhetem, hogy miért látogat haza?

– Meghalt valaki a családból.

– Hát ez igazán… sajnálatos. Részvétem.

Anaplia udvariasan biccentett.

Első gyerekkori emléke egy temetéshez kötődött. Kislány volt még, mindössze két-három hosszúéves lehetett, amikor meghalt a nagybátyja, Wudyen herceg. Anapliára a többi gyerekkel együtt dadák felügyeltek a palotában, amíg a felnőttek a bonyolult udvari rituálé szerint meggyászolták a halottat. Anaplia a legjobb barátnőjével, Renneque Silbével játszott: babaházat építettek kisebb-nagyobb díszpárnákból és paravánokból. A gyerekszoba kandallójában, a szikrafogó láncok mögött barátságosan ropogott a tűz. Éppen egy ajtónak való párnát kerestek. Ez már a harmadik ház volt, amit aznap délután összeraktak, mert a katonásdit játszó fiúk időnként körberohantak a szobában, és szétrugdosták a többiek játékait. A dadák dolga lett volna, hogy felügyeljenek a gyerekekre, de ők a szomszéd szobában ültek, és gyümölcsbólét szopogattak.

– Megölted az anyádat – jelentette ki váratlanul Renneque, és a barátnőjére sandított.

– Tessék? – Djan Seriy értetlenül nézett vissza rá.

– Az anyukám mondta. Te vagy az oka, hogy meghalt. Miért csináltad? Tényleg megölted? Fájt?

– Nem öltem meg.

– Anyukám szerint igen.

– Senkit sem öltem meg.

– Ne tagadd! Az anyukám tudja, amit tud.

– Nem öltem meg, érted?

– Szerinte meg megölted.

– Hagyd abba!

– Az én anyukám sosem hazudik.

– Nem öltem meg senkit. Meghalt, és kész.

– Az anyukám szerint te ölted meg.

– Meghalt, és kész!

– Az emberek nem halnak meg csak úgy.

– Nem én voltam. Beteg lett.

– Wudyen herceg azért lett beteg, mert valaki megfertőzte a fekete huruttal. Őt is megölte valaki.

– Meghalt, és kész!

– Hát persze. Mert te megölted.

– Nem!

– De igen! Ismerd el!

– Szállj le rólam! Meghalt, és kész!

– Te sírsz?

– Nem sírok!

– De, sírsz. Nahát…

– Nem sírok!

– De igenis! Sírsz!

– Nem!

– Toho, Kebli! Nézzétek, Djan sír!

Ř

Humli Ghasartravhara megköszörülte a torkát, és a tábla fölé hajolt. Már alig figyelt a játékra, találomra rakosgatta ide-oda a figuráit. Jobb embert nem találtatok a feladatra? – csóválta a fejét magában Anaplia, aztán arra gondolt, hogy az RK paranoidot csinál az emberből. Talán nem is akarnak tőle semmit. – Sokáig marad? – törte meg váratlanul a csöndet a férfi. – Mármint a Sursamenen.

– Fogalmam sincs. – Anaplia némi töprengés után előretolt egy újabb figurát. A nyertes könnyed magabiztosságával játszott, akit már nem érhetnek meglepetések.

– Az űrhajó, amelyen érkezett… – kezdte a férfi, aztán elhallgatott, és várakozásteljesen felpillantott. Anaplia nem szólt, csak kérdőn felvonta a szemöldökét. – …nem volt valami készséges – fejezte be a mondatot egy sóhajtással Ghasartravhara. – Nem kaptunk magáról semmiféle információt. Se útvonaltervet, se személyazonosságot. Mintha kísértet volna.

Anaplia bólintott. – Értem.

– A hajó aggódik. Gondolom, ez a körülményeket tekintve érthető – tette hozzá a férfi bocsánatkérő mosollyal.

– Tényleg? Szegénykém.

– Tulajdonképpen nem volnánk… illetve a hajó nem volna ilyen… hogy is mondjam…

– Tolakodó? Paranoid?

– Mondjuk, hogy óvatos.

– Jó. Mondjuk.

– A morthanveld kapcsolatok jelenlegi állása mellett, ahogy bizonyára ön is tudja…

– Mit?

A férfi idegesen felnevetett. – Egy hajszálon múlik minden. Ugye, érti?

– Maga szerint?

Ghasartravhara kihúzta magát, és megköszörülte a torkát. – Nem könnyíti meg a dolgomat, Anaplia kisasszony.

– Miért, meg kellene?

A férfi a szemébe nézett, aztán lassan megcsóválta a fejét. – Van itt még valami – folytatta óvatosan. – A hajó Elméje megkért rá, hogy érdeklődjek önnél egy bizonyos fémtárgyról, amit a csomagjában hordoz.

– A világért se fogja vissza magát. Érdeklődjön!

– Meglehetősen szokatlan tárgy. Egy tűrakéta.

– Nocsak.

– Gondolom, tud róla.

– Sok minden van a bőröndömben.

Ghasartravhara mentegetőzve tette hozzá: – Nem kémkedünk a vendégeink után, ez nem szokásunk. De mindenkit és mindent átvilágítunk beszálláskor, és… nos, ilyenkor rábukkanunk az efféle dolgokra.

– Az MI-k mindig ilyen ijedősek, ha egy kofferről van szó?

– Általában nem. De ahogy már említettem…

– Á, igen, a morthanveld probléma!

– Nos, úgy van.

– Ez esetben engedje meg, hogy felfedjem az igazságot ön előtt, Ghasartravhara úr.

A férfi kihúzta magát, és diplomatikusan semmitmondó kifejezésbe rendezte az arcizmait, mintha egy különösen kellemetlen hír fogadására készülne.

– Az RK-nak dolgozom. – Ghasartravhara szeme elkerekedett. – De most nem vagyok szolgálatban. Felfüggesztettek. Ha engem kérdez, szerintem vissza se vesznek többé. Az RK nem szívesen engedi el az ember kezét – tette hozzá fanyar mosollyal. – Szóval mielőtt az utamra engedtek, kihúzták a méregfogaimat, érti? Tíz napja még vegyi- és idegfegyverek voltak a körmömbe építve… Meg egy ügyes lézervető, amivel akkora lyukat tudtam volna égetni a maga fejébe, hogy átdughattam volna rajta az öklömet. – Ghasartravhara arcán nyugtalanság suhant át. Anaplia szemügyre vette új körmeit. – Most már ártalmatlan vagyok – sóhajtott, és a férfira kacsintott. – Az összes játékszeremet elvették. Pedig volt néhány igazán izgalmas, egyedi darab… – Vállat vont. – És az egészet emiatt a morthanveld mizéria miatt. Ez volt az ára, hogy hazatérhessek. Mindegy, a lényeg, hogy meglátogathatom az apám és az öcsém sírját.

A férfi arcán a megkönnyebbülés és a szégyen keveréke ömlött szét. Zavarában felváltva bólogatott és csóválta a fejét. – Igazán… sajnálom.

– Semmi gond. Csak a dolgát végzi.

Ghasartravhara bocsánatkérőleg pislantott a nőre. – És a tűrakéta? – kérdezte halkan.

– Egy RK-drón búcsúajándéka. Valamikor azt a feladatot kapta, hogy vigyázzon rám. – Igyekezett hanyag természetességgel válaszolni, hogy mihamarabb lezárhassák a kényes kérdést. – Becsípődhetett valami az áramköreibe, mert komolyan veszi a feladatát.

– Értem – felelte Ghasartravhara bizonytalanul.

– Úgy viselkedik velem, mintha a gyereke lennék – tette hozzá a nő, kaján fintorral. – Kész röhej, nekem elhiheti.

– Értem, de vannak bizonyos…

– Az a szentimentális, vén pléhdoboz egyszer még mindkettőnket bajba sodor. Hálás volnék, ha az RK nem értesülne a dologról – mosolygott a férfira.

– Nem probléma – bólogatott Ghasartravhara, és bátortalanul elvigyorodott.

Naná, gondolta Anaplia. Mindenki örül, ha borsot törhet az RK orra alá. A bataostáblára mutatott. – Maga jön!

– Nem – rázta a fejét a férfi –, ezt a partit már elvesztettem. Ha előbb tudom, hogy ügynök, nem állok ki maga ellen.

A nő jeges pillantást lövellt felé. – Pontosan úgy játszottam, ahogy maga: segítség nélkül.

A férfi kényszeredetten elmosolyodott, aztán a kezét nyújtotta. – Nem érdekes. Maga nyert. Gratulálok!

– Köszönöm – mondta Anaplia és a férfi tenyeréhez érintette a magáét.

Ghasartravhara nagyot nyújtózott, és körülnézett. – Hogy elszaladt az idő! Ebédre jár. Volna kedve csatlakozni hozzám?

– A legnagyobb örömmel!

Összecsukták a bataostáblát, és elpakolták a figurákat.

Nos, én mindent megtettem Xussért, gondolta Anaplia. Ha az RK megtudja, hogy mellém szegődött, csak saját magát hibáztathatja. Egyelőre azonban, úgy tűnik, megúsztuk a dolgot. Egyelőre.

Ř

Az Egyedül Nem Megy egy átlagos MRH-hoz képest kicsi volt és túlzsúfolt – telis-tele emberekkel, mobil egységekkel és kisebb űrhajókkal, amelyek az univerzum távoli zugaiból érkeztek, és a legkülönfélébb célállomásokra tartottak. Anaplia ezért nem a hajó szállásegységében kapott szobát, hanem egy kisebb, félkész űrhajóban, amely a konstrukciós dokkban állt. Az új hajót Finom Hangsúlyeltolódásnak hívták, és Róna osztályú általános kontakthajónak szánták. (Ez volt a legújabb hajótípus a Kultúrában, amelyről nem lehet eldönteni, hogy túlméretezett kontaktegység, avagy törpe rendszerhajó.) A dokkban javában folytak a munkálatok, így Anapliának minden alkalommal, amikor a szállására igyekezett, szanaszét heverő, kisebb-nagyobb szerkezeti elemek és automata munkagépek sokaságán kellett átverekednie magát.

Tulajdonképpen nem is a készülő űrhajó volt az átmeneti otthona, hanem az ÁKH egyik modulja. A rövid tranzitutakra rendszeresített jármű a Finom Hangsúlyeltolódás hangárjában parkolt, fél tucat hasonló modul mellett. A vezérlőegység bútorokká és paravánfalakká transzformálta a mintegy száz ülést, és Anaplia hálás volt a figyelmességért és a tágas laktérért. A fejedelmi kényelemnek persze megvolt az ára, mert rajta kívül senki más nem lakott az épülő űrhajóban, sem a többi tranzitegységben. Egy ilyen zsúfolt, emberektől nyüzsgő helyen furcsa volt ennyire elvágva lenni a külvilágtól.

Anapliának nem kellett különösebb ész hozzá, hogy kitalálja, miért rakták karanténba, de egyáltalán nem zavarta a dolog. Másokat talán idegesített volna az elszigeteltség, ő azonban kivételezettnek érezte magát.

Néha kifejezetten előnyös, ha az ember hercegnőnek született.

Ř

A harmadik éjjel az Egyedül Nem Megy fedélzetén álmában újraélte gyerekkora egyik meghatározó élményét: a Kilencedik szint legendás vízesésénél, a Hyeng-zharnál tett kirándulást.

A kultúrabeliek egészen kicsi korukban megtanulták alakítani az álmaikat – ehhez nem kellett sem testi korrekció, sem más hókuszpókusz, csak tudatosság és némi gyakorlat. Djan Seriy felnőttkorában sajátította el a módszert, de szinte sohasem használta. (Mi oka lett volna rá? A legvadabb álmai sem érhettek fel a mindennapok véres valóságához, amit RK-ügynökként átélt.) Az ember néha álmában is rácsodálkozik arra, amiről éppen álmodik – ezt már régóta tudta. A szokásos tudatalattitisztogató, emlékszemét-söprögető álmaiban általában közönyös kívülállóként figyelte az eseményeket, és csak akkor lépett közbe, ha az álom át akart csapni rémálomba.

Amikor leszálltak a vonatról, szorosan fogta nevelőnője, Machasa anya kezét, és az ő hatalmas árnyékából bámulta a félelmetes fémkígyót, amit mintha egy tucat gőzszekér összekapcsolásával raktak volna össze, és ami nem az úton döcögött, hanem a földre fektetett, hosszú rudakon! A kis hercegnő életében nem látott még ilyet, és teljesen elvarázsolta a parazsat okádó mozdony és a takaros állomásépületek sora. Az egész rettentő izgalmas volt… Meg is fogadta magában, hogy mindent töviről-hegyire elmesél majd az apjának, amikor hazajön a rossz bácsiktól, akiket megint meg kellett büntetnie, és megkéri, hogy ők is építsenek ilyet odahaza Pourlban.

Az állomáson nagy volt a sürgés-forgás, Machasa anya (akit karonülő korától fogva Mannyának szólított) egyetlen pillanatra sem eresztette el a kezét. Népes kísérettel érkeztek, és mivel a trónörökös Elim is velük volt, a királyi testőrség vigyázott rájuk. Reggel, amikor öltözködtek, Mannya szigorúan ráparancsolt, hogy legyen jó kislány. Veszélyes helyre utaznak, magyarázta, egy másik országba, egy másik élőszintre, és az idegenek között sok a rossz ember. Semmi szófogadatlanság és elkóricálás! Megnézik a legnagyobb vízesést a világon, és ugye nem akarja, hogy belepottyanjon a vízbe, és magával sodorja a rettenetes ár?

Jaj, dehogyis akarta, hogy belepottyanjon a vízbe, és magával sodorja a rettenetes ár! Hidegre fordult az idő, és a Hyeng-zharnál sosem lehetett tudni, mire számítson az ember. Telente nemcsak a folyó, de maga a zuhatag is befagyott. Mannya a legmelegebb kabátját adta rá, ide-oda rángatva és cibálva, ahogy bebugyolálta, és begombolta, aztán bozontos szemöldöke mögül szigorú tekintettel mérte végig az eredményt. (Soha semmivel sem volt elégedett, pláne ha Djan Seriyről volt szó, de a javára szólt, hogy sohasem ütötte meg a kislányt. Érzelmesebb pillanataiban néha előfordult, hogy elsírta magát, és ilyenkor megbabusgatta – a kis Djan ezt szerette a legjobban. Egyszer ő is megpróbálta megölelni az apját egy ünnepi fogadáson, de az udvaroncok kinevették, az apja pedig bosszankodva eltolta magától.)

Anaplia hol saját, gyerekkori szemével látta a történteket, hol kívülállóként, ide-oda sodródva a múlt és jelen, emlék és valóság között. Az álom legapróbb részleteit is tisztán érzékelte, az embereket, a tárgyakat, a tájat – egyvalamit kivéve: saját arcát. A kis Djan Seriy helyén ködös, bizonytalan körvonalú alak állt, vonásai sápadt, elmosódott pacába olvadtak. Hiába, az ember nem találkozhat önmagával sem a múltban, sem a jövőben.

Aztán azon kapta magát, hogy az álmát kritizálja; a dadája valóban ilyen kövér lett volna? És tényleg ennyien elkísérték őket az udvartól?

A vonat fáradtan szisszentett, és sűrű, fehér párát böfögött. Aztán egyszer csak egy gőzkocsiban ültek, és a végtelen síkságot átszelő, nyílegyenes úton zötykölődtek. A kék égen pamacsfelhők úsztak, az utat vézna fák szegélyezték. Anaplia a kocsiablaknak támasztotta a homlokát, és arra gondolt, hogy Zeel, a kedvenc mirtikhorja inkább éhen halna, semhogy ilyen csenevész füvet egyen, mint ami a Kilencediken nő. Körös-körül minden szürke volt és rettentő unalmas.

Aztán az emlék hirtelen átváltott és a végtelennek tűnő (a valóságban talán tízperces) út után egyszer csak ott találta magát a lélegzetelállító és fenséges Hyeng-zhar mellett.

A széles folyó túlpartja a ködbe veszett, és olybá tűnt, mintha a szirtről egy egész óceán zuhogna alá. A vízesés kolosszális íve fölött anyagtalan várfalként tornyosultak a felhők, újabb és újabb gombatornyokat növesztve. A vízcseppek csillámló drágakőzáporként hullottak alá, és a völgy fölött dobhártya-remegtető mennydörgés hallatszott, ahogy a mérhetetlen víztömeg átbukott a csupasz sziklaperemen, hogy a többszintes, áttekinthetetlenül bonyolult medencerendszerbe csapódva körbenyaldossa a különös alakú szirteket, csiszolt sziklákat és a régi korok megfeneklettkő-emlékeit, amik úgy hevertek szerteszét, mintha egy óriás gyermek diribdarabra zúzott játékai volnának.

Talán a Hyeng-zharia misszió tudós papjai is ott voltak, akik a közeli ásatásokat vezették, és biztosan ott volt a nyomorúságos kunyhóváros is, az örökké vándorló Hyeng-zhar tábor, no meg a tengernyi szerszám, építőanyag és gép, ami az idővel versenyt futó kincsvadászok munkájához kellett… Ha ott is volt mindez, ő semmit sem vett észre belőlük. Csak a vízesést, a roppant erőt látta; ott dübörgött a csontjaiban, tövestül csavarta ki a világot a valóság talajából; megnyílt az ég is, és az egész univerzum darabjaira hullott, aztán ismét egybeforrt. Remegett a föld és a levegő, az ember agya zörgött a koponyájában, mint üveggolyó a csuporban.

Djan szorosan markolta Mannya kezét.

A szeme kiguvadt, és majdnem összepisilte magát, a pokoli dübörgés valósággal kifacsarta belőle a szuszt. Legszívesebben üvöltött volna, de persze nem tette, mert tudta, hogy Mannya azonnal hazacipelné, ciccegve és a fejét csóválva, hogy ő előre megmondta, de Djan ragaszkodott hozzá. És nem félelmében szeretett volna kiáltani – bár félt, sőt; rettegett –, hanem mert égett a vágytól, hogy saját vékonyka hangját hozzáadja az ezerszólamú bömböléshez, hogy kiteljesítse a pillanatot.

Ez volt a legelképesztőbb dolog, amit életében tapasztalt, s bár később a Kultúrában sok csodát látott, a gyerekkori élményt egyik sem szárnyalta felül. A Hyeng-zhart csak önmagához lehetett hasonlítani, minden más eltörpült mellette. Szerencsésnek tartotta magát, még ha rövid időre is, de a saját fülével hallhatta a történelem legnagyobb kakofóniáját. Saját kicsisége nem számított, a közönyös őserő valósággal kiszippantotta a levegőt a tüdejéből, s kitépte a sikolyt a torkából. Teleszívta a mellkasát, amíg a gombok meg nem feszültek a kabátján, kitátotta a száját, amekkorára csak tudta, aztán csak remegett és rázkódott hosszú perceken át, mintha üvöltene. Ha el is hagyta hang a torkát, semmi nem hallatszott a mennydörgő robajban.

Az évek teltek, és az emlékre szép lassan rárakódtak az élmények és tapasztalatok, de a bent ragadt, néma sikoly tovább visszhangzott és dolgozott benne.

Sokáig álltak ott. Ő kidugta az arcát a korlát rácsain, aztán fel is kapaszkodott rá, hogy jobban lásson. A dadája segített neki. A vastag felhőkben gomolygó vízpermet, amelyet erre-arra terelgetett a hűvös szél, kiült az arcukra, a ruhájukra, míg végül mindannyian bőrig áztak.

Jó időbe telt, mire felfogta, hogy a kisebb-nagyobb medencékben álló hatalmas, csálé sziklatömbök voltaképp romos épületek. Amikor alaposabban szemügyre vette a tájat, rádöbbent, hogy a kísértetházak mindenütt ott vannak: megdőlve és összetörve meredeztek a vízgyűjtők szélén, szétszórtan hevertek a tejszerű ködben, a folyásirányt követve, és sápadtan derengtek a zuhogó, sötét vízfal előtt. Az ódon falakat körülölelő piszkosszürke vízpermet kivirágzott, és a magasba emelkedve egyre fátyolosabbá vált, amíg végleg el nem hígult az égi kékben.

Kik lehettek a különös város lakói? És hol lehetnek most? A vízbe fulladtak talán? A hangyányi alakokat csak akkor vette észre, amikor már indulni készültek, és Mannya erőnek erejével elráncigálta a korlátról. A köd elrejtette őket a kíváncsi tekintetek elől, és csak olyankor tűntek elő, amikor a párafüggöny egy-egy pillanatra fellebbent. Szabad szemmel alig lehetett kivenni őket, eltörpültek a zuhatag íve mellett; megannyi mozgó, kéz és láb nélküli pötty. Talán nem is emberek, gondolta Djan Seriy. Csak akkor tűnt föl neki, hogy az apró alakok cérnavékony ösvényeken araszolnak, törékeny függőhidakon egyensúlyoznak át, és itt-ott csoportba verődnek a miniatűr dokkokban, ahol gyufaszálcsónakok és hajók bukdácsolnak az óriáshabok hátán.

Ezek persze nem ugyanazok a lények voltak, akik a hatalmas várost felépítették, hanem az a több tízezer régész, történész, mérnök, tudós, aknász, hídépítő, vasúti munkás, térképkészítő, távirdász, darukezelő, halász, révész, markotányos, alagútfúró, fosztogató, guberáló, opportunista és életművész, akik újra benépesítették a milliónyi vésőkalapács erejével alázúduló víz ereje és hordaléksziklák morzsoló-forgácsoló hatása által alakított, folyamatosan változó vidéket.

Mannya hangosan pörölt vele, de ő a füle botját se mozdította. Talán nem is hallotta; nem nézett fel, nem érdekelte semmi. Tágra nyílt szemmel figyelte az irdatlan víztömeget, a málló sziklákat, az elárasztott kísértetházakat, a drágakövekként tündöklő vízcseppek milliárdjait és a sürgölődő ember-hangya-lényeket. Minden idegszálával a látványra összpontosított, arra sem vette a fáradságot, hogy kapálózzon vagy feleseljen. Végül az egyik testőr megelégelte a dolgot, és a hátára dobta, akár egy zsákot. Mannya a katona mögött csoszogott, és szemrehányóan rázta felé az ujját. Djan elnézett a feje fölött; a Zuhatagot bámulta kitartóan, és borzasztóan örült, hogy a testőr hátáról egészen addig nézheti, amíg el nem tűnik egy kövezett töltés pereme mögött. Aztán már csak a fehérarany vízpára emlékeztetett rá, hol is van valójában.

Ř

A Hyeng-zhar a mintegy kétezer kilométer hosszú Sulpitin folyó alsó szakaszán helyezkedett el, amely két beltengert kötött össze, és helyenként olyan széles volt, hogy szabad szemmel nem lehetett látni a túlsó partját. Egy széles síkságon hömpölygött végig ráérős kanyarokat véve, hogy végül egy kétszáz méter mély szurdokba zúduljon alá, amelyet maga vágott a sziklába. A zuhatag vize nem egyetlen nagy gyűjtőmedencébe hullott, hanem számtalan kisebb vízesésre szakadt, amelyek egy többszintes, bonyolult tórendszert tápláltak. Az U formába rendeződő mini zuhatagok százai távolról úgy festettek, mintha összetört poharak volnának, és ezek rajzolták ki a vízesés felső, sziklás koronaívét.

A zuhatag az Alsó-Sulpin-tenger egykori sziklás partvonalánál alakult ki, a megmaradt szirtek magányos őrszemekként meredeztek az égre a folyó deltájánál. Az idők során a víz titáni ereje hosszan elnyúló, mély szurdokot vájt a partfalba. Amikor Djan Seriy először járt ott, a kanyon hossza már meghaladta a négyszáz kilométert.

A talaj fedőrétegét homokkő alkotta, és az alsóbb rétegek is alig érdemelték meg a kőzet nevet: különféle korú agyagos üledékből álltak, amelyeket egy áradássorozat terített a szintpadlóra több száz millió évvel ezelőtt. Az üledéket puszta kézzel is el lehetett morzsolni; más bolygókon már rég kőzetté préselődött volna, de a Sursamen gravitációja ehhez kevés volt. A víz úgy vágott utat magának a laza szerkezetű felső talajban, mint kés a vajban.

A vízesést már akkor is Hyeng-zharnak nevezték, amikor a folyó, mintegy hatezer éve, egy hirtelen áradás után elérte a tengert, és bár a Zuhatag időközben több mint négyszáz kilométerrel arrébb vándorolt, a környékbeliek egymást követő nemzedékei megőrizték a nevét. Hogy az ősi várost hogy hívták, senki sem tudta. Építőivel egy rejtélyes katasztrófa végzett több millió évvel korábban. A szint körülbelül tízmillió évig lakatlan volt, mielőtt újra kolonizálták volna.

Eleinte a város létezéséről sem tudtak. A nevét sem az ochtok, sem a narisiinek, sem a morthanveldek nem ismerték, sőt, ami azt illeti, a minden tudás kútfejeként tisztelt nagy Öregek sem tudtak róla semmit. Nem csoda, hiszen régen építették, Sursamen életének egy korai szakaszában, a nagyok előző gondnoksága idején. Egyetlen dologban azonban mindenki egyetértett: eredetileg nem Hyeng-zharnak nevezték.

Az ősi romokat – az elnevezésben rejlő bájos ellentmondásra fittyet hányva – manapság úgy hívták: a Névtelen Város.

A Zuhatag évezredeken át a bolygó legfőbb látványosságának számított, már csak a puszta mérete miatt is. Még azokon az élőszinteken is hallottak róla, ahol a telepesek sosem jutottak túl szülőfalujuk határán. A társadalmi elit legelőkelőbb és leggazdagabb tagjai, a Tizenkettedik légsárkányai, a Tizenegyedik meanderitái, a Tizedik örvénylakói, a Negyedik hidráljai és ozmolitái életükben legalább egyszer elzarándokoltak a Hyeng-zharhoz: az ochtok és az aultridiák engedélyével megtették a néha nem éppen rövid zarándokutat a tornyokon át, hogy egy pillantást vethessenek a természeti csodára.

Amikor a vízesés – Anaplia legelső látogatása előtt mintegy jó száz évvel – kimosta a talajból az első házakat, a galaxisban futótűzként terjedt a hír. Hyeng-zhar egykettőre a megoldhatatlan rejtélyek jelképévé vált, sőt egyes szubkultúrák (például a szociometrikus urbaniszták és az összeesküvéselmélet-rajongók) valóságos mítoszokat szőttek köré. A fokozatosan feltáruló metropolisz szemmel láthatóan az ősidőkben épült, de nem volt sem primitív, sem esetleges; ahogy az utcahálózat egyre nagyobb része került a felszínre, és az emberek képet kaphattak a valódi méretéről, minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy egy technikailag igen fejlett civilizációról van szó. A legromosabb házak is kincseket rejtettek. A legtöbb régészeti lelet nemesfémekből és drágakövekből állt, amelyek természetes állapotukban csak elvétve fordultak elő a Sursamenen. (Mivel egy hagymabolygón nincsenek egymással ütköző kéreglemezek, és ebből adódóan geológiai értelemben vett átalakulás sincs, új kőzetrétegek sem alakulnak ki.) Az idegen, ritka anyagból készült tárgyak egy részét újra felhasználták, és különféle vágószerszámokat, gépalkatrészeket készítettek belőlük; ezek az eszközök a hagyományos anyagokból készült társaikhoz képest jóval tartósabbnak bizonyultak. Ezenkívül szinte naponta kerültek elő lélegzetelállítóan gyönyörű, de önmagukban értelmezhetetlen művészi alkotások és titokzatos, beazonosíthatatlan funkciójú tárgyak, de holttesteket és sírokat egyet sem találtak.

A város építőanyagai is óriási potenciált rejtettek magukban. A Kilencedik kincsvadászai többször is megpróbálták a pilléreket, gerendákat és falpaneleket elszállítani, és újra felhasználni, de nem tudták, hogyan kell a szerkezeti elemeket szakszerűen méretre vágni és egymáshoz illeszteni.

A Zuhatag egy körülbelül hét-nyolc kilométer széles sávot mosott ki az egykori városból, de jól látszott, hogy ez az egésznek csupán elenyésző töredéke. Hogy a peremkerületekkel együtt mekkora lehetett, arra nézvést a kutatók is csak óvatos becslésekre hagyatkoztak.

A házak tucatnyi különféle típusát különböztették meg a régészek, ami egyesek szerint azt jelentette, hogy a Városban több faj egyedei élhettek együtt. Az ajtók, ablakok és berendezési tárgyak méretükben és formájukban is jelentősen eltértek egymástól. Némelyik ház alapozása egészen a szintpadlóig lenyúlt, nagyjából nyolcvanméternyi mélységbe. Ezek az épületek akkor sem dőltek össze, amikor a folyó körbenyaldosta őket, magányos szigetekként dacoltak tovább a sodró áradattal.

Nem telt bele sok idő, és a Kilencediket lakó humanoid fajok között háború tört ki a Zuhatag birtoklásáért. Mindenkinek a mesés kincsekre fájt a foga. Végül annyira elfajultak a dolgok, hogy az ochtoknak kellett közbelépniük. Ezután több évtizedig viszonylagos csend és béke honolt. A sarlok és néhány más nép a Nyolcadikról, akiknek az ochtok szabad átjárást biztosítottak, alaposan kivették a részüket a háborúból, de a befolyásuk az ezt követő békeidőkben nőtt meg igazán, amikor kereskedelmi központokat létesítettek és rendfenntartó egységeket állomásoztattak a környéken, hogy megőrizzék a status quót.

Ekkorra a Zuhatag által nyújtott szimbolikus és kézzelfogható előnyök a narisiinek érdeklődését is felkeltették. A környéket Fokozottan Védett Övezetnek nyilvánították, s ezzel tulajdonképpen ráütötték a pecsétjüket a békepaktumra, rákényszerítve az ochtokat, hogy igyekezzenek betartatni azt, már amennyire ez egy liberális szabályrendszerrel rendelkező hagymabolygó esetében lehetséges. Csupán arra kellett ügyelniük, hogy az aspiráns fajok ne irtsák ki egymást az utolsó szálig, miközben szabadon űzik kisded játékaikat.

A deldeyneknek azonban máshogy gondolták. Jól értettek a távvezérelt háborúhoz, ami után rendszerint mosták kezeiket. A Zuhatagban ők is óriási potenciált láttak, amit a világért sem akartak elszalasztani, ráadásul az idő tájt a hadseregüknek épp’ semmi dolga nem akadt, így aztán lerohanták a Hyeng-zhar övezetet, elkergették a kutatókat, kiebrudalták a szerencsevadászokat és a külhoni rendfenntartókat, és a biztonság kedvéért földig romboltak minden kereskedelmi kirendeltséget és helyőrséget. A sarlok is hasonló sorsra jutottak: a deldeynek egy apró, szinte jelentéktelen rohammal elfoglalták a Kilencedik utolsó sarl adminisztrációs központját a Peremethine torony lábánál. Ebben az ütközetben esett el Hausk király legidősebb fia, Elim.

Hát így kezdődött a Szintek Háborúja, a véres és végzetes viszálykodás a deldeynek és a sarlok között.

Ř

Anaplia nehezen tért magához az álmából, a tudata szokatlanul lassan tisztult ki. Milyen furcsa, hogy ennyi év után megint a Hyeng-zharról álmodik… Mikor is járt ott utoljára? Nagyon rég. Persze megkérdezhette volna az idegmíderét (ahogy azt is megtudhatta volna, mi volt a tegnap esti vacsorája kémiai összetétele, mennyi porszem van a szobájában, ahol aludt, vagy az előző naptári évben hányszor volt orgazmusa), de inkább nem tette.

Ha már orgazmus, gondolta, az idei összmennyiséget a múlt éjjel alaposan megnövelte. Egy Geltry Skiltz nevű fiatalember feküdt mellette a hullámágyon anyaszült meztelenül, és édesdeden hortyogott. Az ágy lágyan hullámozott körülötte, a feje fölött hatalmas, száraz hópelyhek kavarogtak. Anaplia elgondolkozva figyelte a hópelyhek táncát, amelyek gondosan elkerülték a fiú orrát és száját, és újra eszébe jutott az első látogatása a Zuhatagnál.

Hosszú évekbe telt, mire újra eljuthatott a Kilencedikre, nem sokkal Elim halála és a háború kitörése előtt. Még mindig kislány volt, bár ő vénséges vén öregasszonynak érezte magát, akinek az élet már semmi újat nem tartogat. A Hyeng-zhar másodszorra is ugyanaz a sikolyszippantó élmény volt – ugyanolyan, de mégis más. Távolról nézve a táj nem sokat változott, ugyanaz a hatalmas, hosszan elnyúló kanyon kígyózott végig a síkságon, a végében a csorba, feje tetejére állított pohárformával. Az időközben eltelt tíz kultúrabeli normaév alatt a vízesés újabb hétszáz méterrel rágta magát előre, irdatlan mennyiségű szikla- és silhordalékot mosva a tengerbe. Feltárultak az ősi város belsőbb kerületei, ahonnan még izgalmasabb mérnöki konstrukciók és az addigiaknál is változatosabb épületek kerültek elő. És természetesen az emeletes medencesor is átrendeződött.

A régebben napvilágot látott romok magányosan, elszórtan álldogáltak tovább a szurdok mélyén végigfutó piszkossárga homokpadon, mint a múlt kizsigerelt kísértetei.

Tulajdonképpen már akkor sejteni lehetett a deldeynek szándékát. Gyanúsan sok egyenruhás téblábolt a környéken, és a deldeynek egyre rosszabbul tűrték, hogy mások dirigáljanak nekik a saját szintjükön valami poros békepaktumra hivatkozva, amit hazaárulók és pöffeszkedő idegenek írtak alá.

Anaplia akkor már elég felnőtt volt ahhoz, hogy felfogja a dolog jelentőségét, de még nem látta át, hová kulminálhatnak az események. (Ámbár valószínűleg akkor sem tehetett volna semmit, ha átlátta volna, mert az apja nem sokat adott a szavára.)

Persze Pourlnak is megvoltak a maga informátorai; a sarlok kémei és diplomatái a régió központjából, Sullirból, sőt egyenesen a deldeyn királyi udvarból küldték jelentéseiket. Hírt adtak a közhangulat drasztikus változásáról és a háborús előkészületekről, de vészjelzéseik süket fülekre találtak. A hírek tömegével érkeztek, és rengeteg ellentmondás akadt közöttük – egyrészt mert az informátorok sem voltak tévedhetetlenek, másrészt mert sokan arra használták fel a spionkodást, hogy előtérbe tolják magukat, vagy nagyobb bért csikarjanak ki. Voltak, akik szántszándékkal félrevezették az udvart, vagy egyszerűen csak felültek az ellenség dezinformátorainak. Szelektálni kellett, és ez magában rejtette a hiba lehetőségét.

Bármilyen bölcs politikussá és rettenthetetlen harcossá érett az évek során Hausk, ő is csak ember volt, és azt hallotta, amit hallani akart. Akkortájt épp’ nem hiányzott neki egy deldeynek elleni háború, eleget főtt a feje a Nyolcadikon vívott hadjáratai miatt. És a sarl sereg sem volt felkészülve egy jól képzett és remekül felszerelt hadsereggel szemben.

Anaplia tehát semmit sem tehetett. Hosszú haj, rövid ész; az apja legjobb esetben is csak legyintett volna rá.

Ř

Ébren feküdt a kabinjában. Skiltz egyenletesen szuszogott mellette, a drónkópia pedig egy utazótáskában szundikált, valahol a szekrény mélyén. Megkönnyebbülten tapasztalta, hogy még mindig tudja használni az idegmíderét (bár egy kultúrabeli űrhajón valóságos csoda volna, ha nem férne hozzá a központi adatbázishoz). Utasította a rendszert, hogy vetítse elé azt az űrrégiót, amelyet a hajó külső érzékelői befognak. A hálószoba falát a következő pillanatban betöltötte a csillagos éjszaka.

Az Egyedül Nem Megy ráérős tempóban szelte a téridőt, a csillagok mintha egy helyben toporogtak volna. Djan Seriy belefúrta tekintetét az apró fénypontok sűrűjébe, hátha megpillantja a Sursamen napját, a Meseriphine-t, de az még túl messze volt ahhoz, hogy szabad szemmel ki lehessen venni. Aztán arra gondolt, megkéri a hajót, mutassa meg, merre keresse a horizonton, de letett róla, és csak figyelte a csillagok alig észrevehető mozgását. Az otthoniakra gondolt, és lassan mély álomba szenderült.

14. A játék

– Úgyse sikerül, Toho. Add fel! Az egész nyereményemet teszem rá, hogy kiöntöd!

– Akkor keresztet vethetsz a pénzedre, te gazfickó – szűrte a megszólított a foga közt. Ónkupáját feltette egy üres gyertyatartóra, majd az egészet a homlokára állította. Az egyik szolgálólány kihajolt a lépcsőkorláton, felnyitotta a kupa fedelét, és csurig töltötte sörrel. A társaság tapsolt és hujjogott, felváltva biztatva és sértegetve cimborájukat. Mézszínű napfény ömlött be a piszkos ablakon; a Pentrl a király halála óta nem sütött ilyen fényesen.

Oramen vigyorogva figyelte kupát egyensúlyozó barátját, akivel az egész napot az ivóban töltötték, húsz másik udvari ficsúr társaságában. A legújabb játékot a nagyszájú Hongé találta ki, aki már amúgy is túl sokat nyert aznap; csak sör kellett hozzá, egy széles talpú gyertyatartó és két biztos kezű pincérlány. A vállalkozó kedvű egyén a lépcső mellé állt, az egyik lány teletöltötte a kupáját sörrel, aztán az illetőnek át kellett sétálnia a terem túloldalára, ahol a másik lány megszabadította a terhétől, majd az italt körbeadta a cimboráknak.

A játékhoz bőrrel bevont fémkupát használtak, mert a közönséges üveg- és agyagkorsók maradandó kárt okoztak volna, ha a fejükre esnek. A feladat így sem volt könnyű, így néhány kör után mindenki alaposan elázott, kívül és belül egyaránt. Ahogy a hangulat fokozódott, páran derékra vetkőztek. A játékot nehezítette, hogy a csúszós fapadlón tócsákba gyűlt a sör, és a játékosok is egyre ingatagabb lábakon álltak. A helyiségben szinte vágni lehetett a füstöt, a fullasztó, sörszagú levegőben trágár megjegyzések röpködtek.

Tohonlo, aki Oramen után a legmagasabb rangú udvaronc volt a társaságban, tapogatózó léptekkel megindult a terem túlsó oldala felé. A korsó ide-oda billegett a gyertyatartón, apró köröket írva a levegőben. Egy óvatlan lépésnél megbillent, tartalmának egy része a fiú homlokára löttyent. A többiek hangosan röhögtek, az asztalt csapkodták és a lábukkal dobogtak, de Tohonlo csak pislogott egyet, megtörölte a szemét, és tántorogva továbbindult. A dobogás egyre erősödött, a társaság most már ütemre verte a taktust.

Tohonlo lassan közeledett a célvonalhoz, az amazontermetű, csontos szolgálólány felé, aki átnyúlt a galéria korlátján, minek következtében mélyen dekoltált blúzából előbuggyantak apró keblei. A férfiak füttyel és profán megjegyzésekkel jutalmazták a spontán produkciót.

– Gyerünk, Toho, spriccelj oda neki!

Toho odaért a lányhoz. Az erősen megmarkolta a kupát, de a súlyától megtántorodott, és kis híján elvesztette az egyensúlyát. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy átesik a korlát fölött, de végül sikerült megkapaszkodnia. Diadalmasan a feje fölé emelte a kupát, a férfiak üvöltve éljeneztek. Tohonlo horkantott egyet, és megrázta a fejét, mire a gyertyatartó hangosan koppanva a földre zuhant. Toho felkapta, és kardként maga előtt tartva meglengette cimborái orra előtt, akik az imént a leghangosabban dobogtak, hogy eltereljék a figyelmét. Azok ijedtséget mímelve kegyelemért esedeztek.

– Oramen! – Tove Lomma barátja vállára csapva lehuppant mellé a padra. A söröskupákat, amiket magával hozott, olyan erővel vágta az asztallapra, hogy a nedű egy része kilöttyent. – Te következel! – mondta, és széles karmozdulattal a lépcső felé intett.

– Mondtam már, hogy nem kérek többet – emelte fel Oramen az egyik korsót, és meglengette Tove vöröslő, izzadt arca előtt.

Tove közelebb hajolt. – Tessék? – Akkora volt a zaj, hogy a saját hangját is alig hallotta.

– Nem érdekes – sóhajtott Oramen. Félretolta az előző korsót, és belekortyolt az újba.

– Pedig ki kellene próbálnod – erősködött Tove, miközben egy újabb delikvens állt a korlát alá, jelezve, hogy töltsék tele a kupáját. Időközben a bögyös felszolgáló elrohant a legközelebbi asztalig Tohonlo kupájával, és gyorsan visszafutott a galériára, ügyesen kitérve a hátsójára mért csapások elől. – Próbáld csak ki! – győzködte tovább barátját Tove. – Nem tudod, mit hagysz ki! Remek móka, majd meglátod!

– Úgyis a fejemre esik az a micsoda.

– Mit mondasz?

– Bőrig áznék – üvöltötte túl Oramen a hangzavart. A társaság tagjai ismét ütemes tapsba kezdtek.

– Naná! Ez a lényege, é’ted?

– Valami kevésbé jó göncöt kellett volna felvennem.

– Tudod is te, hogyan kell mulatni! – legyintett Tove. – Gyakrabban kellene kirúgnod a hámból, hercegem, amondó vagyok.

– Gondolod?

– Alig látlak mostanában! Mondd csak, mikor jártunk utoljára a bordélyban?

– Jó ideje, szent igaz.

– Csak nem untál rájuk?

– Mi?

– A lányokra.

– Dehogy!

– Vagy már a fiúkat szereted? Ugye nem lettél te is… resnye…?

Oramen megrázta a fejét. – Nem, isten ments’!

– …és nem szoktad hátulról, ugye?

– Ugyan már!

– Akkor meg miért vagy ilyen savanyú, az isten szerelmére?!

– Más dolgom van, Tove. Szívesen veletek tartanék mindennap, de…

– De mi? Mondd csak, biztos, hogy nem kefélsz fiúkkal? Komolyan mondom, ezek a sóderesek rosszabbak, mint azok a kurva demokraták!

– Nem fekszem le férfiakkal, Tove. Ez olyan biztos, mint hogy itt vagyok melletted.

– Szeretlek, Oramen, érted? De a… bakugrókat ki nem állhatom.

– Elhiszem, Tove. Mindenki utálja őket. De én nem vagyok olyan. Nyugodtan elhiheted.

– Akkor miért nem jössz velünk? Mulass többet, érezd jól magad!

– Rendben, megígérem.

– Megígéred?

– Figyelsz rám egyáltalán? Fejezd be ezt a gyerekes…

Nem lehet tudni, hogyan tört ki a verekedés, de egyszer csak ónkupák és üvegpoharak röpködtek mindenfelé, és az ivócimborák egymás torkát szorongatták. Az ajtónál belépéskor mindenkinek le kellett tennie a kését és a többi fegyverét, de a zűrzavarban Oramen mintha egy pengét látott volna megvillanni. Egy tagbaszakadt fickó borgőzös tekintettel és óriási kilengéssel megindult az asztaluk felé. Már majdnem ott tornyosult fölöttük, amikor egy eltévedt ütés tarkón találta. Egyenesen az ölükbe zuhant.

Mivel a padot vaspántok rögzítették az asztalhoz, Oramennek eszébe sem jutott kirúgni maga alól. Villámgyorsan oldalt csúszott, így épphogy, sikerült elkerülnie a találkozást a zuhanó testtel. A fickó feje az asztalon koppant, ami recsegve leszakadt a padról, és a szomszédos asztalnak csapódott. Oramen a kezében tartott korsóra meredt: a sör fele megmaradt, ami a körülményeket tekintve kisebb csodának számított. A többi kupa tartalma a mögöttük ülő asztaltársaságra zúdult, akik nyomdafestéket nem tűrő kifejezéssekkel adtak hangot nemtetszésüknek. Tove kidagadó erekkel szidalmazni kezdte őket.

– Te rohadék! Hová tetted a szemed, he?!

– Anyádat sértegesd!

Oramen felállt, de azonnal le is bukott egy nagy sebességgel felé száguldó üvegpohár elől, ami csak arasznyival kerülte el a fejét.

Tove és a szomszédos asztalnál ülők egyre jobban belemelegedtek a szócsatába. Oramen a sörébe kortyolt, és további repülő tárgyaktól tartva a falhoz hátrált. Látványos kocsmai verekedés bontakozott ki a szeme előtt: a gomolygó füstből időnként egy-egy emberi alak repült ki, aztán a köd ismét összezárult. Két termetes fickó nagy dérrel-dúrral Tove felé csörtetett, és szabályosan elgázolták.

Tove feltápászkodott, megigazította a ruháját, és tekintetével keresni kezdte Orament a kavarodásban. – Menjünk innét! – intett oda neki, amikor észrevette. – Gyere!

– Máris? – tiltakozott Oramen. – Éppen kezdtem jól érezni magam!

– Jóból is megárt a sok – ragadta meg Orament a ruhaujjánál fogva Tove, és az ajtó felé tuszkolta, gondosan kerülve a kezekből, lábakból és káromkodásokból álló zűrzavart. A szolgálólányok a galérián futkároztak fel-alá, sikongatva biztatták a küzdőket, és korsókat hajigáltak közéjük. A két barát a hátsó ajtót vette célba, ami egy kis udvarra nyílt és az árnyékszékekhez vezetett.

– Most kezd izgalmas lenni! – kiabálta Oramen, próbálva kiszabadítani a karját.

– Anarchisták is lehetnek közöttük. Induljunk!

Ekkor egy pohár húzott el Oramen füle mellett, szilánkokra törve a falon. – Rendben – sóhajtotta Oramen lemondóan. – Menjünk.

– Na, csakhogy észhez tértél! – dünnyögte Tove. – Ideje volt.

Lebotladoztak a lépcsőn, de mielőtt kiléptek volna az udvarra, Tove megtorpant a szűk átjáróban. Oramen majdnem átesett rajta.

– Csak utánad, her…

– Jaj, hagyd már ezt! – horkant fel Oramen, és előrelökte a barátját.

A kocsma udvarán valóságos verőfény fogadta őket, az orrukat hirtelen megcsapta a szomszédos cserzőműhelyből terjengő maró szag.

Alig lépték át a küszöböt, az ajtó mellől álarcos férfi ugrott elébük. Hosszú pengéjű tőrt tartott a kezében, és gondolkodás nélkül Tove gyomrába döfte, majd felrántotta, és csavart rajta egyet.

– Ne engem, te idióta…! – bugyborékolta Tove, és összecsuklott. A gyilkos hanyagul átlépett rajta, és megindult a herceg felé. A háta mögött egy másik késes alak bontakozott ki az árnyékból.

Oramen már a lépcsőházban kihúzta az ingét az övéből, és kitapogatta a pisztolya markolatát. Az apró fegyver megnyugtatóan, hűvösen simult a kezébe. Most hirtelen előrántotta, fél kézzel, gyakorlott mozdulattal kioldotta a biztonsági pecket, és közvetlen közelről támadója arcába lőtt.

A férfi homlokán vérvörös száj nyílt, és nedves csókot köpött Oramen felé. Pár pillanattal később a tarkójáról lerepült a haj, és szürkés massza fröccsent ki a fejéből. A teste megrándult, mint a nyakörvnek feszülő vadállaté, aztán hanyatt vágódott a szalmával hintett, foghíjas kövezeten, és kifejezéstelen tekintettel meredt az égre. A másik támadó megtorpant, szemmel láthatóan meglepte a mennydörgésszerű robaj. Oramen kihasználta pillanatnyi előnyét: célzott, és a néhány lépésre álló alak mellkasa közepébe eresztette a golyót. A férfi nekitántorodott a falnak, lecsúszott a tövébe, és lelógó fejjel úgy maradt.

Oramen füle jó pár másodpercig csengett a lövésektől.

Tove addigra már szinte alig mozgott; felmetszett hasából sugárban spriccelt a vér, bíborvörösre festve az udvart. Némán, két kézzel markolta a sebét. Oramen tanácstalanul figyelte, fogalma sem volt, mit tehetne érte, az agyára tompa, nehéz köd ereszkedett. Gyilkosa nem messze tőle a hátán feküdt, mozdulatlanul, fénytelen szemében hasas szürke felhők úsztak. Oramen egy darabig nézte, aztán odalépett hozzá, és még egyszer fejbe lőtte. A dörrenés hangja alig jutott el a tudatáig, csak távoli, tompa visszhangként érzékelte. A lövés ereje arrébb taszította a hullát, mintha belerúgtak volna.

Oramen körbenézett. Sehol senki. Mielőtt a lábai felmondták volna a szolgálatot, lehuppant a földre. Az ajtón át dübörgés tompa moraja szűrődött ki, odabent még mindig állt a bál.

– Tove? – motyogta.

Tove nem mozdult. A kövek között csordogáló vér elérte Oramen lábát. Ijedten húzta vissza. – Tove? – suttogta ismét. Hét ágra sütött a nap, mégis metsző hideg járta át a testét.

Úgy érezte, egy emberöltő telt el, míg végre rátaláltak.

Ř

A deldeynek a stratégiai pontokon széles árkokat ástak, hogy megakadályozzák, de legalábbis lassítsák az ellenséges erők előrenyomulását. Szerencsére abból az irányból, ahonnan a sarlok lejutottak a Kilencedikre, nem számítottak támadásra, ezért mindössze egyetlen ilyen csatornát vájtak a talajba.

A sarlok túl voltak első győztes csatájukon. Az Illsipine torony közelében ütöttek rajta a deldeyneken, rögtön azután, hogy maguk mögött hagyták a kopár vidéket, és ismét kiléptek a sötétből a fénybe. Erős tüzérséggel találták szembe magukat, kaúd- és lygháton száguldó lövészekkel és gránátvetőkkel. A fegyelmezett védekezésből azonban nemsokára fejvesztett menekülés lett. A deldeynek bátran harcoltak, és a gránátok iszonyú pusztítást vittek véghez a támadók soraiban (különösen amikor egy rosoariltartály felrobbant), de esélyük sem volt a páncélozott lövegtornyok ellen. A sarlok könnyedén leszedték a lomha mozgású dögöket.

A légierő csak akkor lendült támadásba, amikor az ellenség már hátrált; a nyomukba eredtek, és sorra levadászták a könnyű légi egységeket, amelyek elég bátrak vagy ostobák voltak ahhoz, hogy a magasban szálljanak szembe velük. Ezután a sereg rendezte sorait, és folytatta az előrenyomulást. Útjukat halott felderítők tetemei szegélyezték. Tyl Loesp elégedetten állapította meg, hogy minden sarl sebesültre és halottra legalább egy tucat ellenséges hulla jut.

Egy cafatokra zúzott, véres szárnykupac mellett ráakadtak egy haldokló deldeyn harcosra. Tyl Loesp vette észre a mozgást a kocsiról, és rögtön megálljt parancsolt. A közelben állók durván megragadták a katonát, és kíméletlenül letépkedték róla az összegabalyodott gyeplőszíjakat. A szerencsétlen üvöltött kínjában. Aztán hordágyra dobták és a szanitéckocsira emelték, ahol a tábori orvos kezelésbe vette. Közben a tolmács faggatni kezdte a deldeyn harci morálról, a védelmi vonalak elhelyezkedéséről és a csapatok létszámáról. A katona maradék erejét összeszedve ellökte magától az orvost, és beleköpött a tolmács arcába. Tyl Loesp gondolkodás nélkül fejbe lőtte, és lehajította a kocsiról.

A sereg feltartóztathatatlanul dübörgött tovább.

Ř

A sík vidék egészen a látóhatárig nyúlt. A Sulpitin folyó jó húsz kilométerrel arrébb kanyargott bal kéz felől. A levegő tiszta volt, az égen halvány rózsaszín felhők úsztak.

A sereg elérte az utolsó védelmi vonalat jelentő csatornát, amin túl a sűrűn lakott deldeyn régiók kezdődtek, melyek gyűrűként ölelték körbe Rasselle-t, a deldeyn fővárost. A védők maradék erői az éjszaka leple alatt elhagyták állomáshelyüket, és hanyatt-homlok átmenekültek a biztonságot jelentő túlsó partra. Az üresen hagyott lövészárkok sekélyek és rosszul kiépítettek voltak, a csatorna falai imitt-amott beomlottak, és sekély homokpadok alakultak ki a folyó mindkét oldalán. A vízszint szemmel láthatóan csökkent, miután az utászok előző reggel felrobbantották a sebtiben összetákolt gátat, amely a Sulpitin egyik mellékágát zárta le néhány kilométerrel feljebb.

A deldeyn véderő időnként megeresztett egy-egy ártalmatlan lövést a túloldalról, de jelentősebb katonai mozgásnak, csapatösszevonásnak nyomát se lehetett látni. A sarl felderítők uralták a légteret; egyetlen deldeyn sem mert a magasba emelkedni. A tüzérség felsorakozott a csatorna partján, az ütegek próbalövésekkel kóstolgatták a túlpartot. Tyl Loesp egy homokpadkán ült, ölében a távcsövével, és a lövések ütemes dördüléseit hallgatta. A felderítők szabályos geometriai alakzatokat írtak le a levegőben, és napmorzéval jelezték a tüzéreknek, merre korrigáljanak. A távoli puffanások és az időnként felszálló, lassan ülepedő porfelhők bizonyították, hogy jól végzik a dolgukat.

Werreber leugrott a gőzkocsiról, kurtán üdvözölte a közelben álló tiszteket – akik jókora távolságot tartottak a kormányzótól –, és tyl Loesp elé lépett.

– Megvárjuk, míg száraz lábbal átkelhetünk – kezdte mindenféle bevezetés nélkül –, vagy azonnal támadunk?

– Meddig tart, amíg elapad a víz? – kérdezte tyl Loesp.

– A következő kurtaéjszakáig, amikor lenyugszik az Uzretea. Rövid éjszaka lesz, alig három órával később felkel a Tresker. A mérnökökből semmi konkrétumot nem lehet kicsikarni, de amilyen ütemben apad a víz, talán már most át lehetne kelni a folyón.

– Gázlók?

– Már vizsgáljuk a medret. – A vezérezredes egy óriási kaúd felé bökött a fejével, ami alacsonyan repült a csatorna fölött, két emberrel a hátán. – A főmérnök azt javasolta, hogy várjuk ki a Tresker-keltét. Ez több szempontból is előnyös volna. Ha találnánk is alkalmas gázlót, az átkelés alatt ki lennénk szolgáltatva az ellenségnek. Szerencsésebb volna megvárni a teljes apadást, és széles fronton támadni.

Tyl Loesp a fejét csóválta. – Én azt mondom, addig üssük a vasat, amíg meleg. Ha idáig hozott a lendület, őrültség volna megállni.

– Abban igazad van, uram, hogy az ellenségnek nem sok harcra kész embere maradt. Csakhogy a felderítőink rengeteg elhagyott táborhelyet láttak. Valószínű, a maradék jól körbesáncolta magát odaát.

– Az itteni sáncok elég gyatrák.

– Igaz, de a túlparton érhetnek meglepetések. Talán csak félre akartak vezetni minket a rossz minőségű árkokkal, hogy lerohanjuk őket.

– Ugyan már! – legyintett tyl Loesp. – Túl sokat aggódsz, Werreber. Ez a sok ha meg talán… Én azt mondom, minden perccel romlanak az esélyeink!

– Hadd emlékeztesselek, uram, hogy már úton van az erősítés. Ha friss csapatok érkeznének odaát, azt észrevennénk, de a felderítőink semmiféle mozgást nem jelentettek. Bár az igaz, hogy a Zuhatag körül áthatolhatatlan a pára, s alig harminc kilométernyi szakaszt lehet belátni az országútból. Az időjárás más tekintetben is megnehezítheti a dolgunkat, különösen a Tresker felkeltekor, de ezt akár a magunk hasznára is fordíthatjuk.

Tyl Loesp egy darabig hallgatott, aztán felpillantott. – Most kell támadnunk. Amilyen hamar lehet.

– Ha jól beásták magukat – felelte Werreber, és a túlsó part felé mutatott –, akkor egy elsietett rohammal elveszíthetjük a háborút.

– Ne légy kishitű, Werreber! A deldeyneknek vége. Ha annyian lennének, mint égen a csillag, akkor se lenne esélyük. Ekkora helyzeti előnnyel akár meg is engedhetjük magunknak, hogy csatát veszítsünk.

– De miért kockáztatnánk? Miért nem várunk türelemmel ahelyett, hogy egész hadosztályokat küldenénk a vágóhídra, fölöslegesen? Egész éjszaka lőhetjük a túlpartot, reggel pedig megindíthatjuk az offenzívát, és elsöpörhetjük őket. Az embereknek és a gépeknek ma éjjel pihenniük kell. Az ellenség pillanatnyilag semmi olyat nem tehet, ami fenyegetést jelenthetne ránk, de ha elsietjük a végső csapást, arra csúnyán ráfizethetünk.

Tyl Loesp a fejét rázta. – Lendületben vagyunk, nem szabad megállnunk. Ha annyira ragaszkodsz hozzá, a túloldalon majd pihenünk. Ha megtaláltuk a gázlót, azonnal támadunk!

Werreber kihúzta magát, ösztövér alakja a kormányzó fölé magasodott. – Nem értelek, tyl Loesp. Először a hosszabb kerülő utat választod, aztán úgy hajtod a sereget, mintha a pokol démonai kergetnének.

– A gyeplőt néha húzni kell – vont vállat tyl Loesp –, máskor meg ereszteni.

Werreber hűtős pillantást vetett rá. – Mégis azt javaslom, várjunk a támadással, uram.

– Meghallgattam az érveidet. – Tyl Loesp zordan elmosolyodott. – Nem győztél meg. Támadunk.

Werreber végignézett a csillogó homokbuckákon és a szellő borzolta hullámokon. A tekintete egy pillanatra megállapodott a túlsó parton. – Ahogy parancsolod, uram. – Biccentett, azzal sarkon fordult.

– Vezérezredes?

Werreber megtorpant, és vonakodva megfordult.

– Ezúttal nem ejtünk foglyokat. – Tyl Loesp elgondolkodott. – Vagy talán mégis… egy-kettőt szívesen kivallatnék, személyesen.

Werreber néhány pillanatig némán meredt a kormányzóra, aztán szó nélkül távozott.

Ř

– Még sosem öltél embert? – bámult a hercegre Fanthile kamarás.

– Nem én!

– Nem is sebesítettél meg senkit?

Oramen a fejét rázta. – Kardot is alig fogtam a kezembe, nemhogy puskát! Apám nem akarta, hogy katona legyek, az Elim dolga volt. Meg Ferbiné, bár apám inkább Elimmel foglalkozott, őbenne sosem bízott igazán. Szerinte Ferbin már azelőtt rossz útra tévedt, hogy megtanult járni. Mikor apám kiosztotta a szerepeket, és eltervezte, hogyan szerezzen örök dicsőséget és hírnevet magának, én még túl fiatal voltam a kardforgatáshoz. Rám a tudósszerep jutott – horkantott Oramen –, filozófus, költő, a jövő embere.

Oramen a sikertelen merénylet után mindenáron beszélni akart valakivel, ki akarta önteni a lelkét, de fogalma sem volt, kihez fordulhatna. Végül Fanthile-nál kötött ki.

Fanthile újratöltötte Oramen kelyhét édes jégborral. – Akkor minden okod megvan rá, uram, hogy büszke legyél magadra – mutatott rá. – Sokaknak inába szállt volna a bátorsága egy ilyen helyzetben.

– De hiszen majdnem elájultam! Különben is, könnyű dolgom volt: a pisztolyom nélkül már halott lennék. Arra sem vagyok képes, hogy nemesemberhez méltó módon megvédjem magam.

– Ne légy olyan szigorú önmagadhoz, Oramen – csóválta a fejét Fanthile szelíden. – Fiatal vagy még! Te határoztál úgy, hogy fegyverrel jársz-kelsz, s ez fölöttébb bölcs döntésnek bizonyult. Nem igaz?

– De. – Oramen nagyot húzott a serlegből. – Nagyon is.

– Különben pedig a merénylők sem adtak valami sokat az etikettre.

– Azért támadtak ránk késsel, mert azzal lehet a leghalkabban ölni. Egy lövéssel az egész környéket felverték volna. Persze az is lehet, hogy a letűnt korok lovagjaival hozott össze a sors – fintorgott gúnyosan. – Régen úgy vélték, a pisztoly asszonyoknak való szerszám, egy igazi férfi kardot hord. Manapság meg, úgy hallom, a vadászatokon is rákaptak a puskára – motyogta.

– Ne feledd, hogy megölték a barátodat.

– Még hogy megölték? Kibelezték, mint egy disznót. Hogy meg volt lepve… – Oramen összevonta a szemöldökét. – Tényleg meg volt lepve – ismételte elgondolkodva.

– Ne vádold magad, uram. Ez nem a te… – kezdte Fanthile, aztán a hercegre meredt. – Mire gondolsz?

Oramen tétovázott. – Csak eszembe jutott, amit Tove mondott, amikor… – Megmasszírozta a halántékát. – „Ne engem." És előtte, amikor az ajtóban maga elé engedett… – Felbámult a mennyezetre, aztán megrázta magát. – De mit is beszélek? A legjobb barátom volt. Nem lehet, hogy… – Borzongás futott át rajta. – Szentséges ég, szerencsétlen Tove miattam halt meg, én meg őt hibáztatom. – Felhajtotta az italát, és a kancsó után nyúlt.

– Mértékkel, fiatalember – intette Fanthile felemelt ujjal.

Oramen a kancsóra sandított, és már nyitotta a száját, hogy vitába szálljon az öreggel, aztán mégis visszatette az asztalra.

– Az én hibám, Fanthile – sóhajtotta. – Magam elé engedtem Tove-ot, aztán ostoba módon megöltem mindkét gazembert, pedig ha életben hagyom egyiküket, talán kideríthettük volna, ki bérelte fel őket.

– Miből gondolod, hogy bérgyilkosok voltak?

– Nem valószínű, hogy önszántukból leselkedtek az ajtó mögött, és döfték gyomorszájon az első arra járót.

– De hát ki tenne ilyesmit?

– Bár tudnám! Amikor elkezdtem számba venni a jelölteket, arra jutottam, hogy tengert lehetne rekeszteni velük.

– Kikre gondolsz?

Oramen rábámult az öregre. – Ugyanazokra, akikre te.

Fanthile állta a herceg tekintetét. – Mégis?

Oramen nagyot sóhajtva hátradőlt a széken. – Lássuk csak: deldeyn kémek, republikánusok, radikális parlamentaristák, száműzött vagy mellőzött nemesek… Akár egy kancsal zálogos is lehetett, aki összetévesztett Ferbinnel. A lehetőségek száma végtelen. Ki tudja, talán valami elmebeteg anarchista volt, már ha léteznek ilyenek egyáltalán, s nem csak a szabálypártiak kockafejének szülöttei.

A kamarás az ajkán dobolt az ujjaival. – Gondolkozzunk! Ki járna a legjobban a haláloddal? – kérdezte halkan.

Oramen vállat vont. – Nos, természetesen tyl Loesp, ki más? – Zavartan felnevetett, és a fejét csóválta. A kamarás semmitmondó kifejezéssel bámult vissza rá. A herceg ismét felsóhajtott. – Jó, nem tagadom, ő is eszembe jutott, de ha már benne sem bízhatom, ki másban? Benned? Harne-ban? A drága, megboldogult Tove-ban? Senkiben. – Oramen ököllel belebokszolt egy párnába. – Miért kellett megölnöm azt a nyomorultat? Életben hagyhattam volna legalább az egyiket! Magam nyomtam volna az arcába a tüzes vasat, hogy beszéljen!

Fanthile szomorúan lehajtotta a fejét. – Apád sosem tett volna ilyet. Méltatlannak tartotta volna, a gyengeség jelének.

– Nos – mondta Oramen kissé zavartan –, valóban jobb elkerülni az ilyesmit. Vagy legalább… másra bízni, ha muszáj.

– Nem – felelte Fanthile szárazon. – Ha apád parancsot adott, hogy végezzenek ki valakit, mindig ott volt és végignézte. De gyűlölte, és forgott tőle a gyomra.

– Igen, szóval… – feszengett Oramen. – Jobban belegondolva, úgyse lennék rá képes. Összeesnék vagy elfutnék. – Megint felemelte a kancsót, aztán ismét csak visszatette az asztalra.

– Szükséged lesz egy új fegyverhordozóra, herceg – váltott témát Fanthile, láthatólag megkönnyebbülve. – Gondolom, napokon belül kijelölnek melléd valakit.

– Chasque exaltin dönt a kérdésben – vont vállat Oramen. – Tyl Loesp az ő gondjaira bízott, mielőtt elment volna.

– És nem gondoltál arra, uram – kezdte Fanthile –, hogy te magad tégy javaslatot?

– Jó, jó – húzta a száját Oramen –, de kit ajánljak?

– Például Droffo grófját. Fiatal, de megvan a magához való esze. Tisztességes, és amennyire tudom, megbízható, feltétlen híve atyád elveinek, és nemrég érkezett Pourlba. Őt még, hogy is mondjam?… nem fertőzte meg az udvar mételye.

Oramen elgondolkodva nézett a kamarásra. – Droffo, igen. Emlékszem. Aznap találkoztunk, amikor apám meghalt.

– Aztán annak is legfőbb ideje, uram, hogy legyen saját szolgád.

– Rendben, intézkedj, kérlek – bólintott Oramen, és vállat vont. – Valakiben mégiscsak meg kell bíznom. Úgy döntöttem, kamarás uram, te leszel az. – Fölemelte a poharát. – Bízom benned, hogy nem hagysz szomjan halni – tette hozzá kuncogva.

Fanthile fejcsóválva töltött a hercegnek még egy pohárral.

Ř

A csatornán való átkelés nem végződött katasztrófával, ahogy Werreber lefestette, de diadalmenet sem lett belőle, mint tyl Loesp remélte. A kelleténél jóval több embert és gőzkocsit vesztettek, ráadásul a túlparton jó darabig várakozni voltak kénytelenek, hogy rendezzék a soraikat és megjavítsák a lerobbant gépeket. Ez végül olyan soká tartott, hogy akár álló éjszaka ágyúzhatták volna a túlpartot, és megindíthatták volna a támadást hajnalban, a köd leple alatt, sokkal kisebb veszteséggel. Ehelyett három sorban kígyóztak az emberek a süppedős iszapban, a pangó pocsolyák között, kitűnő célpontot szolgáltatva az ellenséges tüzérség mozsárágyúinak, amelyeket ügyesen elrejtettek a környező domboldalakon.

A csatát végül a sarlok nyerték, rengeteg ágyúgolyót és puskaport megspórolva, de tengernyi emberélet árán. Werreber kifejtette, hogy ez szerinte méltatlan kompromisszum, és becstelenség katonák vérét ontani, amikor egy probléma máshogy is megoldható. Tyl Loesp a maga részéről meg volt elégedve a csata kimenetelével.

Werreber azzal vigasztalta magát, hogy tyl Loesp parancsát nem teljesíthették maradéktalanul; mivel a katonák nem ejthettek foglyokat, inkább lefegyverezték és futni hagyták a deldeyneket. A vezérezredes úgy döntött, ezúttal szemet huny a fegyelemsértés fölött.

Tyl Loesp és Werreber között abban sem volt egyetértés, hogy megosszák-e az erőiket, vagy sem. A kormányzó azt akarta, hogy a sereg egy része foglalja el a Hyeng-zhar környékét, a vezérezredes viszont a teljes sereget a főváros alá vezényelte volna, ahol a deldeyn erők maradéka gyülekezett. Természetesen ezúttal is a kormányzó szava döntött.

A Zuhatag felé vették hát az irányt, egy kisebb csapat pedig hármas menetoszlopba rendeződve megindult a deldeyn főváros ellen.

15. A Századik Baromarcú

Meg akarják ölni; Ferbin rögtön tudta, amint megpillantotta a felé közeledő alakokat. Azonnal felismerte őket; ez a két katona őrködött az elhagyott romnál, és figyelték karba tett kézzel az ajtófélfának támaszkodva, hogy szorítja ki tyl Loesp az apjából a szuszt. A szekrénytermetű, birkaképű fickót – akinek Baerth volt a neve, bár ő ezt nem tudhatta – ezer közül is megismerte volna. A másik a zsíros hajú, vékonydongájú Vollird volt, a kormányzó leghűségesebb csatlósainak egyike, bár az ő arcát akkor nem láthatta a rejtekhelyéről.

– Uraim – biccentett Vollird, és ajka vértelen mosolyra húzódott. Szőke társa némán fürkészte az arcukat.

A két bérgyilkos a hatalmas, zsúfolt váróteremben állta útjukat, nem messze a toronyzsiliptől, miközben az ocht – aki még mindig nem adta fel a reményt, hogy megszerezze az úti okmányaikat – éppen azt magyarázta, miért nem lehetséges találkozniuk a fő-Zamerinnel. Narisiinek kísérték őket, arannyal és ékkövekkel díszített védőruhájukon valósággal szikrázott a mesterséges napfény. A fickók nemesi ruhát viseltek: bő nadrágot, hosszú tunikát és köntöst, övükön míves pisztoly és hosszú kard fityegett.

Ferbin nem felelt. Mereven nézte őket, mintha olvasni akarna a gondolataikban. A szíve hevesen dobogott, a gyomrába jeges, szorító érzés költözött, s közben dühös volt magára, amiért az érzései így a hatalmukba kerítették. Erejét megfeszítve igyekezett egyenletesen szedni a levegőt, és higgadtan, normálisan viselkedni.

– Kik vagytok? – vonta fel a szemöldökét Hols, kezét a kése nyelén pihentetve.

– Dokumentumok. Ha kedves lennék – recsegte az ocht Ferbin és Hols mellett, mint egy elakadt lemezjátszó.

A vézna fickó keresztülnézett Holson, és Ferbinhez intézte a szavait. – Szolgákkal nem tárgyalunk. A talpnyalód jobban tenné, ha félrehúzódna, amíg elintézzük a dolgunkat.

– A szolgámnak joga van úgy beszélni, ahogy a kedve tartja – válaszolta Ferbin remegő hangon, majd nagy levegőt vett, és hangosan kifújta. – A helyetekben azt is megköszönném, hogy egyáltalán szóra méltatott. Ennyit sem érdemeltek, gazemberek!

A szőke dühösen felhorkant, és a kardja után kapott. Ferbin szája kiszáradt, tudta, mennyire egyenlőtlenek az esélyeik. A vézna lebiggyesztette az ajkát. – Hát illik ilyen keményen beszélni azzal – kezdte tettetett megbántottsággal –, aki a segítségét kívánja felajánlani?

– Pontosan tudom, hová akartok átsegíteni, de nem fog sikerülni.

– Uram – a vézna megeresztett egy gunyoros mosolyt –, bennünket közös szülőhazánk teljhatalmú kormányzója küldött, hogy segítsünk neked mihamarabb útra kelni. Adj nekünk esélyt, hogy bizonyíthassuk jó szándékunkat! Az én nevem Vollird. Sournier ura vagyok, a királyi udvar lovagja. – Vollird a társára mutatott, de kígyótekintete továbbra is Ferbinre szegeződött. – A barátom, Baerth, Charvin nemes ura, úgyszintén nagy múltú család sarja. Azért küldtek, hogy mindenben a szolgálatodra legyünk. Bánj velünk kegyesen, kérlek, legalább a látszat kedvéért, hogy idegen barátaink ne gondolhassanak rosszat a fajtánkról. Ugyan milyen hírét költjük szeretett hazánknak, ha a fülük hallatára perlekedünk és gyalázzuk egymást? – A lovag széles karmozdulattal az ochtra és a narisiinekre mutatott, akik némán álltak körülöttük.

– Ha valóban a szolgálatomra küldtek benneteket – felelte Ferbin –, akkor térjetek vissza uratokhoz, aki annyira sem nevezhető közös hazánk jogos uralkodójának, mint a húgy, amit az imént ürítettem… és mondjátok meg neki, hogy egy napon visszatérek, és legalább akkora tisztességben és kegyben fogom részesíteni, amekkorában ő részesítette haldokló királyát.

Vollird sötét szemöldöke megrándult, és döbbent kifejezés suhant át az arcán; ez nem kerülte el Ferbin figyelmét. Ennél többet egyelőre nem mondhatott, de tudta, hogy sok mindent elérhet egy-egy ügyesen elhintett információmorzsával, és minden bizonnyal lesz még alkalma ellenük fordítani mindazt, amit tud róluk.

Vollird egy másodpercig hallgatott, aztán elmosolyodott. – Attól tartok, uram, még mindig nem érted. Azért jöttünk, hogy elkísérjünk veszélyes utadon, és vigyázzunk rád, bármerre mész is; erre kaptunk parancsot, és mi örömmel teljesítjük. – Fejet hajtott, és teátrálisan széttárta a kezét. – Mind ugyanazt akarjuk, céljaink közösek. Követünk kérdés nélkül, szándékod szerint.

– Kötve hiszem, hogy a céljaink közösek volnának… – kezdte Ferbin, de ekkor a szőke, akinek az arca – miközben társa beszélt – fokozatosan lilára váltott, „Meghalsz, szarházi!” kiáltással meglengette pallosát a feje fölött, és a hercegre rontott.

Hols ura elé vetette magát, jobbjában megvillant a penge. A kés sebesen szelte a levegőt, de ugyanabban a pillanatban az egyik narisiin megmozdult, és elgáncsolta a nekirugaszkodó alakot, aki nagyot nyekkenve elterült a földön Hols lába előtt. Hols tétovázás nélkül a csuklójára taposott, és kicsavarta a kezéből a kardot. Baerth fájdalmasan felszisszent. Vollird a pisztolya után nyúlt.

– Állj! – bömbölte a narisiin. – Állj! – ismételte, miközben Hols már vette a lendületet, hogy ledöfje a hason fekvő fickót. Az ocht kiverte a kezéből Baerth kardját, a narisiin pedig villámgyorsan kikapta a pisztolyt Vollird kezéből. A fegyverek csörömpölve estek a padlóra.

– Erőszak mellesleg ostoba – világította meg a helyzetet barátságosan az ocht. – Ellenjavallt.

Hols lihegve felegyenesedett, és gyilkos pillantást lövellt a nyolclábú felé, miközben vadul dörzsölte a kezét; az ujjai elgémberedtek, mintha jégbe markolt volna. A lábát a biztonság kedvéért áttette Baerth nyakára, és teljes súlyával ránehezedett. Vollird úgyszintén a kezét markolászta és csendben káromkodott.

Ferbin csak állt, és érdeklődve figyelte az eseményeket, mintha semmi köze nem volna hozzájuk. Sejtette, hogy lapul még egy pisztoly a szőke pisztolytáskájában. A mennyezetről ekkor különös jelenés ereszkedett alá; olyan volt, akár egy színesfémhulladékból összegyúrt szobor, és egy életnagyságú narisiint ábrázolt.

– A bolygófelszín közterületein – recsegte harsány géphangon – tilos a fizikai agresszió valamennyi formája. – Sarl nyelven beszélt, sajátos akcentussal, de tökéletesen tisztán és érthetően. – A fegyvereket a további atrocitások elkerülése végett elkobozzuk. Az ellenállás fizikai fenyítést von maga után, amely szélsőséges esetben eszméletvesztéssel és az életfunkciók teljes leállásával járhat. – A kard és a pisztoly fürgén a levegőbe emelkedett, és kecsesen átlibbent a társaság tagjai között. Az egyik narisiin a géphez lépett, és átadta Hols kését. – Köszönjük a megértésüket – szavalta a gép.

Baerth továbbra is Hols csizmája alatt feküdt, és furcsa, gurgulázó hangokat hallatott. A jelenés odasuhant fölé, és elővarázsolt egy apró pisztolyt a csizmaszárából, valamint egy tőrt és két dobócsillagot a tunikája alól. Vollirdtól, aki még mindig a kezét masszírozta, egy kardot, egy kést és egy fafogantyúkkal ellátott fojtózsinórt gyűjtött be.

– Köszönjük, hogy együttműködő magatartást tanúsítottak – darálta a gép. Időközben kisebb tömeg verődött össze a közelben, akik biztonságos távolból figyelték a történéseket. Voltak köztük humanoidok, idegenek, gépek és néhány beazonosíthatatlan, sajátos halmazállapotú micsoda is. A jelenés újra megszólalt: – A rendfenntartói feladatokat Tchilk narisiin távfelügyelő látja el, kérjük az érintetteket, megérkezéséig várakozzanak türelemmel. Az ellenállás fizikai fenyítést von maga után, amely szélsőséges esetben eszméletvesztéssel és az életfunkciók teljes leállásával járhat.

Egy darabig csönd volt. – Dokumentumok? – fordult az ocht Ferbinhez, mintha csak egy imént félbeszakadt, kellemes beszélgetést kívánna folytatni.

– Nesze, itt vannak a hülye papírjaid! – Ferbin előrángatta a tekercseket a kabátjából, és kis híján odavágta az ochthoz, aztán mégis meggondolta magát. Ki tudja, mit értenek a narisiinek „ellenállás” és „fizikai fenyítés” alatt? A maga részéről nem akarta megtudni.

Ř

– Szóval – mondta a csillámló védőruhát viselő narisiin, ahogy lassan ellebegett a fejük fölött –, ön azt állítja, hogy a sarl királyi család tagja, egy trónörökös herceg a Nyolcadikról.

– Igen, határozottan ezt állítom – felelte Ferbin dühösen –, mert ez az igazság.

Tágas, mohazöld fénnyel megvilágított, csupasz kőfalakkal határolt teremben álltak. Ferbin körülnézett, és megállapította, hogy bármennyire is hihetetlen, egy barlangban vannak. Ki gondolná, hogy az űrben száguldozó hiperfejlett lények ennyire igénytelenek? – gondolta. Az üregrendszert egy hatalmas sziklafal oldalába vájták, amely egy kerek tóra nézett. Terepsiklóval mindössze néhány percnyire volt a toronytól és a várótól, ahová néhány órával ezelőtt megérkeztek. Miután Baerthet és Vollirdot elcipelték (utóbbi hangosan hőzöngött, amiért mindenféle további vizsgálat és bírói eljárás nélkül mindenki őket találta bűnösnek), Ferbin megkérdezte a narisiineket, hogy beszélhet-e az elöljárójukkal. A narisiinek néhány szót váltottak egymással a saját nyelvükön, majd egy pár perces videokonferencia következett, azután átszállították őket a barlangba, ahol jelenleg tartózkodtak.

A narisiin tisztviselő – név szerint Alveyal Girgetioni, regionális alal-Zamerin – ugyanolyan arannyal futtatott héjpáncélzatot viselt, mint a fajtársai, akik a két fickót kísérték. Előszeretettel repkedett vendégei feje fölött, így azok kénytelenek voltak ide-oda tekergetni a fejüket, ha szemkontaktusban akartak maradni beszélgetőpartnerükkel. A terem végében néhány narisiin megmagyarázhatatlan dolgokat művelt ismeretlen rendeltetésű, halászhálónak tűnő tárgyakkal, újra és újra belemerítve őket egy-egy földbe mélyesztett kőmedencébe, amelyben higanyszerű folyadék csillogott. – Ez a királyi család – folytatta az alal-Zamerin – az ön népének politikai, diplomáciai és gazdasági irányítója, amelyben a főbb pozíciók örökölhetők, jól mondom?

Ferbin tanácstalanul pislogott Holsra, aki a vállát vonogatta. – Igen – felelte kissé bizonytalanul.

– És azt állítja, hogy egy bűnténynek volt a szemtanúja?

– Méghozzá egy gyalázatos és égbekiáltó gaztettnek – bólogatott hevesen Ferbin.

– És mégsem kívánja az ügyet a hazájában rendezni, annak ellenére, hogy ön a hatalom jogos örököse, az ország általános jogkörrel felruházott, teljhatalmú vezetője?

– Menekülnöm kell, nem tehetek mást. Ha otthon maradok, meggyilkolnak, akárcsak apámat. Azért küldték utánam ezt a két gazembert is.

– És most mihez kezd, ha szabad érdeklődnöm?

– Segítséget kérek a családom egy messzire szakadt tagjától. A nővérem a Kultúra polgára.

– Tehát azt tervezi, hogy űrhajóra száll, és elutazik a Kultúrába?

– Igen, de előbb fel akarom keresni egy régi ismerősömet. Xide Hyrlisnek hívják, és a narisiinek jó barátja. Ismerte az apámat, és engem is. Annak idején szerette és nagyra becsülte a családomat és a népemet, ezért remélhetőleg meg tudom győzni, hogy segítsen bosszút állni apám gyilkosain. De ha ő maga nem is tud velem tartani, biztosan útbaigazít majd azokhoz a kultúrabeliekhez, akik a Rendkívüli Körülmények nevű szervezetnek dolgoznak. A nővérem is közéjük tartozik.

A narisiin megdermedt, és egy pillanatig mozdulatlanul függött a levegőben. – Rendkívüli Körülmények? – ismételte.

– Igen.

– Értem. – A narisiin folytatta az útját. Hangtalanul siklott körbe-körbe, a két ember türelmesen követte a tekintetével.

– Van még valami – folytatta Ferbin. – Szeretnék eljuttatni egy üzenetet az öcsémnek, Oramen hercegnek, de titokban. Remélem, a narisiinek nem tartják méltatlan…

– Attól tartok – szakította félbe a narisiin –, ez nem lehetséges.

– Tessék? De hát élet-halál kérdésről van szó! – csattant fel Ferbin.

– Nem engedhetjük – zárta le a vitát ellentmondást nem tűrő hangon az alal-Zamerin.

– Miért nem?

Alveyal Girgetioni megállt a levegőben. – Nincs rá felhatalmazásunk.

– Felhatalmazásuk? – hápogott Ferbin. – Miért kell ahhoz felhatalmazás, hogy az ember megmentse valakinek az életét? Ez aztán…

– Ferbin úr…

– Ferbin herceg.

– Ferbin herceg – ismételte a narisiin szenvtelenül, és tovább rótta a köreit. – A fajközi interakcióknak megvannak a maga szabályai, amit minden érintettnek be kell tartania. A narisiineknek nem dolga és nem érdeke, sőt ami azt illeti, nincs is joga beavatkozni az általunk felkarolt népek belügyeibe. Azért vagyunk itt, hogy biztosítsuk a kereteket, amelyen belül az önökéhez hasonló fajok saját lehetőségmátrixuk szerint fejlődhetnek. Szigorúan tilos bármilyen módon belenyúlnunk ebbe a mátrixba, és ez által felgyorsítani vagy lelassítani a fejlődés természetes ütemét. A mi feladatunk arra korlátozódik, hogy fenntartsuk az önök létének fizikai és strukturális kontextusát, vagyis a Sursament. Az önök sorsa a saját kezükben van. Magukra vannak utalva, ennek minden előnyével és hátrányával együtt. Mi ehhez mindössze annyit teszünk hozzá, hogy karbantartjuk az élőhelyüket, és biztosítjuk a tágabb értelemben vett egyensúlyt. Ebbe az is beletartozik, hogy nem engedjük, hogy bárki beleavatkozzon az ügyeikbe… beleértve minket, magunkat is.

– Inkább karba tett kézzel nézik, ahogy egy ártatlan gyereket lemészárolnak? És nem árulják el gyászoló anyjának, hogy a fia életben van?

– Úgy van.

– Tudja maga, mit beszél? – Ferbin valósággal fulladozott dühében. Ha lett volna valami mozdítható a keze ügyében, biztosan hozzávágja a narisiinhez. – Az öcsémet bármelyik pillanatban megölhetik, érti? Célkereszt van a homlokán! Nem éri meg a napot, hogy trónra léphessen!

– A halál sajnálatos – bölcselkedett az alal-Zamerin. – De az élet része.

– Ezzel akar vigasztalni?!

– Nem áll szándékomban vigasztalni. Mindössze a tényeket foglalom össze.

– A maguk tényei – lihegett Ferbin – mocskos, gyáva hazugságok, amivel kitörölhetik a seggüket!

– Sajnálom, hogy ilyen drámaian látja a helyzetet. Ez nem változtat a lényegen: semmit sem tehetünk önért.

– Ha maguk nem is, csak van valaki itt a felszínen, akihez fordulhatnánk?

– Nem valószínű. De persze megpróbálhatják. Sosem lehet tudni.

– Értem – sóhajtott Ferbin. – Ha úgy döntünk, hogy el akarunk menni, elmehetünk?

– A Sursamenről? Természetesen.

– Nem akadályozzák meg, hogy kapcsolatba lépjek Xide Hyrlisszel és megkeressem a nővéremet?

– Miért tennénk?

Ferbin elégedetten bólintott. – Nincs elég pénzünk, hogy kifizessük az útiköltséget – mondta. – De ha hozzájutok az örökségemhez…

– Tessék? Ó, már értem. Adott körülmények között nem ragaszkodunk a pénzbeli tranzakcióhoz. Oda utaznak, ahová akarnak, nem kell fizetniük érte.

– Megtérítjük az útiköltséget – jelentette ki Ferbin határozottan –, mihelyt lehetőségünk nyílik rá. Erre hercegi szavamat adom.

– Értem. Nos, ha mindenáron ragaszkodik hozzá, kulturális adományt szívesen elfogadunk.

– Lenne még egy probléma – folytatta Ferbin, önmagára és a szolgájára mutatva. – Meglehetősen sietve távoztunk a Nyolcadikról. Semmink sincs azonkívül, amit rajtunk lát: se egy váltás ruha, se poggyász.

– Az utazók igényeinek kielégítésével számos szervezet foglalkozik szerte a galaxisban – nyugtatta meg az alal-Zamerin. – Semmiben nem fognak hiányt szenvedni. Intézkedem, hogy még ma megkapjanak mindent, amire szükségük van.

– Nagyon köszönjük – biccentett Ferbin. – Busásan megfizetem a fáradozását, amint birtokomba veszem a tulajdonomat, ami megillet.

– Nagyon szívesen – felelte Alveyal Girgetioni. – És most, ha megbocsátanak…

Ř

A Baeng-yon semmiben sem különbözött a felszíni kráterek többségétől: a talajjal és kisebb-nagyobb vízfelületekkel borított, magas körítőfalakkal határolt zárványt olyan gázkeverékkel töltötték meg, amelyben a legtöbb tüdővel lélegző faj védőfelszerelés nélkül közlekedhetett, beleértve a narisiineket, az emberalkatúakat és a vízlakó létformákat. A Baeng-yont is széles, mély csatornák szabdalták, amelyek tavakat, folyókat és forrásokat kötöttek össze a felszín alatt és fölött egyaránt, és amelyekben valósággal hemzsegtek a legkülönfélébb kopoltyús fajok.

Ferbin egy szabályos tó partján álló házikó ablakából figyelte a tájat; a ház egy sziklaszirt tetejére épült. A horizontig minden irányban lankás hegyoldalak, hegyes szirtek és kőomladékok váltották egymást, a füves mélyföldeket kisebb-nagyobb facsoportok és épületek pöttyözték. Az utak mellett szeszélyes formájú obeliszkek meredeztek. A felszínt itt-ott átlátszó csövek fúrták át, amelyek rácsavarodtak a szirtekre, és körbefonták a dús füvű mezőket. Egy óriás tengeri herkentyű, amely körül apróbb alakok nyüzsögtek (akik ránézésre kétszer akkorák voltak, mint egy ember), komótosan úszott az egyik transzparens alagútban; elhaladt a tiritarka házak között, átlebegett egy maroknyi, gőz nélkül működő terepkocsi fölött, majd egy széles tálként nyújtózó kikötő felé vette az útját, és eltűnt a hullámokon ringatózó, bizarr formájú csónakok között.

Körös-körül a levegőben narisiinek röpködtek. A tó fölött vízi szörnyet formázó léghajó úszott; egy távoli, meredek szirt felé tartott, amelynek tetején szabályos ritmusban követték egymást a gyanúsan egyforma, csipkézett sziklacsúcsok. Az ég ragyogó türkizkékben játszott. Ferbin a kráterfalat kereste a tekintetével. A levegőt, ő legalábbis így tudta, láthatatlan erőpajzs tartotta a hatalmas völgyben, a napsugarakat pedig egy lencsesor fókuszálta a kráterbe. Ferbin a felét sem értette annak, amit látott. Minden idegen volt és titokzatos; bárcsak meg tudta volna fogalmazni a kérdéseit, hogy a válaszok alapján felfogja, mire csodálkozott rá egyáltalán…

Hols lépett a szobába. Az ajtó a közeledtére egyszerűen eltűnt – be-hajtogatódott a falba, vagy mi s mögötte tágas szobák sora tűnt fel. Hols hátralépett, aztán ismét az ajtó felé ugrott, hogy az megismételje a mutatványt.

– Remek szállást kaptunk – mondta elégedetten –, nemde, uram?

– Megteszi – vont vállat Ferbin.

Egy szoborszerű rendfenntartó gép kalauzolta őket a lakosztályukba. Ferbin fáradt volt; alig heveredett végig egy arra alkalmasnak tűnő bútordarabon, azonnal elnyomta az álom. Amikor felébredt, Hols egy nagy halom holmit rendezgetett; a ruhákat és egyéb apróságokat egy újabb gép hozta, miközben ő aludt. Örömmel állapították meg, hogy nem zárták rájuk az ajtót; a jelek szerint valóban szabadon járhattak-kelhettek. Nem mintha momentán bármi dolguk lett volna.

Hols felfedezett egy furfangos szerkezetet a legtágasabb szobában, amely alighanem az ott lakók szórakoztatását szolgálta; többféle játékot kínált, mint ahány oldal van egy átlagos könyvben. Gombnyomásra különös világok sora elevenedett meg a szobában. Mind idegen volt, és teljességgel érthetetlen. Amikor Hols ezt hangosan ki is mondta, a falakból egy testetlen hang szólalt meg, és az iránt tudakozódott, meg kívánja-e hallgatni a játékszabályokat sarl nyelven. – Nem! – vágta rá rémülten Hols, és megesküdött, hogy soha többet nem motyog magában.

Az egyik ajtó mögött hűvös éléskamrát talált, telepakolva mindenféle földi jóval. Ferbinnek azonnal összefutott a nyál szájában. Kapkodva nekiláttak az ismerősnek tűnő ételeknek, és derekasan belaktak.

– Látogatója érkezett, uram – jelentette egy kellemes hang, kifogástalan sarl kiejtéssel.

– A szoba beszél – suttogta Hols.

– Ki az? – kérdezte Ferbin.

– A Harmad Hulia űrrégió morthanveld stratégiai missziójának elöljárója, Shoum t’leish Meast Zuevel a Gavantille Primuszról, a Pliyr-rendszerből.

Ferbin belekapaszkodott az egyetlen szóba, amit az egész hablatyból megértett. – Egy morthanveld?

– Az elöljáró asszony tíz perc múlva teszi tiszteletét – jelentette a testetlen hang. – Azt szeretné tudni, fogadják-e.

– Ki ez a nőszemély egyáltalán? – kérdezte Ferbin.

– Jelen idő szerint a legmagasabb rangú tisztségviselő a Sursamenen, valamint a legmagasabb rangú morthanveld hivatalnok a galaktikus régióban. Személyesen felügyeli a morthanveld érdekeltségeket az űrrégió ezen harmadában. Félhivatalos minőségben látogatott a Sursamenre, de önt, uram, magánemberként kívánja felkeresni.

– És… veszélyes? – tudakolta Hols gyanakvóan.

– Feltehetően nem.

– Kérem, mondja meg az elöljáró asszonynak, hogy örömmel fogadjuk – válaszolta Ferbin.

Ř

Öt perccel azelőtt, hogy a morthanveld megérkezett volna, két sajátos kinézetű, gömbszerű lény jelent meg a lakosztály ajtajában. Az átmérőjük egy bő öl lehetett, az alakjuk vízcsepphez hasonlított, amelynek belsejében több száz csillogó, gyöngyházfényű tüske meredezett. Az elöljáró kísérőiként mutatkoztak be, és csiszolt modorban, szinte tökéletesen akcentusmentes sarl kiejtéssel tudakolták, körülnézhetnének-e odabent. Hols szó nélkül beengedte őket. Mindeközben Ferbin leesett állal, guvadó szemmel bámult egy filmet, amelyben idegen lények hevesen szeretkeztek (birkóztak?), és észre sem vette a két igazi idegent.

A morthanveldek végiglebegtek a szobákon, és közölték, hogy mindent a legnagyobb rendben találták. Puszta formalitás, tették hozzá kedélyesen.

Hols éppen azon morfondírozott, illetlenség-e itallal kínálni egy vízlakót, amikor megérkezett az elöljáró és sleppje. Ferbin kikapcsolta az exo-pornót, és az elöljáró elé sietett, aki vagy fél tucat asszisztense kíséretében beáramlott a szobába, udvarias megjegyzéseket téve a berendezésre és a szép kilátásra. A hivatalos bemutatkozást követően Shoum elöljáró – akit mindenki asszonyomnak szólított, bár nőneműségének semmilyen külső jelét nem adta – azt javasolta, tegyenek közös kirándulást a légi bárkáján.

Ferbin Holsra pillantott, aki vállat vont.

– Örömmel, asszonyom – bólintott Ferbin kegyesen.

Az ablak elé beúszott egy lapos, cipó formájú légi jármű, amelyet mintha csillámló halpikkelyek borítottak volna. Íves hátsó részével a terasz elé tolatott, a korlát lenyílt és rámpát formált, hogy a társaság beszállhasson a bárkába.

A hajó nekilendült. Az áttetsző falakon és a padlón lévő kerek nyílásokon át jól érzékelhető volt, milyen gyorsan emelkednek; egykettőre kibontakozott a szemük előtt az egész szórványváros, ahonnan elindultak, aztán maga a kerek tó, amelynek a partján elterült. Nemsokára a szomszédos tavak, környező rétek és szirtfalak élénkzöld és rozsdabarna foltjai is beúsztak a képbe, majd a kép egy pillanatra elhalványult, ahogy egy ködös hártyafalon haladtak keresztül. Végül az egész kráter láthatóvá vált; a hatalmas, kék, zöld és barna pöttyökkel teleszórt ívelt formát körös-körül halott sötétség határolta; a hagymabolygó csupasz és szinte teljesen élettelen felszíne. A jármű tetején lévő amorf ablakokon át távoli, apró fénypontok hunyorogtak rájuk, az igazi csillagok. Hols elszédült. Gyorsan lehuppant az egyik kanapészerű kidudorodásra. A rugalmas, színtelen anyag határozottan nedvesnek tűnt.

– Ferbin herceg – kezdte az elöljáró, és egyik testnyúlványával egy hosszúkás, sekély ülőalkalmatosság felé intett, amely a hajó orrában állt, kissé távolabb a többiektől. A herceg kényelembe helyezte magát, az elöljáró pedig egy tál alakú mélyedésbe telepedett, vele szemben. Egy tálca lebegett oda Ferbinhez, édesség volt rajta, egy üveg bor és egy pohár.

– Köszönöm – biccentett Ferbin, és töltött magának a borból.

– Megkérdezhetem, mi szél hozta a Felszínre?

Ferbin belekezdett a meséjébe; úgy döntött, rövidre fogja. Bár hosszú idő telt el az apja halála óta, amikor elbeszélésében a gyilkossághoz ért, arca kipirult, és a felgyülemlett indulattól kapkodni kezdte a levegőt. Ivott egy korty bort, hogy megnyugodjon, aztán szűkszavúan vázolta az azóta történteket.

Az elöljáró asszony végighallgatta anélkül, hogy egyszer is közbeszólt volna. Végül csak ennyit mondott: – Értem. És most hogyan tovább? Mi a szándéka?

– Mindenekelőtt üzenetet szeretnék küldeni az öcsémnek, Oramennek. Figyelmeztetnem kell a veszélyre.

– És aztán?

– Felkeresem egy régi barátunkat, a kultúrabeli Xide Hyrlist és a nővéremet, aki idegenben él.

– A hajóink a rendelkezésére állnak, herceg – mondta a vízlakó. – Már ma indulhat, ha úgy kívánja.

Ferbin nem ilyen választ várt. Megköszörülte a torkát. – Megmondtam a narisiin alal-hogyishívjáknak is, hogy természetesen kifizetem az útiköltséget, amint módomban áll.

– A pénz nem számít, hercegem. Emiatt igazán ne fájjon a feje!

– Nem fáj, asszonyom, de egy dolgot mindenképp szeretnék tisztázni: nem várok alamizsnát senkitől. Én mindig megadom a tartozásomat.

– Értem – mondta Shoum. Rövid ideig csönd telepedett közéjük. – Szóval – vette fel aztán a beszélgetés fonalát újra – az apja meghalt, és a legközelebbi bizalmasa gyilkolta meg.

– Így van, asszonyom.

– És maga lenne a következő király? A népénél ezek szerint egyenes ágon öröklődik a hatalom.

– Igen.

A vízlakó megeresztett egy apró, reszketeg sóhajt. – Milyen romantikus!

– Az – hagyta rá Ferbin türelmesen, és elcsodálkozott, miért nem borítja rá erre a tengeri sünre a tálcát. Mégiscsak ragadhatott rá valami diplomáciai érzék az udvarnál. – Számomra most az a legfontosabb, hogy üzenjek a testvéremnek. Talán már el is késtem.

– Á, igen-igen – mondta a morthanveld. – Híreim vannak, amik talán érdekelhetik önt.

– Valóban? – Ferbin izgatottan előredőlt.

– Az édesanyja jól van. Oramen herceg él és virul, és felnőtthöz méltó módon kezeli az élet kihívásait. Önt, herceg, mindenki halottnak hiszi, kivéve persze a kormányzót, aki a biztonság kedvéért posztumusz rágalomhadjáratot indított ön ellen. Az ochtok segítségével bejutott a Kilencedikre, és éppen most készül döntő csatára a deldeynek ellen, akik súlyos veszteségeket szenvedtek. Szimulációs szakértőink szerint a sarloknak jó esélyük van a győzelemre: kilencvenhét az egyhez.

– Maguk kémkednek utánunk? – húzta el a száját a herceg.

– Semmi szükség rá. Az információ immanens vonása, hogy szivárog.

Ferbin előredőlt. – Asszonyom, nekem mindenképpen el kell juttatnom az üzenetet az öcsémhez, méghozzá úgy, hogy biztosan ne kerüljön tyl Loesp kezébe. Tud nekem segíteni?

– Talán. Igaz, nem volna törvényszerű…

– Törvényszerű? – visszhangozta a herceg.

– Tudja, mi nem tanúsíthatunk érdeklődést a pártfogolt népek sorsa iránt. Ilyesmire még a narisiineknek sincs jogosítványuk, pedig ez az ő befolyási övezetük.

– És az ochtok? – riposztolt Ferbin. – Ők bezzeg beleavatkozhatnak mások életébe?

– Az ochtok felügyelik a Sursamen transzporthálózatának nagy részét, és anno a bolygó lakhatóvá tételében is meghatározó szerepet játszottak, így talán érthető, hogy a belső konfliktusok kezelésében viszonylag szabad kezet kapnak. Az is igaz, hogy jó néhányszor túllépték a hatáskörüket, például a mostani sarl-deldeyn konfliktus kapcsán is. Az aultridiák vádat is emeltek ellenük a narisiin mentori bíróságon. Hogy miért áll érdekükben a sarlok győzelme és a deldeynek veresége, azt az illetékes bizottság jelenleg is vizsgálja. Sokféle véleményt hallani, ami azt jelenti, hogy senki sem tud biztosat. Mindettől függetlenül egy dolgot szeretném, ha tisztán látna: az én fajom felügyeli azoknak a népeknek a fejlődését, akik azoknak a fajoknak a fejlődését felügyelik, akik a maga népét felügyelik. Túl sok hierarchikus szint választ el bennünket ahhoz, hogy közvetlen befolyásom legyen az eseményekre.

– Ön egy olyan szisztéma áldozata, herceg, amelyet éppen a magáéhoz hasonló népek felkarolására fejlesztettünk ki, és centieónok során át tökéletesítettük. Eredeti célunk az volt, hogy a technológiailag fejletlenebb népek számára megteremtsük a fejlődés lehetőségét, és biztosítsuk az eltérő civilizációs stádiumok egymás mellett élését egy relatíve védett makrokörnyezetben anélkül, hogy az egyik ellehetetlenítené vagy bekebelezné a másikat. A rendszer nagy általánosságban működik, de ez nem jelenti azt, hogy nem fordulnak elő mikroanomáliák és lokális egyensúly-zavarok. Őszintén sajnálom, hogy ezt a saját bőrén kell megtapasztalnia.

Ferbin eltűnődött; hogy is mondta az apja? A színpad kicsi, a közönség számos. De akármilyen számos is a közönség, nem lépheti túl saját, meglehetősen limitált szerepkörét: nem rohanhat fel a színpadra és buherálhatja át a cselekményt. Nézőként az ember tapsolhat, fütyülhet vagy tojást hajigálhat, de mást nem nagyon tehet, hacsak nem akarja, hogy fülön csípjék és kipenderítsék.

– És indokolt esetben – puhatolózott óvatosan – nem lehet megkerülni ezeket a szabályokat?

– Ó, dehogynem! Azért beszélgetünk éppen itt, hogy senki ne hallgathasson ki bennünket, és már ezzel is áthágtam néhány szabályt. Természetesen megvannak az eszközeim, hogy beavatkozzam, de vajon jól teszem-e? Ne értsen félre: nem azt várom, hogy újabb meggyőző érveket sorakoztasson fel az ügye mellett, pusztán azon tűnődöm, mi lenne a helyes út. A szabályok és irányelvek egy felsőbb célt szolgálnak, amelyben hiszek. Látja, ez az én dilemmám: megszegni a törvényt, vagy követni? Melyik a kisebb rossz?

– Bocsásson meg, asszonyom, de szerintem ez egy percig sem vitás. Egyetlen gyilkosság sem védhető, különösen, ha brutális kegyetlenséggel követik el. Az apám jó király volt, akit szerettek az alattvalói. Igazságérzete mindenkinek van, éljen földön, vízen vagy levegőben, és legyen akárhány lába vagy füle; mindenki azt szeretné, hogy a gonosz elnyerje méltó büntetését, a jó pedig a jutalmát. Még akkor is, ha a történet egy isten háta mögötti, primitív vidéken játszódik, mint a miénk.

– Ebben egyetértek – duruzsolta Shoum békítőleg. – Ám ha távolabbról nézzük a dolgokat, kiderülhet, hogy a rendszer épp’ azokra az alapelvekre épít, amiket ön is említett. Tapasztalataink alapján akkor segítjük leghatékonyabban a gondjainkra bízott civilizációkat, ha nem avatkozunk a mindennapjaikba. Különben akár percenként szétcsaphatnánk közöttük, amikor valamiért úgy ítéljük, hogy az események rossz irányba haladnak. Bármennyire is meg vagyunk győződve a saját igazunkról, és bármilyen jó szándékkal közeledünk is másokhoz, az események befolyásolásával nem teszünk mást, mint hogy megfosztjuk pártfogoltjainkat a szabadságuktól és méltóságuktól ahelyett, hogy felkarolnánk és támogatnánk őket.

– Az igazságon nincs mit szépíteni, asszonyom; a hazugság és az árulás az marad, ami. Ha az ember túlságosan mélyre hatol a világmegváltó filozófiák dzsungelében, egy idő után nem látja a fától az erdőt, és könnyen letérhet a helyes útról. Egy hétköznapi ember halála csak a legszűkebb környezetére van hatással; ha meggyilkolják, az rettenetes tragédia neki és a családjának, de aligha gyűrűzik tovább. Ha egy uralkodót ölnek meg brutális kegyetlenséggel, az egész ország sorsa azon áll vagy bukik, hogy megbűnhődik-e tettéért a gyilkos. S hogy mihez kezdenek azok, akik tudnak a gaztettről, és akiknek hatalmában állna igazságot szolgáltatni. Az emberek nem bolondok; egyetlen rossz döntés alááshatja a közmorált, és egy egész nemzet sorsát megpecsételheti. Lehet rá legyinteni, mondván, perpatvar a tyúkólban… de ez hosszú távon nem túl praktikus szemlélet.

A morthanveld száraz, roppanásszerű hangot hallatott, mintha sóhajtott volna. – Talán az embereknél máshogy működik, hercegem – mondta szomorúan –, de mi úgy tapasztaltuk, hogy a gyermek akkor tanulja meg a leckét, ha kék-zöldre veri magát. Ez persze a szülőnek se könnyű, mert kénytelen szembesülni saját lustaságával és gyávaságával. De ha az ifjoncot rövid pórázra fogjuk, és semmit sem engedünk meg neki, akkor az egész életét a szabályok ketrecében éli le, vagy megelégelvén a rabságot, egy napon kitör onnan, mindenki kárára. Ha választani kell, mi a horzsolások hívei vagyunk. Az adott pillanatban talán kegyetlenségnek tűnhet, de hosszú távon, hogy is mondta?… ez a praktikus szemlélet.

– Könnyű ölbe tett kézzel ülni és várni – vetette oda Ferbin keserűen.

– Amikor az embernek minden eszköze megvan hozzá, hogy beavatkozzon, egyáltalán nem könnyű! Ösztönös reakcióinkat csakúgy tudjuk kordában tartani, ha tudatosítjuk magunkban: mások érdekében maradunk tétlenek.

Ferbin nagy levegőt vett, aztán lassan kifújta. Tekintete a padlóablakra tévedt. Egy kráter sárgásbarna foltja úszott el éppen alattuk. A több kilométeres magasságból vörhenyes zúzódásnak hatott a bolygó sötét, csupasz felszínén.

– Ha nem számíthatok önre az üzenet átadásában, akkor mi másban tudna nekem segíteni?

– El tudom juttatni a Rendkívüli Körülmények egykori ügynökéhez, Xide Hyrlishez.

– Tehát igaz: Xide Hyrlis már nem a Kultúra polgára?

– Mi úgy tudjuk, csakhogy az RK-val kapcsolatos híreket célszerű fenntartásokkal kezelni.

– Vajon maradt még elég befolyása, hogy a segítségünkre lehessen?

– Nem tudom. Elképzelhető. Abban biztosan tudok segíteni, hogy megtalálja őt. Csak halkan jegyzem meg, hogy a közbenjárásunk nélkül ez nem lenne olyan könnyű feladat, mert a narisiinek féltékenyen őrzik. Mostanában ugyanis nekik dolgozik. Nekünk már akkor gyanús volt, amikor a Sursamenre jött, és a narisiinek ragaszkodtak hozzá, hogy hosszabb időt töltsön a Nyolcadikon. Mi határozottan elleneztük, de kénytelenek voltunk megelégedni annyival, hogy kezdeményeztük a mihamarabbi eltávolítását. Valószínűleg kísérletezett magukkal, a narisiinek utasítására. Az ochtok is tudhattak a dologról, hiszen már régóta tesztelni akarták a technológiák átvitelére vonatkozó tilalmat. Hyrlis rengeteg találmányt adott az önök kezébe, de gondosan ügyelt rá, hogy mindig csak sugalmazzon, s ne konkrét információkat közöljön. Ha megtalálta Hyrlist, attól fogva magára lesz utalva: először rá kell vennie, hogy fogadja, aztán pedig, hogy magával tartson. Attól tartok, ennél többet nem tehetek.

– Nos – sóhajtott Ferbin –, a szerencsét mostanság aprópénzben mérem, a hálámat viszont annál bőkezűbben. Nagyon köszönöm felbecsülhetetlen segítségét, asszonyom, ezennel az adósa vagyok. Már hozzászoktunk, hogy úton-útfélen ellenségekbe botlunk, így ha közönnyel találkozunk, szerencsésnek, ha pedig segítséget kapunk, áldottnak érezzük magunkat.

– Minden jót kívánok, herceg. Járjon szerencsével!

– Köszönöm.

– Ó, ott egy nyitott torony vég! Látja?

Ferbin a mutatott irányba nézett, és egy apró fekete pöttyöt látott a bolygó piszkosbarna felszínén. Egy kráter mellett valószínűleg beleveszett volna a fények és árnyékok játékába, de a rozsdaszínű sivatagban az éles szemű megfigyelő könnyedén kiszúrta.

– Egy szakaszolatlan, vagyis teljes hosszában járható torony kimeneti nyílása. Ezek egészen a bolygómagig lenyúlnak.

– Valóban? – Ferbin csodálkozva nézte a lyukat; még sosem hallott olyan toronyról, ami a világűrből egyenesen a bolygószellemhez vezetett volna. Annak ellenére, hogy a tornyok felfelé haladva fokozatosan szűkültek, és a külsőbb szinteken az átmérőjük mindössze másfél kilométer volt, ez a nyílás meglepően kicsinek tűnt. Másrészt viszont a távolság csalóka, a bárka nagyon magasan repült.

– Ritkán látni ilyesmit a hagymabolygókon – magyarázta az elöljáró. – Egymillió toronyból mindössze öt-hat akad.

Ferbin megbabonázva figyelte a jelenséget.

– Természetesen a felszínen és a torony kürtőben is vannak védelmi mechanizmusok, hogy egy eltévedt meteorit vagy más objektum be ne juthasson. A magot komplikált zsiliprendszer védi. De ha az ember belebámul egy ilyen aknába, húszezer kilométernyi vákuumon át magával a xinthiáddal nézhet farkasszemet.

– A bolygószellem – motyogta Ferbin. Bár sosem volt vallásos, mégis beleborzongott, hogy az istenük létét egy optimata is megerősítette – még ha köznapi nevén nevezte is a bolygószellemet.

– Most pedig visszaviszem a szállására, herceg. Fél nap múlva indul egy űrhajónk a célrégióba. Elintézem, hogy elvigye magát Xide Hyrlishez.

A fekete pötty lassan beleolvadt a távolba, Ferbin az elöljáróhoz fordult. – Mindent köszönök, asszonyom. Igazán hálás vagyok.

A vidék megdőlt, ahogy a hajó meredek kanyart vett. Hols behunyta a szemét, és megkapaszkodott a fotel vastag peremében. Ferbin tálcáján a bor meg se rezdült.

– Apropó, a nővére… – kezdte az elöljáró, ahogy a látóhatár lassan újra vízszintesbe állt.

– Igen?

– A neve Djan Seriy Anaplia, nemdebár?

– Igen, ő az.

– És a Rendkívüli Körülményeknek dolgozik.

– Én így tudom, asszonyom.

– Ennél jobb összeköttetést nem is kívánhatna magának, herceg.

– Ami azt illeti, rám fér egy jó összeköttetés.

– Hmm. Nem lehetetlen, hogy a nővére értesült az önök szintjén zajló eseményekről, talán az apjuk haláláról is tud. Ha így van, bizonyára halottnak hiszi önt.

– Honnan hallott volna minderről?

– Mint már mondtam, a hírek szivárognak. És a Kultúrának hírhedten kifinomultak az antennái.

– Az antennái, asszonyom?

Az elöljáró asszony megint megreccsent. – Vegye úgy, hogy nem mondtam semmit!

Ř

Hols hiába próbálta elkapni a pillanatot, amikor A Századik Baromarcú lecsatlakozott a bolygó körül keringő tranzitállomásról, a folyamat olyan puhán és zökkenőmentesen ment végbe, hogy semmit sem érzett. Egy óriási körmonitoron követte az eseményeket, az űrhajó humanoidok számára kialakított társalgójában. Rajta kívül egy lélek sem volt a tágas teremben. (Ami azt illeti, szívesebben figyelte volna a Sursament egy hagyományos kajütablakból, de egyet sem talált.)

A csövek, állványok és flexibilis folyosók búcsút mondtak egymásnak, és visszahúzódtak az állomás testébe, mint az elgémberedett ujjak a ruha melegébe. A tranzitállomás távolodni kezdett, bütykös-dudoros alakja lassan teljesen betöltötte a képernyőt. A képtelenül hosszú vonókábel, amely a hagymabolygóhoz kapcsolta, időnként megcsillant a sejtelmes visszfényben.

Mindez kísértetiesen halkan történt – leszámítva a rejtett hangszórókból áradó kaparászó és karistoló hangokat, amit a narisiinek zenének neveztek.

Ahogy a tranzitállomás apró porszemmé olvadt, Hols a gömbölyödő Sursament figyelte. A hagymabolygó hatalmas volt és sötét, egyedül a kráterek foltjai derengtek rajta itt-ott. Abban a szegmensben, ahonnan felszálltak, vagy két tucat volt belőlük, és mindegyiknek más volt a színe, a csapdába ejtett légköri gázok összetételétől függően.

Nemsokára az egész bolygót látni lehetett. Hols hol álmélkodva, hol hitetlenkedve csóválta a fejét. A hely, ahol született, és amit rajta kívül több milliárd élőlény mondhatott otthonának, elfért volna egyetlen pénzérme takarásában. Ahogy egyik peremétől a másikig nézett, alig kellett mozdítania a szemét. Az űrhajó eszeveszett tempóban gyorsult. Ha becsukná a szemét, és egy pillanat múlva újra kinyitná, gondolta, már csak a hűlt helyét találná, mintha sosem létezett volna.

Eszébe jutottak a gyerekei és a felesége. Vajon látja-e még őket valaha? Amíg a Nyolcadik ismerős tájain menekültek üldözőik elől, és a felszín felé utaztak különös, idegen világokon át, meg mert volna esküdni rá, hogy igen. Most, hogy egy puccos űrhajó kabinjában ücsörgött egy kényelmes fotelben, és – a bolygószellemnek hála – a lehető legnagyobb biztonságban érezhette magát, már nem volt benne olyan biztos.

Meg sem próbált hazaüzenni. Az idegenek a hercegnek sem engedték, hogy értesítse az öccsét, akkor miért pont vele, egyszerű szolgával kivételeztek volna? Ettől függetlenül megpróbálhatta volna. Talán az ő kérését nem utasították volna vissza, mondván, hogy csak egy szolga – nem oszt, nem szoroz, életben van-e, vagy sem. Igen ám, csakhogy ha a hír eljutna a kormányzó fülébe (és eljutna, efelől Holsnak semmi kétsége nem volt), rögtön kikövetkeztetnék, hogy Ferbin él, és akkor elővennék az asszonyt… és abból semmi jó nem sülne ki. Egyszóval jól tette, hogy nem üzent. Amikor idáig jutott a gondolatmenetben, megkönnyebbülten szusszantott.

Akárhogy végződnek is a dolgok, gondolta, ő ebből a kalandból jól nem jöhet ki. Ha valamilyen csoda folytán mégis megúszná ép bőrrel, és hazatérne, azt kapná a fejéhez, hogy volt képe életben maradni, amikor lélekben már mindenki eltemette…

Senble okos, talpraesett asszony és jó anya, de amikor a kedvességet és megértést osztogatták, nem állt kétszer sorba. A férjén különös előszeretettel élezte a nyelvét. A szolgák szállásán laktak, a palota mögött, és mindössze két apró szobájuk volt, ami négy gyerek mellett nem valami sok, így aztán Hols leülni sem tudott, hogy nyugodtan elszívjon egy pipát vagy végigolvasson egy hírújságot. Mindenhol útban volt; hol a takarítás miatt kellett felállnia, hol azért, hogy fejhangon visító, egymással civakodó porontyai nyugodtan tovább gyepálhassák egymást.

Ha megelégelte a dolgot, és kiült a küszöbre, hogy ott pihenje ki az aznapi munka fáradalmait, akkor azért kapott a fejére. Ha meg máshol múlatta az időt, az asszony azért korholta, hogy megint fogadásra és italra tékozolja a kevéske pénzüket. A teljes igazsághoz hozzátartozik, hogy Hols valóban meglehetős rendszerességgel folytatott efféle zugtevékenységeket, s ha néhanapján mégsem ment sehová, azt csak azért tette, hogy legközelebb hitelesen adhassa az ártatlant.

Rossz férj és rossz apa lett volna? Lelkiismeretesen hazaadta a bérét, hat gyermeket ruházott és etetett, a karjában ringatta zokogó asszonyát, amikor két fiukat elvitte a láz, és mindent megtett, hogy a maradék négyet tisztességgel felnevelje. Amikor ő volt gyerek, jóval kevesebben élték meg a felnőttkort.

Soha nem emelt kezet a feleségére, ami a baráti körében ritkaságnak számított. Ami azt illeti, életében nem ütött meg nőt, s ezzel vélhetőleg az egész palotában egyedül volt. Amikor borozgatás közben szóba jött a téma, azzal élcelődött, hogy az apja már elhasználta a családi kvótát. Az ütlegeket Hols szegény megboldogult anyja kapta, aki némán tűrte a sorsát. Gyerekként Hols lefekvés előtt mindig azt kívánta, bárcsak vinnék el a démonok az apját; alig várta, hogy felnőjön, és bemázolhasson neki egyet, úgy istenigazából. De elkésett; az anyja egy napon aratás közben összeesett a mezőn, és nem kelt fel többé.

Legalább megszabadult a szenvedéstől, vigasztalta magát Hols. Az apja azután teljesen megváltozott, rá sem lehetett ismerni. Talán hiányzott neki a felesége, vagy valami módon mégiscsak felelősnek érezte magát a haláláért, ki tudja? Hols akkor már elég nagy volt, hogy felelősségre vonhassa, de nem volt rá szükség; az öreg összeroppant, és szinte napok alatt megvénült. Hols egy reggel összepakolta a cókmókját, és faképnél hagyta az apját, aki mozdulatlanul ült a hideg tűzhely előtt, és a hamvadó parazsat bámulta. A városba ment, és beállt szolgálni a király udvarába. Egy falubeli fiú, aki egy hosszúévvel később tette meg ugyanazt a keserű utat, elmesélte neki, hogy az öreg nem sokkal azelőtt, a szűkös aratás után felakasztotta magát. Hols nem sajnálta, csak valamiféle elégtételt érzett.

Őt és Ferbint biztosan halottnak nyilvánítják, és Senble előbb-utóbb újból férjhez megy, vagy összeköltözik egy másik férfival. Talán meggyászolja őt – Hols a szíve mélyén remélte, hogy így lesz –, de nehezen tudta elképzelni, hogy emésztő bánatában megszaggassa a ruháját, és férjura kihűlt pipáját dédelgetve szentül megfogadja, hogy ezután hű özvegyként éli le az életét. Ha a gyerekekkel együtt kihajítják a szolgaszállásról, új férjet kell kerítenie magának. Vajon mit érezne akkor, ha visszatérve azt látná, hogy valaki elfoglalta a helyét, és a gyerekei egy másik embert szólítanak apának?

Restelkedve vallotta be magának, hogy az első reakciója a megköny-nyebbülés lenne. Szerette a családját, de ha egy rendes fickó vigyázna rájuk, nem lenne értelme bősz oroszlánként visszakövetelnie őket. Tudomásul venné, hogy az élet nem állt meg, és egyszerűen továbblépne. Mindenki tiszta lappal indulhatna, hiszen elég fiatalok hozzá, hogy élvezzék az életet, ahhoz viszont már elég bölcsek és öregek, hogy megszívleljék életük tanulságait.

Vajon szégyellnie kell-e magát emiatt? Talán. Igaz, akkor a legtöbb férfi szégyellhetné magát. (Ha most ott lenne mellette a felesége, hevesen bólogatna, akárcsak a többi elnyomott asszonyszemély, szegény édesanyjával az élen.) De hát erről nem ő tehet. A férfiak életét – sőt, jobban meggondolva, a nőkét is – a szükségleteik és a lehetőségeik határozzák meg, a külső és belső elvárások folyamatos apály-dagálya. Az embereket ide-oda taszítja a szex, a szeretet, a kényelem, a presztízs és az anyagi biztonság utáni vágy, és kényszerpályán tartja őket a mindenkori hatalom önkénye.

Hát igen. Gondolni bármit lehet – csinálni viszont csak azt, amit parancsolnak.

Hols felriadt gondolataiból, és meglepődve tapasztalta, hogy még mindig a képernyőt bámulja, noha az már egy ideje nem mutat semmit, csak a végtelen világűrt. Tekintetével a Sursament kereste, a hatalmas, tucatnyi fajnak otthont adó óriásbolygót, az egyetlen helyet a világmindenségben, amit ismer, de nem találta.

Porszemmé zsugorodott. Eltűnt.

Jobb híján beszélgetésbe elegyedett az űrhajóval. Megkérdezte, honnan kapta a nevét.

– Egy régi anekdota ihlette – felelete a hajó. – Az őrültekházában ki mit tudót rendeznek… Ismered? Na, szóval mindenki készül valami világraszóló attrakcióval. Jön az első, nem sikerül neki. Jön a második, annak se jön össze, és így tovább, egészen a századikig. Százaska nekidurálja magát, és láss csodát: nem esik hasra a saját lábában, kivágja a magas cét, vagy nem találja májon Negyvenhatoskát a késsel, lényegtelen.

Hols hallgatott.

– A tanulság – magyarázta türelmesen a hajó –, hogy véletlenek márpedig vannak.

Hols körülnézett, hogy nincs-e a herceg a közelben, aztán halkan azt motyogta: – Hja, egy Százaskát én is ismerek.

A távolban hunyorgó fénypontok, amelyeket némi jóindulattal az otthoni vándorcsillagok óriás testvéreinek is lehetett nevezni, cinkosan kacsintottak.

16. Magbavájó

Amikor Quitrilis Yurke meglátta a hatalmas sebességgel közeledő ocht űrhajót, rögtön tudta, hogy meg fog halni. Nem csoda; végtére is megszegett minden elképzelhető légi navigációs szabályt, és kézi vezérlésre kapcsolta apró űrsiklóját, ami abszolúte tilos volt, különösen ha más hajó is tartózkodott a közelben. Őt pedig tucatnyi Primárius vette körül, az ocht flotta legnagyobb csapatszállító behemótjai, amelyeket kisebb űrjárművek transzportálására terveztek. A hajók egy központi hajtóműblokkból és a köré épített, szivacsos struktúrájú hajótestből álltak, átmérőjük meghaladta az egy kilométert. Az ochtok nem csináltak különösebb titkot belőle, hogy nemrég beszereztek néhányat ebből a típusból, bár egyáltalán nem volt rá szükségük; a flotta elsősorban presztízscélokat szolgált. Az ochtok mindazonáltal úgy vélték, hogy minden magára valamit adó civilizációnak kell hogy legyen Primárius-flottája. Különben ki a rák állna velük szóba?

A raj huszonkét egységből állt, és épp Jhouheyre szórvány város fölött állomásozott, az ocht Zaranche nevű bolygó körül, a Belső-Caferliti spirálkar ködnegyedében. A hajók egyesével érkeztek az elmúlt huszon-egynéhány nap leforgása alatt, kivéve a parancsnoki hajót, amely már kerek negyven napja ott vesztegelt. Quitrilis Yurke, kultúrabeli utazó és önjelölt életművész, aki immár ötszázhuszonhat napja volt úton, és egy tucat idegen csillagrendszert bejárt, abból a nem titkolt célból érkezett a Zaranchéra, hogy felfedezze, ami az elődeinek esetleg elkerülte a figyelmét. Eddig azonban mindössze annyit sikerült kiderítenie, hogy a Zaranche rém unalmas hely, és egyetlen értelmes faj sem él rajta az ochtokon kívül. (Már amennyiben ezeket a nagyra nőtt remeterákokat értelmesnek lehet nevezni egyáltalán. Aki egyszer életében megpróbált beszélgetésbe elegyedni velük, az tudhatja.)

Quitrilis Yurke még sosem járt olyan helyen, ahol ő lett volna az egyetlen ember. Egyes-egyedül egy egész bolygón, ez ám a nagy kaland! Vajon hány világjáró társa mondhatja el ezt magáról? A mellkasát feszítő, csilingelő varázs kitartott… nagyjából öt percig.

Aztán nem maradt más, csak az agysorvasztó tengődés és dögunalom. Quitrilis majd becsavarodott a tétlenségtől, de az otthoniaknak azt üzente – elsősorban a csoporttársainak és barátainak, akik hozzá hasonlóan mindenfelé utazgattak a galaxisban –, hogy a következő száz napban itt marad, megismerkedik a helybéliek kultúrájával, és összegyűjt egy hosszabb tanulmányra valót. Talán egy egész kötetnyi összejön! Miután ily módon fűnek-fának eldicsekedett kutatói ambícióival, már nem hátrálhatott meg.

Büszkeség is van a világon!

Az ismerősei őt tartották a legszerencsésebbnek mindük közül. Igazi mázlista, mondogatták, és ezzel maga Quitrilis Yurke is egyetértett.

Sikerült találnia egy öreg, de vállalkozó szellemű bárkát, amelyik hajlandó volt elvinni, ahová csak akarta, így ahelyett, hogy egyik RH-ról a másikra lett volna kénytelen ugrálni, mint mindenki más, kényelmesen, átszállás nélkül utazta be a galaxist, széltében-hosszában. A többiek majd megpukkadtak az irigységtől.

A Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom Csillagközi osztályú Általános Szállítóegység volt, és olyan vénségesen vén, hogy már akkor a csillagok között száguldozott, amikor a Kultúra huszadrangú pánközösségéből galaktikus tényezővé nőtte ki magát. A hajó primitív és korlátolt MI-jét – amit véletlenül sem lehet Elmének nevezni, noha megvolt a maga öntudatos és igencsak karakteres személyisége – már eónokkal ezelőtt átköltöztették az apró űrsiklóba. A hozzá hasonló matuzsálemeket az emberek nemes egyszerűséggel zazáknak nevezték, bár természetesen ilyen osztály hivatalosan nem létezett. (Aminek némileg ellentmond, hogy amióta az Elmék is használni kezdték a kifejezést, szegről-végről bekerült a nevezéktanba.) A zazák szabadon kóboroltak a galaxisban, és a hosszú, munkával töltött élet jutalmaként nagyjában-egészében azt csináltak, amit akartak; ha kedvük szottyant, elvégeztek egy-egy kisebb feladatot; embereket és információkat hoztak-vittek a fejlettebb rendszerek között, ahol több mesterséges orbitál keringett, mint természetes égitest.

Ezek voltak a boldog nyugdíjasévek. Ahogy lassan ebből is kiöregedtek (és mielőtt ön- és közveszélyessé váltak volna), végleg elvonultak a világtól, és félálomszerű transzba merültek az óriási hegyek gyomrában kialakított tárolók egyikében, amelyeket kimondottan hajók és más értelmes megastruktúrák számára hoztak létre. Quitrilis szülőorbitálján, a Foerlinteulön is volt egy ilyen „hajótemető”, így jött az ötlet, hátha valamelyik veterán kapható még egy utolsó táncra. Alaposan körbejárta a témát, minden szóba jöhető helyen érdeklődött, s végül ráakadt a vállalkozó szellemű aggastyánra. Maga is alig hitte el, hogy rámosolygott a szerencse.

Az öreg hajót régi anya-RH-ja kereste meg egy rövid metaüzenettel. A bárka némi merengés után úgy határozott, hogy fedélzetére veszi a nyughatatlan, kissé szeles fiatalembert – aki az első napot végigugrabugrálta, és egy pillanatra sem állt be a szája –, és újra nekivág a világnak.

Talán mondani sem kell, barátai, rokonai és ismerősei rögtön nekiláttak, hogy ők is keressenek maguknak egy hasonló zazát, de persze sikertelenül. Ha lett volna más szóba jöhető hajó a körzetben, egészen biztosan visszautasította volna a megkeresést, mert esze ágában sem lett volna egy elszigetelt, egyedi esetből – ami egy Elme excentricitásának sajátos megnyilvánulásából és a pimaszságba hajló emberi kezdeményezőkészségből eredeztethető – tendenciát indítani.

Quitrilis és a hajó eleddig remekül megvoltak egymással. Az öreg MI örömmel tett kedvére utasának, és a legkevésbé sem zavarta, hogy útvonaluk minden logikát és racionalitást nélkülöz. Oda mentek, ahová Quitrilis bökött a csillagtérképen (a legtöbbször találomra, és ezt vigyorogva be is ismerte). Akár a világ végére is elvitte volna, ha hajtóművei ezt lehetővé teszik, így azonban korlátozottak voltak a lehetőségeik; ahhoz is fel kellett kéredzkedniük egy RH-ra, hogy eljussanak a közeli Belső-Caferliti spirálkarba. De Quitrilis nem panaszkodott, hiszen így is több ezer rendszer közül válogathatott. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy nagy meglepetésekre nem számíthat: az eónok alatt minden környékbeli csillagösvényt porosra tapostak a hozzá hasonló utazók.

A hajó időnként megengedte neki, hogy kézi vezérlésre állítsa, ő pedig kikapcsolta magát, és látszólag bezárkózott a saját világába, teljes mértékben átadva az irányítást. Quitrilis meg volt róla győződve, hogy a szeme sarkából azért ilyenkor is éberen figyel.

Amikor a Primárius szívrohamszerű hirtelenséggel felbukkant előtte, és sötéten tornyosuló tömege kitakarta a csillagokat, hideg zuhanyként  érte a felismerés, hogy az öreg ócskavas nem viccelt. Egyedül hagyta. Egész idő alatt ő vezette a hajót, kockára téve mindkettejük életét… és most el fogja veszteni.

Huszonkét ocht monstrum nézett vele farkasszemet.

Két hosszú, párhuzamos sorba rendeződtek, amelyet ívbe görbített a Zaranche gravitációs mezeje. Quitrilis megkérte a hajót, hogy nézzék meg őket közelebbről, de hamar kiderült, hogy nincs rajtuk túl sok látnivaló: csak lebegtek mozdulatlanul a semmiben, és vártak, ki tudja, mire. Egyedül a parancsnoki egység mutatott némi aktivitást, néhány kisebb hajó dongott körülötte. Az ocht irányító központ (amit Látás Illúzió és Mégis Monitoringnak hívnak, vagy mi…) rádörrent ugyan, hogy húzzon onnan, de ember legyen a talpán, aki megért egy üvöltöző ochtot. (Ami normálbeszéd-üzemmódban sem könnyű feladat, hát még emelt hangerőn.) Quitrilis rövid töprengés után úgy döntött, nem vesz tudomást a figyelmeztetésről.

Addig nyaggatta az MI-t, amíg az átadta neki a kormányt. Aztán elterpeszkedett az irányítópult előtti pamlagon, és végigszáguldott a flotta mellett; suhant és kanyargott, pörgött és kacsázott, csak úgy hasította az űrt. Amikor elunta a dolgot, elhatározta, hogy pusztán a móka kedvéért átrepül a formáció közepén, teljes svunggal… Ehhez azonban előbb lendületet kellett vennie. Egy kicsit talán túllőtt a célon, amikor a felvezető manőver után félmillió kilométerre a bolygó túloldalán találta magát, de aztán irányba állt, szupercsöndesre állította a hajó rendszereit (a vén MI ezt nevezte Psszt! üzemmódnak), felbőgette a hajtóművet, és bááááám… kilőtt, mint a puskagolyó! Az ochtoknak arra se volt idejük, hogy belekezdjenek a szokásos állj-vagy-lövök mondókába; Quitrilis süvített, fékezett, aztán szlalomozni kezdett a Primáriusok között (közben a kanapén ugrált, és teli torokból üvöltött), és már épp gratulálni akart magának, hogy milyen remekül megcsinálta, amikor odaért a sor végére. Eredetileg az volt a szándéka, hogy megállás nélkül továbbrobog (egy-két napra kivonja magát a forgalomból, és tesz egy rövidke kirándulást a rendszer gázóriásaihoz, amíg meg nem nyugszanak a kedélyek), de most úgy tűnt, a tervének lőttek. Amikor kirobbant az utolsó Primárius mögül, éppen az orra előtt, a menekülő röppálya kellős közepén, abszolút megkerülhetetlenül ott tornyosult a huszonharmadik.

Mi a…?

Az ósdi irányítópanelon felvillant egy jelzőfény. – Quitrilis – szólalt meg a hajó ismerős hangja. – Mi történt?

– Bocsánat – nyögte Quitrilis. Tágra nyílt szemmel, megbabonázva figyelte, hogyan rohan feléjük az ocht cirkáló lyuggatott, rácsos tömege. A Primárius immár teljesen betöltötte a látómezőt, a vázszerkezet résein át be lehetett látni a gyomrába. Talán át tudnának repülni a gerendák és pillérek között, villant fel Quitrilisben az őrült gondolat. De nem, lehetetlen; túl szűkek a rések. A felszínen való kényszerleszállás sem jöhet szóba. Bárcsak ne lenne ilyen átkozott közel…

A Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom visszavette az irányítást. A vezérlőkarok megbillentek és hevesen ide-oda integettek, mintha szellemkéz zongorázna rajtuk. A motor felvonított, a hajó fékezett, de csak annyi történt, hogy oldalra fordult, a sebessége szemernyit sem csökkent. Legalább nem frontálisan fogunk felkenődni a Primáriusra, gondolta Quitrilis.

Szorosan behunyta a szemét, és várta a becsapódást. A Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom olyan hangot préselt ki magából, amit sohasem nézett volna ki belőle. Mindjárt vége… Indulás előtt szerencsére elmentette az elmestátuszát, de annak megvan már vagy ötszáz napja, és azóta sok minden történt. Más ember lett. Hol van már a pimasz és felelőtlen suhanc, aki nekivágott az űrnek egy életveszélyes csotrogányon? Egy perc múlva mindennek vége. Gombóc gyűlt a torkába. Ez most nem játék; nincs újratöltés, meghal, és kész. Azzal vigasztalta magát, hogy legalább nem fog sokáig szenvedni.

Lehet, hogy az ocht hajó automata védelmi rendszere már azelőtt miszlikbe lövi őket, hogy elkaszálnák az első tartórácsot; kilyuggatják a bőrüket egy tűágyúval, vagy átteleportálják őket egy közeli fekete lyukba. Vagy valami egészen szokatlan módon hárítják el a veszélyt. Nem, az ochtoknak nincsenek trükkös szerkezeteik, nem értenek a kifinomult technikához… Valószínűleg egy csomó ochtot is magukkal visznek a másvilágra. A torkába még nagyobb gombóc gyűlt, Micsoda diplomáciai bonyodalom lesz ebből…! A Kultúra majd magyarázkodhat, és sűrű elnézéseket kérhet… Amikor idáig jutott a gondolatban, rádöbbent, hogy mennyi minden belefér az ember életének utolsó tized-másodpercébe.

Ekkor meghallotta a hajó hangját. A körülményekhez képest szokatlanul higgadtnak tűnt. – Quitrilis?

Quitrilis résnyire kinyitotta a szemét.

Előttük az űr hideg feketesége tátongott, a távolban közönyösen hunyorogtak a csillagok. Lehetséges volna…?

Quitrilis hátranézett. Mögöttük katonás rendben ott sorakozott a hu-szonvalahány Primárius. Az utolsó nagyon közel volt hozzájuk, mintha most repültek volna ki belőle.

– Sikerült kikerülnünk?

– Nem – felelte a hajó. – Átrepültünk rajta. Amit látsz, nem igazi űrhajó, hanem egy igen jó minőségű hologram.

– Mi? – nyögte Quitrilis. – De hát… Hogyan? Miért?

– Jó kérdés – hagyta rá a hajó. – Azon tűnődöm, vajon a többi igazi-e.

– Élek – suttogta Quitrilis rekedten, és nagyot sóhajtva elnyúlt a díványon. Az irányítópulton tovább vibráltak a jelzőfények és sorjáztak az adatok. – Élek, hajó, érted? – rikoltotta. – Ez fantasztikus!

– Módfelett különös… – dörmögte a Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom. – Értesítenem kell az ex-RH-mat. Itt valami bűzlik.

Quitrilis vadul gesztikulált. – É-lek, é-lek ééééééé-lek!

– Valóban, Quitrilis, de… Hé, mi a szösz! Ezek lőnek ránk!

A parancsnoki hajó felszínén apró fénypont villant. Néhány millisze-kundummal később az űrsikló és egyetlen utasa csillogó plazmafelhővé robbant.

Quitrilis Yurkének ezúttal arra sem volt ideje, hogy eltátsa a száját.

Ř

A híres-hírhedt Rendkívüli Körülmények jelenleg passzív státuszú ügynöke, Djan Seriy Anaplia akkor álmodott először a Prasadalról, amikor a Boronáljunk Háromra fedélzetén utazott. Hogy pontosan hol járt álmában, nem tudta, de nem is számított: ott és akkor az otthonának gondolta. Miután áttelepült a Kultúrába, álmában sokszor előjött a pourli királyi palota, a moilioui birtok és a Zuhatag – egyszóval a Sursamen. Ilyenkor mindig honvágya támadt, néha még sírt is.

Aztán az álmok lassan elmaradoztak, a gyermekkori emlékek színtereit más helyszínek váltották fel, elsősorban Klusse. A Gadampth orbitálon ismerkedett meg a Kultúrával, ott lépte át először az új, számára addig ismeretlen világ küszöbét. A maguk módján ezek is mélyről jövő, tudatformáló víziók voltak, de sosem fűzte hozzájuk az a fajta veszteségérzet és elvágyódás, ami ahhoz az egyetlen szóhoz kapcsolódott: otthon.

Kinyitotta a szemét, és belepislogott a kabin félhomályába; unalmas szabványkubus egy unalmasan szabványos rendszerhajón. Vissza a startmezőre, gondolta fanyar mosollyal; a sors éppen azt a pillanatot választotta, hogy visszarántsa a múltba, amikor végre sikerült megszabadulnia a Sursamentől, és mindattól, amit a gyerekkora jelentett a számára.

Ř

Nem sikerült elkapnia a labdát. Hallotta, hogy jön, és látta az apró, elmosódott foltot, de elhajolni már nem volt ideje. A tömör fagolyó épp a halántékán találta el. A fájdalommal együtt beléhasított a gondolat, hogy más az ő helyében most összeesne, talán el is ájulna. Ha a deaktivált RK-s szerkentyűi működnének, fél kézzel elkapta volna a kis gömböt. Mit fél kézzel? Foggal! És a levegőben szétroppantotta volna.

Forgott vele a világ, a lába megroggyant. A korlát után tapogatózott, aztán összeszedte magát. A fájdalom egyszer csak elmúlt, mintha kikapcsolták volna. Megdörzsölte a halántékát, és lehajolt a labdáért. Hát ezért nevezik ezt fejtörőnek, gondolta. Találó. Körbenézett. Nem messze tőle egy alak felpattant egy bárpult mellől, és integetve elindult felé.

– Jól van? – kiabálta messziről.

Anaplia visszadobta neki a labdát, amely tökéletes, magas ívű röppályát írt le a levegőben. – Igen – biccentett.

A férfi alacsony volt és zömök, maga is szinte gurult. Seszínű haja gyapjas felhőként ringott a feje körül. Elkapta a labdát, és zavarában dobálni kezdte a levegőbe – Azt mondták a barátaim, hogy maga az RK-nak dolgozik. Ne haragudjon, de nem bírtam ellenállni, és szóval… kíváncsi voltam, hogy elkapja, vagy félreugrik előle és csinál egy dupla tigrisbukfencet… Érti. – Félszegen a nőre mosolygott.

– Legközelebb inkább kérdezzen – javasolta Djan Seriy szárazon. – A szavak kisebbet ütnek. – A bárpultnál ülők közül többen is feléjük pislogtak.

– Sajnálom aaa… – dadogta a férfi a fejére mutatva – ezt a dolgot.

– Semmi gond. Szép napot! – mondta Anaplia, és továbbsétált.

– Keverhetek magának egy italt? – szólt utána a férfi.

– Nagyon kedves, de ne fáradjon!

– Kérem! Annyira szeretném jóvátenni…

– Nem szükséges. Felejtsük el!

A férfi nem adta fel ilyen könnyen, és utánaügetett. – Ivott már Za visszavágot az eredeti recept szerint? Én keverem a legjobbat a hajón, nekem elhiheti! Mixergéniusz vagyok…

Anaplia megállt. – Mi az a Za visszavág?

– Egy különleges koktél. Megtisztelne, ha inna velem egyet!

Anaplia végül kötélnek állt: ivott egy pohárral a furcsa nevű italból, ami lényegében tömény szesz volt, az először üt, aztán mérgez típusból. A nő hagyta, hogy átjárja minden porcikáját.

A gömbtermetű férfiról kiderült, hogy ő és a barátai a Békefrakció tagjai. A frakció több száz évvel ezelőtt, az idiri háborúk idején vált ki a Kultúrából, mert nem értettek egyet a fegyveres beavatkozással, sőt mi több, az erőszak minden formáját kategorikusan elutasították.

Az első koktélt követte a második, majd még jó pár. A köpcös férfinak lassan megoldódott a nyelve, és bevallotta, hogy bár Anapliát felettébb szimpatikus (és vonzó) nőnek tartja, az RK-tól kirázza a hideg. Ha a különböző szervezetek is olyan gúnyneveket viselnének, mint a hajók, akkor biztosan a Mi Tudjuk, Mi a Jó Neked lenne az övék, jelentette ki lefitymálólag.

– A ma-maguk munkája – magyarázta akadozva a sokadik kör után – az erőszakról szól. Pedig azon már rég túl kellett volna lépnünk, mindannyiunknak.

– Az erőszak – bólogatott Anaplia – része az életünknek. – A baráti társaság időközben feloszlott, kettesben iszogattak tovább a pult mellett. Nem messze tőlük, a terasz túlfelén húzódott a hajó versenyarénája, és a hangosbemondó épp akkor jelentette be, hogy nemsokára kezdődik az Emberi Erővel Hajtott Légi Ladikok Gyorsasági Versenye. A rajtvonalnál tiritarka, különös formájú légi járművek sorakoztak, az egyre hangosodó zúgás közepette konfetti- és tűzijátékeső hullott az égből.

– Rég túl kellett volna lépnünk rajta – ismételte meg a férfi. – Érti?

– Értem.

– Enélkül is tudja mindenki, milyen erősek vagyunk, nem kellene folyvást mások orra alá dörgölni. Meg tudjuk védeni magunkat, ha kell. Példát mutathatnánk! Ez az igazi erő, nem az, ha mindenbe beleavatkozunk.

– Fejet hajtok a morális érvei előtt – biccentett Anaplia komolyan.

A kis ember arca elsötétült. – Gúnyolódik velem?

– Épp ellenkezőleg. Egyetértek magával.

– De hát az RK-nak dolgozik! Foglalkozásszerűen üti bele az orrát mások dolgába, és piszkos trükkökkel operál. Vagy talán tagadja?

– Nem tagadom. Ez a munkám.

– Akkor ne hazudja nekem, hogy meghajol a morális érveim előtt! Mit tud maga a morálról?!

Ahhoz képest, hogy a Békefrakcióhoz tartozik, meglehetősen agresszív a fickó, gondolta Anaplia. Határozottan mulattatta a dolog.

– Félreértett – csóválta a fejét. – Azt mondtam… Elnézést. – Belekortyolt az italába. – Azt mondtam, hogy az elveit tekintve egyetértek magával, de a gyakorlat más lapra tartozik. Nincs igazi választásunk. Tudja, az első dolog, amit az embernek nálunk megtanítanak… – Elfordult, és finoman böffentett egyet. – Bocsánat… szóval amit az ember az RK-nál megtanul, az az, hogy soha nem lehetsz biztos semmiben. Számolni kell a tévedés lehetőségével, és el kell fogadni.

– Ennek ellenére tovább masíroznak a szöges bakancsaikkal, az árokparton meg halomban hevernek a hullák.

– Megesik.

– És nem sül le a bőr a képéről! Jó érzésű ember szóba se áll a magafajtával.

– Szabad világban élünk: mindenki azt gondol, amit akar.

– Maguk a leginkább! Csak egy dolgot felejtenek el: a tetteik bizonyos szinten engem is minősítenek. Fordítva sajnos nem igaz a dolog.

– Ebben is egyetértek. De szerencsére maga a Békefrakció tagja, így véletlenül sem veszik egy kalap alá az RK-val.

A férfi keserűen felnevetett. – Mindketten a Kultúra polgárai vagyunk. Mit gondol, kettőnkön kívül kit izgat a különbség? Sajnos kevesen vannak tisztában vele, hogy mi visszük tovább a Kultúra eredeti, nemes eszméit és tiszta szellemiségét. Mi vagyunk az igazi Kultúra! Az RK pedig a rákos daganat, ami lassanként felzabálja a gazdatestet. Amióta a belső ellenzék nem fogja vissza magukat, még kevésbé ügyelnek rá, hogy ne piszkolják be a kezüket. Sajnos a külső szemlélő egyetlen szerveződést lát, s nem két különálló csoportot, amelyeknek gyökeresen más az értékrendjük. Maguk miatt bizonyos körökben mi is szalonképtelenné váltunk.

– Önökre dőlt a szomszéd háza. Értem. Sajnálom.

– Kire dőlt a… micsoda? Ez valami új RK-duma?

– Nem, ez egy régi sarl mondás. Ahonnan én származom, ott kedvelik a szólásokat. Mint kéjgyilkos a használt bugyit. – Anaplia a szája elé kapta a kezét, és kislányosan kuncogott egy sort.

– Szégyellje magát – hordta le a férfi. – Barbár csürhe; azok is mindig találnak valami mentséget, ahelyett, hogy egyszer feltakarítanák a mocskukat! Vagy legalább ne piszkolnának össze mindent maguk körül.

– Értem. De tényleg!

– Valóban? Akkor mondja ki hangosan itt, mindenki előtt – azzal színpadiasan körbemutatott az üres bárszékeken –, hogy mélységesen röstelli!

– Nincs olyan perce az életünknek, amikor ne szégyenkeznénk amiatt, amit teszünk – biztosította Anaplia –, jómagam és a kollégáim is. De eredményesen végezzük a dolgunkat, piszkos trükkök ide vagy oda. A számok minket igazolnak.

– Már vártam, mikor lyukadunk itt ki! – kapott a szón a férfi. – A megváltó statisztika, ami minden bűnre feloldozást kínál. Mondja, maguk még mindig hisznek ebben a maszlagban?

– Ez nem maszlag. Ez az igazság.

A férfi lekászálódott a bárszékről, és csípőre tett kézzel, dülöngélve megállt Anaplia előtt. A fejét lassan jobbra-balra ingatta. – Reménytelen – mondta csüggedten. – Maguk sosem tanulnak a hibáikból. Addig keverik a szart, amíg a fejükre nem borul az árnyékszék. Mindannyiunk fejére. Vagy míg rá nem jönnek, hogy az igazságnak semmi köze a statisztikához.

– Ezer szerencse, hogy itt vannak önök, akik sosem elvből ölnek. Akarom mondani… – javította ki magát mosolyogva Anaplia – sosem ölnek elvből. Különben az összes RK-s rég halott lenne.

A férfi felháborodásában csak hápogni tudott. – Ki-kikérem magamnak…

– Sajnálom! Rossz poén volt, elismerem. Bocsánatot kérek.

– Még hogy sajnálja? – visszhangozta a férfi. – N-nem eléggé, ebben biztos lehet. Nem eléggé! – Azzal dühösen hátat fordított, és bizonytalan léptekkel elcsörtetett.

Anaplia elgondolkozva figyelte, amíg el nem tűnt a tömegben.

Legszívesebben utánakiáltott volna, és kifejtette volna neki, hogy minden úgy jó, ahogy van; az univerzum kezdetben, lakatlanul is szörnyűséges hely volt, aztán jöttek az emberek meg más lények, és még rosszabb lett. Hálát rebeghetne, amiért fogalma sincs a nyomor valódi mélységeiről, máskülönben nem polemizálna ekkora lelki nyugalommal ilyen eszeveszett baromságokról. Az egyén megteszi, amit tud (kötelességtudatból vagy frusztrációból, megint mások foglalkozási ártalomból kifolyólag), de hiába pedálozik, makroszinten semmi sem változik. Ha azonban sokan tekernek egy irányba, akkor van esélyük változást elérni. És az RK pontosan ezt csinálja, a maga módján. Fáradtan megdörzsölte a halántékát.

Ki ne rettegne attól, hogy rossz útra téved? Az RK-ban mindenkinek megvannak a labilis pillanatai, ezt saját tapasztalatból tudta. Ilyenkor az ember átgondolja a lehetőségeket, és arra a megállapításra jut, hogy végül is a lehető legkisebb rosszat cselekszi. Ha nem így lenne, már mindany-nyian kiléptek volna.

És ezt a Frakció is tudja. Talán ez a fickó is RK-ügynök, vagy a Kontaktnak dolgozik mint belső ellenőr. De az is elképzelhető, hogy a hajó Elméje küldte, aki a morthanveld probléma megoldásán ügyködik, és kis híján betörte a fejét azzal a hülye labdával, csak hogy megtudja, valóban kikapcsolták-e a titkos funkcióit.

Az utolsó koktélt a bárpulton hagyta. – Mindannyian a béke hívei vagyunk, te idióta – motyogta magában, azzal tántorogva elindult a sétányon.

Ř

A Boronáljunk Háromra fedélzetén töltött napok alatt minden fellelhető információt összegyűjtött a Nyolcadikon zajló eseményekről. Maga is végzett némi kutatómunkát, de az adatok zömét kiküldött metaügynökök – hevenyészett személyiségmásolatok – révén szerezte be a Kultúra adatbázisaiból.

Szerette volna megtudni, mi történt az elmúlt néhány száz napban, és hogy kémkedik-e valamelyik Érintett vagy leendő Érintett a sarlok után. A szofisztikáltabb kultúrák úgy vélték, hogy az agresszív, primitívnek tartott fajokat nemcsak célszerű (és élvezetes), de egyenesen kötelező megfigyelni. Az ehhez szükséges technológia a relatíve fejletlenebb civilizációk számára is ismert volt, ahol nem gépek tervezték a gépeket. A komplett adatrögzítő és -továbbító berendezéseket porszemnyi méretben is le lehetett gyártani, és az aprócska, levegőben szétszórt mikroszerkentyűk segítségével egy egész bolygót megfigyelés alatt lehetett tartani. Az informátorok részletes kimutatást készíthettek arról, hogy a célcsoport tagjai mit ettek vacsorára, hányszor böffentettek, szellentettek, és mindeközben hányszor káromolták a teremtő istenség nevét.

Az efféle zugtevékenységet csillagközi egyezmények sora hivatott kulturált keretek között tartani, de a megállapodásokat csak a galaxis érettebb és önkorlátozóbb társadalmai érezték magukra nézve kötelezőnek, illetve erőltették rá azokra, akik közvetlenül a befolyásuk alá tartoztak. A viszonylag fiatal, független, feltörekvő civilizációk szinte törvényszerűen rákaptak az isten-szeme-mindent-lát játékra; szabályosan függők lettek, és jó ideig eltartott, mire leszoktak róla.

Azok a kultúrák, akik deklaráltan felhagytak az erőszak minden formájával, mert belátták, hogy egy társadalmat nem lehet külső presszióval összetartani, előszeretettel kémkedtek a háborúskodási gyakorlatban megrekedt szomszédaik után. A leszoktatás leghatékonyabb módja az volt, ha a saját fegyverüket fordították ellenük: összegyűjtötték a kémszerkentyűiket, majd átprogramozták őket, és teleszórták velük gazdáik anyabolygóját, azon belül is a társadalmi elit lakhelyét és kedvelt szórakozónegyedeit. Ez rendszerint bevált.

A Sursamen lakóit, köztük a sarlokat, szigorú szabályok és intézkedések védték a kíváncsiskodóktól, hiszen az ő fejlettségi szintjükön észre sem vették volna, ha valaki leskelődik utánuk. Ha valami tilos, az persze korántsem jelenti azt, hogy ne csinálnák. A Kultúra rendelkezett a legátfogóbb publikus adatbázissal ezen a téren, de az sem volt teljes: szerte a galaxisban számtalan magánakció zajlott, amit az érintettek ilyen vagy olyan okokból nem óhajtottak nagydobra verni. Előbb-utóbb természetesen fény derült az efféle stiklikre, de akkor már általában késő volt.

Anaplia hiába kutatott friss információk után, alig talált valamit. Ezek szerint senki sem kémkedik a népe után – vagy ha mégis, nagyon ügyesen teszi. A morthanveldeknek megvannak a maguk kifinomult eszközei, de ők felettébb finnyás és szabálytisztelő népség (ebből a szempontból kísértetiesen hasonlítanak a Kultúrára); ami a narisiineket illeti, ők előbb harapnák le a csáprágóikat, semhogy ilyen galádságra vetemedjenek, az ochtok pedig… nos, az ochtokat semmi nem foglalkoztatja azonkívül, hogy ők a dicső fátyollények kései leszármazottai, akiket a világ gálád módon megfosztott jogos jussuktól.

Egy szimpla adatkérést sem lehetett megúszni anélkül, hogy az ocht archívumkezelők az ember nyakába ne zúdítottak volna egy hosszú-hosszú értekezést a galaxis történetéről az ő szemszögükből nézve, kidomborítva a fátyollények és ochtok közötti hasonlóságot, és a legkülönfélébb nézőpontokból igazolva az ochtok igényét az involucrák szellemi és anyagi örökségére – vagyis valamennyi hagymabolygóra –, továbbá mindarra a tiszteletre és megbecsülésre, amelyet mind ez idáig nem kaptak meg. A Kultúra kiszűrte a blabla nagy részét, ám a maradék is elég volt, hogy lefárassza az embert. (Az ochtokat egyébiránt a galaktikus metaközösség egyetlen tagja sem vette komolyan; a tudósok egybehangzó véleménye szerint az ocht relatíve fiatal faj, amely semmiféle rokonságban nem áll az ősi fátyollényekkel.)

Az ochtok felelősséggel tartoztak az általuk felügyelt népekért – így a sarlokért is –, de ez nem jelentette azt, hogy konkrét beleszólásuk lenne a belügyeikbe. A felhatalmazásuk mindössze arra szólt, hogy rendszeres időközönként ellenőrizzék, minden rendben megy-e a Nyolcadikon, és nem arra, hogy folyamatosan rajtuk tartsák a szemüket. Nanotechnológiát nem használhattak, megfigyelőeszközeiket pedig (amelyeknek akkorának kellett lenniük, hogy szabad szemmel látni lehessen őket) felismerhető módon monolifterekhez, hajókhoz, terep kocsikhoz vagy a saját védőöltözetükre rögzítették.

Egyszóval Anaplia nagyon kevés információt talált az utóbbi néhány száz nap eseményeiről. Végignézte a Xilisk torony melletti csatáról készült felvételeket, amikor a hadi szerencse a deldeynek ellen fordult. A kommentárok és a csatolt feljegyzések arra engedtek következtetni, hogy az aultridiák ideiglenesen átvették a torony fölötti irányítást, lehetővé téve a deldeyn hadsereg számára, hogy közvetlen támadást intézhessen a sarl hátország ellen. Egy RK-s komment ezzel szemben azt állította, hogy az aultridia sztori közönséges csúsztatás, és az akció az ochtok műve volt.

A mellékelt rövid és szemcsés felvétel a csata vége felé készülhetett: a kamera egyetlen pontból rögzítette az eseményeket, valahonnan a harcmező fölül – valószínűleg a toronyból. Anaplia azon tűnődött, hogy a nagy kavarodásban biztosan ott van Ferbin és az apja is. Megpróbált ráközelíteni a tömegre, de mielőtt kivehette volna a küzdők arcát, a kép pixelekre bomlott.

Egy következő, szintén a magasból készült, de ezúttal mozgó nézőpontból felvett képsoron az látszott, ahogy a sarl sereg, immár Mertis tyl Loesp irányítása alatt átkel egy iszapos gázlón; a háttérben, a homok-sivatagon túl a Hyeng-zhar irdatlan ködoszlopai emelkedtek. Aztán a sáncok lerohanása és a deldeyn főváros, Rasselle ostroma következett.

Ennyi volt az egész. Egy tisztességesen összerakott dokumentumfilmben legalább néhány kép erejéig szerepeltek volna a pourli győzelmi ünnepség eseményei, a díszegyenruhás tyl Loesp, amint átveszi a deldeyn követektől a kapitulációt jelentő zászlót, a tömegsírokban heverő halottak, a lángoló deldeyn lobogók és a megtört tekintetű leigázottak – de az ochtoknak nem kenyerük a csűrcsavaros, szentimentális történetmesélés.

A vérben tocsogó, hősi pátosszal előadott harci krónikákat valósággal zabálják a demokrácián hízott ínyencek. Most aztán verhetik a fejüket a falba, amiért nem kapják meg, ami jár nekik, gondolta Anaplia kárörvendően.

Az ocht felvétel mellett egy szürke és érdektelen kommentfelhő is lebegett: elemzések, találgatások, spekulációk, aktuálpolitikai hírek és az eseményekkel foglalkozó szervezetek összefoglalói, akiket egyáltalán érdekeltek a barbárok csatározásai. Számos hagymabolygón született kutató adott hangot csalódottságának és aggodalmának, amiért a további fejleményekről semmit sem lehetett tudni. (Olyanok is akadtak köztük, akik a Nyolcadikról származtak, és sarlnak vallották magukat.) Másoknak éppen a ködösítés és a bizonytalanság mozgatta meg a fantáziáját: számos háborús szimuláció, interaktív film és tucatnyi játék született a sarl-deldeyn saga nyomán.

Az illatos vizű medence partján emberek nevetgéltek, és fröcskölték egymást vidáman. Djan Seriy Anaplia csukott szemmel feküdt egy napozóágyon, és élvezte, ahogy a fény cirógatja a bőrét. A fejében adatok és elemzések kavarogtak; úgy érezte, mintha egy ismeretlen világ küszöbét készülne átlépni, ahol minden olyan zavaros és érthetetlen. Csakhogy most visszafelé teszi meg ugyanazt az utat; a magány és elszigeteltség érzése így még erősebb lesz.

Metaügynökeit az adatbázisban hagyta, hátha újabb hivatkozásokra és hírmorzsákra bukkannak, vagy előásnak egy jobb felbontású filmet. Isten hozott a valóságban, gondolta keserűen, ahogy újra átfutotta az innen-onnan összeguberált adathalmazt. Íme, egy nép sorsa; vereségeik és győzelmeik, bánatuk és örömük, életük és haláluk nem több, mint töltelék mások kiüresedett életében.

Fölösleges túldramatizálnia a dolgot, sóhajtott magában. Még egyszer utoljára végigböngészte az adatokat, hátha valami fölött elsiklott a figyelme, aztán kijelentkezett a rendszerből, felállt, nyújtózott egyet, és beállt a sikongató vízifogócskázók közé.

Ř

Útjának további szakaszait újabb és újabb hajónevek jelezték: a Boronáljunk Háromra fedélzetéről egy zömök trikomp szállította át az Irgumburgum Szörnyecskék nevű ÁKE-re. Aztán a Xenoglossza, a Légi osztályú KRH következett. A hajón töltött utolsó estén orgiába hajló táncpartit rendeztek az utasoknak; Anaplia olyan hévvel vetette magát az örvénylő zenei forgatagba, mint aki a vesztét érzi.

Az utolsó kultúrabeli hajó, melynek fedélzetén átlépte a morthanveld zóna határát, a Ha Elmész, Takaríts Fel Magad Után fantázianevet viselte.

Anaplia kezdte meggyűlölni ezeket a töketlen neveket meg a gazdáikat.

17. Tűnőfélben

Oramen ezer harang zúgására, templomi kürtök harsogására, gyárszirénákra és a tömeg morajló éljenzésére ébredt. Tehát vége a háborúnak! Felemelte a fejét, és körbepillantott. A Botreyhoz címzett, kétes hírű lebujban volt, a Schtip negyedben, és egy csinosnak mondható lány feküdt mellette, akinek a neve most sehogy sem akart az eszébe jutni.

Tove Lomma utódja, a fiatal Droffo nemrégiben házasodott, és megátalkodottan hű volt asszonyához; sose tette volna be a lábát egy bordélyba, de nagylelkűen szemet hunyt Oramen kilengései fölött, bár kizárólag akkor, ha a herceg kocsmákban és szerencsebarlangokban találkozgatott az örömlányokkal. Az új szolga, Neguste Puibive sem volt egyszerű eset: tanyáról jött a palotába, és az anyja a lelkére kötötte, hogy sose vásárolja pénzért a szerelmet. A szófogadó fiú ezt be is tartotta; egy-két lányt mindig sikerült rávennie, hogy szívességből vagy szánalomból háljon vele, amiért ilyen nemes, bár kétségkívül naiv fogadalmat tett.

Oramen egyre gyakoribb kimaradozásait az udvarban is észrevették, és nem hagyták szó nélkül. Az előző napi délelőtti fogadáson, amit Harne adott legújabb csillagjósa tiszteletére – Oramen az ő nevét is elfelejtette –, Renneque alaposan megpirongatta. Amikor a herceg belépett a szalonba, a lány épp búcsút intett a színészek és filozófusok díszes társaságának, és belekarolt egy másik szemrevaló fiatal lányba, akivel Oramen nemrég találkozott először, egy hasonló összejövetelen. (Ramile-nak hívták, villant az eszébe. A csillagjós nevét akkor se tudta volna megmondani, ha az élete múlik rajta.)

– Nézd csak, Ramile! – állította meg barátnőjét Renneque, amikor megpillantotta a herceget. – Emlékszem erre az úriemberre, de nem ugrik be a neve. Szép napot, uram! Engem Renneque-nek hívnak. Nem találkoztunk már valahol?

– Á, hölgyeim! – Oramen mosolyogva biccentett. – Örülök, hogy újra látlak benneteket. – Renneque szigorú tekintetét látva hozzátette: – Csak nem sértettelek meg valamivel?

– De igen – duzzogott a lány –, mélységesen. Azokat is gyakrabban látjuk, akik elmentek a háborúba. Hát olyan unalmasnak vagyunk, hogy kerülsz minket?

– Egyáltalán nem! Sőt, ellenkezőleg. Attól tartok, hogy én magam vagyok kibírhatatlanul unalmas, így aztán arra gondoltam, egy darabig nem mutatkozom. Azt reméltem, ha újra találkozunk, szürke egyéniségem színesebbnek tűnik majd.

Míg Renneque a hallottakon töprengett, Ramile ravaszkásan Oramenre kacsintott, aztán a barátnőjéhez hajolt, és jól hallhatóan odasúgta neki: – Azt hiszem, a herceg más hölgyek társaságát keresi.

– Más hölgyekét? – csodálkozott tágra nyílt szemmel Renneque. – Kikre gondolsz?

Oramen semmitmondóan vigyorgott.

– Kegyvesztettek lettünk – csücsörített kislányosan Ramile.

Renneque szomorúan csóválta a fejét. – Talán nem vagyunk elég jók neki.

– Vagy épphogy túlságosan is jók vagyunk – morfondírozott Ramile.

– Hogy mi? – kérdezte Oramen sután, mert hamarjában semmi más nem jutott az eszébe.

Renneque figyelemre sem méltatta. – Úgy hallottam – kezdte, karját barátnője karjába fűzve –, hogy a herceg a nehezen megszerezhető erények helyett a pénzért vásárolható örömöket részesíti előnyben.

– És a kifinomult társalgás helyett a bukszacsörgetést gyakorolja – tódította Ramile.

Oramen elvörösödött. – Egy becsületes szajhában – vágott vissza – jobban megbízhat az ember, mint a magukat erényesnek gondoló, finom hölgyekben.

– Tisztelet a kivételnek! – biggyesztette le az ajkát Renneque, amikor túltette magát a „szajha” szó hallatán érzett felháborodásán. – Arról nem is beszélve – tette hozzá dacosan –, hogy sokféle jelzőt lehetne az ilyesféle nőcskékre aggatni, de azt, hogy becsületes, biztosan nem.

– Aki a sárban fetreng, annak a lelke is bepiszkolódik – toldotta Ramile, kacéran megrázva vállig érő, szőke hajzuhatagát. – Előbb-utóbb.

– Csak azt akartam mondani, hölgyeim – szögezte le Oramen türelmét vesztve –, hogy egy kurvánál… – Ennél a szónál a két udvarhölgy összerezzent, mintha pofon vágták volna – …az ember pontosan tudja, hogy mit kap, és azért milyen árat kell fizetnie. Pénzért teszik szét a lábukat, és eszükbe se jut szerelmet mímelni. Ez sokkalta tisztességesebb, mint amikor valaki látszólag semmit sem vár a kedvességéért, és később benyújtja a számlát. A hitegetés nagyon sokba kerülhet egy olyan fiatalembernek, akire fényes jövő vár.

Renneque csak tátogott, mint a hal; úgy bámult a hercegre, mintha közveszélyes őrült volna. Ramile arcán egymást váltották az érzelmek: a fellobbanó harag gyorsan átadta a helyét egy számító mosolynak, végül rezignált kifejezést öltött. Higgadtságot tettetve barátnőjéhez fordult.

– Gyere, Renneque! A herceg nem tudja, mit beszél, biztos beteg. Lehet, hogy fertőző! Menjünk, mielőtt mi is elkapjuk! – Azzal karon ragadta a barátnőjét. Hátat fordítottak a hercegnek, és orrukat felszegve, sértetten elvitorláztak.

Oramen azonnal megbánta a faragatlanságát, de már nem tudta visszaszívni, amit mondott. Amúgy sem volt rózsás kedvében; aznap reggel levelet kapott az anyjától Kheretesuhrból, melyben arról értesítette, hogy teherbe esett második férjétől, és az orvosai előrehaladott állapotára tekintettel nem javasolják, hogy ilyen hosszú útra induljon. Második férj? – hökkent meg Oramen. Terhesség? Előrehaladott állapot? És ő miért nem tudott minderről? Miért nem szólt neki senki? Legalább az anyja megereszthetett volna egy rövid üzenetet! A levélen több héttel korábbi dátum állt; napokig heverhetett feladatlanul.

Valóságos féltékenységi roham tört rá, mellőzöttnek és becsapottnak érezte magát. Egy pillanatra megfordult benne, hogy válasz nélkül hagyja a levelet. Törje csak a fejét az anyja, hogy miért nem ír vissza! Tudja meg, milyen az, ha nem törődnek az emberrel.

Aztán csak feküdt az ágyon, a győzelemmámorban fürdő város távoli moraját hallgatva, és azon tűnődött, miért nem tölti el őt is örömmel a diadal, miért nem ragadja magával az általános jókedv. Ebben a pillanatban Puibive, a szolgája berontott a szobába, és lihegve megkapaszkodott az ágy lábában. Luzehl – a lány, akivel Oramen az éjszakát töltötte – álmosan dörzsölte a szemét, és gyanakodva, kissé riadtan méregette a langaléta, esetlen mozgású, lapátfogú fiút, akinek az arcára volt írva vidéki származása. Feleslegesen aggódott: Puibive maga volt a megtestesült jó szándék, gyermeki ártatlansága álmában is lerítt az arcáról.

– Uram! – kiabálta, aztán észrevette a lányt, és fülig vörösödött. – Jaj, elnézésedet kérem, uram, s elnézését, t’sasszony! – Aztán nagy levegőt vett. – Győztünk, uram! Megnyertük a háborút! A város a feje tetején áll, mindenki az utcán táncol, mint a bolondok… Tyl Loesp és Werreber parancsnok győzelmet aratott! Teremtőm, micsoda nap! Bocsánat, hogy ilyen otrombán rád törtem az ajtót, csak eztet kívántam mondani. Má’ itt se vagyok…

– Neguste, várj! – szólt utána Oramen.

Puibive az ajtóban megperdült, és visszatalpalt gazdájához. Útközben csaknem hasra esett a saját lábában, de végül sikerült megőriznie az egyensúlyát. Megállt az ágy lábánál, és kérdőn pislogott Oramenre.

– Hogy történt, Neguste? A részletekre vagyok kíváncsi.

– Hát az úgy volt, uram, hogy az utcán szembejött velem egy félkarú városházi ülnök, aki olyan hülye háromszögletű kalapot viselt, oszt’ az kántálta az örömhírt, jó nagy hangon. Még a tetőre is felmászott, és onnan kajabált. A hölgyet a szomszéd teázóból fel köllött locsolni vízzel, úgy megörült a szerencsétlen! Egyre csak azt hajtogatta, bárcsak épségben hazatérnének a fiai, uram.

Oramen alig bírta megállni nevetés nélkül. – Én a csatáról kérdeztem, Neguste. Mi történt a Kilencediken?

– Á, csak ennyit tudok, uram, semmi többet. Győztünk, ahogy a nagy könyvbe’ meg volt írva. Elfoglaltuk a deldeyn fővárost, a királyuknak kampec, azt mongyák, maga nyurvintotta ki magát… Miénk az egész mindenséges szint! Tyl Loesp és Werreber nagyságos uraknak a haja szála se görbült a csatába’. Alig vesztettünk embert, aszongyák. Jaj, a lényeget majd’ elfejeltettem! Hová tettem az eszemet ebbe a nagy boldogságba’? Az ellenség fővárosát ezentúl Hausk városnak fogják hívni! – Neguste arca ragyogott a boldogságtól. – Hát nem gyönyörű nap ez a mai, uram?

– De, az – hagyta rá a herceg, és visszahanyatlott a párnák közé. Miközben Neguste lelkes beszámolóját hallgatta, ő is egyre jobb kedvre derült. – Köszönöm, Neguste – mondta végül. – Most már elmehetsz.

– Máris, azonnal, uram, ahogy parancsolod! – tüsténkedett a fiú. Nem mindig tudta, mit kell mondania, de látszott rajta, hogy nagyon igyekszik. Ezúttal sikerült hasra esés nélkül eljutnia az ajtóig, és gondosan becsukta maga mögött. De alig telt el egy másodperc, újra bedugta a fejét a szobába. – Na, ezt majd’ elfeledtem! – kiáltotta lelkesen. – Egy telegráfüzenet gyütt! – Előhúzta a lepecsételt levelet a kötényzsebéből, átadta Oramennek, és gyorsan távozott.

Luzehl ásított egyet. – Vége? – kérdezte unottan, és némán figyelte, ahogy Oramen kihajtogatja a levelet.

Oramen bólintott. – Úgy tűnik. – Gyorsan átfutotta a sorokat. – Várnak a palotában.

A lány nyújtózott, kisimította arcából fekete, kócos haját, és kacéran rápislogott a hercegre. – Hát csak várjanak!

A hír arról szólt, hogy megszületett a féltestvére. Az üzenetet nem Aclyn írta, hanem az egyik társalkodónője. A rövid beszámoló szerint a szülés hosszú és komplikált volt, ami az anyja korában nem is csoda. Egyébiránt mindketten jól vannak, ő és a gyermek is. Mindössze ennyi.

– Tényleg mennem kell – dünnyögte Oramen, és lerázta magáról a lány kezét.

Ř

A hőség kezdett nyomasztóvá válni. A két vándorcsillag – a Clissens és a Natherley – izzó katlanná változtatta a vidéket, és kíméletlen sugaraival alaposan megkínzott embert s állatot egyaránt. A hullámzó, délibábos pokolban nehéz volt elképzelni, hogy nemsokára éjszaka lesz, amely ötven kurtanapig fog tartani. Hullani fog a hó, és a vizek befagynak, beleértve a hatalmas folyót és a zuhatagot is – ha hinni lehet a csillagjósok és időjárásmondók szavának.

Tyl Loesp a Hyeng-zhar hatalmas, lépcsős medencerendszerét szemlélte, és izzadt homlokát törölgette. Micsoda farkasordító hideg kell ahhoz, hogy ezt a vad, kőzeteket daráló őserőt mozdulatlanná dermessze? Szinte képtelenségnek tűnt, hogy a szél, ami most olvadó homokszemeket kerget, nemsokára hótorlaszokat emel, és embernyi jégcsapokat ragaszt a sziklapárkányokra. Pedig a tudósok szerint pontosan ez fog történni. Úgy számolják visszafelé a napokat, akár a gyerekek. A történetírók is számos alkalommal jegyeztek fel hasonló jelenséget. Tyl Loesp sóhajtott. Micsoda hőség! Az ochtok nem véletlenül szervezték a találkozót a víz alá, a folyó mélyére. Van ám ezeknek eszük…

Ř

A deldeyn főváros hamar elesett. Győzelmi mámorában a kormányzónak egyedül az szegte kedvét, hogy a finnyás Werreber és a többi főtiszt addig-addig rágta a fülét (sőt, valami megmagyarázhatatlan okból a katonák is ellene szegültek), hogy végül kénytelen volt visszavonni a hadifoglyok statáriális kivégzésére és a városok porig rombolására vonatkozó parancsát.

Annak idején azt tanácsolta Hausknak, hogy csináljanak ördögöt a deldeynekből, ezáltal javítva a sarlok harci morálját. Az ellenség démonizálása összetartóbbá tenné a katonákat, és a hadiiparban dolgozó civileket is nagyobb teljesítményre lehetne ösztönözni, fejtegette. Nem lett volna szabad olyan könnyen meghátrálnia, amikor Hausk nemet mondott! Pedig még Chasque exaltint is sikerült maga mellé állítania, s végül együttes erővel győzködték a királyt, aki, szokása szerint, túl elnéző és megbocsátó volt. Szerette különválasztani a deldeyn népet annak kompromisszumképtelen, korrupt vezetőitől – sőt, egyenesen méltó ellenfélnek tartotta őket, és akképp is bánt velük. Mint mondta, ha egyszer majd uralkodnia kell fölöttük, gyűlölködő alattvalókkal a hátában soha nem lesz képes békés és virágzó gazdaságot teremteni. Ebből a tisztán pragmatikus szempontból kerülendőnek, vezetési stílusként pedig egyenesen önpusztítónak tartotta a felesleges erőszakot. A félelem egy hétig tart, a harag egy évig, a gyűlölet egy életen át, szokta volt mondani. Igen ám, de ha a félelmet nap mint nap táplálják, akkor rend lesz és fegyelem, vetette ellen tyl Loesp. Hausk csak nevetett, és legyintett.

– Jobb az óvatos tisztelet, mint a beszari engedelmesség – zárta le a vitát. Tyl Loespnek már a nyelve hegyén volt a válasz, de lenyelte.

Hausk halála után nem maradt elég ideje, hogy meggyűlöltesse a deldeyneket a sarlokkal, de megtette az első lépéseket, és fáradozásainak gyümölcse lassan kezdett beérni.

Ha nem akart presztízsveszteséget elkönyvelni, nem tehetett mást, mint hogy a parancsa élét némiképp tompítsa. Azzal vigasztalta magát, hogy a jó kapitány mindig tudja, mikor fordul a szél, és annak megfelelően kormányozza a hajót. A lényeg, hogy bárhogyan manőverezzen is, eredeti célját mindig tartsa szem előtt.

Igyekezett előnyt kovácsolni a helyzetéből, és úgy állította be a döntését, mintha mindig így akarta volna: a Nyolcadik dicső népe és hős katonái megérdemlik, hogy egy kegyetlen, bosszúálló király után könyörületesebb és emberségesebb vezérük legyen.

Ř

Savidius Savido, az ocht Átvitt Értelem Barbárfelügyeleti Társaság különleges megbízottja a monolifter fogadótermébe várta a kormányzót. Tyl Loesp kiszállt a merülőcsónakból, és suta mozdulatokkal bekormányozta magát a vízzel teli zsilipbe.

Különleges kialakításának köszönhetően a hajó nemcsak a tornyokban tudott föl-le közlekedni, hanem a legkülönfélébb légnemű és folyékony halmazállapotú közegekben is. Most épp a Sulpitin főágának medersodrában lebegett, néhány kilométerre a Hyeng-zhar vízeséstől. A kormányzót, aki szemmel láthatólag nem volt hozzászokva a búváröltözékhez, az ocht ügyeletes odaterelte a konzolszékhez, amely a fogadóterem túlfelén állt, szemközt Savidóval, és megmutatta neki, hogyan horgonyozza magát a vállhevederhez, aztán szótlanul távozott. Savido egy membránfalú légcsatornát hozott létre kettejük között, hogy jelátjátszók helyett a saját hangjukon tudjanak kommunikálni.

– Tyl Loesp most – susogta titokzatosan. – Köszöntés helyett.

– Savido nagykövet úr! – biccentett a megszólított, óvatosan kinyitva arcmaszkját a bizarr, finoman fodrozódó légalagútban. Eltelt egy perc, kettő, de az ocht nem felelt. A kormányzó megköszörülte a torkát. – Látni kívántál – mondta, és biztatóan rámosolygott az ochtra, bár nem tudta, hogy beszélgetőtársa érti-e a gesztust. A búvárruha, amit viselnie kellett, vastag volt, merev és fullasztó, a palackozott levegő pedig áporodott szagú, mintha az imént szivattyúzták volna ki egy penészes pincéből, de még mindig elviselhetőbb, mint a buborékban keringő, halszagú ájer. Minden rosszban van valami jó, gondolta tyl Loesp: a sivatagi hőguta után a folyó mélye valóságos felüdülést jelentett.

Amíg az ocht a válaszon mélázott, tyl Loesp kíváncsian körülnézett. Gömb alakú térben volt, az íves falakon ezüstösen csillogó, fodros szélű légzőnyílás-szerűségek, halszemre emlékeztető dudorok és lágyan hullámzó, ágas-bogas mélytengeri herkentyűk sorakoztak. A terem legprózaibb berendezési tárgya a konzolszék fejjel lefelé fordított, kicsinyített mása volt.

Még mindig nem tudott napirendre térni afölött, hogy csak úgy lerángatták a víz alá. Hát nem tűnt föl nekik, hogy épp az imént foglalt el egy egész szintet? Hogy várhatják el tőle ezek után is, hogy öleb módjára a lábukhoz kushadjon? Nekik kellett volna eljönniük a rasselle-i Nagy Palotába, amihez képest a pourli palota egy ócska vidéki putri. Ehelyett őt rángatják le ide, mint valami utolsó vazallust, csak mert Savidius Savido ragaszkodik hozzá, hogy találkozóikat továbbra is a legnagyobb titokban ejtsék meg! És ő kénytelen a nyiszlett rákok kedvében járni, lévén azok jobban ismerik a galaktikus diplomácia finomságait, és technológiailag fejlettebbek. Egyelőre.

Jó volna, ha végre elárulnák, mi volt a céljuk az utóbbi évek diplomáciai manővereivel és piszkos játszmáival. Tyl Loespnek ugyanakkor nem voltak illúziói; ha az ochtok valamihez értenek, az a ködösítés és a köpönyegforgatás. Lehetséges, hogy egy kósza ötlettől vezérelve vágtak az egészbe – vagy valami jelentéktelen okból kifolyólag, amiről időközben maguk is elfeledkeztek. Másfelől az élőszintek hatalmi viszonyainak átrendezése nem gyerekjáték, amit felelőtlenül, mindenféle engedély nélkül lehet űzni. Mégis ez történt.

A nagykövet azúrkék szájszerve megmozdult, narancssárga karlábaival gesztikulálni kezdett. Tyl Loesp izgatottan előrehajolt, és kis híján kicsúszott a vállhevederből.

– Deldeyn ország biztos kézzel – jelentette ki Savidius Savido, halkan gurgulázva.

A kormányzó bólintott. – Rasselle-t elfoglaltuk. Az infrastruktúra sértetlen, a közrendet helyreállítottuk. A deldeyn királyság egésze, beleértve a fejedelemségeket, provinciákat, kültartományokat és csatolt uradalmakat, behódolt nekünk; a stratégiailag fontos régiókba csapatokat küldtünk, és elfogtuk a tartományi vezetőket.

– Céljainkat siker, megelégedés. Sarlok csatlakoznak ocht örökvárók, lassú de biztos.

Tyl Loesp némi gondolkodás után úgy döntött, hogy az ocht gratulált neki. – Köszönöm – biccentett mereven.

– Mind elégedett. Teljesség közel.

– Ennek örülök. És egyben megragadom az alkalmat, hogy megköszönjem felbecsülhetetlen segítségeteket. Nincs miért szégyenkeznünk: népeink felemelkedéséért szövetkeztünk, egy szebb jövő reményében. Megdicsőült királyunk, Hausk, mindig hangoztatta, hogy a deldeynek ellen csak akkor van esélyünk, ha ocht barátaink mellettünk állnak. – Tyl Loesp hirtelen elhallgatott. – Olykor azonban – fűzte tovább a szót – eltöprengtem rajta, vajon miért vagytok velünk olyan nagylelkűek, és miért halmoztok el annyi jó tanáccsal? Bevallom őszintén, a mai napig foglalkoztat a kérdés.

– Siker önmagában megelégedés. Válasz ritkás, hellyel-közzel. Öröm túláradó; folyamat nem magyaráz, így némi zavar. – Az ocht megszívta magát légzőgázzal. – Kérdések gátolnak, zsákutca – magyarázta Savidius Savido. – Kétség dőre. Mindenki ideális.

Ezután hosszú percek teltek el szó nélkül. Az ezüstösen csillámló légalagút lágyan hullámzott, időnként meg-megremegett. A gömbterem aljáról lusta buborékok lebegtek felfelé, a víz távoli, tompa dobbanásokat sodort feléjük.

– Ahogy mondod, Savido – hagyta rá végül.

– És látom! – bökött a követ egyik vékony, ízelt lábával egy félgömbök alkotta képernyőhalmazra, amelyre a terem falából kidudorodó hólyagok vetítettek gyorsan váltakozó képeket. A képernyőkön – már amennyire tyl Loesp ki tudta venni a fodrozódó vízen át – a deldeyn királyság nagyvárosai és stratégiailag fontos helyszínei látszottak: sarl katonák, amint a Hyeng-zhar peremén járőröznek, ezernyi sarl zászló a rasselle-i nagy torony tetején, a lezuhant Heurimo vándorcsillag kráterénél és a yakidi Gőz-tenger fölött sodródó, áthatolhatatlan párafelhők árnyékában. – Egyetértesz! – jelentette ki Savidius Savido elégedetten. – Örvendjünk a bizalom. Mind elégedett.

– Pompás – bólintott tyl Loesp.

A képernyők elsötétültek.

– Az érthető, értem? – duruzsolta Savido, és kissé megemelkedett. Potroha alól szolid szellentésbuborék dudorodott elő, apró buborékok százait lövellve a magasba. Az ocht megkönnyebbülten ereszkedett vissza előbbi helyére.

Tyl Loesp egy darabig igyekezett nem lélegezni, aztán feladta. – Beszélhetünk nyíltan? – sóhajtott.

– Másképp soha. Közepe, egyenes.

– Igaz. – Tyl Loesp nagy levegőt vett. – Miért segítettetek nekünk, Savido?

– Sarloknak ők deldeynek ellen?

– Pontosan. És miért beszéltek folyvást a Zuhatagról?

Egy hosszú másodpercig csönd volt. Aztán az ocht azt mondta: – Okokból.

– De miféle okokból?

– Külön okokból.

Tyl Loesp fáradtan bólintott. – Amit, gondolom, nem szándékozol megosztani velem.

– Igen, nem – helyeselt a nagykövet. – Tehetném. Idővel enyhülnek, remény, minden változik. Másokon hatalom, nincs nagyobb, nincs kisebb. Axióma. Nagy sikert egyensúlyozni kis szerencsével, próba. Biztonság párolog, illúzió sziklája, ha kell. Bízz és várni, valami jön.

Tyl Loesp összehúzott szemmel, töprengve méregette az ocht követet. Hosszú és fáradságos út áll még előttük, gondolta.

Vollird kódolt üzenete, amelyben a bolygófelszínen végrehajtott „bátor és merész” akciójukról értesítette, aznap reggel érkezett. Tyl Loesp nem volt különösképp meglepve, hogy a két gazfickónak csak hajszál híján sikerült kiiktatnia a célszemélyt. Vollird beszámolója szerint az utolsó pillanatban az idegenek rendfenntartó gépezete közbelépett, így a mondott személyt a csillagok közé száműzték. Hálát adhat a sorsnak, írta Vollird, hogy élve megúszta a találkozást.

Tyl Loesp tisztában volt vele, hogy Vollird kissé feltupírozta a történetet, és az akciójuk feleolyan heroikus sem volt, mint ahogy állította. Ember legyen a talpán, aki az optimaták és csatlósaik szeme láttára eltesz valakit láb alól. Elhatározta hát, hogy nem bünteti meg a két lókötőt túl szigorúan, amiért kurdarcot vallottak. Persze jó lett volna, ha Ferbin meghal, de így sem rossz, legalább máshol rontja a levegőt. Vajon miben mesterkedik az a fattyú? Telekiabálja a galaxist? Maga mellé akarja állítani az idegeneket? Vagy egyenest a népét és származását megtagadó nővéréhez rohan?

Bárhogy igyekszik az ember, mindig maradnak elvarratlan szálak; legyen bármilyen elszánt, könyörtelen és céltudatos, a véletlen előbb-utóbb belepiszkít a tervébe. A legkisebb mozdulat is beláthatatlan következményekkel jár, amelyek közül a legjelentéktelenebb is végzetesnek bizonyulhat. Tyl Loesp nagyot sóhajtott.

– Meg akarok szabadulni az ásatásokat végző szerzetesektől. Nem sok hasznukat veszem, sőt, kimondottan zavarnak. A fővárosban nem tervezek tisztogatásokat, minden katonára és városi tisztviselőre szükségem van. A régi rendet viszont át kívánom szervezni: úgy döntöttem, felkarolok egy hatodrendű aszkétamozgalmat, és államvallást csinálok belőle. Az Égi Sereg önostorozó tanításai remekül összecsengenek a deldeyn közhangulattal. A reformok véráldozattal járnak majd, de, mint tudjuk, minden kezdet nehéz.

– Kell, ami szükség. Lehetséges.

– Egyetértek. Személyesen kísérem el a hadizsákmányt és a túszokat Pourlba, és részt veszek a győzelmi ünnepségeken. Aztán visszatérek Rasselle-be, és magammal hozom mindazokat, akiket biztonsági okokból a Kilencediken akarok tudni. Mindehhez szükségem lesz egy megbízható és folyamatosan működő szállító- és kommunikációs hálózatra a két szint között. Számíthatok a segítségetekre?

– Monolifter, oda-vissza bármikor. Eddig és ezután. Talán sőt!

– Ez azt jelenti, hogy én parancsolok a hajóknak?

– Parancskérés. Engedelmesség valószínűleg. Kell, ott lesznek.

– Ha szabadon közlekedhetünk a Nyolcadik és a Kilencedik között, nekem ez tökéletesen megfelel.

– Személyesen döntöm, ez lesz. Kérést kap, engedély örömmel.

Tyl Loesp egy darabig gondolkodott. – Nos – mondta végül –, örülök, hogy ezt tisztáztuk.

Ř

Gőzt okádó révhajók vontatták a kilakoltatott szerzetesek bárkáit, akiket további utasításig felmentettek mindennemű feladatuk alól. A teljes Hyeng-zharia missziót hajóra pakolták, a legutolsó latrinapucoló fiútól kezdve a főipontinig. Tyl Loesp az ocht követtel folytatott eredménytelen megbeszélésről visszatérve személyesen felügyelte a berakodást, aztán maga is felszállt a vezérhajóra, amelyik a főipontint és a rend magas rangú papjait szállító három bárkát húzta. A menet lassan megindult a Sulpitin folyón a Felső révhez, amelyet rendszeres időnként áttelepítettek, hogy mindig öt-hat kilométerre legyen a vízeséstől.

Tyl Loesp a hajó farában összetákolt ponyvatető alatt hűsölt, de még így is sűrűn törölgette a homlokát. A két nap pokoli katlanná változtatta a vidéket, perzselő sugaraik elől nem volt menekvés; hol az egyik, hol a másik tűzött be a ponyvatető alá. A testőrök rezzenéstelen arccal, reménykedve fürkészték a barna vizet, időnként fel-felpillantva a Zuhatag fölött gomolygó, szürkés hasú felhőkre. A vízesés moraját alig lehetett hallani a papírszáraz, fullasztó levegőben; az ember sokkal inkább a csontjaiban érzékelte, mintsem a fülével.

A hat vontatóhajóból és húsz-egynéhány bárkából álló flotta lassan vánszorgott felfelé. Bár a motorok teljes gőzzel dolgoztak, az erős sodrás miatt alig haladtak, s jószerével merőleges irányban tartottak a túlsó partnak. A kéményekből felszálló füst árnyékát alig lehetett megkülönböztetni a barna haboktól. A víz fölött gépzsír és rosoarilolaj nehéz szaga terjengett. A fedélzeti nyílásokban időnként feltűnt a kazánfűtők kormos képe, hogy egy-egy pillanatra elmeneküljenek a hajók gyomrában uralkodó kibírhatatlan forróságtól, és megmártózzanak a folyó fölött gomolygó sivatagi légáramlatban.

A zavaros hullámok egykedvűen nyaldosták a hajók oldalát, mintha sikamlós tengeri kígyók volnának, lustán a felszínre emelkedtek, aztán unottan buktak alá ismét. A bárkákon utazó szerzetesek széttépett sátorlapok és más, hevenyészett árnyékolók alatt húzták meg magukat, hófehér csuhájuk valósággal szikrázott a napfényben.

A flotta nagy sokára elérte a folyó közepét, ahonnan mindkét part elmosódott, hosszú csíknak látszott, mindössze árnyalatnyival sötétebbnek a víznél, amiből csak itt-ott emelkedett ki egy-egy magasabb fa és csillogó toronysisak vibráló sziluettje. Tyl Loesp ekkor felkapott egy ácskalapácsot, és kiütötte a vontatóköteleket rögzítő pecket. A fémdarab nagyot koppant a deszkán, majd az egyre gyorsuló tempóban távozó kötél nyomában végigszánkázott a fedélzeten, átbukott a korláton, és halkan csobbanva elmerült a vízben.

A terhétől megszabadult révhajó nekilódult, és éles szögben elkanyarodott, a partnak véve az irányt. A többi vontató is elengedte a kölöncöt, amit magával cipelt – egyik pecek a másik után csobbant a vízbe –, aztán megfordultak, és a vezérhajó nyomába eredtek. Tömpe orraik csapkodva-fröcsögve szántották a hullámokat.

Jó időbe telt, mire a szerzetesek rájöttek, mi történt. Tyl Loesp mélázva figyelte a távolodó alakokat, és nem tudta eldönteni, hogy valóban hallja a jajongásukat, vagy csak képzeli.

Bizonyos tekintetben még hálásak is lehetnek, gondolta: a Hyeng-zhar volt az életük, kívánhatnának-e felemelőbbet, minthogy a sírjuk is az legyen?

Legmegbízhatóbb katonáit a gyűjtőmedencékhez küldte, hogy gondoskodjanak az esetleges túlélőkről – noha a több száz méteres zuhanást emberi számítás szerint senki sem élhette túl, még a bolygószellem leghűbb szolgái sem.

Egyik bárkát a másik után nyelte el a vízesés felett gomolygó ködpára. Az egyik valahogy fennakadt; talán egy víz alatti szikla fogta meg, vagy beleakadt valamibe a vízesés peremén. Az árboca kétségbeesetten integetett egy darabig, mintha segítségért könyörögne, aztán a hajótest megbillent, és lassan csúszni kezdett. Végül alábukott, követve a társait.

Közben az egyik vontató gőzmotorja felmondta a szolgálatot. A két szomszédos hajónak sikerült még időben kötelet kifeszíteni a víz fölött, és befogni az irányíthatatlanná vált járművet, így a legénység nem jutott a szerzetesek sorsára.

Ř

A szurdok fölé benyúló felvonókonzolokról tökéletesen be lehetett látni a Névtelen Város romjait. Tyl Loesp egy Jerfin Poatas nevű mérnök társaságában figyelte a vízesést takaró sűrű pára- és ködfelhőt és a mélyben nyüzsgő munkásokat. A csapott vállú, szikár Poatas a tudósok sötét ruháját viselte, kezében botot szorongatott. Régész volt, a történelem elismert tudója, aki egész munkásságát a Zuhatag tanulmányozásának szentelte, és élete harminc hosszúévéből húszat itt is töltött, a Hyeng-zhar tábor toldozott-foldozott, csigamód araszoló bódévárosában. Sosem titkolta, hogy szíve a tudományok felé húz, s nem holmi zászlókhoz és uralkodókhoz, a deldeynek ennek ellenére bebörtönözték, amikor a háborús őrület a tetőfokára hágott. Mióta a Hyeng-zharia misszió megszűnt létezni, egymaga irányította az ásatásokat.

– A fráterek úgy bántak a leletekkel, mint a hímes tojással. Szigorú szabályok szerint jártak el, mint minden tisztességes régész – magyarázta az öregember tyl Loespnek. Emelt hangon beszélt, hogy a vízesés bömbölésén át hallani lehessen a hangját. Időnként egy-egy nagyobb páragomolyag csapott fel a mélyből, vizet permetezve az arcukra. – Szerintem túlzásba vitték az óvatosságot. Normális esetben a feltárási terület megvárja az embert; ott lehet óvatoskodni, araszról araszra haladni előre, mindent feljegyezni és dokumentálni, ahogy kell. Csakhogy itt nem ez a helyzet, ez nem egy hétköznapi ásatás. Szerencsére a folyó rendszeres időközönként befagy, ilyenkor bele lehet húzni a munkába. A szentfazekak viszont makacsul ragaszkodtak a hagyományaikhoz, és telente visszavonultak meditálni meg imádkozni. Könyörögtem nekik, fenyegetőztem, még a királyhoz is elmentem, de ő sem tudta észhez téríteni őket. – Poatas hitetlenkedve csóválta a fejét. – El tudod ezt képzelni, uram? Az időjárás tálcán kínálja nekik a lehetőséget, erre ők zsolozsmáznak és füstölőket égetnek. – Poatas megvetően köpött egyet. – Ostobák!

– Nos – tyl Loesp körbenézett –, már nem sok vizet zavarnak. Tiéd a Zuhatag. Nagy reményeket fűzök a munkádhoz, Poatas. – Futó pillantást vetett az öregre. – Magad mondtad nemrég, hogy mesés kincseket rejt ez a hely, csak résen kell lenni, hogy ne vigye magával a víz.

– A fráterek megelégedtek azzal, hogy kívülről csodálták a kincses-kamrát – bólintott Poatas –, a kulcsot pedig a tolvajokra és a naplopókra bízták. Ha elég embert adsz, ilyen nem fordul elő többé. A szerencse-vadászok és zugkalmárok ragaszkodni fognak a privilégiumaikhoz, de ha keményen odahatsz nekik, meghátrálnak. Túlságosan ellustultak az utóbbi évtizedekben: egymással torzsalkodtak ahelyett, hogy éjt nappallá téve dolgoztak volna. – Poatas kihívó tekintettel nézett a kormányzóra. – Ez a hely másféle kincseket rejteget, mint amiket te remélsz, tyl Loesp. Itt nincsenek csodafegyverek a múltból, amikkel a jövő ura lehetsz… Ne álmodozz ilyesmiről, különben csalódni fogsz.

Tyl Loesp nem válaszolt. Megfordult a szél, és forró, sivatagi levegőt lehelt az arcukba. A köd ritkulni kezdett odalent.

– Egy dolgot viszont megígérhetek – folytatta a mérnök. – Akármit rejtenek ezek a romok, mi megtaláljuk, és a felszínre hozzuk. Ha kell, az alapokig leromboljuk az egész várost! Mi nem leszünk olyan gyávák, mint a galamblelkű papok. Ha megkapom az embereimet…

– Megkapod, ne félj – nyugtatta meg tyl Loesp. – Egy egész hadsereget kapsz. A katonáim a rendelkezésedre állnak. És ha ez nem volna elég, toborzok a Nyolcadikról parasztokat és szolgákat: képzetlenek ugyan, de dolgozni tudnak, majd meglátod.

A szél erőre kapott, és meglebbentette a medencesort takaró felhőfüggönyt.

– A szolgákból sosem lesznek jó régészek. Ami pedig a katonákat illeti… ők alig várják, hogy hazatérhessenek a családjukhoz. Ki fog fegyelmet tartani közöttük, ha te visszamész a Nyolcadikra?

– Az embereim hozzászoktak, hogy sokáig állomásozzanak idegen vidékeken, távol az otthonuktól. Elhúzom az orruk előtt a mézesmadzagot, és térden állva könyörögnek majd, hogy hadd jöhessenek vissza, sőt, a testvéreiket és fiaikat is hadd hozzák magukkal! Én magam csak rövid időre térek vissza Pourlba, az év második felét Rasselle-ben kívánom tölteni. Kéznél leszek, ha szükséged lesz valamire.

– Rasselle előkelő és gazdag, és kétségtelenül vonzóbb hely, mint a mi szegényes viskóvárosunk, de vonattal vagy kaúdháton jó kétnapi járásra van ide. Rossz időben még annál is több.

– Nemsokára felépül a távíróhálózat. Addig is te parancsolsz a nevemben, Poatas. A Zuhatag teljhatalmú ura vagy… persze csak ha nem tartózkodom itt. – Tyl Loesp legyintett. – A kinevezésedet elvileg a koronaherceg hagyja jóvá, de ez puszta formalitás. Oramen gyerek még, a végső szó az enyém. Talán így is marad. Értesz engem?

Poatas ajka mosolyra húzódott. – Ha valamit megtanultam az életben, az az – kezdte –, hogy a dolgoknak megvan a maguk természetes rendje. Sosem kérdőjelezem meg a szabályokat.

– Remek – csapta össze a kezét elégedetten tyl Loesp. – Ez igazán dicséretes. Ó, és még valami! Bár a szakmai döntéseket te hozod, kinevezek melléd egy címzetes ásatásvezetőt; olyasvalakit, akit mindig el tudok érni, amikor Rasselle-ben vagyok. Ő majd segít embereket toborozni.

– A felettesem lesz?

– Csak elméletben – nyugtatta meg a kormányzó –, gyakorlati kérdésekben te döntesz. Ahogy már mondtam: a tisztsége csak üres cím, tényleges hatalom nélkül.

– És ki volna ez az ember? – kérdezte Poatas hunyorítva.

– Akiről az imént beszéltünk. A pártfogoltam, Oramen koronaherceg.

Az öreg eltátotta a száját. – Bölcs dolog ez, uram? Magad mondtad, hogy a herceg gyerek még. A táborban mindennaposak a járványok, a kincsvadászok pedig erőszakos, törvényt nem ismerő emberek. A Zuhatag veszélyes hely, különösen amióta a fráterek… elmentek.

Tyl Loesp vállat vont. – Reménykedjünk benne, hogy a bolygószellem megóvja. És persze testőröket rendelek mellé, a legjobb embereimet. Ők majd vigyáznak rá.

Poatas elgondolkodva bólintott, és letörölte a nedvességet a görbe botról, amelyre támaszkodott. – Gondolod, hogy vállalja a feladatot? – kérdezte, aztán belefúrta a tekintetét a ritkuló ködbe, amely mögött, valahol a messzeségben ott dübörgött a vízesés.

Tyl Loesp követte az öreg tekintetét, és elmosolyodott. Sosem járt még azelőtt a Hyeng-zharnál, de mivel annyian áradoztak már neki a Zuhatag páratlan szépségéről és lehengerlő erejéről, szilárdan eltökélte, hogy őt ugyan le nem veszi a lábáról egy nagy lavór homokos víz. A Hyeng-zhar azonban győzelmet aratott fölötte; lenyűgözve, tátott szájjal állt előtte, és nagyon-nagyon kicsinek érezte magát. Egyetlen hang nem jött ki a torkán. Az elmúlt héten számos irányból és szögből megszemlélte a vízesést, még a levegőből, lyghátról is (tapasztalt kísérői szerencsére nem engedték közel a vízhez; az ember hajlamos volt megfeledkezni róla, hogy széllovasok százai vesztek már oda, mert engedtek a kísértésnek, és belerepültek egy átláthatatlan párafelhőbe vagy elkapta őket egy vízről felszálló kósza légörvény), de nem tudott betelni a látvánnyal.

Az alázúduló víz nemrég olyan csodát ásott elő az üledékből, amire még Poatas sem számított. Az összkép még soha nem volt ilyen lélegzetelállító.

A város közepén egy plató sima, grafitszürke fala bontakozott ki. A szakértők és tudósok egybehangzó véleménye alapján ez lehetett a Névtelen Város főtere, ami több kilométer hosszan ékelődött az épületek közé. A folyó jelenleg négy-öt kilométer szélességben zúdult alá a mélybe, majd száz méterrel lejjebb, közel félúton megtört a mesterséges kőfelületen, aztán a teret körülvevő épületek útvesztőjében kavargott és örvénylett tovább.

A platón tátongó nyílások – a legtöbbjük aprócska volt, de akadtak köztük százméteresek is – alsóbb szintekre vezettek. A rámpák és sugárutak raszterében bizarr épületegyüttesek és ismeretlen funkciójú mérnöki alkotások váltották egymást. Egy részük épen maradt, de többségüket alámosta a víz, ezek megrogytak és rádőltek a platóra. Törmelékük fennakadt a nagyobb épületek tövében, ahol a sodrás magas gátat emelt belőlük.

Egy hirtelen jött széllökés kisöpörte a ködöt a szurdokból, és egy pillanatra előtűnt a romváros legújabb csodája: a Szökőkút-ház. Hatalmas toronyépület volt a tér egyik sarkában, sokszintes pincéje egészen a szintpadlóig lenyúlt. A zuhogó áradat sem tudta kibillenteni, cövek-egyenesen állt a helyén. Íves üvegfalaival úgy festett, mint egy óriás kristálybuborék. A különböző szervizalagutak és csövek érhálózatán keresztül a folyó vize beáramlott az épületbe, spirálisan felemelkedett, és a felsőbb szintek nyílásain gejzír módjára előtört. Még a csúcsából is ömlött, gyilkos áradatot zúdítva a körülötte álló alacsonyabb házakra, rámpákra és teraszokra.

– És vállalni fogja a feladatot ez a te herceged?

Tyl Loesp önelégülten elmosolyodott. Pár napja üzenetet küldött Aclyn férjének Kheretesuhrba, hogy azonnal csomagoljon, és egész háza népével költözzön a deldeyn fővárosba, mert ő lesz Rasselle új polgármestere. Azt is hozzátette, hogy ha nem igyekszik, magára vessen; nemcsak az előléptetés lehetőséget szalasztja el, de a kormányzó kegyét is eljátssza, egyszer s mindenkorra.

– Ó, igen – bólogatott. – Ebben egészen biztos vagyok.

18. Az aktuális vészhelyzet

„A Bilpier bolygó, a Heisp csillagrendszer narisiin kolóniái közül a negyedik, egy relatíve kicsi, szilárd kérgű, terraformált égitest, oxigéntartalmú légkörrel. A bolygót kizárólag narisiinek lakják, a lakosság háromnegyede felszíni buborékfészkekben él.”

Hols és Ferbin idejük nagy részét kényelmes lakosztályuk nappalijában töltötték. A Századik Baromarcú szolgálatkész drónjai minden kívánságukat teljesítették, és ha szórakozásra vágytak, nem kellett mást tenniük, mint leülni a fali kivetítő elé. Mindössze annyit tudtak, hogy a Bilpierre mennek, azon belül is Ischuer városába, és az út tíz napig tart majd (mindezt indulásuk előtt közölték velük, miután elváltak Shoum elöljáró asszonytól).

Ferbin további információkat kért a hajótól, de nem lett okosabb. – Egy Xide Hyrlis nevű embert keresek – próbálkozott másképp. – Ő is ott van ezen a Bilpier nevű helyen?

– Nem tudom – felelte A Századik Baromarcú, majd hozzátette: – Nem valószínű. A Harmad Hulia régió morthanveld elöljárója személyesen járt közben az érdekedben, hogy eljuthass az emberhez, akit keresel. Csak annyit tudok, hogy a hajó, amelyre Ischuerben átszálltok majd, egy ExpandTestű morthanveld cirkáló. A neve Frrbrrgh Hétfő. Hogy merre tart, azt nem kötötték az orromra.

Ferbin és Hols összenéztek. Ez új volt a számukra. – És mennyi ideig fogjuk élvezni az illető hajó vendégszeretetét? – ütötte a vasat tovább Ferbin. – Nem tudod véletlenül?

– Miután egy 5. rendbeli ExpandTestűről van szó, az úti célotok biztosan nem a Heisp rendszeren belül lesz – felelte a hajó. – Ezt a típust kifejezetten mélyűri utazásokra tervezték.

Ferbin elgondolkodva bólintott. – Ó! – kapta fel a fejét, mintha csak most jutott volna az eszébe valami. – El tudnál juttatni egy üzenetet Hausk házából való Oramennek, Pourl városába, Sursamen Nyolcadik szintjére…

– Az narisiin felségterület – duruzsolta a hajó bocsánatkérően. – Speciális engedélyre volna szükségem, hogy az ottaniakkal felvehessem a kapcsolatot. A transzportinformációs mappátokban pedig az szerepel, hogy egyetlen üzenetet sem továbbíthatok. Igazán sajnálom!

Ferbin felsóhajtott, és egykedvűen visszafordult a fali képernyő felé, amelyen pasztellsárga felhők alatt, aranyrózsaszín kanyonok mélyén, denevérszárnyú lények vadásztak ökörnyálszerűen szállongó, vattaszerű valamikre.

– Egy próbát megért – vont vállat Hols, és ő is tovább bámulta a saját képernyőjét, amelyik a galaxis háromdimenziós holotérképét mutatta, rajta a narisiin űrhajók részletes útvonaltervével.

Mindenhová vezet út, gondolta a térképet böngészve, még az univerzum legeldugottabb zugaiba is. (Mint a láncszemek a páncélingen, jutott eszébe, és nosztalgikus szomorúság fogta el. Hja, így múlik el a világ dicsősége!)

Ř

A Századik Baromarcú finoman landolt egy meglehetősen jellegtelen vidéket átszelő jellegtelen völgyben, amelyet kilométeres buborékok fogtak közre. A Bilpier felszínét mindenütt – a szárazföldön és az óceánok felszínén, a hegyeken és síkságokon egyaránt – ehhez hasonló megakupola-struktúrák pöttyözték. A ragyaszóródáshoz hasonlatos urbánus terjeszkedésből jószerével csak a bolygó ősmocsarai és dzsungelei maradtak ki, amelyekre a narisiinek láthatólag nem tartottak igényt.

Ferbinnek és Holsnak alkalma nyílt belülről is megnézni néhány buborékot. Rücskös narancssárga valamik nőttek bennük, amik sajátos átmenetet képeztek a fák és a házak között. Találkoztak a helyi Zamerinnel, és kénytelenek voltak vagy félóra hosszat narisiin népzenét hallgatni.

Miután mindezt szerencsésen túlélték, hosszas várakozásra kényszerültek egy áttetsző hártyaplatón, magasan az épület-fák koronaszintje fölött, amíg meg nem érkezett a morthanveld űrhajó. (Amikor föléjük ért, Ferbin észrevette, hogy csak egyetlen árnyékot vet. Már épp kezdte furcsállni a dolgot, amikor rájött, hogy ez azért lehetséges, mert a Nyolcadik szinttel ellentétben a Bilpier egén csak egy nap jár.) Az olajosan fénylő, gubószerű jármű szinte súlytalanul, egy hang nélkül ereszkedett alá a buborékok közti völgybe.

A fedélzetre lépve egy morthanveld tiszt üdvözölte őket, akit Chilgi-therinek hívtak, és felajánlotta a szolgálatait.

Ř

Útjuk következő szakasza harminc napig tartott. A Frrbrrgh Hétfőről nem maradtak olyan kellemes emlékeik, mint a narisiin hajóról; valahányszor ki akartak lépni a kabinjukból, védőruhába kellett préselniük magukat, a szállásuk is szűkösebb volt, és ami a legrosszabb, a hajó fokozatosan növelte a gravitációs terhelést a vízzel és légzőgázokkal (de főként vízzel) töltött belső terekben, hogy felkészítse utasait a célállomáson uralkodó viszonyokra. Rajtuk kívül az összes többi utas morthanveld volt. Hols szerint megtisztelve érezhették magukat ennyi vízlakó között, de nehéz volt lelkesedniük, miközben minden porcikájuk sajgott.

Ř

A Frrbrrgh Hétfő egy tucatnyi kisebb hajót szállított, amik koncentrikus körökben a hajó orrához csatlakoztak, mint valami gigantikus fémglória. Az egyiket úgy hívták: Logikát Keresek, Ne Taposs Rám;  ő vállalkozott rá, hogy elvigye Ferbint és Holst útjuk utolsó szakaszán.

Mindvégig egyetlen szűk kabinba voltak összezárva, és az agysorvasztó gravitációs terhelésre tekintettel legszívesebben minden idejüket fekve töltötték volna. Chilgitherinek olykor sikerült rávennie őket egy rövidke sétára, és hogy végezzenek néhány könnyű testgyakorlatot. A hajó egyfolytában növelte a gravitációs nyomást.

– A szuszt is kinyomják belőlünk – siránkozott Hols.

Ř

A Frrbrrgh Hétfő végre-valahára elérte a Bulthmaast, amely a Chyme rendszer peremén keringett. A bolygó Sketevi nevű kontinensének Prille régiójában, egy salakos, sziklás, kietlen területen ért földet. Chilgitheri bejelentette, hogy megérkeztek.

Ahogy a hajó leszállt, a gravitációs nyomás egy csipetnyit enyhült. Ez azért van, magyarázta Chilgitheri, mert a hajó a bolygó felszínén mérhető átlagos nehézségi erőnél valamivel nagyobb erőhatásnak tette ki őket, hogy könnyebb legyen akklimatizálódniuk.

– Mindjárt jobban érzem magam – dünnyögte Hols rosszkedvűen.

– Nézzék a dolog jó oldalát – javasolta Chilgitheri. – Végre itt vannak. Kövessenek!

A zsilipen kilépve egy frissen keletkezett kráterben találták magukat. A tölcsérben csípős szél örvénylett, fanyar, égett szag csapta meg az orrukat. Körülöttük hamufelhők táncoltak, a levegőt távoli mennydörgés remegtette meg.

A nyomukban egy gubószerű, átlátszó mobil egység gördült ki a zsilipen, és szűk kört tett körülöttük. Ferbin először arra gondolt, hogy valami őrző-védő drón lehet, aminek az a feladata, hogy megóvja őket, de tévedett; a gömb felszínén felpattant egy ajtó. Chilgitheri intett, hogy szálljanak be. Sebaj, gondolta Ferbin, legalább nem kell gyalogolniuk ebben a csontropogtató gravitációban.

– Van bukéja – mutatott körbe Chilgitheri, miután kényelmesen elhelyezkedtek a süppedős ülésekben. Az ajtó a helyére cuppant, a külvilág zajai eltompultak. – A védőruha szinte teljesen megszűri a levegőt, de abból a kevésből, amit átenged, képet kaphattak róla, milyen a Bulthmaas szaga.

– Tömény hányinger – summázta Hols az első benyomását.

– Úgy valahogy – helyeselt Chilgitheri, majd hozzátette: – A szűrő átengedi az ultrarezisztens patogéneket, de azok elvileg nem ártanak maguknak.

Ferbin és Hols összenéztek. Fogalmuk sem volt, mik azok a patogének, de jobbnak látták nem firtatni.

A gubó hangtalanul emelkedni kezdett a csillogó kráterfal mentén, melynek repedéseiből itt-ott vaskos fémkristályok álltak ki. Amikor egy simább falfelület előtt haladtak el, hirtelen feltárult egy zsilipkapu, amely mögött sötét folyosó ásítozott.

Besiklottak az üregbe, és végigszáguldottak egy sárgás vonalfényekkel megvilágított folyosón. Kétoldalt számtalan mellékfolyosó és oldalvágat nyílt, a félhomályban néma, mozdulatlan harcigépek sorakoztak. Vagy egy tucat zsilipen haladtak keresztül, amelyek jöttükre fürgén félresiklottak, majd hatalmas döndüléssel becsapódtak mögöttük. A fémes kondulásokat sokszorosan felerősítve visszhangozták a vaskos sziklafalak. Néha-néha egy-egy sápadt bőrű, kockaalkatú alacsony lényt pillantottak meg (talán üregi manók vagy törpék, gondolta Ferbin), és elhaladtak egy léghevedert viselő narisiin mellett is, akinek annyi kézifegyvere volt, mint égen a csillag. Végül legurultak egy spirális rámpán, amely dugóhúzóként fúrta magát a hegy kőgyomrába.

Kisvártatva egy tágas, félhomályos terembe érkeztek. Fent, a magasban vastag gerendák futottak keresztbe-kasul, a padlót összepréselt járműroncsok és olvadt gépalkatrészek borították. A gubó puhán leereszkedett, mint tollpihe a szemétdombra.

– Uraim, ideje bejáratni az elmacskásodott ízületeket! – noszogatta őket Chilgitheri vidáman. Az ajtó felpattant. A két férfi nyögve kikászálódott az ülésből. Hols felkapta a táskáikat, amiben a váltás ruhájukat cipelték, és rosszalló mormogással követte a morthanveldet. Chilgitheri beterelte őket egy szűk résen, aztán elindultak fölfelé egy rövid, keskeny rámpán, ami egy tompán megvilágított, apró helyiségbe torkollt. A levegő áporodott volt, és meghatározhatatlan orvosságszag terjengett. A terem mennyezete annyira lelógott, hogy csak behúzott nyakkal, görnyedt háttal tudtak közlekedni benne. Hols nagyot szusszant, és ledobta a táskákat a lába mellé, a padlóra.

A szoba túlfelén, egy rozzant fémasztal mögött alacsony, sápadt alak ült, gnómtestén sötétszürke egyenruha feszült. A válla fölött egy narisiin lebegett, aki fürkésző, bizalmatlan tekintettel figyelte őket.

A gnóm csattogó, kerregő torokhangokat hallatott. – Üdvözöllek benneteket – tolmácsolta szavait a narisiin.

– Nos, az én feladatom itt véget ér – fordult Ferbinhez Chilgitheri. – Mostantól a narisiinek és pártfogoltjaik, a xolpék gondoskodnak önökről. Sok szerencsét, uraim!

Ferbin és Hols búcsút intett a morthanveldnek, aki megfordult, és komótosan visszalebegett a rámpán.

Ferbin alig bírta egyenesen tartani magát, a nyakcsigolyája valósággal lüktetett. Körülnézett, de a helyiségben egyetlen szabad ülőalkalmatosság sem volt. Egy falnyílásból papírlapok siklottak a gnóm emberke elé az asztalra, ő precízen összerendezte őket, átfutotta és gondosan összetűzte, majd a vendégei elé tolta. – Itt vannak az irataik – közölte a narisiin. – Tartsák mindig maguknál.

A papírokat apró, idegen írásjelek borították, az egyetlen értelmezhető dolog rajtuk saját fekete-fehér arcmásuk volt. A gnóm tovább kerregett. – Várniuk kell – vette át a szót a narisiin. – Az ügyintézés némi időt vesz igénybe. Kérem, kövessenek.

Alacsony mennyezetű folyosók labirintusán át egy szegényes, tompán megvilágított szobába vezette őket, amelynek összes berendezését két emeletes ágy alkotta, majd szó nélkül megfordult, és kívülről rájuk zárta az ajtót. Hols megrángatta a kilincset, de az nem engedett. A cellából egy másik ajtó is nyílt, amely, mint kiderült, egy primitív illemhelyfülkét rejtett. Ferbin kimerülten, fájdalmas nyögések közepette végigdőlt az egyik alsó ágyon, és csak feküdt mozdulatlanul, zihálva. Hols is követte a példáját. Magukban hálát adtak a teremtőnek, hogy nem kell tovább talpalniuk, és végre ellazíthatják sajgó tagjaikat. Az ágyakat nem sarlokra méretezték, így ha nem akarták, hogy kezük-lábuk lelógjon róla, kénytelenek voltak magzatpózba kuporodni. A fejtámlákon egy-egy szürke uniformis lógott. Mielőtt a narisiin távozott, még figyelmeztette őket, hogy a bázis területén csak egyenruhában szabad közlekedni.

– Miféle hely ez?

– Nem tudom, Hols. Talán a pokol.

– Magam is úgy vélem, uram.

– Próbálj meg aludni, Hols. Most ez a legtöbb, amit tehetünk.

– Micsoda pöcegödör, te jó ég… – Hols a fal felé fordult, és magára húzta a durva ágypokrócot.

Chilgitherit hiába faggatták róla, hogy mire számítsanak a Bulthmaason. A morthanveld tiszt mindössze annyit mondott, hogy a kérésüket továbbították a megfelelő csatornákon a megfelelő helyekre, és itt majd találkozhatnak Xide Hyrlisszel, de hogy beszélni is tudnak-e vele, és hogy azután mi lesz (elhagyhatják-e a bolygót egyáltalán), arról semmit sem mondott.

Ferbin behunyta a szemét, és valahová egészen máshová képzelte magát.

Ř

– Utazásuk célja? – vakkantotta a narisiin. Nagy valószínűséggel ugyanaz a tiszt volt, aki előző nap a cellájukba kísérte őket, de nem lehetett biztosan tudni. Ha csak a modorukkal lenne baj, mélázott Ferbin. Ő és Hols felöltötték a számukra kiutalt egyenruhákat – hosszban feszült, székében lötyögött rajtuk, úgyhogy kellőképp nevetségesnek érezték magukat –, aztán a tolmácsot követve átcammogtak egy másik szűkre szabott terembe, ahol egy újabb fémasztal és egy újabb gnóm várta őket. Ezúttal legalább le tudtak ülni.

– Azért jöttünk, hogy találkozzunk régi barátunkkal, Xide Hyrlisszel – magyarázta Ferbin türelmesen a sápadt törpének.

– Itt nincs ilyen nevű ember.

– Tessék?

– Mondom, itt nincs ilyen nevű egyén.

Ferbin nagyot nézett. – Az nem lehet! – rázta a fejét. – A morthanveldek azért hoztak ide, mert azt mondták, itt megtaláljuk.

– Tévedtek – zümmögte a narisiin közönyösen, meg sem várva a gnóm válaszát.

– Nem hinném – húzta ki magát Ferbin, és hűvös pillantást lövellt a lebegő lény felé. – Legyen olyan kedves, és közölje Hyrlis úrral, hogy a sursameni sarl koronaherceg óhajt vele beszélni, a győzhetetlen Hausk király fia és Shoum elöljáró asszony személyes pártfogoltja, aki kifejezetten azért tette meg a hosszú utat távoli szülőbolygójáról, hogy találkozhasson vele.

A narisiin gyanúsan rövid zümmögést hallatott. – Mit mondott, hogy hívják az illetőt?

Aha! A teljes nevére kíváncsiak, gondolta Ferbin. Xide Hyrlis kultúrabeli nevét versként szavalták az udvarbeli gyerekek, úgyhogy álmából felébresztve is meg tudta volna mondani. – Stafl-Lepoortsa Xide Ozoal Hyrlis dam Pappens – válaszolta magabiztosan.

A gnóm felröffent, és az asztalba süllyesztett képernyőre bámult. A monitorból áradó zöld fény kísérteties fénybe vonta sápadt vonásait. – A kérését továbbítottuk az illetékesekhez – hangzott a tömör válasz. – Térjenek vissza a szállásukra, és várakozzanak türelemmel.

– Biztosak lehetnek benne, hogy említést fogok tenni a méltatlan bánásmódról és a körülményes ügyintézésről Hyrlis úrnak, ha találkozom vele – jelentette ki Ferbin, és fájdalmas fintorral az arcán talpra kecmergett. Röhejesnek érezte magát bő egyenruhájában, de maradék méltóságát összeszedve rádörrent a gnómra. – Mondja meg a nevét!

– Nincs itt semmiféle Hyrlis. Térjenek vissza a szállásukra, és várjanak.

– Hogyhogy nincs? Ez hazugság!

– Talán a rangját kéne említened, uram – jegyezte meg Hols halkan, és ő is felállt.

– Térjenek vissza a szállásukra, és várjanak.

– Na jó! Értesíteni fogom Hyrlis hadnagyot.

– Térjenek vissza a szállásukra, és várjanak.

– Akkor ezredest. Tábornokot, vagy mit tudom én…

– Térjenek vissza a szállásukra, és várjanak.

Ř

Álmukból verték fel őket, az éjszaka kellős közepén; mindketten zuhanásról, a fejükre hulló kövekről és a kínhalál egyéb válfajairól álmodtak. A már megszokott, ehetetlen ételt a szokásos módon, egy résen keresztül lökték be nekik, aztán leoltották a lámpát.

– Jöjjenek – parancsolt rájuk a narisiin. Két sápadt, egyenruhás gnóm állt mellette, kezükben puskát szorongattak. Ferbin és Hols magukra húzták bohócegyenruhájukat. – A holmijukat is hozzák – intett a narisiin. Hols engedelmesen felkapta a táskákat.

Néhány perc múlva már egy terepkocsin zötykölődtek. Rákanyarodtak egy közeli spirális rámpára, majd számolhatatlan zsilipkapu és sötét folyosó után egy tágas terembe értek, ahol emberek és gépek nyüzsögtek a félhomályban. A terem végében, rozsdás fémoszlopok között vonat várakozott, motorja halkan duruzsolt.

Mielőtt beszálltak volna, a lábuk alatt megremegett a talaj. A kísérteties moraj végigfutott a csarnokon, az emberek bizonytalanul pislogtak a sötétbe vesző mennyezet felé. A lámpák kilengtek, a plafonról por hullott alá. Ferbin azon tűnődött, mekkora robbanás kell ahhoz, hogy a hangját több kilométernyi szikla se legyen képes elnyelni.

– Szálljanak be! – sürgette őket a narisiin, az egyik tehervagon felé intve. Feltornászták magukat a rámpán, és bebújtak a szűk, ablaktalan kocsiba. A narisiin is belebegett utánuk, az ajtó bezárult. Bent éppen annyi hely volt, hogy le tudjanak ülni a dobozok és ládák közé. A plafonról egy fémhálóba bugyolált fénygömb lógott, sárgás fénnyel áztatva a vigasztalan helyiséget. A narisiin az egyik láda fölött lebegett.

– Hová megyünk? – tudakolta Ferbin. – Xide Hyrlishez visznek?

– Nem tudom – felelte amaz közönyösen.

Egy darabig némán ültek, és igyekeztek nyugodtan lélegezni (ki-be, ki-be; a levegő fémszagú volt és élettelen). A vonat megrándult, és fülsértő csikorgás közepette gyorsulni kezdett.

– Meddig tart az út? – próbálkozott tovább Ferbin.

– Nem tudom.

A vonat órák hosszat kattogott és zakatolt velük, miközben ők álom és az ébrenlét határán lebegtek. Végül durva rándulással a szerelvény megállt. A tolmács nyomában kótyagosan kikecmeregtek a vagonból, végigvonszolták magukat egy újabb rámpán, aztán ismét terepkocsiba ültek, és elindultak az alagutak és spirálok már megszokott, végtelennek tűnő labirintusán. Ferbin hirtelenjében nem tudta eldönteni, hogy a térde vagy a háta sajog jobban. Végezetül egy nagy fogadócsarnokba értek, ahol több száz tartály állt szabályos sorokban, mindegyik kétszer olyan magas, mint egy megtermett ember. Zöldeskék folyadék derengett bennük, földöntúli fénybe vonva a mennyezetet.

A folyadékban sápadt, meztelen gnómalakok lebegtek, tartályonként vagy fél tucat. Úgy tűnt, mintha aludnának, az arcukat maszk takarta, amiből tápcsövek kígyóztak a tartály tetejéig. A testük szőrtelen volt, és mindegyiknek volt valami szemmel látható fogyatékossága vagy betegsége. Néhánynak a végtagjai hiányoztak, másokon súlyos égési sérülések éktelenkedtek.

Ferbin és Hols dermedten bámulták a hátborzongató látványt, így eltartott egy darabig, mire felocsúdtak, és konstatálták, hogy a narisiin magukra hagyta őket. A terepkocsi is eltűnt.

Ferbin odalépett a legközelebbi tartályhoz. A sűrű, enyhén márványos folyadékban finom áramlatok kavarogtak, és apró buborékok lebegtek lustán felfelé, a fém zárófedél felé.

– Szerinted élnek? – suttogta Ferbin.

– Ha meghaltak volna, aligha vesződnének vele, hogy légzőmaszkot szereljenek rájuk – vélte Hols. – Te is így festettél, uram, miután ellátott az az ocht orvosmasina.

– Talán megölték és tartósították őket – vélte Ferbin. – Mint az állatokat.

– Szerintem pedig ez egy kórház – jelentette ki Hols –, ahol a sebesülteket páclében ápolják. Egyik-másik úgy fest, mint aki jó úton van a gyógyulás felé.

– Kórház? – kuncogott valaki a hátuk mögött. – Végül is így is mondhatjuk.

Egyszerre megpördültek. Ferbin azonnal felismerte Xide Hyrlist.

A férfi alig változott, ami önmagában véve is figyelemre méltó volt, hiszen legutóbbi találkozásuk óta több tucat hosszúév telt el. Igaz, erre Ferbin csak később jött rá.

Xide Hyrlis magas termetű ember volt, legalábbis a bolygó törpe humanoidjaihoz képest, de Ferbinre és Holsra így is fel kellett néznie. Erőt sugárzó, sötét arcának jellegzetes vonásait markáns csontjai, széles szája és ritkás lapátfogai kölcsönözték. Átható tekintete már gyermekkorában megbabonázta Ferbint; a szemét átlátszó membrán fedte, mint egy második szemhéj, így nem kellett pislognia, és a világot a maga időtlen örökkévalóságában láthatta felkeléstől elalvásig. (Nem mintha sokat aludt volna.) Hosszú fekete haját copfban hordta, arcát dús, jól ápolt szakáll keretezte. Szürke uniformist viselt, mint mindenki más a Bulthmaason, de az ő egyenruháját láthatólag igényesebben szabták.

– Xide Hyrlis – hajtotta meg magát szertartásosan Ferbin. – Ferbin herceg vagyok, a sursameni Hausk király fia.

– Örülök, hogy ismét találkozhatunk, herceg – biccentett Hyrlis, aztán elfordult, és halkan beszélni kezdett valakihez, akit ők nem láthattak. – Régi barátom, a sarl Hausk király fia – intett a herceg felé – a Sursamen nevű hagymabolygóról. – Ferbinre nézett. – Megnőttél, herceg. Mi újság a Nyolcadikon? – Aztán ismét a láthatatlan emberhez fordult. Hols kérdőn felvonta a szemöldökét, Ferbin merőn bámulta a levegőt. – A herceg a derekamig sem ért, amikor legutóbb láttam – magyarázta Hyrlis a semminek. Hols egyfolytában meregette a szemét, de egy lelket sem látott rajtuk kívül.

– Híreket hoztam, Hyrlis – szólította meg végül Ferbin emelt hangon a kultúrabelit –, méghozzá rosszakat. De először áruld el, kérlek, hogyan szólítsalak. Mi az itteni neved és rangod?

Hyrlis elmosolyodott, és a láthatatlan emberre kacsintott. – Jó kérdés, nem igaz? – Aztán Ferbinhez fordult. – Mondjuk, hogy… tanácsadó vagyok. Vagy inkább főparancsnok? Sosem tudom pontosan.

– Válassz tetszésed szerint – vigyorgott Hols. – Az úr igazán nagylelkű.

– Engedd meg – Ferbin lesújtó pillantást vetett Holsra, aki angyali ártatlansággal mosolygott vissza rá –, hogy bemutassam a szolgámat, Choubris Holst.

– Hols úr – biccentett Hyrlis.

– Uram.

– Igen, az „uram” megteszi – bólogatott Hyrlis elgondolkodva. – Itt mindenki annak hív. – Vetett egy oldalpillantást Ferbinre, akinek láthatólag nem volt ínyére a kérés. – Tudom, hogy apádat szólítottad így, herceg, de kérlek, most az egyszer tegyél kivételt a kedvemért. Afféle félhivatalos uralkodó vagyok errefelé, és nagyobb hatalmam van, mint Hausknak valaha volt. – Elvigyorodott. – Hacsak közben nem foglalta el az egész hagymabolygót, hmm? – Aztán ismét a láthatatlan emberhez fordult: – A herceg apja ambiciózus hadvezér. Nézzétek meg az archívumokat, biztosan rengeteg anyagot találtok róla.

Hols kérdőn nézett a hercegre, aki zavartan bámulta a cipője orrát. – Ahogy már említettem, uram – pillantott fel –, híreket hoztam, és a segítségedért jöttem.

Hyrlis a tartályban lebegő emberekre bökött. – Ellenséges katonák – magyarázta. – Meggyógyítjuk őket, hogy aztán a hasznukat vegyük. Egy kis agymosás, és máris rendelkezésünkre áll egy hadosztálynyi kém és orvvadász. Másokból két lábon járó bombát csinálunk vagy biológiai fegyvert. Gyertek velem! Keresünk egy helyet, ahol nyugodtan beszélgethetünk. És kaptok valami új ruhát is; ezekben úgy néztek ki, mint a nyomorék botsáskák.

A terem végében nyitott terepkocsi állt. Ahogy elindultak felé, a sötétből fekete álcaruhát viselő árnyékalakok bontakoztak ki, és fürge, nesztelen léptekkel a nyomukba szegődtek. Kezükben barátságtalan kinézetű fegyvert tartottak. Ferbin és Hols megtorpantak, és rémülten figyelték, ahogy a négy maszkos alak körbefogja őket. Hyrlis, anélkül hogy hátrapillantott volna, behuppant a vezetőülésébe, és laza mozdulattal intett. – A testőreim. Nincs mitől tartanotok. Szálljatok be!

Ferbin megkönnyebbülten szusszant, és kimondottan örült a testőröknek. Hyrlis mégsem hibbant meg. Így mindjárt más…

Ř

Mint kiderült, Xide Hyrlis valódi luxuslakosztályt rendezett be magának egy barlangban, jó pár kilométerrel a föld alatt. Az ebédlőtermet – szentélyhez illő módon – kupola fedte, a szolgák hada hangtalanul, jól begyakorolt koreográfia szerint sürgött-forgott körülöttük. A hosszú kőasztal roskadásig telt hatalmas tálakkal és kristálypalackokkal. Az ételek idegenek voltak, de ízre kitűnők. A fogások között lélekmelengető italokat szürcsöltek. Ferbin a desszert után belefogott a mondókájába.

Hyrlis figyelmesen végighallgatta, olykor közbeszúrva egy-egy kérdést, majd lassan bólintott. – Őszinte részvétem, herceg. Sajnálom, hogy apád meghalt, de még inkább azt, hogy ilyen körülmények között kellett történnie. Bátor embernek és kitűnő stratégának ismertem, megérdemelte volna, hogy a csatamezőn, harc közben essen el, s nem ilyen méltatlanul, egy gyáva és ostoba merénylet áldozataként.

– Köszönöm együtt érző szavaidat, Hyrlis… uram. – Ferbin lehajtott fejjel, hangosan szipogott egy-kettőt.

Hyrlis mintha meg sem hallotta volna, a borospoharába bámult. – Emlékszem tyl Loespre – mondta, és hitetlenkedve megcsóválta a fejét. – Ha már akkor az árulást fontolgatta, ügyesen titkolta, annyi szent. – Megfordult a székén, és ismét a levegőhöz intézte a szavait. – Itt vagytok? – kérdezte halkan. Ezúttal biztosan nem állt mögötte senki, a négy testőr a lakosztály bejárata előtt strázsált. Hyrlis a szolgáknak is meghagyta, hogy várakozzanak odakint, amíg nem hívatja őket. – Mondjátok, jól szórakoztok? – kérdezte lehalkítva a hangját. – Egy tucat kameraállásból rögzítettétek a király halálát, a térhatás kedvéért, mi? – Choubris meghökkenve pillantott Ferbinre, de a herceg nem nézett vissza rá. Meredten bámulta Hyrlist.

Hols úgy döntött, tiszta vizet önt a pohárba. – Elnézést, uram! – A szeme sarkából látta, hogy Ferbin riadtan integet neki, de úgy tett, mintha nem venné észre. – Kihez beszélsz, ha meg nem sértelek?

– Hols! – sziszegte Ferbin. Széles műmosollyal fordult házigazdájukhoz. – A szolgám néha egy kissé pimasz. Ne figyelj rá, uram!

– Nem, nem pimasz – Hyrlis halványan elmosolyodott –, csak kíváncsi. És a kérdés jogos. Az igazat megvallva, fiatal barátom – fordult Hols felé –, nem tudom. Könnyen lehet, hogy a puszta levegőhöz. Nekem azonban szent meggyőződésem, hogy tucatnyi szempár figyeli minden mozdulatomat.

Hols a homlokát ráncolta, és meregetni kezdte a szemét, hátha meglátja a tömeget Hyrlis háta mögött.

Hyrlis legyintett, mintha füstöt hessegetne. – Nem szó szerint értettem; testi valójukban természetesen nincsenek itt. Messziről figyelnek, kémdroidokkal, e-porral vagy azokkal a ravasz kis nanoszerkentyűkkel, amiknek a nevét se tudom.

– Nekem aztán magyarázhatod, uram – vont vállat Hols –, mert egy megveszekedett szót se értek abból, amit mondasz. Mik azok a nano-herkentyűk, az epór meg a… mi is volt a másik?

– Hols, ha nem tudsz úriember módjára viselkedni – dörrent rá Ferbin –, akkor legközelebb a szolgákkal eszel. – Hyrlisre pillantott. – Túl elnéző voltam vele az utóbbi időben. Elnézést kérek, uram, mindkettőnk nevében.

– Nincs miért bocsánatot kérned – nyugtatta meg Hyrlis. – Különben is, ez az én asztalom. Minél tiszteletlenebb a szolgád, ahogy te mondod, annál inkább itt a helye. Túl sok mameluk vesz körül, akik soha nem kérdőjelezik meg a hatalmamat… és az épelméjűségemet. Egy pimasz hang üdítő változatosságot jelent.

Ferbin hátradőlt, és sértetten fonta össze a karját.

– Szóval meggyőződésem, hogy figyelnek – magyarázta tovább Hyrlis Holsnak –, méghozzá olyan mikrogépekkel, amik rejtve maradnak az ember szeme előtt, legyenek bár olyan élesek, mint az enyém. Régen ugyan jobb volt a látásom…

– Ellenséges kémek, uram? – kérdezte Hols. Ferbinre sandított, aki tüntetően elfordult.

– Nem, Hols – rázta a fejét Hyrlis. – Ezeket a kémeket a barátaim küldik rám.

Hols bólintott, de a homlokán elmélyültek a ráncok.

Hyrlis Ferbinhez fordult. – Herceg, a te gondjaid sürgetőbbek az enyémnél, ám mielőtt válaszolnék, némi magyarázattal tartozom, hogy megértsd az itteni helyzetemet.

Ferbin helyeslésképpen kurtán biccentett.

– Amikor a Nyolcadikon éltem, és apádnak… szolgáltam – kezdte Hyrlis, és bár Ferbint szólította meg, szavait mindkettőjükhöz intézte –, voltaképp a Kultúrának dolgoztam. Mint azt bizonyára jól tudod, a Kultúra a pánhumanoid és a gépi intelligenciát egyesítő civilizáció, amely rögtön a nagy öregek és a szublimaták után következik a galaktikus rangsorban, akiket, ha jól emlékszem, optimatáknak neveztek. Akkoriban a Kontakt ügynöke voltam, vagyis afféle utazó diplomata. A Kontakt feladata a galaktikus közösséghez nem tartozó, alacsonyabb fejlettségi szinten lévő civilizációk felkutatása, felkarolása, és a velük való szoros együttműködés kiépítése. Akkoriban még nem szerveztek be a kémszolgálatba, amit nemes egyszerűséggel Rendkívüli Körülményeknek neveznek, bár az RK valószínűleg gyanította, hogy időnként az ő térfelükön játszunk. – Hyrlis megeresztett egy cinikus mosolyt. – Hát igen, a legbefolyásosabb posztanarchista szupertársadalmakban is előfordulnak hatáskörütközések az elvileg nem létező karhatalom hipertitkos milíciái között.

Nagyot sóhajtott. – Amikor később megkerestek a Rendkívüli Körülményektől, hogy lépjek be hozzájuk, rögtön igent mondtam. Aztán keservesen megbántam. – Fáradt mosolya ezúttal őszintének tűnt. – Tudjátok, sokan döntenek úgy, hogy egyszer s mindenkorra hátat fordítanak a Kultúrának, és a határain kívül, másutt élik le az életüket; ezeknek az embereknek számos szabályt kell betartaniuk, különösen ha olyan helyen akarnak letelepedni, ami érdekli a Kontaktot.

– Engem a Kontakt küldött a Sursamenre. Kielemezték és a legapróbb részletekig lemodellezték az ottani helyzetet, így amikor egy stratégiai manővert sugalltam Hausknak vagy egy új huzagolási módot javasoltam az udvari fegyverművesnek, a tetteim másod-, harmad- és negyedszinten továbbgyűrűző hatásáról is viszonylag pontos előképem volt. Mindezt persze egy kultúrabeli átlagpolgár is könnyen megteheti, méghozzá egymaga, mindenféle külső segítség nélkül, ha egy kicsit beleássa magát a témába. Sokan meg is teszik, és a Kontakt pontosan látja ennek a veszélyét: az illető kihasználhatja a helyzetet, és könnyen elérheti, hogy a helybéliek királlyá koronázzák vagy istenként tiszteljék. – Hyrlis legyintett. – Szerintem nincs ok az aggodalomra; bár a Kultúrában az információ az utcán hever, kevesen vetemednek rá, hogy az olcsón összeszedett tudást fegyverként fordítsák a sebezhető társadalmak ellen.

– A lényeg, hogy ha otthagyod a Kultúrát, és egy ilyen helyre költözöl – mutatott körbe –, vagy akár olyanra, mint a Nyolcadik, biztos lehetsz benne, hogy exmunkaadóid életed minden percében szemmel tartanak. Kémeket állítanak rád, és minden lépésedet figyelik, mert biztosak akarnak lenni benne, hogy nem követsz el valami ostobaságot.

– És ha az illető túljár az eszükön, és mégiscsak elkövet valami ostobaságot? – kíváncsiskodott Hols.

– Nos, akkor beavatkoznak, fiatal barátom. Néha ugyanazokat a kémmasinákat használják, néha meg más gépeket és ügynököket küldenek utánad, hogy jóvátegyék a kárt, amit okoztál. Indokolt esetben visszazsuppolnak a Kultúrába, és alaposan megmossák a fejed. – Hyrlis megvonta a vállát. – Ha kilépsz az RK-ból, számolnod kell a következményekkel: kivételes képességekkel és harci implantokkal felszerelt titkos ügynökből ismét közönséges kultúrabelivé vedlesz, bár egy primitív társadalomban még így is félistennek számítasz… Csak egy dolog nem változik: akárhová mész és bármit csinálsz, árgus szemekkel figyelnek. Sajnos egyre nehezebb kiszúrni őket. – Hátrapillantott. – Mit szóltok, milyen objektíven írtam le a helyzetet? – súgta oda nekik, és elégedett vigyorral visszafordult az asztalhoz. – Sokan meg vannak győződve róla, hogy őket bizony nem figyeli senki, velük ilyesmi nem fordulhat elő. Én nem áltatom magam. Nem teszek úgy, mintha egyedül volnék; nyíltan megszólítom azokat, akik leskelődnek utánam. Most már értitek, miért beszélek magamban. Azt hittétek, megőrültem, mi?

Ferbin rögtön tiltakozni kezdett. – Dehogy, eszünkbe se jutott ilyesmi!

– Hát, ami azt illeti – bólogatott Hols –, úgy festettél, mint egy komplett idióta.

Hyrlis elnevette magát. Meglötyögtette a bort a poharában, aztán felpillantott. – Talán tényleg nincs ki mind a négy kerekem. Normális az, aki egy föld alatti lyukban stratégiai játékokat játszik? Egy dologban viszont biztos vagyok: figyelnek, és én tudatni akarom velük, hogy én is figyelem őket.

– Persze, világos – jelentette ki Ferbin sietve, és egy kurta oldalpillantással belefojtotta Holsba a szót. – Mi sem természetesebb ennél.

– Remek. – Hyrlis előredőlt. Könyökét az asztalra támasztotta, s kezét az álla alatt összekulcsolva Ferbinhez fordult. – Most pedig térjünk vissza a te ügyedhez. Nagy utat tettél meg idáig.

– Így van.

– Gondolom, nem azért jöttél, hogy személyesen közöld velem: öreg barátomat rútul meggyilkolták. Bár kétségkívül megtisztelő a számomra, hogy a család egyik tagjától értesülök a sajnálatos eseményről, és nem a hírhálózatokból kell megtudnom.

Ferbin kihúzta magát, és nyugalmat erőltetett magára. – A segítségedet szeretném kérni, jó Hyrlis.

Hyrlis elgondolkodva nézett rá. – Értem.

– Tudsz segíteni?

– Egészen pontosan milyen természetű segítségre gondoltál?

– Szeretném, ha visszajönnél velem a Nyolcadikra, és együtt állnánk bosszút apám gyilkosán.

Hyrlis hátradőlt, és lassan megrázta a fejét. – Nem tehetem, herceg. A narisiineknek dolgozom, ide köt a munkám. Ha akarnék, se tudnék a közeljövőben elszakadni innen.

– Nem tudsz, vagy nem akarsz? – Ferbin nem is próbálta elrejteni a csalódottságát.

– Szívből sajnálom, Ferbin herceg, hogy az apád meghalt. Azt még jobban, hogy méltatlan véget ért.

– Ezt már említetted – jegyezte meg Ferbin szárazon.

– Akkor megismétlem. Az apád a barátom volt, szerettem és tiszteltem őt. De nem tehetem meg, hogy a nyakamba vegyem a világot, és a bosszú angyalát játsszam egy olyan ügyben, amihez semmi közöm.

Ferbin felállt. – Csalódtam benned, uram – mondta. – Azt hittem, tudod, mi a tisztesség és a hála. Úgy látszik, tévedtem.

Hols lassan és vonakodva követte ura példáját. Azt latolgatta, mit tegyen, ha a herceg se szó, se beszéd kiviharzik a teremből – bár hirtelenjében fogalma nem volt, hová mehetne –, aztán úgy döntött, legjobb lesz, ha követi.

– Kérlek, hallgass végig, herceg! – mondta Hyrlis higgadtan. – Lélekben melletted állok, és sok sikert kívánok neked, tyl Loespnek és bandájának pedig lassú, ocsmány halált… de nem tudok segíteni.

– Nem is akarsz – vágott vissza Ferbin.

– Ez a te háborúd, Ferbin herceg, nem az enyém.

– Ez a háború mindenkié, aki hisz az igazságban!

– Drága fiam – kuncogott Hyrlis. – Hallanod kellene magad! Hit, igazság?

– Én legalább hiszek valamiben! Még mindig jobb, mint a te bicska-nyitogató szkepszised.

Hyrlis meglepetten pislogott. – Mégis mit vársz tőlem?

– Valamit, akármit. Mit tudom én! Nem számítottam rá, hogy csak ülsz majd, és önelégülten vigyorogsz.

– Ha ennyire buzog benned a tettvágy – kezdte Hyrlis higgadtságát megőrizve –, miért nem csinálsz valamit te magad? Nem lett volna jobb, ha otthon maradsz, ahelyett, hogy átutazod a fél világot, és egy idegentől kérsz segítséget?

– Én nem vagyok hősi alkat, ilyesmivel nem is áltatom magam – mondta Ferbin keserűen. – Rosszul áll a kezemben a kard, a taktikázáshoz sincs érzékem. Képtelen volnék bájosan tyl Loesp képébe mosolyogni, miközben a háta mögött ellene szervezkedek. Ököllel esnék a gazembernek, amint meglátnám, és biztosan én húznám a rövidebbet. Egy szó, mint száz: egyedül nem boldogulok, ezért fordultam hozzád. Ha nem tartasz velem, akkor engedj utamra… és legalább segíts megkeresni a nővéremet, Djan Seriyt. Őt talán még nem fertőzte meg a kultúrabeliek közönye.

– Herceg – sóhajtott Hyrlis –, leülnél végre? Sok mindent meg kell beszélnünk. Én nem mehetek veled, de más módon talán tudok segíteni. És a nővéredről is beszélgethetünk. – Ferbin székére mutatott. – Kérlek!

– Rendben van – szusszant Ferbin –, leülök. De hangsúlyoznom kell, uram, hogy nagyot csalódtam benned.

Hols is visszaereszkedett a székére. Örült az események ilyetén fordulatának; a bor kitűnő évjáratú volt, kár lett volna otthagyni.

Hyrlis kényelembe helyezte magát, állát újfent a kézfejére támasztotta, és tűnődve ráncolta a homlokát. – Vajon miért csinálta tyl Loesp, amit csinált? – morfondírozott.

– Nem érdekel! – kiabálta magából kikelve Ferbin. – Megölte az apámat, csak ez számít!

Hyrlis a fejét csóválta. – Már megbocsáss, herceg, de ez nagyon fontos kérdés. Ha győzni akarsz – magyarázta –, tudnod kell, mi jár az ellenség fejében.

– A hatalom, mi más! – morogta Ferbin. – A trón kell neki, és meg is kaparintja, amint sikerül az öcsémet is eltennie láb alól.

– De miért éppen most?

– Mit számít az? – Ferbin ökle az asztal tetején csattant. – Apám megvívta élete legnagyobb csatáját, és csak egy hajszál választotta el a győzelemtől. Ez a gyáva alak meg pont akkor csapott le rá, amikor a legkisebb kockázattal a maximális hasznot zsebelhette be.

– Másodhegedűsnek lenni mindig könnyebb, mint prímásnak – mutatott rá Hyrlis. – Az uralkodás magányos mesterség, és ezzel azok is tisztában vannak, akik a trón mellett állnak. A felelősség nélküli hatalom, mint amilyen egy királyi tanácsadóé, sokkal hálásabb műfaj. Főleg, mert egy királynak sem korlátlan a hatalma. Ahogy errefelé mondják: kis kráter, kis kráterféreg. Azt mondod, tyl Loesp az udvartartás nagyra becsült tagja… Vajon miért áldozná fel a biztosat a bizonytalanért?

Ferbin fortyogott az indulattól, de ezúttal magába fojtotta. A mélyülő csöndben Hyrlis hátrafordult, és a válla fölött beszélni kezdett a semminek: – Mindent láttatok, ugye? Végignéztétek a komédiát, mi? Vagy bele is piszkáltatok…

Ferbin kifogyott a béketűrésből. – Hagyd már abba! – üvöltötte. – Nem látod, hogy nincs ott senki?! – ugrott fel, hátralökve a székét, ami nagyot csattanva a padlóra zuhant. Hols, aki békés borozgatással töltötte az iménti perceket, kihasználva az átmeneti fegyverszünetet, ijedtében félrenyelte az italát. Fulladozva, könnyező szemmel köhögött, száját a ruhaujjába törölte.

– Az isten szerelmére, Hyrlis, az üldözési mánia az agyadra ment!

Hyrlis szomorúan rázta a fejét. – Bárcsak úgy lenne, Ferbin… – Hirtelen felélénkült, és izgatottan a herceghez fordult. – Ha a Sursament is figyelik, akkor nyert ügyed van! Elég, ha lekéred a felvételeket, és…

– Miről beszélsz? – kérdezte Ferbin összezavarodva.

Hyrlis fújt egyet. – Kérlek, ülj vissza… Vagyis nem, inkább felállok én. Hadd mutassak valamit. Kövessetek! Mindjárt megértitek.

Ř

A kráter alján egy rejtett hangárban pihent Hyrlis privát légjárója. Fürge jármű volt, egykettőre a magasba szökkent velük, átszakította a gomolygó füstfelhőket, és kirobbant a tiszta égboltra, amelyet a napnyugta vérszínűre festett. A horizonton fehér fények villództak, a kopár, dimbes-dombos tájat izzó bombatölcsérek tarkították.

A fejük fölött egy óriási, hólyagszerű léghajó függött mozdulatlanul, reflektorai ide-oda pásztáztak. Felületét fényvisszaverő tükrök borították, amitől úgy festett, mint egy kristálygolyó.

A légjáró célba vette a gömb alján megbúvó tágas dokkot. Odabent nagy volt a sürgés-forgás: szállítóegységek jöttek-mentek, sérült katonákat hoztak, és orvosokat vittek a csatatérre. Nyöszörgés töltötte be a forró, pernyeszagú levegőt. Hyrlis egy csigalépcsőhöz terelte a döbbent társaságot, amely egy másik hatalmas terembe vezetett. Itt koporsószerű ágyak sorakoztak, mindegyikben egy-egy sápadt, zömök, élettelennek látszó alak feküdt. Ferbin elnézte őket egy darabig, és keserűen, némi irigységgel megállapította, hogy nekik bezzeg nem kell mindenféle lépcsőkön és rámpákon mászkálniuk ezen a borzalmas helyen, sőt, lábra sem kell állniuk.

– Mindenki máshogy látja a világot – kezdte Hyrlis csöndesen, ahogy a szarkofágok között sétált. Ferbin és Hols szorosan követték. A testőrök valahol a közelben tartózkodtak, láthatatlanul. – Sokan vélik úgy, hogy amit valóságnak látunk, az nem több mint puszta képzelgés, egyfajta érzéki csalódás. Netán egy jól megszerkesztett szimuláció, valaki másnak az agyszüleménye, amibe akaratunk ellenére csöppentünk.

Ferbin egykedvűen, némán várta a folytatást.

Hols viszont, miután meggyőződött róla, hogy Hyrlis ezúttal hozzájuk beszél, közbevágott: – Nálunk otthon vannak szekták, uram, ahol ugyanezt prédikálják a papok. Csak kicsit máshogy.

– Ez a gondolat előbb-utóbb mindenkinek megfordul a fejében – bólogatott Hyrlis, a halványan derengő koporsóágyakra mutatva. – Ezek az emberek alszanak, és alvás közben álmokat látnak; mesterségesen megalkotott víziókat, amelyeket mi készítettünk a számukra és ültettünk az agyukba. Álmukban a legabszurdabb dolgot is igaznak hiszik, holott mi tudjuk, hogy nem azok. De vajon honnan tudhatnánk, hogy a minket körülvevő valóság igazi-e? Hogy bizonyíthatnánk be vagy cáfolhatnánk meg minden kétséget kizáróan, hogy létezik egy felsőbbrendű hatalom, egy másik világ, aminek mi a részei vagyunk, és amiben bármelyik pillanatban felébredhetünk?

– Még ha így is lenne, uram – vonogatta a vállát Hols –, ugyan mit tehetnénk? Megyünk a számunkra kijelölt úton, amíg el nem fogy alólunk, nem igaz?

– De igen. Csakhogy nem mindegy, útközben milyen gondolatok járnak a fejünkben. Egyesek szerint statisztikailag lehetetlen, hogy a mi világunk az abszolút valóság legyen, s ne csak egy okosan megszerkesztett szimuláció; túl kicsi az esélye.

– Mi mindent be nem mesélnek maguknak az emberek – csóválta a fejét Hols –, ha nagyon akarják…

– Én is sokat gondolkodtam a dolgon – folytatta Hyrlis. – És arra jutottam, hogy nincs igazuk.

– Valóban? – szólt közbe Ferbin hűvös érdektelenséggel.

– Igen, herceg. – Hyrlis továbbsétált. – Méghozzá erkölcsi megfontolásból.

– Erkölcsi megfontolásból? – Ferbinnek nem kellett különösebben rájátszania a megdöbbenésre.

Hyrlis bólintott. – Ha hiszünk a történelemkönyveknek, és elfogadjuk, hogy a galaxis összes konfliktusa, a háborúkat, véres leszámolásokat, bosszúhadjáratokat és népirtásokat beleértve pontosan úgy történt, ahogy az az archívumainkban szerepel, s ugyanakkor azt is igaznak tételezzük fel, hogy a világot egy felsőbb akarat irányítja, legyen az isteni vagy egy programozó agyából kipattant gondolat, nem tűnik vajon logikusnak a következtetés, hogy az illető a világegyetem első számú közellensége? Hogy lehet valaki olyan szívtelen, hogy tétlenül nézze, sőt, tevőlegesen hozzájáruljon mindahhoz a borzalomhoz, ami a világunkban folyik? A történelem az értelemmel bíró élet szenvedéstörténete, uraim, és ez sajnos több mint romantikus hasonlat.

A terem végébe értek, ahol ferde ablakok nyíltak az alant elterülő, kiégett csatamezőre. Hyrlis széles karmozdulattal a koporsókra és a halott bolygóra mutatott.

– Háború, éhínség, járványok, a testi és lelki nyomor ezernyi fajtája; szerencsétlenek milliárdjai küszködnek nap mint nap a sorsukkal, és halnak gyötrelmes halált. Miféle isten szerkesztené úgy az univerzumot, hogy teremtményeit lépten-nyomon megnyomorítsa? Miféle programozó állítaná be a játékot alapból a legmagasabb nehézségi szintre? Ha egy erkölcsileg fejlett társadalom tagja lenne az illető, már rég rács mögött ülne, vagy egy elmegyógyintézet sötétzárkájában kuksolna.

– Értitek? – fordult feléjük várakozásteljesen Hyrlis. – Ha mindez igaz, márpedig annak kell lennie, akkor mi most a legalsórendűbb valóságban vagyunk, vagy a legmagasabbikban, ez pusztán nézőpont kérdése. A világunk már-már perverz módon torz és igazságtalan, olyannyira, hogy ha egy könyvben olvasnánk róla, legyintenénk. Ebből pedig logikusan az következik, hogy csak egy isten nélküli, materiális világ tud ilyen öncélúan kegyetlen lenni. Ha a világot egy felsőbb értelem irányítaná, az igazságot és erkölcsöt használná eszközéül, és nem csinálna kínzókamrát az általa teremtett univerzumból, hacsak nem kísérletképpen. Egyedül vagyunk, uraim, és ez a mi nagy lehetőségünk. A szabadságnak azonban ára van: a felelősség. Nem mutogathatunk másra, nem hivatkozhatunk rá, hogy a sors, a végzet vagy más égi hatalmak befolyása alatt, esetleg érdekében cselekszünk.

Hyrlis megkopogtatta a vastag ablaküveget. – Információcsomagok vagyunk, mint minden élőlény. Az az egy szerencsénk, hogy anyagba kódoltak, és nem egy absztrakt rendszerben keringünk részecskehullámként vagy valószínűségi mintázatként.

Hols megvakarta a füle tövét. – Hát, uram – kezdte –, én inkább maradok az istenes változatnál. Tudja fene, az valahogy jobban megnyugtat. Vagy akkor már ezek a… szimulálós lények, azokkal még ki tudok valahogy egyezni.

– Lelked rajta, fiatal barátom – hagyta rá Hyrlis derűs arccal, aztán vállat vont. – Bárkit hibáztathatunk, legyen az isten vagy ember. De ha valaki beéri azzal, hogy másokra mutogat… nos, ahogy mondani szokták, az megérdemli.

– Vagyis? – topogott türelmetlenül Ferbin. – Még mindig nem értem, hová akarsz kilyukadni. – Kezdett elege lenni az értelmetlen szócséplésből. Mindig is utálta a komplikált okfejtéseket, mert megfájdult tőlük a feje. Szerencsére nem sokan próbálkoztak nála ilyesmivel, és az a pár idő előtt megőszült tanító, aki mégis megtette, úgy pattant vissza a masszív érdektelenség burkáról, mint nyílvessző a várfalról. Ferbinben az évek során körvonalazódott a gondolat, miszerint a filozófusok ványadt, papírszagú életének egyetlen célja és értelme, hogy bebizonyítsák az egyszeri embereknek: a fekete voltaképp fehér, a kör béget, és az igazán okos ember a fenekén át is tud szappanbuborékot fújni.

– Azt akarom mondani – magyarázta Hyrlis –, hogy ha nemcsak engem tartanak megfigyelés alatt, hanem mindenkit, akkor miért ne figyelhetnék meg a Nyolcadikat is? Könnyen elképzelhető, hogy a te hazádban is milliószámra keringenek a porszemnyi kémek. Apád halálának sokkal több szemtanúja lehetett, mint gondolnád. És ha egyszer megnézték, bizonyára rögzítették is a felvételt, amit bármikor vissza lehet játszani.

Ferbin meredten bámult rá. – Vissza… visszajátszani? – borzongott össze. – Apám halálát?

Hyrlis bólintott.

– De hát ki tenne ilyet? Ki leskelődne utánunk miniatűr felvevőgépekkel?

– Az ochtok. A narisiinek. És a morthanveldek – sorolta Hyrlis. – Esetleg a Kultúra. Bárki, akinek megvannak a technikai lehetőségei… ami az Érintett civilizációk többségére igaz.

– Látják minden ballépésünket, hallják minden hazugságunkat – mélázott Hols. – S mindezt ravasz kis távszemekkel, amiket észre sem veszünk…

– Valahogy úgy – bólogatott Hyrlis.

– Láthatatlan gépek – biggyesztette le az ajkát Ferbin. – Micsoda ostobaság!

– Ne becsüld alá a veszélyt, herceg – emelte fel a mutatóujját intőn Hyrlis –, még akkor sem, ha csupán porszemnyi. Számos uralkodónak éppen azzal tettem a legnagyobb szolgálatot, hogy megértettem velük: egy alattomos áramlat néha veszélyesebb, mint a toronymagas hullám. A siker néha egészen apró dolgokon áll vagy bukik; gondolj csak a ragályos betegségekre, a járványokra! Körül vagyunk véve mikroszkopikus ellenségekkel, a legkülönfélébb vírusokkal és kórokozókkal, amelyek nemcsak az egyén sorsát, de akár egy egész nemzet jövőjét befolyásolhatják. Sok hadvezért ismerek, aki rájött erre, és a maga hasznára tudta fordítani a tudást. Számtalan csatát és háborút nyertek meg orvosok és vegyészek. A fertőzést hordozó lények túl kicsik, hogy szabad szemmel látni lehessen őket, de ettől még léteznek, ahogy a gépi parányok is léteznek, még ha te nem is hallottál róluk. – Ferbin már nyitotta a száját, de Hyrlis nem hagyta magát félbeszakítani. – Javíts ki, ha tévedek, de a „valaki figyel minket” gondolat a ti vallásotoktól sem idegen. Vagy nem abban hisztek, hogy a bolygószellem mindent lát? Mit gondolsz, hogy csinálja?

Ferbin meghökkenve nézett Hyrlisre, mint aki nyílt mezőn falnak rohant. Megköszörülte a torkát. – Egy isten – jelentette ki magabiztosan – mindenre képes.

– Valóban – biccentett Hyrlis. – Mindazonáltal bizonyára ti is tisztában vagytok vele, hogy az istenetek egy nagy múltú, ámde hanyatló faj egyik utolsó példánya, és a családfája nem az egekben, hanem az e világi genealógiában gyökeredzik. Ő egy hús-vér lény, Ferbin, és a puszta tény, hogy a néped istennek tartja, nem jelenti azt, hogy mindenható volna, még a hagymabolygón belül sem. Azt sem zárhatjuk ki, hogy hibás génállománya miatt kellett elhagyja az otthonát; mondjuk visszamaradott vagy elmefogyatékos. – Ferbin válaszolni akart, de Hyrlis feltartotta a kezét. – Senki sem tudhatja, hogy a xinthiádok miért költöznek a hagymabolygók magjába. Egyesek szerint a saját fajtársaik száműzik őket, mert valami rosszat tettek, vagy gyógyíthatatlan kórban szenvednek. Mások úgy tartják, hogy az illetők mániákus hagymabolygó-rajongók. Megint mások szerint meg akarják menteni a kiválasztott hagymabolygót, bár hogy mitől, az rejtély. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy az aeronatőrök nem kifejezetten erős lények, viszont ellenszenvvel viseltetnek mindenféle mesterséges fegyverzettel szemben, ami kompenzálhatná fizikai hiányosságaikat. Egyszóval alkalmasabb istent is választhattatok volna magatoknak, herceg.

– Nekünk ő tökéletesen megfelel – szögezte le Ferbin hűvösen. – Akármit is tartanak róla a galaxis mindentudó népei. – Segélykérőén pillantott Holsra, akit nem hagyta magát holmi teológiai okfejtéssel csőbe húzni, komoly arccal bólintott, és remélte, hogy ezzel a dolog le van zárva.

Hyrlis jó darabig nem szólt semmit, csak mosolygott.

– Szóval – morfondírozott Ferbin – azt mondod, leskelődnek utánunk? – A gondolat dühvel, nyugtalansággal és szorongással töltötte el.

– Meglehet, hogy tévedek – vont vállat Hyrlis. – Talán senki sem figyel benneteket. De ha mégis, és sikerül előásni egy bizonyító erejű felvételt, akkor megvan a fegyvered, amit tyl Loesp ellen fordíthatsz.

– De uram – szólt közbe Hols –, ha valóban ennyire furmányosak a tieid, és láthatatlan kémherkentyűket találnak ki meg miegymást, akkor nem lehetséges ezeket a felvételeket meghamisítani?

– De, ez bizony elképzelhető, csakhogy a hozzáértő szem kiszúrja a csalást. A laikust ugyanakkor elvarázsolja egy efféle dokumentummozi, és nem törődik a részletekkel, így ha az otthoniaknak vetítenéd le, a hatás biztosan nem maradna el, és senki nem kérdőjelezné meg a valódiságát. Csak el kell találni a megfelelő lélektani pillanatot, és a bűnösök elárulják magukat.

– Tegyük fel, hogy létezik ilyen felvétel – sóhajtott Ferbin –, de mégis: hol keressük? – Értette Hyrlis logikáját, az egész dolog valahogy mégis erőltetettnek, sőt, egyenesen abszurdnak tűnt a számára.

– Nincs más teendőd, mint megtalálni a megfelelő embert – felelte Hyrlis. A válla fölött, a horizonton vakító fehér pont villant, sápadt fényt szórva a három ember arcára, aztán lassan halványulni kezdett, és elmosódott, sárgás pacává olvadt. – Keressetek valakit a Kultúrában, akit érdekel a sorsotok, és hajlandó nektek segíteni. A helyedben, herceg, a nővéreddel kezdeném; a Rendkívüli Körülmények ügynökeként akkor is rábukkanhat a leselkedőkre, ha nem kultúrabeliek voltak, és ügyesen elrejtették a nyomaikat. Keresd meg őt, és nála megtalálod a megoldás kulcsát.

– Tekintettel arra, hogy nálad csukott fülekre leltem, nem sok választásom maradt.

Hyrlisről lepergett a szemrehányás. – A család tartson össze – mondta közönyösen. Újabb erős fény villant, és a távolban egy hatalmas, burjánzó gomba alakú felhő nőtt ki a földből. A fény rávetült a távoli hegyekre, és vörösre festette kopár lejtőiket.

– Minek rángattál ide minket fölöslegesen, ezek közé a nyomorultak közé – húzta ki magát sértődötten Ferbin –, amikor a terített asztal mellett is elmondhattad volna mindezt?

– Azt akartam, hogy a saját szemetekkel lássátok – felelte türelmesen Hyrlis, a sötétbe burkolózó bolygófelszínre mutatva. – Ahogy mi most ezt a tájat figyeljük, talán odafentről minket is ugyanígy figyel valaki. Elképzelhető, hogy a háború csupán azért folyik, hogy mi végignézzük.

– Ezek a szerencsétlenek azért gyilkolják egymást, hogy mások tanulmányozzák őket? – visszhangozta hitetlenkedve Hols. Ferbin hallgatott. Vendéglátójuk némán maga elé bámult, mint akinek nincs több hozzáfűznivalója a témához. Egykedvűen szemlélte a vörös hasú felhőket és a kráterekkel lyuggatott, élettelen tájat.

– Igen – dünnyögte végül, mintha egy belső monológot folytatna. – Ez az egész háború mondvacsinált dolog. Egyetlen célja és értelme, hogy a narisiinek kielemezzék. Ők művészetnek tartják a hadviselést, de holmi véres csetepaté miatt nem akarják veszélyeztetni a pozíciójukat a galaktikus vének klubjában. Viszont megvannak hozzá az eszközeik és lehetőségük, hogy fegyveres konfliktust szítsanak az általuk felkarolt, technikailag fejletlenebb civilizációk között, és gyakran élnek is az alkalommal. Ez a hadjárat, aminek az irányításában van szerencsém aktívan részt venni, egy kreált nézeteltérésen alapszik, amelyet a narisiinek mélyítettek el hosszú évek kitartó munkájával, csak és kizárólag abból a célból, hogy górcső alá vehessék a tömeghalál dinamikáját, levonják az elméleti és gyakorlati tanulságokat… és akkor az intellektuális élvezetről még nem is beszéltünk.

Ferbin megvetően felhorkant.

Hols hitetlenkedve pislogott Hyrlisre. – Most ugratsz minket, uram, ugye? – kérdezte. – Létezhetetlen, hogy a helybéliek ne tudnák, hogy kísérleteznek rajtuk és ennek ellenére elvonulnának legyilkolni egymást!

Távoli, tompa moraj remegtette meg a légáramlatok hátán ringatózó léghajót. – Hja, barátom, ha jó ürügy kell, az embernél nincs tehetségesebb faj. Gyűjtjük a sérelmeket, mint más a kitüntetést, a hőzöngés és az egymásra mutogatás a legnépszerűbb szabadidős elfoglaltságunk. Különben is, a narisiinek mindent részletesen előkészítettek és lemodelleztek, nehogy a túlbuzgó pacifisták, mint a Kultúra, idő előtt lefújják a meccset. Látszólag valódi, autentikus háborúról van szó, pedig koholmány az egész, elejétől a végéig. Nekem elhihetitek.

– És te részt veszel ebben a mocskos játszmában, ahol milliókat terelnek a vágóhídra egy dekadens faj szórakoztatására, és még büszke is vagy rá? – Ferbin majd megpukkadt mérgében.

– Büszke? Igen… ez jó szó – bólogatott Hyrlis. – Minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ez a háború a lehető legkevésbé legyen embertelen, másrészt tudatosítom magamban, amit tömegek szükségtelen szenvedése nap mint nap ékesen bizonyít, nevezetesen, hogy az életünk, az egész világunk több, mint puszta szimuláció, s így egyszer mindenkorra elvethetjük a lealacsonyító és demoralizáló feltételezést, – hogy egy ostoba kirakatvilág távvezérelt bábjai vagyunk.

Ferbin sokáig bámult Hyrlisre, próbálván megemészteni a hallottakat. – Marhaság – summázta végül a gondolatait.

– Nézőpont kérdése. – Hyrlis fáradtan nyújtózott egyet, és a nyakát tekergette. – Vár a jól megérdemelt pihenés. Csak utánatok!

Ř

A tekintélyes méretű Érted az Erőd, Üstökös osztályú narisiin csillagjáró komótosan kiemelkedett a hasadékból, amelynek alján fekete színű, mérgezett vizű patak csörgedezett. Némán lebegett a sivatagos, hamuszín táj fölött, majd inverz fejest ugrott a bolyhos, koromszín felhőpaplanba. Néhány perccel később már az űr koromsötét vákuumát hasította. Több millió fagyasztott emberi lelket szállított praktikus, kompakt nanomátrixokban, és két aktív, szénbázisú tudat-és-test kombinációt; Ferbinét és Holsét. A gravitáció visszaállt narisiin normaszintre, amit az utóbbiak mérhetetlen megkönnyebbüléssel vettek tudomásul.

Egyetlen szűk kabinon osztoztak, amit valami raktárból alakítottak át emberi tartózkodásra alkalmas helyiséggé, de egyiküknek se jutott eszébe panaszkodni; örültek, hogy végre elszabadulhattak a Bulthmaas rémálomszerű világából, és nem kell tovább elviselniük Xide Hyrlis nyomasztó társaságát.

Mindössze két napot töltöttek a föld alatti óriásbunkerben – már amennyiben a Bultmaason a napszakok értelmezhetők voltak egyáltalán. Hyrlis egy szóval sem marasztalta őket, amikor bejelentették, hogy a legelső adandó alkalommal elhagyják a bolygót. Ferbin már akkor távozni akart, amikor a kórházhajóról figyelték a halálra gyötört felszínt, de amikor Hyrlis a parancsnoki irányítótermet is megmutatta nekik, úgy érezte, végképp betelt a pohár.

A mintegy húsz méter átmérőjű, kupolával fedett teret szinte teljesen kitöltötte a hadmozdulatok szempontjából jelentős bolygófélteke hologramja; egyetlen, tucatnyi beltengerrel pettyezett hatalmas kontinens rajzolódott ki rajta, amit a hegyekből lefutó, tömpe folyók szabdaltak keresztül-kasul. A holografikus félgömbön színes ábrák és szimbólumok villództak, zömük kisebb-nagyobb csoportokba, mások hosszú sorokba rendeződve, vagy magányosan egy-egy elhagyatottabb zónában.

Hyrlis a padló és a kupola csúcsa között nagyjából félmagasságban a fal mentén körbefutó erkélyről figyelte az eseményeket. Halk hangon kérdéseket intézett egy maroknyi egyenruháshoz, akik még halkabban válaszoltak neki. Ahogy összedugták a fejüket, és tovább pusmogtak, a hologram elfordult, egyes részei megnőttek, mások összezsugorodtak, attól függően, hogy épp miről folyt a szó. A színes ikonok és a hozzájuk tartozó adatmezők ide-oda vándoroltak, újabb és újabb tiritarka mintázatokat hozva létre. A hologram időről időre villant egyet, és visszaállt az alaphelyzetbe.

– Néhány nap múlva érkezik egy narisiin hajó – fordult Hyrlis váratlanul Ferbinhez, közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét a hologram derengő zónáiról és a katonai alakulatokat szimbolizáló tarka jelekről. Az élénk színű pöttyök között itt-ott bizonytalan körvonalú, kékesszürke foltok rajzolódtak ki, pár szavas megjegyzések kíséretében: az ellenség állásai. – Az majd elvisz benneteket a Syaung-un fészekbolygóra – folytatta Hyrlis. – A morthanveld régió és a Kultúra közt az a legforgalmasabb tranzitállomás. – Miközben beszélt, lankadatlanul a hatalmas gömböt pásztázta. – Valamelyik hazafelé tartó kultúrabeli hajó biztos felvesz majd benneteket.

– Megható, hogy ennyire a szíveden viseled a sorsunkat – vetette oda Ferbin epésen. Nem bírt Hyrlisre nézni anélkül, hogy köpnie ne kellett volna. Házigazdájuk látszólag nem vett tudomást a cinikus megjegyzésről és Ferbin sértettségről, vagy ha mégis, nem sokat törődött vele.

A hologram ismét elfordult, most az egyik határzóna emelkedett ki a többi közül, majd gyors egymásutánban új jelek villantak fel rajta. Hyrlis a fejét rázta, és megálljt intett. A hologram felvette a kiindulási pozíciót, az egyenruhások pedig sóhajtozni és nyújtózkodni kezdtek.

Hols a hologramra bökött. – Ez valami játék, uram? – kérdezte kíváncsian.

Hyrlis elmosolyodott, de még mindig a hatalmas, ragyogó buborékot nézte. – Úgy is mondhatjuk – felelte végül. – Miért is ne?

– Azt próbáljátok el, hogyan nyerhetitek meg a következő csatát? – Hols közelebb lépett az erkély széléhez; az arcán, amelyet halvány fénybe vont a gömb derengése, sóvár áhítat ült. Ferbin összeszorított szájjal hallgatott, belefáradt már, hogy jó modorra nevelje a szolgáját.

Hyrlis bólintott. – A mostani helyzet alapján, már amennyire az primer szinten valóságosnak tekinthető, alternatív jövők sorát vázoljuk fel, – Megfordult, és Holsra pillantott. – Vagyis kipróbáljuk az összes számba vehető stratégiát, és megvizsgáljuk, milyen hatékonyan alkalmazhatók az adott szituációban, feltételezve, hogy az ellenség úgy reagál, ahogyan mi gondoljuk.

– És ha – spekulált Hols –, teszem azt, ők is ugyanilyen játékot játszanak egy másik bunkerben?

– Ó, ebben biztos vagyok.

– Ha valóban így van, uram, nem lehetne ezt az egész háborút magatok közt elintéznetek, fehér asztal és egy jó bor mellett? – kérdezte Hols felvillanyozva. – Akkor nem kellene emberek millióinak meghalnia vagy nyomorékként tengődnie, és a szegény nép békében, háborítatlanul élhetné az életét. Mint a hősi korokban: ha két hadsereg nem bírt egymással, kiállították a legerősebb bajnokukat, és az ő párviadaluk döntötte el a csata kimenetelét. A katonák szépen visszatértek a családjukhoz, és mindenki örült, hogy a következő évben vethet és arathat.

Hyrlis jóízűen felkacagott. Az egyenruhások abbahagyták a beszélgetést, és döbbenten pislogtak a parancsnokukra, mintha még sosem hallották volna nevetni. – Én benne lennék – csapott a térdére. – És elfogadnám az eredményt is, el bizony! – Ferbinre mosolygott, majd Holshoz fordult: – Egy dolgot azonban tudnod kell, ifjú barátom: ez itt – bökött a hologramra – meglehetősen durva modellje a valóságnak. Nemcsak ütközetek, de egész háborúk kimenetele dőlhet el azon, ha egy puska besül, egy gránát nem robban fel, vagy egy katona a döntő pillanatban hősiesen ráveti magát az ellenségre ahelyett, hogy fejvesztett menekülésbe fogna. A véletlen eseményeket és az emberi tényezőt nem lehet megbízhatóan lemodellezni; a szimuláció, jellegéből adódóan, csak tökéletlen lehet. Az efféle játékokat a valóságban kell végigjátszani ahhoz, hogy tudd, mi lesz a végük, s aztán ki tudd őket értékelni. Vagy a szimulációnak kellene végtelen pontossággal megközelíteni a valóságot, ami az eredmény szempontjából egy és ugyanaz.

Hols szomorúan elmosolyodott. – Az a fránya matéria, nem igaz, uram?

– Az – bólintott Hyrlis. – Meg aztán hol maradna a móka, ha csak elméletben játszanának? Azt a narisiinek nélkülünk is megtehetnék. Nem; ők nagyobb tétben gondolkodnak, és miért érnék be kevesebbel? Megtisztelve érezhetjük magunkat, hogy ilyen értékesek vagyunk, ennyire pótolhatatlanok; egy rakás atom, az összhatás mégis egyedi és megismételhetetlen.

Már-már úgy tűnt, Hyrlis megint elneveti magát, aztán hirtelen elkomolyodott, és hátraszólt a válla fölött. – Ti sem vagytok jobbak, ne gondoljátok! – súgta. Ferbin ciccegett és utálkozva hátat fordított neki. Hyrlis zavartalanul folytatta: – Egyedül azért tudtok nyugodtan aludni, mert más mossa helyettetek a szennyest, nem igaz? Nem szégyellitek magatokat, hogy a Kontaktra meg az RK-ra hagyjátok a piszkos munkát? Erre mit mondtok, hmm, ti spiclik?

– A világért sem akarnánk félbeszakítani ezt az izgalmas beszélgetést… – szólt közbe Ferbin –, de távozhatunk?

Hyrlis bólintott. – Az ajtó nyitva áll, herceg. Kövesd az álmaidat, mi pedig hadd álmodjuk tovább a miénket. Menj csak!

A két sarl már majdnem a zsilipnél járt, amikor Hyrlis utánuk szólt. – Hols?

– Uram?

– Ha felajánlanám neked a lehetőséget, hogy maradj itt velem mint generális, és játssz velem bolygófoglalósdit, mit mondanál? Gazdag lehetnél, és ha itt végeztünk, velem jöhetnél egy másik, kevésbé koszfészek bolygóra. Volna kedved hozzá, fiatal barátom?

Hols felnevetett. – Nincs az a pénz, uram. Te tréfálsz velem!

– Hát persze. – Hyrlisnek ezúttal a szeme is kacagott. Ferbinre pillantott, aki zavartan, dühtől reszketve toporgott a szolgája mellett. – Becsüld meg az emberedet, hercegem – mondta. – Ilyen nem terem minden bokorban.

Bár szakadatlanul sajgott és zsibbadt a háta, Ferbin kihúzta magát. – Nekem mondod?

Hyrlis mosolyogva csóválta a fejét. – Nos, nemsokára terepszemlét tartok. Ha addig nem találkoznánk, hadd kívánjak mindkettőtöknek kellemes utat és még kellemesebb célba érést!

– Neked is, uram – biccentett Ferbin, pedig magában egészen mást gondolt.

Ř

Hyrlis nem kísérte ki őket a hajóhoz az indulásuk reggelén.

Utazásuk tizenhárom hosszúnapja alatt Ferbin és Hols a legénység egyetlen tagjával sem találkozott, még a hajó MI-je sem szólt hozzájuk. Idejük nagy részét alvással és különféle társasjátékokkal töltötték, miközben teljes gőzzel száguldottak a Steruta nevű mobil narisiin tranzitállomás felé.

Ott átszálltak egy morthanveld vándorűrjáróra, amelynek név helyett mindössze egy halandó ember számára megjegyezhetetlen szériaszáma volt, és amely következő megállójaként (saját bevallása szerint puszta véletlenségből, és ezt többször el is ismételte) történetesen éppen a morthanveld Syaung-un fészekbolygót jelölte meg. Micsoda szerencse!

19. Útravaló

Oramen a pourli hercegi lakosztály ablakában állt, és a várost nézte. Hűvös, ködös reggel volt. Neguste, akinek harsány és észveszejtően hamis baritonja áthallatszott a szomszéd szobából, éppen a fürdővizet melegítette, amikor valaki kopogott az ajtón. Neguste épp belekezdett egy újabb, maga költötte strófába (valószínűleg azt se hallotta volna, ha ágyúval lövik a palotát), így Oramen kénytelen volt maga ajtót nyitni. Fanthile érkezett, kezében egy levéllel.

Oramen kilépett a teraszra, és átfutotta az üzenetet, amit a kamarás hozott.

– Rasselle-be költöznek? – pillantott fel. – A deldeyn fővárosba?

Fanthile bólintott. – Odarendelték anyád férjét; ő lesz az új polgármester. Talán már meg is érkeztek.

Oramen nagyot szusszant, Fanthile-ra pillantott, aztán hosszan, elgondolkodva bámulta a várost. A távolban csatornák vize csillant, a gyárkémények szürke füstpamacsokat eregettek. – Tyl Loesp azt akarja, hogy a Kilencedikre költözzek. Rám bízná az ásatásokat a Hyeng-zharnál – mondta anélkül, hogy a kamarásra pillantott volna.

– Hallottam hírét, uram. A vízesés közel van Rasselle-hez, legalábbis úgy mondják; mindössze egy-két napi járóföld.

– Már ki is nevezett az ásatások vezetőjének – folytatta Oramen. – Segíthetnék normalizálni a viszonyt a Nyolcadik és a Kilencedik népei között, és könnyebb volna sarl munkásokat toborozni a feltáráshoz. Tyl Loesp szerint ebben a komoly és felelősségteljes pozícióban lehetőségem nyílna rá, hogy bizonyítsam a rátermettségemet.

– Te vagy a koronaherceg, uram – jegyezte meg halkan a kamarás. – Semmit nem kell bizonyítanod.

– Néhány hosszúévvel ezelőtt talán tényleg nem kellett volna, Fanthile, de most más idők járnak; ez az új kor, amiről apám beszélt. Itt a vezetői teljesítmény többet nyom a latban, mint a vitézi virtus vagy a nyers erő.

– Csendben megjegyezném, uram, hogy az újonnan meghódított fejedelemségek és kültartományok nem nézik jó szemmel tyl Loesp ténykedését, és számos alkalommal tiltakoztak az önkényes rendelkezések ellen. Werreber felkeléstől tart, és egy új hadsereg felállítását szorgalmazza. Joggal merülhet fel a kérdés, hogy ki tart majd rendet a végeken, ha a katonák kezébe csákányt és ásót adunk.

A tyl Loesp tiszteletére rendezett látványos győzelmi ünnep, amit harci játékok sora és utcabál követett, alig néhány napja ért véget. Pourl népe még mindig nem tért magához másnapos bódulatából. Ekkora felhajtást a város még sohasem látott (csak a legöregebbek emlékeztek hasonlóan nagyszabású eseményre, még Hausk apja idejéből). Tyl Loesp több száz sörsátrat állíttatott fel az utcákon, ahol mindenki degeszre ehette-ihatta magát. A város valamennyi polgára szuvenírt kapott, egy-egy csecsebecsét a hadizsákmányból. Hét határra szóló mulatság volt, minden utcasarkon szólt a zene, folyt a bor. Az egyik peremkerületben részeg mulatozók egy csoportja törni-zúzni, fosztogatni kezdett, kardlappal is alig lehetett feloszlatni a martalóc bandát.

Az ünnepségsorozat fénypontja kétségkívül a diadalmenet volt: a győztes sereg kipihenten, fényes fegyverzetben végigmasírozott Pourl főutcáján, a vidáman integető katonák feje fölött színes zászlótenger hullámzott. A sort a legyőzött deldeynek egy gyalogosszázada és egy csordányi felpántlikázott igavonó bestia zárta, amik az épen maradt ellenséges ágyúkat, harckocsikat és ostromgépeket húzták. Itt-ott ki kellett szélesíteni az utcákat, pár épületet lebontani, és a csatornákat deszka-padlattal befedni, hogy a népes menet akadálytalanul vonulhasson végig a városon.

Tyl Loesp az élen lovagolt. Mögötte, kissé lemaradva Werreber és a vezérkar többi tagja. A felvonulási téren, ahol a kígyózó menet végül megállt, a kormányzó ünnepélyes keretek közt kihirdette, hogy egy évig senkinek nem kell adót fizetnie (utóbb kiderült, hogy a kedvezmény csak egy kurtaesztendőre, és csak a jelentéktelenebb adónemekre vonatkozik), továbbá amnesztiát kapnak a kisebb bűncselekmények elkövetői. A tartalékos ezredeket leszerelik, mely révén csaknem százezer ember szabadul fel a katonáskodás kötelezettsége alól. A Kilencediket ezután a sarl birodalom szerves részének tekintik, ezért ő és a koronaherceg az év egy részét Rasselle-ben töltik majd, új alapokra helyezve a sarl-deldeyn viszonyt és elmélyítve a két nép közti személyes és intézményi kapcsolatokat.

Oramen, aki a háttérből, a nemesek soraiból hallgatta a beszédet, már egy órával korábban értesült tyl Loesp rá vonatkozó döntéséről, így most sikerült közönyt erőltetnie az arcára.

Amikor megtudta, mit tervez a kormányzó, első reakciója a düh volt, amiért kész tények elé állította, aztán hamar lecsillapodott. Percek múlva már azon tűnődött, vajon megéri-e hosszabb időre itt hagynia Pourlt. A kormányzó nagyon elfoglalt lesz, de hogy dróton rángassa őt, mint valami bábot…

– Nemet is mondhatsz, uram – mutatott rá Fanthile. – Senki sem kényszerít, hogy elmenj.

Oramen hátat fordított a városnak, és összefont karral a kőmellvédnek dőlt. – Elméletben.

– Kihűl a fürdővíz, uram! – rontott a szobába Neguste, még mindig ugyanazt a dallamot dudorászva. – Nicsak, kamarás uram! Üdvözöllek minálunk!

– Köszönöm, Neguste, elmehetsz! – intett Oramen. A fiú pislogott egyet, aztán sietve távozott.

Fanthile az üzenetre bökött, amit Oramen még mindig a kezében szorongatott. – Ne hagyd, hogy mások döntsenek helyetted, uram!

– Én is menni akarok – vont vállat Oramen. Az arcán halvány mosoly derengett. – Szinte már hallom a Hyeng-zhar dübörgését. A Zuhatag szólít, Fanthile, érted? – Felnevetett. – Életre szóló élmény lesz uralni azt az őserőt, még ha csak átvitt értelemben is.

Fanthile nem volt elragadtatva. – Beszélhetek őszintén, uram? És… nos, kíméletlenül.

– Hát persze. Leköteleznél.

– Szerintem tyl Loesp fél itthagyni téged egyedül, miközben ő a messzi Rasselle-ben tologatja a bábukat a táblán. Attól tart, hogy túl szoros kapcsolatot építesz ki a nemesekkel és a parlamenttel, no meg az utca emberével. Ezért igyekszik távol tartani téged a politikától, és valami isten háta mögötti helyre száműzni; akármilyen cukormázzal vonja is be a keserű pirulát, attól ez még száműzetés marad. Nem vagy köteles teljesíteni a kérését, minden jogod megvan, hogy visszautasítsd. A te helyed itt van, azok között, akiket gyerekkorod óta ismersz. Még belegondolni is rossz, miféle emberekkel leszel körülvéve a Kilencediken. Ott van mindjárt ez a Foise tábornok; tyl Loesp csatlósa és talpnyalója. Az egész bagázs az. Inkább hűek hozzá, mint a népükhöz és apád emlékéhez.

Oramen őszintén megkönnyebbült; a lelke mélyén komolyabb dorgálást várt. – Ilyen nálad a kíméletlenség, drága Fanthile? – kérdezte mosolyogva.

– Bocsáss meg, uram – dünnyögte a kamarás. – Ez a véleményem.

– Nos, egyelőre hagyom, hogy tyl Loesp a kedve szerint ráncigáljon. Legyen meg az öröme; belemegyek a játékba. Akiket említettél, talán valóban őhozzá húznak, de amíg tyl Loesp hű hozzám, és ebben nincs okom kételkedni, addig ez nem számít. Nemsokára király leszek, még ha a parlamentaristák közben meg is kapják a vétójogot, ahogy szeretnék. Eljön az én időm, sose félj!

– Attól félek, uram, hogy a kormányzó rákapott a hatalom ízére. Mi lesz, ha nem akar lemondani róla?

– Szeret parancsolgatni, ezt nem vitatom… De ha trónra lépek, kénytelen lesz visszafogni magát, nem igaz?

Fanthile gondterhelten ráncolta a homlokát. – Remélem, uram. Az persze megint más kérdés, hogy épeszű ember táplálhat-e efféle reményeket. – Az üzenetre bökött. – A kormányzó nem hagy neked sok mozgásteret, és attól tartok, a sarokba szorítósdi hamar a szokásává válhat… ha nem vált máris azzá.

Oramen mélyen beszívta a levegőt. A palotahegyen harapnivalóan friss és üde volt a levegő, nem úgy, mint odalent a város izzadságszagú, füstös forgatagában – ami viszont színes volt és izgalmas. Valamit valamiért, gondolta a herceg, és hosszan, hangosan kifújta a levegőt. – Lubickoljon csak tyl Loesp a győzelmében, Fanthile! Amíg apám örökét követi és sikert sikerre halmoz, eszem ágában sincs az útjába állni. Mégis mit szólna a drágalátos nép, ha a zöldfülű herceg szembeszállna a dicső hódítóval? – Bátorítóan rámosolygott az öregre. – Csúnyán megütném a bokámat, hidd el. De ha eljön a pillanat, megmakacsolom magam, és nem sodortatom magam tovább az árral. – Meglobogtatta az üzenetet. – Elmegyek a Zuhataghoz, Fanthile. Ez a legjobb megoldás. Ettől függetlenül hálás vagyok a segítségedért és a tanácsodért. – Azzal az öreg kezébe nyomta a papirost. – Most pedig, drága barátom, vár rám a forró fürdő!

Fanthile hirtelen jött elhatározással a herceg útjába állt, amin talán maga is meglepődött. – Nyisd ki a szemed, kérlek, uram – bökte ki végül. – Mióta apád eltávozott, valami nincs rendben. Valaki… Egyetlen rossz lépés az életedbe kerülhet. – Tekintetét a herceg szemébe fúrta. Aztán szertartásosan meghajolt, és leszegett fejjel oldalvást lépett.

Oramennek fogalma sem volt, mit mondhatna, hogy ne szégyenítse meg az öreget a profetikus kitörés miatt, így hát szó nélkül ellépett mellette, és bemasírozott a fürdőbe.

Egy héttel később úton volt a Hyeng-zhar felé.

Az előkészületekkel járó általános zűrzavar és kavarodás közepette már nem találkozhatott Fanthile-lal. Az indulás reggelén, nem sokkal az után, hogy megtudta, a Zuhatagnál saját testőrei lesznek, üzenetet kapott a kamarástól, hogy sürgősen beszélni szeretne vele, de erre már nem maradt ideje.

Ř

Jerle Batra a békekonferencia szünetében fogadta a hívást.

A tárgyalások aggasztóan lassan haladtak. Batrának nem kellett személyesen részt vennie rajtuk (mit szólnának a tárgyaló felek, ha egy beszélő drótbokor akarna mediálni közöttük?), így hát a háttérből osztogatta a tanácsait a társainak, akik alaposan megizzadtak, mire a megfelelő mederbe terelték a beszélgetést.

A konfliktus megnyugtató rendezése a helybéliek érdeke és belügye, gondolta, de az objektív nézőpont és a józan ítélőképesség (csipetnyi Kulturáltsággal fűszerezve) sosem árt.

Az ad-hoc sátorváros, melynek központjában a díszes tárgyalósátor állt, több kilométer magasságból szinte beleveszett a dús füvű, szél borzolta rónaságba. Fönt a levegő friss volt és kellemesen hűvös. Jelenlegi testformájában Batra a környezeti tényezők legkisebb változását is érzékelni tudta, mintha a szél a sejtjei között fütyült volna. Átadta magát az érzésnek, és nem is akart szavakat találni rá.

Üdvözöllek, drága öreg barátom – üzente a távolba szavak nélkül a Quonber mobil plató közvetítésével, amely valahol a feje fölött lebegett, a sztratoszféra határán túl. – Mi újság?

Jerle Ruule Batra – felelt egy ismerős hang. – Rég nem láttalak.

Az Én Bulim, Én Sikítok, Hágó osztályú ÁKE már akkor a Rendkívüli Körülményeknek dolgozott, amikor Batra még koncepciószinten sem létezett a szülei fejében. Az üzenetből nem derült ki, hogy fizikai valójában hol jár épp a vén csirkefogó, de vette magának a fáradságot, hogy részletes személyiséglenyomatot készítsen, és azt lője át az éteren a Prasadalra. Mi lehet ilyen fontos?

Az már igaz – hagyta rá.

No és, hogy haladnak a béketárgyalások?

Nyögvenyelősen. A helyiek a vérengzés és tömeggyilkosság összes elképzelhető formáját kipróbálták már, ezért most elhatározták, hogy halálra untatják egymást. Jó úton haladnak.

Ne add fel! Mondd, igaz a hír, hogy gyereked van?

Hogy mi? Dehogy! Egy tanítványom gyerekére felügyelek.

Sose néztem volna ki belőled.

Megkért rá. Nem utasíthattam vissza!

Aha, értem. Mindegy, térjünk a tárgyra.

Térjünk.

Nézd meg ezt:

A személyiséglenyomat átjátszotta neki annak az üzenetnek a tömörített változatát, amit a Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom küldött anya-RH-jának, az AkiOké-nak, részletesen leírva különös találkozását egy ocht megahajóval a Zaranche bolygó fölött, amely, mint kiderült, nem egészen az volt, aminek látszott.

Értem – mondta Batra unottan. Vajon mi köze neki ehhez az egészhez? – És?

Minden okunk megvan rá, hogy feltételezzük: nemcsak ez az egy hajó volt hologram, hanem a Zaranchén állomásozó teljes flotta, a vetítőhajó kivételével. Színpadi kulissza az egész.

Az ochtok kinőtték a gyerekcipőt, hm? – hümmögött Batra. – Elirigyelték a nagyok játékait.

Az RK mindig felfújja az ilyesmit; boldogtalanok lennének, ha nem verhetnék félre a vészharangot minden apróság miatt. Kísértethajók, nem létező flotta… Micsoda marhaság! Kit érdekelnek az ochtok? Főjön miattuk a morthanveldek feje (vagy akármije), vagy a narisiineké. Ha egy Érintett faj kreálna színpadi kulisszát magának, akkor volna miért szívrohamot kapni. De az ochtok… nevetséges. Talán narisiin mentoraikat akarják lenyűgözni – vagy megnyomtak egy gombot, amiről nem tudták, mit csinál.

Persze az RK rögtön a legrosszabbat feltételezi, és azonnal riadót fúj. A Kultúra legnagyobb Elméi szinte betegesen igyekeznek borús gondolatok cizellálásával múlatni az időt, és úgy tűnik, ez a legújabb csont, amin kollektíve rágódnak. Mindenki magának csinál problémát, sóhajtott Batra. A Kultúra teleköpködi a galaxist kalandorokkal, amatőr világmegváltókkal, minden lében kanál hírguberátorokkal, exo-néprajzkutatókkal, bekattant filozófusokkal, komolytalan bölcselkedőkkel, nyughatatlan veteránokkal, önjelölt követekkel, és ki tudja, még mi minden mással, akik aztán tonnaszám ontják a jelentéseket a legkülönfélébb furcsa és gyanús eseményekről, amiket még a Kontakt zöldfülű újoncai is egyből kiszűrnek.

Tele az univerzum paranoid idiótákkal, mert a döntéshozók azt remélik, így biztosan nem érheti kellemetlen meglepetés őket, hiszen amit ennyi avatott szem nem lát, az nincs. Mindezzel persze csak a használhatatlan és félrevezető információk tömkelegét szaporítják, aminek előbb-utóbb kollektív gyomorfekély lesz a vége. És miközben önmaguk intenzív sajnálatával vannak elfoglalva, nem veszik észre a Világelnyelő Kataklizmát akkor sem, ha már az ágyuk lábánál nyáladzik és vicsorog.

Nem valószínű – felelte az ÁKE-lenyomat. – Valami más lehet a dolog mögött…

Egy enyhe fuvallat rezgette meg Batra bokortestét, akár egy sóhaj. – És aztán mi történt? – kérdezte, bár nem volt igazán kíváncsi a válaszra.

Nem tudjuk. Az ASzE-t hiába próbáltuk elérni. Talán elfogták. De az is lehet, hogy megsemmisítették. Kiküldtünk egy hadihajót az incidens színhelyére, de csak nyolc nap múlva ér oda.

Megsemmisítették? – kuncogta Batra. – Gondoltak egyet, és kilőttek egy kultúrabeli veteránt? Ugyan már!

Egy ocht Primárius könnyedén elbánhat egy kiselejtezett ASzE-vel. Ne felejtsd el, hogy azokat a hajókat nehézfegyverzettel látták el.

De hát ez nevetséges! – fortyant fel Batra. – Ne legyünk már ennyire üldözési mániásak! Az ochtok nem estek a fejük lágyára, hogy hadat üzenjenek a Kultúrának!

Eszükbe sincs hadat üzenni. De akár ölni is hajlandóak azért, hogy ne szivárogjon ki a hír.

Milyen hír, az isten szerelmére?! Mi olyan fontos ezen a Zaranche nevű trágyadombon, hogy megérje érte felvállalni egy galaktikus konfliktust?

Nem a Zaranchéról van szó, hanem a következtetéseinkről, amikhez az incidens révén eljutottunk.

És hová jutottatok el? Ne csigázz már!

Begyűjtöttünk minden adatot az ocht hajók közelmúltbeli mozgásával kapcsolatban, különös tekintettel az utóbbi ötven napra. Természetesen a legnagyobb titokban. Osztottunk-szoroztunk, aztán a szakértőink által megjelölt területekre kiküldtünk vagy két tucat Kontakt- és RK-kötődésű hajót, sőt, a bolygóközi futárszolgálat leinformálható tagjait is bevontuk az akcióba. Fokozott óvatossággal kellett eljárnunk, mivel a célzónák többsége morthanveld befolyási övezetben található.

Le a kalappal. Biztosan vörös kódot villantott valaki, ha még a hiperérzékeny lelkű szomszédainkkal való viszonyt is kockára tettétek. No és, megérte? Most már tényleg kíváncsi vagyok.

Több kísértetflottájuk is van. Tulajdonképpen az összes flottájuk az.

Tessék? – Batra a beszélgetés során most először zökkent ki a semleges megfigyelő szerepéből. Egykori emberi fizikumának utolsó, halovány tudati lenyomata megborzongott a felhőket kergető szélben. Egy védőruha nélküli, meztelen ember megfagyna idefenn, futott át az agyán a gondolat.

A zaranche-i flottán kívül tíz másikat találtunk, amiről kiderült, hogy puszta projekció – folytatta az MI. – Látod? így helyezkednek el. – Batra belépett a virtuális térbe, és körülnézett. A galaxis gliftérképének háromezer köbfényévnyi szelete hirtelen megjelent a lelki szemei előtt. Egy darabig eljátszadozott a beállításokkal.

Egyenletesen szétszórták őket az ocht zónában – állapította meg.

Úgy valahogy. A jelek szerint a teljes haderejük hetvenhárom százaléka máshol van, mint ahol gondoljuk.

De miért éppen ezekre a helyekre telepítették az álhajóikat? – Csupa isten háta mögötti, elhagyatott bolygó, poros orbitálok és kihalt vándortelepek.

Talán azért, hogy senki ne lássa őket.

De hisz nyílt kártyákkal játszanak! Nem csinálnak titkot az álflottáik hollétéből.

Olyan helyeket kerestek, ahol a legkevésbé tűnik fel bárkinek, hogy a hajóik nem valódiak. A hivatalos verzió úgy szól, hogy nagyszabású társadalmi vitába kezdtek, amelytől azt várják, hogy merőben új irányt szab fajuk fejlődésének. Minden csatornán azt harsogják a kommünikék, hogy az ocht történelem új fejezete kezdődik, és az Örökvárók végre elfoglalhatják méltó helyüket a galaktikus közösségben. Valószínűleg egy szó sem igaz az egészből, és a „nagyszabású társadalmi vitát” ürügyként használják, hogy a flottájukat feltűnés nélkül átcsoportosíthassák.

Ha fejlettebb volna a technológiájuk – folytatta az ÁKE személyiséglenyomata – a kísértethajóik fel-alá száguldozhattak volna a galaxisban, és senki nem vette volna észre a csalást. Funkcionális hologramot létrehozni, mint tudjuk, nem egyszerű mutatvány. Az Érintettek többsége, a mieink, a morthanveldek és a narisiinek is rájöttek volna a turpisságra, ezért úgy döntöttek, hogy a vetített hajókat olyan helyekre telepítik, ahol egy lélek se jár.

Batra legszívesebben a homlokát ráncolta volna, ha lett volna neki. – De hát mi értelme ennek az egésznek? Csak nem háborúra készülnek?

Nem tudhatjuk. Több fajjal is komolyabb nézeteltérésbe keveredtek az utóbbi időben, az aultridiákkal különösen elmérgesedett a viszony, de az ocht közvélemény nincs kimondottan háborús hangulatban. Inkább csak… várnak valamire. – Batra némi tanácstalanságot vélt kihallani a testetlen hangból. – Valamire, amihez gyorsaságra és határozottságra van szükség, meg némi agresszióra, ami nem éri el a háborús konfliktus küszöbét. A legesélyesebb ellenfeleik az aultridiák, de a jelenlegi felállás szerint a szimuláció kilencvenszázalékos valószínűséggel jósol vereséget, a meglepetés faktor a nullához konvergál.

És hová dugták az igazi hajóikat?

Azt, drága barátom, mi is nagyon szeretnénk tudni.

Batra elgondolkodott. – Legalább azt áruld el, hogy én hogy jövök a képbe?

A szimuláció révén. A kulisszahajók státusza és az ocht érdekeltségek profilmintázata alapján összeállítottunk egy listát a lehetséges célpontokról, ahová elképzeléseink szerint a valódi hajóikat telepíthették.

Többrétegű diaglif rajzolódott ki Batra előtt.

A legvalószínűbb, hogy a jelölt régiókban vannak, ahol defenzív vagy offenzív pozíciót vesznek fel; előbbi egyenletes erőeloszlást feltételez, míg az utóbbi lényege az erőkoncentráció. Itt láthatod a két verziót a valószínűségi eseményhálón. De van egy harmadik lehetőség is.

Az alfa és béta változat ábrarétege lassan, fokozatosan kezdett lehám-lani a térképről, de Batra már észrevette a mintázatot, és a helyet, amely köré a fényes pontok csoportosultak.

Blokád alá vonják a Sursament – motyogta maga elé.

Az Én Bulim, Én Sikítok zavartan hallgatott, mintha a felismerés meglepte volna. – Nos, ez is egy lehetőség…

TÖMÖR ANYAG

20, Bumm, Reccs, Szun

A Bumm, Reccs, Szün névre keresztelt morthanveld anyahajó külsőre lapított gömbre hasonlított, amelynek átmérője az ötven kilométert is meghaladta. Olyan volt, mint valami túlméretes jéggolyó, amelyet drágakövek milliói díszítenek; az idők során egyik-másik „drágakő” kiesett, apró krátert hagyva maga után.

A hajó belseje egyetlen összefüggő, óriási térrendszert alkotott. Skalpapta, az utaskapcsolatokért felelős morthanveld tiszt hosszasan magyarázta Anapliának a hajó geometriáját. Az egészet úgy lehet elképzelni, mondta, mintha tizenkilenc léggömböt addig fújnának, amíg egyenként mintegy tíz kilométer átmérőjűek nem lesznek, majd hatszögformába rendezik, és összepréselik őket, hogy a lufik szorosan egymáshoz lapuljanak, és megközelítőleg korongformát vegyenek fel. Ezután két másik, hét-hét léggömbből készült hatszögkorongot tapasztanak a két oldalára, az egészet megint összepréselik, végül kiveszik a kilapult léggömbfalakat, és az egészet megtöltik vízzel.

A vízzel teli teret horgonyláncok és vastag kábelkötegek szelték át, amelyek összeköttetést biztosítottak a milliónyi medúzaszerű lakóegység között. A lakófürtöket ide-oda tekergő közlekedőcsövek kapcsolták össze, amelyekben a gyorsabb közlekedés érdekében vákuumot hoztak létre.

A morthanveld hajókon a létfontosságú folyadékközeg tisztítására és forgatására kiemelt figyelmet fordítottak; minden egységen belül fix és mobil szűrőegységek zakatoltak. Ugyanakkor az étkezési célra betelepített növény- és állatfajok tápanyagokban gazdag életteret igényeltek, s mivel a morthanveldek fölösleges szégyenlősködésnek, sőt, bizonyos értelemben a kollektív tudatalatti megerőszakolásának tartották az illemhelyre járást (aminél már csak a tüdőlégzés gondolata volt elképesztőbb), salakanyagaikat egyenesen a vízbe ürítették.

Így aztán a folyadék, amelyben éltek, közlekedtek, dolgoztak és szaporodtak, csöppet sem volt olyan kristálytiszta, mint ami egy ekkora térben esztétikailag (no meg a balesetveszély elkerülése végett) kívánatos lett volna.

A morthanveldek imádtak tömegrendezvényekre járni, és úgy általában: sokan egy helyen lenni. A puszta tény, hogy több száz millióan utazhatnak összezárva egyetlen űrhajóban, felvillanyozta őket, és szerették volna a közösségi élményt a nap minden órájában intenzíven megélni, így aztán ha hajóra szálltak, inkább egy speciális hártyaréteget húztak a szemükre, hogy úgy érzékeljék, mintha a víz kristálytiszta lenne.

Djan Seriy úgy döntött, hogy ugyanezt a módszert használja, és egy emberi használatra átalakított hártyaszemüveget viselt úszás közben. Sötét védőruhája szorosan hozzátapadt, akár egy második bőrréteg. A nyaka körül levélfonat-féleség fodrozódott, amiből oxigén áramlott az orrához vezető vékony, átlátszó csövekbe. Aktív ügynökként nem lett volna szüksége efféle félmegoldásokra, a saját bőrét kopoltyúvá tudta volna alakítani, hogy kiszűrje a légzőgázokat a vízből.

A hártya olyan szorosan tapadt a szemére, hogy kénytelen volt ideiglenesen kikapcsolni a pislogási reflexét. Lazábbra is állíthatta volna, de a mögé jutó vékony légréteg torzította volna a látását. A szemüveg egyidejűleg miniatűr képernyőként is működött, amely az aktuális térszegmens virtuális képét mutatta. A periférikus látómezőben a szomszédos barlangterek elmosódott körvonalai rajzolódtak ki.

Megtehette volna, hogy rácsatlakozik a belső kamerákra (vagy ad abszurdum beéri azzal, amit a saját szemével lát), de a hártya viselését udvariassági gesztusnak szánta; az eszközön keresztül a hajó pontosan ugyanazt látta, amit ő, és biztos lehetett benne, hogy ex-RK-s vendége semmi rosszban nem sántikál.

Ahhoz, hogy eljusson a céljához, több alternatíva is kínálkozott. Az egyszerűség kedvéért egy félönműködő taposóhajtány mellett döntött, amibe két kézzel kellett kapaszkodni. (Turminder Xuss felajánlotta neki, hogy dildó helyett hajtánynak álcázza magát, de ő biztosította róla, hogy tud vigyázni magára, és a szavát vette, hogy a szobában marad, és nem csinál semmi ostobaságot.)

Széles ívben kikerült egy makacs szembeáramlatot, aztán elkapott egy másikat, átpedálozott egy vastag lakógömbfürt alatt, majd egy hosszúkás, zöldesfekete buborékhalmaz felé vette az irányt, ami óriás hólyagmoszattelephez hasonlított. Leállította a hajtányt, és egy ezüstösen derengő hasítékon át beúszott a legnagyobb buborékba. A víz lassan elszivárgott a helyiségből, leeresztve Anapliát a puha, nedves padlóra. A hajó újabb és újabb felfedeznivalókat tartogatott, így jószerével több időt töltött a vízben, mint a szárazon (ha tehette, aludni is a vízben aludt). Négy nap volt csak hátra a dokkolásig, és úgy érezte, a fedélzeten eddig eltöltött öt nap alatt alig látott valamit a hatalmas, csodákkal teli vízi világból.

A festékszerű védőöltözék a levegő hatására felbolyhosodott, lepergette magáról a vizet, és bő fazonú női ruhává alakult. Miközben nyak-lánckopoltyúját a zsebébe gyűrte, a búvárruha fejrésze dekoratív, fodros gallérba rendeződött. Egy pillanatra hozzáért a fülbevalójához, mire a generált statikus mező egyszerű frizurába rendezte a haját, ami aznap történetesen szőke volt. Úgy döntött, nem veszi le a hártyaszemüveget, mert kifejezetten jól áll neki; úgy festett benne, mint egy kalóz.

A szűrőmezőn átlépve a mindig zajos és zsúfolt 303. számú gubóban találta magát, amelyet idegen életformák számára alakítottak ki. A zene elemi erővel dübörgött, a félhomályban vágni lehetett a drog- és fűszerszagú füstöt.

Alighogy belépett, máris ellepte az apró, foszforeszkáló, madárszerű lényekből álló felhő, amit az asztaloknál ülők szórtak az érkezők nyakába konfetti gyanánt. Némelyik szárnyas kínrímekkel teletűzdelt üdvözlődalocskát énekelt, mások obszcén ábrákat vetítettek a testükre, megint mások feromonkoktélokat spricceltek. A gubóban mostanában ez volt a divat; korábban a repülő kolibrik privát üzeneteket továbbítottak, narkotikumot szállítottak, sértegették a belépőket, vagy versbe szedett bölcsességeket és szerelmes dalokat csipogtak. Djan Seriy elképzelni sem tudta, mi ezen a vicces.

Türelmesen megvárta, hogy eloszoljon a madárfelhő, de közben rettentően viszketett a tenyere; micsoda móka volna leütni a pelyhes kis gnómokat, gondolta. Az utolsó neonzöld példány kitartóan kerregett a feje fölött; jól irányzott, villámgyors mozdulattal elkapta, és szúrós tekintettel elindult a sápadt arcú humanoid felé, aki ráuszította az állatot. – Ezt elveszítette, uram. Legközelebb vigyázzon rá jobban! – mondta hűvösen. A férfi átvette a dülledt szemű tollast, és valamit motyogott az orra alatt. A távolabbi bokszokból többen odaintegettek neki. A gubóban mindenki ismert mindenkit; három látogatás elég volt hozzá, hogy régi barátként üdvözöljék az embert. Több asztalhoz is invitálták, de ő jobbra-balra köszöngetve rendületlenül törtetett a bárpult felé, s közben udvariasan visszautasított valami sűrű és penetráns szagú drogot.

A kör alakú bárpult megfakult glóriaként derengett a füstös terem közepén.

– Fhjan! Háf iffagy! – örvendezett Tulya Puonvangi, aki a Kultúra félhivatalos nagyköveteként dolgozott a Bumm, Reccs, Szün fedélzetén. Anaplia ugyanazzal a lesújtó pillantással mérte végig a szuszogva közeledő köpcös férfit, mint a neonszínű madárrajt, de a kellemetlen találkozás elkerülhetetlen volt. Puonvangi már a megérkezése napján körbedöngte. Hosszú, agyarszerű metszőfogaitól eltekintve – ami miatt röhejesen pöszén beszélt – úgy-ahogy emberszabásúnak tűnt, bár a tarkóján egy harmadik szem is virított, amiről váltig állította, hogy remekül funkcionál, pedig csak olcsó imitáció volt. Legfőbb büszkesége azonban – és ezzel ismeretségük már eme korai szakaszában eldicsekedett – átalakított nemi szerve volt, amit mindjárt meg is akart mutatni. Anaplia alig bírta lebeszélni.

– Helló, dfága! – csacsogott Puonvangi, és a könyökénél fogva magához rántotta a nőt, majd egy nyálbő cuppanóst nyomott az arcára. Anaplia nem tiltakozott, mereven és közönyösen tűrte a dolgot. A férfinak tengervízszaga volt, amibe némi ánizsgyümölcs és valami édeskés, pszichotrop illat keveredett. Kényelmes, bő lebernyeget viselt, amely ide-oda hullámzott hájas teste körül, mintáin lassított pornográf jelenetek követték egymást. A ruhaujját könyékig feltűrte, alkarján drogtetoválások vékony, izzó vonalai világítottak. – Gyönyöfffű fagy, minf mindif! Ef a fiafalemffer, akif be akarfam mufafni nefed! – Egy nyúlánk fiatal fiúra mutatott, aki a bárpult mellett lógatta a lábát. – Fhjan Fheri Anaflia, efiff Kafli Quifk. Kafli, üdvöföld a hölfet!

A fiatalember zavarba jött. – Örülök, hogy megismerhetlek – mondta csöndes, bariton hangon. Nehezen behatárolható, egzotikus akcentussal beszélt. Belső fénnyel ragyogó bőre félúton volt a mélybronz és a mohazöld között, haja kócos fekete tincsekben hullott a vállára. Hosz-szúkás arcának lapos orra és vakító fehér fogai kölcsönöztek kamaszos, sármos karaktert. Leeresztett pillái mögül félénken pislogott, zárkózottságát szolid mosollyal igyekezett leplezni. A szeme körül halvány nevetőráncok rajzolódtak ki, ékformára nyírt szemöldöke és vékony bajusza egy elvetélt próbálkozás emlékét idézték. Sötét szemében szikrák pattogtak. Koromfekete csőszárast és laza, de jól szabott kabátot viselt.

Összességében tehát az a típusú férfi volt, aki mögött ájultan esnek kazalba a nők. Anaplia bizalmatlanul méregette; rossz tapasztalatai voltak az ilyen fickókkal.

– A nevem Djan Seriy Anaplia. A tiéd hogy hangzik eredeti, raccsolás-mentes formában?

A fiú elmosolyodott, és bocsánatkérő pillantást vetett Puonvangira, aki idétlenül vigyorgott, és a szemöldökét emelgette. – Klatsli Quike – felelte.

Anaplia biccentett. – Örvendek a szerencsének, Klatsli Quike – mondta, és lehuppant a fiú mellé, a lehető legtávolabb Puonvangitól, aki sértődötten biggyesztette le húsos ajkait. Szerencsére hamar túltette magát a csalódottságán, és a tenyerével nagyot csapott a bárpultra. A mobil felszolgálóegység szolgálatkészen kattant egyet a bár túlsó felén, és a pult fölött futó sínen feléjük lódult.

– Piáf! Kábfüftöt! Vigyáff, kéf, belövééééf!

Ř

Anaplia kelletlenül maga elé húzott egy koktélt, hogy Puonvangi ne igyon magában. Quike pipára gyújtott; fenséges aromájú herbaegyveleget kevert be, jószerével csak az illat kedvéért, mivel magának a fűnek nem volt narkotikus hatása. Puonvangi rendelt pár ampulla drogfestéket, és miután hiába ajánlgatta őket Anapliának és Klatslinak, mindkét karját kipingálta vele, csuklótól könyékig. A drogvonalak élesen felizzottak, Puonvangi arcát zöldre festette a fény. Sóhajtva hátradőlt, behunyta a szemét és ellazult, majdnem hogy lefolyva a székről. Quike egy darabig csendben hallgatta a kéjes nyögéseket, aztán megszólalt: – Ugye te a Sursamenről jöttél? – Aztán bocsánatkérő pillantást vetett a nőre, mintha szégyellné az indiszkrét kérdést.

– Igen – felelte a nő. – Ismered?

– Csak hallomásból – szerénykedett a fiú. – Tudod, a hagymabolygók élővilága és ökoszisztémája a szakterületem. Imádom a hagymákat, reggeltől estig el tudnék róluk beszélgetni!

– Ezzel nem vagy egyedül.

– Persze, csak nem értem, miért nem rajong értük mindenki ugyanúgy, mint én.

Anaplia vállat vont. – Sok érdekes hely van a világon.

– Igen, de egy hagymabolygó… az… az maga a csoda! Az univerzum komplexitása egyetlen gömbbe sűrítve. – A szája elé kapta a kezét (karcsú, hosszú ujjai voltak), és elpirult. – Te jó ég, de hát kinek magyarázok, hisz’ te egy hagymán születtél. Ki tudhatná nálad jobban!

– Mármint, hogy különlegesek lennének? – Anaplia elgondolkodott. – Nem is tudom. Bárhol nő fel az ember, az otthon az otthon: az a viszonyítási alap, az abszolút mérce, amihez az új benyomásait hasonlítja. A startmező; nincs benne semmi izgalmas. A csodálatos dolgok az ismeretlenben kezdődnek.

Meglötyögtette az italát, és belekortyolt. A fiú közben füstfelhőket eregetett. Puonvangi csukott szemmel szaggatott, eksztatikus nyögéseket hallatott.

Anaplia visszakérdezett, mintegy udvariasságból: – És te? Hová valósi vagy? Mi a teljes neved?

– Astle-Chulinisa Klatsli MB Quike dam Uast.

– Embé? – csodálkozott a nő. – Úgymint M és B?

– Aha. – A fiúnak cinkos mosoly bujkált a szája szegletében.

– Ez valami rövidítés?

Quike behunyt szemmel bólintott.

– És mit jelent??

– Azt nem mondhatom meg.

Anaplia elhúzta a száját.

Quike felnevetett, és széttárta a kezét. – Hallottál már a Csavargókról, Djan Seriy Anaplia? Bejártam a fél világot… mármint azt a részét, ami érdekelt. Öregebb vagyok, mint amilyennek látszom; sok mindent láttam, sok embert megismertem, adtam és kaptam, nyertem és vesztettem. Hosszabb-rövidebb ideig vendégeskedtem az Érintett civilizációknál, istenekkel beszélgettem, elmélkedtem a szublimatákkal, és amennyire emberi testben lehetséges volt, ideákkal dobálóztam az Elmék virtuális játszóterein. Nem az az ember vagyok, aki rég; nem akarok és nem is tudok azonosságot vállalni a régi önmagammal. Megelégszem annyival, hogy egy apró titkot rejtsek a nevem közepébe. Ennyit igazán megér-demlek, nem gondolod? – kacsintott.

Anaplia tűnődve nézte a fiút. A Csavargók egy kis létszámú, de annál színesebb szubkultúra volt a Kultúrában, a legtöbben afféle kasztként gondoltak rájuk. Tagjai – nevükhöz híven – főállású barangolók voltak, egyik orbitálról a másikra vitették magukat a csavargóbarát RH-kkal, vagy aki épp’ felvette őket.

Akadtak köztük szép számmal, akik más Érintettek befolyási területein utazgattak, és megélhetésüket – amikor olyan elmaradottabb civilizációkkal hozta össze őket a sors, amelyek még mindig a pénz bűvöletében éltek – intergalaktikus segélyalapok megcsapolása révén teremtették elő, vagy olyan közös forrásokból merítettek, amelyeket kimondottan ilyen célra hoztak létre.

Mások még távolabbra merészkedtek, és itt kezdődtek az igazi gondok. Egy kultúrabeli jelenléte egy fejlődő civilizációban alapvető változásokat indíthatott el, még akkor is, ha az illető csak turistaként robogott végig az adott struktúrán, és egyáltalán nem állt szándékában felforgatni azt. Nem minden Csavargó vette jó néven, ha a Kontakt a nyomába szegődik, és minden mozdulatát lesi. (A Kontaktot ez persze a legkevésbé sem zavarta, pláne akkor, ha az illető egy „érzékeny” buborékvilágba hatolt be, szerintük erőszakosan.) így aztán gyakran előfordult, hogy a kémek szem elől vesztették őket. A Kontaktnál egy teljes ügyosztály foglalkozott a fejlődő civilizációk megfigyelésével, nehogy egy Csavargó – szántszándékkal vagy egy szerencsétlen „félreértés” következtében – helyi Despotává, Prófétává, Őrült Tudóssá vagy Istenné avanzsáljon. E négy alapeseten kívül persze számos más variáció előfordult; egyeseket a nagyság illúziója ragadott el, mások ki akarták élni gyerekkori vágyaikat, és zilált morális érzékükkel nem tudtak különbséget tenni a szimpla önzés és a tömegek fölött elkövetett erőszaktétel között.

Többségük ártalmatlan volt, és előbb-utóbb letelepedett, általában valahol odahaza, a Kultúrában. Akadtak azonban olyanok, akik egész életükben sodródtak gyökértelenül. Közülük néhányan – tulajdonképpen meglepően sokan – matuzsálemi kort értek meg. Egyesek azzal dicsekedtek, hogy azóta járják csillagközi nomádként az űr rónaságait, amióta a Kultúra megjelent a galaxisban.

Vajon a kölyökképű Quike is közéjük tartozik?

Anaplia megrázta a fejét. – Ez marhaság – sommázta a véleményét.

– Tényleg? – A fiú sértett pillantással mérte végig, mint a szíven talált őzsuta. – Pedig az igazat mondom.

– Az igazat? – horkant fel Anaplia. – Kinek a szemszögéből nézve? – Belekortyolt az italába. Rendelt egy Za visszavágót, de a felszolgáló drón még sosem hallott ilyen koktélról, így kénytelen volt beérni a helyi specialitással. Legalább az is ütött. Quike újra megtömte a pipáját.

– És a Nyolcadikon születtél? – Akkora füstfelhőt pöfögött, hogy majd’ megfulladt tőle. Szolidan köhincsélt egyet.

– Igen – felelte Anaplia. – Meg kell hagyni, elég jól informált vagy – dünnyögte.

– Köszönöm. Igyekszem. – Hirtelen rémült arcot vágott, mint akinek szörnyű sejtése támadt. – Te RK-ügynök vagy, igaz?

– Azért nem kell leesni a székről – nyugtatta meg a nő. – Kifiléztek. Tudod, elvették a játékaimat, majdnem mindet.

A fiú pimaszul elvigyorodott. – Milyen kár.

Anaplia sóhajtani is fáradt volt. Egyre biztosabban érezte, hogy egy homályos összeesküvés áldozata. Ez a Quike gyerek olyan vonzerőt sugároz, hogy a galaxis túlfelén is megroggyan tőle a nők lába, gondolta. Nyilvánvalóan csapda. De ki az a hülye, aki beleesik?

Ř

Puonvangit a Biriliszi Testvériség virágos kedvű cimboráinak gondjaira bízták. A biriliszek két fő ismertetőjegye, hogy szárnyuk van, és hogy nézetük szerint narkó nélkül nem élet az élet. Szemmel láthatólag emberükre akadtak Puonvangiban; a füstös gubó nemsokára robbanásközeli állapotba került a duhaj szárnycsattogás és az eksztatikus nyögdécselések miatt.

Anaplia és Quike átnyergeltek egy másik bulira, amit a fiú ajánlott. A szűk hely tele volt különféle vízbolygólakókkal (akik be tudták préselni magukat az ajtón) és kopoltyút viselő, testileg jócskán átalakított humanoidokkal. A langyos, opálos víz szinte forrt az oldott illatanyagoktól és a furcsa, zenei vibrálástól. Értelmezhetetlen eredetű hangok zsongtak az elképzelhető összes frekvencián. Anaplia és Quike buborékokat nevettek, amikor nem boldogultak a csőrös poharakkal és a ravasz kialakítású, önzáró szívószállal. A móka kedvéért egy primitív korokat idéző, mechanikus hangcsövön át beszélgettek egymással.

Amikor végre rájöttek a víz alatti ivás trükkjére, egyszerre felhajtották az italukat.

Néhány karcsapással arrébb színpompás, cakkos-fodros lénypár lebegett. Karcsúak és magasak voltak, hosszúkás, szoborszerű arcukról királyi méltóság sugárzott. Egymás mellett lebegtek, úszófodraik fürgén hullámoztak. Vajon beszélgetnek? Vagy veszekszenek? Netán udvarolnak egymásnak? – találgatta Anaplia.

Quike finoman megérintette a karját. – Menjünk – intett a bejárat felé. – Mutatni akarok neked valamit. – Anaplia nem válaszolt, csak a fiú kezét nézte, amit Quike – mintegy véletlenül – a karján felejtett.

Ř

A buborékkocsi fürgén hasította velük a vizet az anyahajó gyomrában. A szűk hátsó ülésen ültek szorosan egymás mellett, és a védőruha miatt az idegmíderük segítségével kommunikáltak. Egymás után suhantak el mellettük a lakóegységek irdatlan kötegei.

Mutatni akarok neked valamit – fordult a nő felé Quike, és ismét megvillantotta fogpasztamosolyát.

Ezt már mondtad – válaszolt Anaplia szárazon. – Ne izgulj, már megpuhítottál. Éppen hozzád megyünk, ha jól sejtem. – A romantika sosem volt az erős oldala. A csábítás tánca meg a tejszínhabbal lefújt macska-egér játék mindig is idegesítette. Hamisnak és erőltetettnek érezte; minek kozmetikázni az igazságot, ha attól nem lesz szebb? Néha arra gondolt, hogy a neveltetésében van a hiba, aztán rájött, hogy mégsem; a nők többségével ellentétben belőle hiányzott a rózsaszín, cuki dolgok iránti fogékonyság.

Végül egy, három gömbből álló lakóegység előtt álltak meg, amely észrevétlenül és beazonosíthatatlanul bújt meg több ezer másik között, egy kilométernyi hosszú fonálon. A hajónak ebben a szegmensében, a nyüzsgő centrumtól viszonylag távol kaptak helyet az űrhajó fajidegen utasai. Az ajtó nyálkás és lassan deformálódó zselémezőből állt, azon túl pedig egy szűkös, de jól megvilágított helyiség húzódott. A levegő tiszta volt és fémszagú. Személyes tárgyakat Anaplia sehol sem látott, csak itt-ott árválkodott egy-egy bútor, látszólag véletlenszerű elrendezésben. Minden beteges árnyalatú sötétzöld és mélyvörös színben játszott, az embernek kedve támadt volna sikítva elszaladni. A bútorok még csillogtak is, mintha vékony membránréteg fedte volna őket.

– Még egy italt? – kérdezte Quike.

– Igen, köszönöm.

– Mit szólnál egy kis zümm szeszhez? – Quike beletúrt egy apró padlóládába, s közben a szeme sarkából észrevette, hogy Anaplia, homlokát ráncolva a síkos tapintású fotelt vizsgálgatja. – A huzatot nézed? Történt egy kis baleset, vagyis… Restellem a dolgot, de mindent impregnáltatnom kellett. Tényleg ciki. – Zavartan Anaplia felé nyújtott egy harangforma poharat. – Tudod, a legutóbbi utamon kitört rajtam valami fura allergia, amit csak otthon tudnak meggyógyítani. Addig is csíramentes környezetben kell tartózkodnom. Nem komoly, de azért nem árt…

Anaplia gyanakodva méregette. – Fertőző? – vágott közbe. Immun-rendszere, ami egy átlagos kultúrabeliéhez képest sokkal kifinomultabb volt, nem jelzett veszélyt, pedig jó néhány órát eltöltött már Quike társaságában. Ha komoly baja lett volna, mostanra biztosan kiderül.

– Nem, dehogy! – tiltakozott Quike, és intett, hogy üljön le. Letelepedtek egy alacsony asztalka mellé, egymással szemben. Quike mindkettőjüknek töltött a zümm szeszből, amely barna volt és sűrű, akár a méz.

Anaplia egyre a fotel csúszós borítását tapogatta. Fura gondolatok jártak a fejében. Lehet, hogy a fickó nem szimpla ágytornára hívta? Hirtelen megmagyarázhatatlan rossz előérzete támadt. Mi ez a hely? Valami azt súgta neki, hogy meneküljön. Épeszű embernek nem járná meg az agyát, hogy kikezdjen egy RK-ügynökkel, még ha ideiglenesen ki is filézték, de az emberek sokfélék, és némelyeknek igencsak sajátos elképzelései vannak a minőségi időtöltésről.

A biztonság kedvéért aktiválta az idegmíderét, és rákapcsolódott a hajó információs rendszerére. A lakóegységet leárnyékolták, de ebben nem volt semmi szokatlan. Pontosan látta, hol van a hajón belül, és a hajó is tudta, hogy ő hol van.

Quike arrébb csúsztatta a harangkelyhét az asztalon, mire az halkan megzendült. – Látod, így működik – mondta a pohárra mutatva. – A rezgések állítólag megváltoztatják az ital ízét.

Anaplia két kezébe fogta a poharát, és előredőlt. – MB Quike – kezdte –, mondd csak, mire készülsz? – Beleszagolt az italába.

A fiú szemrehányó pillantást vetett rá. – Először igyunk.

– Nem. – Anaplia összehúzott szemöldökkel méregette a fiút. A kehelyből felszálló alkoholgőzben semmi különöset nem érzett, de gyorsan elindított egy részletes vegyelemzést. – Miért hoztál ide? Valamit mutatni akartál.

Quike felsóhajtott, és letette a harangkelyhét. – Utazásaim során – kezdte kelletlenül – megtanultam olvasni mások gondolataiban. – Vállat vont. – Fel akartam vágni a képességemmel.

– Olvasol mások gondolataiban? – visszhangozta Anaplia. – Na ne!

Az Elmék beleláttak az emberek fejébe, de a turkászást Kultúra-szerte tiltották; léteztek külön erre a feladatra specializált gépek, ezért nem jelentett problémát, hogy olyan androidot készítsenek, ami képes használni a technológiát, de hogy egy közönséges ember belenézzen a másik fejébe, az felettébb valószínűtlen volt.

Sőt mi több, riasztó. Ha Klatsli Quike kényszerképzetes paranoid, akkor ugrott az esti szex.

– Pedig így van – erősködött a fiú, és közelebb hajolt. Az orruk majdnem összeért. – Nézz a szemembe!

– Ez most komoly?

– Bizony, Djan Seriy – felelte Quike. Volt valami hipnotizáló a hangjában. Anaplia sóhajtva letette a kelyhét. (A vegyi elemzés szerint a pohár tartalma tömény szesz volt, ettől eltekintve ártalmatlan.)

A fiú szemébe nézett.

Egy darabig némán, mozdulatlanul ült, és a fekete szempárt fürkészte, aztán egyszer csak… egy villanás. Apró, vörös szikra. Anaplia hátradőlt, és meglepetten pislogott. Quike az ajkára tette az ujját, és elmosolyodott. Mintha egy csöpp szomorúsággal vegyes irónia is lett volna a mosolyában. Lehet, hogy ő sem egészen így képzelte az estét?

Gyors rendszerellenőrzés; Anaplia visszajátszotta az utolsó pár másodpercet, hogy tett-e olyan mozdulatot, aminek nem volt tudatában, vagy kiesett-e valamennyi idő, de semmi ilyesmi nem történt.

Hm.

Összevonta a szemöldökét, és ismét előrehajolt.

Ahogy összekapcsolódott a tekintetük, a vörös szikra megint felvillant, egészen haloványan. Koherens fény volt, egyetlen tiszta, szűk frekvencia. Villant egyet, azután kialudt.

Engedélyt kérek…

Mire kér engedélyt? És ki? Honnan jön ez a gondolat?

Összeráncolta a homlokát, és mélyen magába nézett. Semmi. Quike-ra pillantott. Lassan derengeni kezdett benne a felismerés.

A vörös fény immár folyamatosan vibrált; Quike sorra küldte a jeleket. Lézerjeladó retinája van, állapította meg magában Anaplia. Alaposabban szemügyre vette az ábrákat, és rájött, hogy közönséges nonárius, azaz kilences alapú marainba kódolt glifeket lát. Annak idején a kiképzésen tanultak a fénymorzéról, de csak érintőlegesen; a módszert már évezredek óta nem használta senki, mert az idegmíder átvette a helyét, lévén sokkal kifinomultabb és hatékonyabb kommunikációt tesz lehetővé. Aktív korában maga is csináltathatott volna magának lézerszemet, de nem látta értelmét. Újra a jelre összpontosított.

ME?

Megközelítési Engedély; ezt a rövidítést eredetileg a kultúrabeli hajók használták, aztán az emberek is átvették; olyankor villogtatták, ha közeledni akartak valakihez, de nem voltak biztosak a pozitív fogadtatásban.

ME?

Anaplia alig észrevehetően bólintott.

Djan Seriy – villogta a fénymorze. – Ha érted, amit mondok, dörzsöld meg az állad a bal kezeddel. Ha megfelel a tempó, kétszer, ha túl lassú, egyszer, ha pedig túl gyors, háromszor.

Hangosan sokkal tovább tartott volna kimondani, de a jeláram nem volt követhetetlenül gyors. Anaplia megvakarta az állát a bal kezével, kétszer.

Nagyszerű! Először is hadd mutatkozzam he, immár a teljes nevemen. Az MB rövidítés azt jelenti: Majombiztos. A megbízómat hívják így, aki egy Folyó osztályú GyH, egykori Delta osztályú AKE, Renegát és Csillagvándor. Ő küldött hozzád.

Szóval innen fúj a szél, Quike barátunk avatoid!

A legújabb generációs avatárokat olyan kifinomult biomimikrivel látták el, hogy sokszor az MI-k se tudták megkülönböztetni őket a hús-vér emberektől. Quike ilyen szempontból különösen jól sikerült. Gazdahajója pedig, még különösebb módon, Renegátnak és Csavargónak vallotta magát.

Sok MI nem tartotta magára nézve kötelezőnek a Kultúra írott és íratlan szabályait, és inkább a maga feje után ment. Egy részük azonban csak névleg helyezkedett törvényen kívül, és titokban a Kultúrának dolgozott, mert így elvállalhatott olyan morális szempontból megkérdőjelezhető feladatokat, amelyektől kultúrabeli társai ódzkodtak. A Renegátok egyik első képviselője és örök példaképe a Hálószakasz volt, amely évtizedeken át tettette a dacos kívülállást, s közben mindvégig a Kultúrának dolgozott, meghatározó szerepkörben. Űrbéli magányában flottát fabrikált magának, amely (micsoda véletlen!) pont akkor készült el, amikor a Kultúrának a legnagyobb szüksége volt rá. De ez már több mint húsz évvel ezelőtt történt, és a Hálószakaszt azóta senki sem látta.

Anaplia bizalmatlanul méregette a küldöncöt, és ezt Quike is észrevette.

Ne haragudj, hogy hazudtam, hidd el, nem volt más választásom. Azért ügyelek ilyen pedáns módon a tisztaságra, nehogy beszivárogjanak hozzám a nanokémek; csak így lehetek biztos benne, hogy mások nem hallgatják le a magánbeszélgetéseimet. Ezért vannak befóliázva a bútorok. A pipafű, amit a bárban szívtam, speciális keverék, megtisztítja a tüdőmet a nanoportól. Ha valahol a Kultúrában értelek volna utol, nem kellett volna ekkora hajcihőt csapnom a dolog miatt. Odahaza mindenki azon izgul, nehogy felbosszantsa a morthanveldeket. Én sem akarok fölösleges balhét, ezért kénytelen vagyok bizonyos óvintézkedéseket megtenni. Mivel úgy tudom, nem tudsz fénymorzét használni, és nem is lenne szerencsés, hadd folytassam azzal, hogy röviden elmondjam jövetelem célját.

Anaplia felvonta a szemöldökét.

Amint már említettem, Renegát vagyok, de csak a nevemben; három és fél ezer évig róttam a galaxist, hűségesen szolgálva a Kultúrát. Részt vettem az idiri háborúban, és a reménytelenség éveiben kulcsszerepet kaptam az események irányításában. Úgy éreztem hát, rám fér egy kis pihenés. Nyugdíjba vonultam, azzal a jóleső tudattal, hogy ha szükség lesz rám, visszatérek.

Az elmúlt nyolcszáz évben ráérősen bolyongtam szerte a galaxisban: sok addig felfedezetlen világot bejártam és temérdek civilizációval ismerkedtem meg, de mindig találtam valami újat, amit addig még nem ismertem; az univerzum olyan gyorsan változik, hogy a végére sem érsz, máris kezdheted elölről. S mivel annyi mindent láttam és tapasztaltam, bízvást állíthatom, hogy minden furcsaság közt a legkülönösebbek a hagymabolygók, s ezek közül is a Sursamen. A szülőbolygód sorsát már jó ideje nyomon követem, az ott élő népekével együtt. Amikor meghallottam, hogy apád meghalt, és elvesztetted az öcsédet, Ferbint – fogadd őszinte részvétemet –, úgy éreztem, tennem kell valamit. Elhatároztam hát, hogy felajánlom a szolgálataimat a királyi családnak.

Feltételeztem, hogy amint meghallod a hírt, hazaindulsz, és sejtettem, hogy az RK nem enged el csak úgy, mindenféle extra képességgel felszerelve. Mivel sem kísérőhajót, sem drón mentort nem adtak melléd (megjegyzem, ez azért jellemző), elhatároztam, hogy megkereslek, és segítséget ajánlok. Sajnos nem vihetlek magammal, és a személyi testőröd sem lehetek, különben morthanveld barátaink azonnal kipenderítenének, de barátként és segítőtársként számíthatsz rám. A Sursamen, és legfőképp a Nyolcadik nem kifejezetten életbiztosítás mostanság, így a magányos utazónak, bármilyen tapasztalt is, nem árt, ha vannak szövetségesei.

Olyan messziről követem a hajódat, hogy bármilyen bonyodalom esetén vissza tudjam hívni az avatáromat. Van még egy kis elintéznivalóm, de aztán magam is a Sursamenre látogatok. Ha bármire szükséged van, csak szólj.

Nem kell most rögtön válaszolnod. Várni foglak a Sursamenen. Ha úgy érzed, egyedül akarsz boldogulni, természetesen azt is megértem és elfogadom.

Egyelőre ennyi. Most pedig tégy úgy, kérlek, mintha valóban gondo-latolvasósdit játszottunk volna. Hátha mégis figyelnek.

Négy, három, kettő, egy… üzenet vége.

Anaplia döbbenten meredt az avatoidra, mintha most látná először. Még egy mechanikus pénisz! Mivel érdemelte ki ezt a törődést?

Hátradőlt, és mosolyogva megcsóválta a fejét. – Rám nem hatnak az elmetrükkjeid.

Quike elmosolyodott. – Nem mindenkire hatnak. – A harangkehely tompán, fémesen megkondult a kezében. – Később megpróbálhatjuk még egyszer. Hátha akkor több szerencsém lesz! Egészségedre!

– Nem hiszem – ütötte hozzá a poharát Anaplia a fiúéhoz. A kétszólamú csengés-bongás testet-lelket bizsergető összhangzatba olvadt. Mielőtt az utolsó hangfoszlányok is elhaltak volna, Anaplia már tudta, hogy nem fogadja el a Majombiztos ajánlatát.

Egy darabig még beszélgettek; Quike vég nélküli utazásairól és az átélt kalandjairól mesélt. A történetei színesek és szórakoztatóak voltak, Anapliának nem kellett különösebben megerőltetnie magát, hogy érdeklődést színleljen. Közben pedig azon gondolkozott, vajon mennyit élt át mindebből közvetlenül az MI, és mennyit az avatoid; mekkora részben szólnak az elbeszélései valójában megtörtént eseményekről, és mennyi a hozzáköltés, aminek az a szerepe, hogy a hallgatóval elhitesse, a kalandok főszereplője hús-vér ember volt, és nem egy hiperintelligens számítógép.

Aztán ő beszélt Quike-nak a gyerekkoráról és a Sursamenen töltött éveiről. Az avatár a legapróbb részletekre is kíváncsi volt, és Anaplia őszintén válaszolt a kérdéseire, de bizonyos témákat került, nehogy véletlenül utalást tegyen a kódolt üzenetre és a kétes értékű ajánlatra.

Épeszű ember nem megy be kivilágítatlan sikátorba. Ha a Majombiztos tényleg ilyen lelkes és elkötelezett, ahogy állítja, akkor két lehetőség van: vagy gyermekien naiv, vagy komplett idióta. Egyik rosszabb, mint a másik. Persze az sem kizárt, hogy megfigyelőnek küldték (mondjuk az RK), és csak úgy tesz, mintha gyermekien naiv vagy komplett idióta volna, ami még aggasztóbb. És ha valóban az RK-nak dolgozik, akkor miért nem említette neki senki, mielőtt eljött a Prasadalról? Legalább az utolsó kultúrabeli hajó figyelmeztethette volna, mielőtt belépett a morthanveld felségterületre.

Vajon mire megy ki a játék? Hiszen ő nem akar mást, mint virágot vinni az apja sírjára, elmorzsolni néhány könnycseppet Ferbin üres kriptája előtt, akarva-akaratlanul újra átélni a múltat, és pontot tenni egy tésztaszerűen nyúló, befejezetlen mondat végére, aminek az értelmét maga sem érti. Oramen jó király lesz, és nem szorul az segítségére, de ha jó tanáccsal vagy a puszta jelenlétével a hasznára lehet, marad, amíg szüksége van rá. Aztán szépen összepakolja a cókmókját, és visszamegy az RK-hoz (ha visszaveszik), folytatva a megkezdett munkát, ami nélkül – annak minden nyűge és nehézsége ellenére – nehezen tudná elképzelni az életét.

Miért akarna egy veterán Elme belekeveredni egy huszadrangú uralkodócsalád belső ügyeibe? Miféle előre nem látható vészhelyzetekről van szó? (Személyi testőr, futott át az agyán. Mégis mit gondol ez a gép, mit fog ő otthon csinálni? Feminista forradalmat?) Galaktikus léptékkel mérve az egész konfliktus röhejes; két miniatűr, despotikus társadalmi berendezkedésű, elmaradott nép küzd a hatalomért és egy darabka földért. Heroikus, ámbár teljességgel jelentéktelen küzdelmük azért tart mégis némi érdeklődésre számot, mert egy egzotikus bolygón ölik egymást. Vajon az RK azt várja tőle, hogy rendet teremtsen odahaza? De hiszen végleg elbocsátották, még ha nem is mondták ki nyíltan, és elvették tőle az eszközeit, amik segítségével bármiféle befolyást gyakorolhatott volna az eseményekre.

Sehogyan sem áll össze a kép. Az adott körülmények között ostobaság lenne magánakcióba kezdenie. Elég bonyodalmat okozott azzal, hogy félbehagyott egy munkát a Prasadalon, és nehéz helyzetbe hozta a kollégáit. Az RK-kiképzésen sok történetet hallott olyan ügynökökről, akik magánéleti zűrjeik miatt a tilosba tévedtek, és mindenféle bizarr küldetéseket találtak ki maguknak. Ezek a történetek általában – az ügynökök nemkülönben – csúnya véget értek. Igaz, más történetek meg olyan ügynökökről szóltak, akik elszalasztották az ezüsttálcán kínálkozó lehetőséget, amivel gyorsan és frappáns módon megoldhatták volna a házi feladatot. Persze ez volt a ritkább eset; az általános szabály úgy szólt, hogy az ügynök ragaszkodjon az eredeti tervhez, de bármikor álljon készen az improvizálásra. (És persze hallgasson a drónjára vagy a mentorára; ha minden kötél szakad, ők képviselik a józanságot és a racionalitást, hisz’ elméletben ezért vannak ott.)

Másrészt viszont az ön- és közveszélyes önfejűségnél csak egy dolgot toleráltak kevésbé az RK-nál: a vak engedelmességet. Akkor bíztak rá valakire egy feladatot, ha már a koncepció kidolgozásában is tevőlegesen részt vett. Ha a körülmények időközben megváltoztak, elvárták az embertől, hogy magához ragadja a kezdeményezést, és szükség szerint változtasson a terven. Egy magára valamit is adó ügynök nem harcolt végig értelmetlen konfliktust, ha a parancs nyilvánvalóan ellentétbe került az eredetileg megfogalmazott célokkal, a józan ész törvényeivel vagy az adott közösség érdekeivel. Más szóval az ember nem passzolhatta át a felelősséget.

A mentorok sokszor úgy vélték (nem különben az ügynök-tanoncok, akik más kultúrákban nőttek fel), hogy engedelmeskedni könnyebb, mert az ember megengedheti magának a luxust, hogy csőlátása legyen, és ne kelljen egyik kezével a cél felé kapaszkodnia, a másikkal pedig élet-halál tusát vívnia az erkölcs ezerfejű szörnyetegével. Az okosok azonban nem értettek egyet; a kétfrontos küzdelem, mondták, igen csekély ár azért, hogy a Kultúra felsőbbrendűnek érezhesse magát a galaktikus kommuna többi tagjához képest.

Anaplia úgy döntött, a maga részéről tartja magát az eredeti tervhez, ami úgy szólt: koszorú, főhajtás, és horgonyt fel! Ennél egyszerűbbet elképzelni sem lehet.

Quike épp végére ért egy történetnek, amire ő csak fél füllel figyelt. Udvariasan felnevetett, és felhajtotta ki tudja hányadik csengő-bongó kelyhének maradékát, aztán hagyta, hogy az alkohol elhódítsa, és a harangjáték a fejében zsongjon tovább.

– Ideje mennem. – Nyújtózott végül. – Örülök, hogy megismerhettelek.

A fiú riadtan felpattant. – Máris? – kérdezte, némi bántódottsággal a hangjában. – De hát… Nem maradhatnál még egy kicsit?

– Kösz, de nem. Igazán mennem kell.

– Nagyon szeretném, ha maradnál. – Quike zavartan felnevetett. – Azt hittem, tetszem neked. – Majd Anaplia értetlen arckifejezését látva hozzátette: – Azt hittem, le akarsz feküdni velem.

– Akkor biztos félreérthető jelzéseket adtam-jegyezte meg hűvösen. – Nem ez lenne az első alkalom.

Quike mintha meg se hallotta volna, a helyiség túlfelén lévő ajtó felé bökött. – Nem beszéljük ezt meg odabent? A hálószobámban sokkal… otthonosabb.

– Ebben biztos vagyok.

Az este bővelkedett nem várt fordulatokban.

A szoba fényei hirtelen elhalványultak. Hát ezzel elkéstél, barátom, gondolta Anaplia. Ugyanakkor be kellett vallania magának, hogy fáradtság és erkölcsi aggályok ide vagy oda, mégiscsak szívesen rendezett volna párnacsatát az otthonos hálószobában.

Quike odalépett hozzá, és megfogta a kezét. – Djan Seriy – kezdte halkan –, akárhonnan jöttünk és akárhová tartunk, egy dolog összeköt minket: emberek vagyunk.

A nő a homlokát ráncolta. – Azt mondod?

– Azt. Sokfajta ember létezik, de legbelül mindenkinek hiányzik valami. Szerencsére a legtöbben tudjuk, mivel tömjük be a réseket, hogy megteremtsük a teljesség illúzióját…

Az avatoid arcvonásaiban és mérnöki precizitással megszerkesztett retinahártyája mögött egy pillanatra megvillant a kendőzetlen, nyers vágy, a hús csillapíthatatlan éhsége.

Vajon mennyire esendőre kell tervezni egy avatoidot, hogy ne akadjon fenn a fejlett civilizációk szűrőjén? A Kultúrának vajon sikerült olyan szintre fejlesztenie a mesterséges tökéletlenséget, hogy a metaemberiség valamennyi gyengéjét, elemi szükségleteit és vágyait beleépítsék? Akármicsoda is Quike, mohóságában nagyon is emberi, és a szemében parázsló, sóvár kielégítetlenséget látva Anaplia ugyanazt érezte, amit bármelyik nőtársa érzett volna a helyében. Csábító mosoly, meleg, barna szempár, bársonyos, cirógató hang…

Egy született kultúrabeli lány már letolt bugyival lihegne alatta, gondolta.

Lemondóan legyintett. Szembe kell néznie a valósággal: történjék bármi, ő mindig az apja lánya marad, egy makacs, vaskalapos sarl.

Megrázta a fejét, és szomorúan elmosolyodott. – Kösz az italt.

Ř

Bevágta magát az első gubótaxiba, aztán csak ült a nedves, sószagú csöndben, mozdulatlanul, behunyt szemmel. Rákapcsolódott a helyi információs rendszerre, hogy átgondolja, mi vár rá az elkövetkező néhány napban. A hajó meglepően gyorsan haladt; a Syaung-un fészekbolygóra való megérkezésükig már csak két és fél nap volt hátra.

Eszébe jutott, hogy felnézhetne egy pánhumán partnerkereső oldalra (a háromszázezer potenciális egyedből biztosan találna alkalmas szexpartnert), aztán meggondolta magát. Fáradt volt, rosszkedvű és nyugtalan.

Visszatért a szállására, és ruhástul bedőlt az ágyába. Turminder Xuss dildólenyomata telepatikus jó éjt kívánt neki a koffer mélyéről.

Csak feküdt mozdulatlanul, de sehogyan sem jött álom a szemére. Bekapcsolta az idegmíderét, és ismét rácsatlakozott a hálózatra. Megkereste metaügynökeit, akiket nemrég szabadított rá a Kultúra adatbázisára, hogy nézzenek utána az otthoni fejleményeknek, és csalódottsággal vegyes megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy az utóbbi pár száz napban nem készültek felvételek a Nyolcadikról, sem a Sursamen többi szintjéről. Bármi is történt, azt csak a szemtanúk emlékezete őrzi.

Már épp le akart csatlakozni, amikor egy megkésett metaügynök jelentkezett nála jelentéstételre. (A nagy távolság és a többszörös rendszerfordítások miatt az adatcsomagok a lekérésekhez képest tekintélyes csúszással érkeztek.) Különös hírt hozott; egy bizonyos Ferbin herceg, aki a sarl királyi család tagjának vallja magát, a Syaung-unra tart egy morthanveld vándorhajó fedélzetén, és várhatóan egy nappal a Bumm, Reccs, Szün megérkezése után éri el a fészekbolygót.

Hirtelen kinyitotta a szemét, és a kabin sötétjébe meredt. Ferbin él?

21. Csillaghalmaz

Különös dolog történt Choubris Holsszal: egyszer csak érdekelni kezdte a meddő szócséplés és a kollektív időpocsékolás alkalmi keveréke, amit felsőbb körökben filozófiának neveznek. Jobbnak látta azonban, ha Ferbin előtt nem említi a dolgot, a herceg ugyanis presztízskérdést csinált belőle, hogy elhatárolja magát mindennemű ehhez fogható tevékenységtől, így a lelkesedését nyílt árulásnak vette volna.

Az egész a stratégiai játékokkal kezdődött. Az Érted, az Erőd nevű narisiin cirkálón, úton a Syaung-un felé naphosszat a központi számítógépre kapcsolt szimulátorgömbökben lebegtek, hogy elüssék valamivel az időt. Hols akkor értette meg, hogy az ilyen hajók nem pusztán közlekedési eszközök, üres kasznik, amiket időnként megtöltenek élő- és holtsúllyal, hanem önálló lények, mint egy mirtikhor vagy egy lyg, csak kicsit több eszük van.

Akadtak játékok, amelyek teljesen függővé tették az embert; ezekben a résztvevők a virtuális valóság keretei közt a maguk fizikai valójában voltak jelen; beszélgettek, harcoltak egymással, és kielégítették egyéb testi és lelki szükségleteiket (egyedül illemhelyre nem jártak, legalábbis Hols nem emlékezett rá). A mesterséges környezet zavarba ejtően, idegenül hatott rájuk, és túlzottan emlékeztette őket a paranoid zagyvaságokra, amikkel Xide Hyrlis tömte a fejüket a Bulthmaason.

A hajó ekkor más játékokat ajánlott nekik. Jó párat kipróbáltak, s végül azokkal töltötték el a legtöbb időt, amelyeknek a világa a Sursamenre hasonlított; zömében stratégiai, taktikai szimulációk voltak, amikhez jó adag opportunizmus és mérnöki gondolkodásmód kellett.

Hols kezdetben lelkiismeret-furdalást érzett, amiért szolga létére hadvezért játszik, aki katonák millióinak parancsol, aztán a rossz érzés lassan-lassan elmúlt, és felváltotta a felszabadult öröm. Amikor később rábukkant a kedvenc játékaival kapcsolatos elemzésekre és kommentárokra, mohón elolvasta mindet.

Különösen a párhuzamos világok elmélete fogta meg, amely szerint minden elképzelhető dolog már megtörtént a múltban, vagy éppen most történik – ad abszurdum mindkét idősíkon egyszerre.

Az élet, írta valaki, voltaképp maga is játék, egy bonyolult (hogy is mondta Hyrlis?)… szimuláció, ahol minden lépés predesztinált, és minden eshetőséget jó előre feltérképeztek és kielemeztek. Nincsenek meglepetések, az egész egy hatalmas gráf, aminek az origója az a hely és időpillanat, amikor a játékos megropogtatja az ujjait és felkészül az első lépésre. Azután nem tesz mást, csak végighalad az általa választott úton, s végül eléri a gráf peremén sorakozó, végtelen számú végkifejletek egyikét.

A gondolatmenet végén Hols oda jutott, ahová már sokan mások előtte; minden szimuláció az életet modellezi, avagy épp fordítva. De így vagy úgy minden megtörtént, az összes elképzelhető változatban. Ha leásnánk a múltba, nemcsak a jelenbeli eseményeket találnánk ott, hanem a jövőbelieket is, azok minden lehetséges módozatával.

Ha példának okáért leülne kártyázni Ferbinnel, akkor létezne az események egy olyan láncolata, amely során elvesztené az összes pénzét. Egy másik, éppolyan valószínű forgatókönyv szerint Ferbin veszítené el mindenét, majd vak dühében üvöltözne és csapkodna, és egy hirtelen ötlettől vezérelve feltenné az egész örökségét, és ő azt is elnyerné tőle! Micsoda gondolat! Aztán létezne egy olyan verzió is, amikor a játék nyomán kitört verekedésben megölné Ferbint, vagy Ferbin ölné meg őt. Minden lehetséges, amit az ember el tud képzelni – sőt, az is, amit nem.

Persze lehet legyinteni, és azt mondani, hogy ez őrültség, a világ nem így működik. De jobban belegondolva ez a magyarázat csöppet sem valószínűtlenebb, mint bármely másik, amit a történelem folyamán kigondoltak az univerzum értelmes lényei. Feltételezve, hogy minden útelágazásnál véletlenszerűen választunk, az életünk végül az elvárható, „normális” mederben folyik; a valószínű döntések túlsúlyba kerülnek a valószínűtlenekkel szemben (az abszolút lehetetlenekről nem is beszélve), és a dolgok általában úgy történnek, ahogy kell, itt-ott egy-egy kisebb meglepetéssel fűszerezve.

Mint a valóságban, bólogatott Hols. A gondolat egyfelől megnyugvással, másrészt csalódottsággal töltötte el. Hiába, a sorssal nem lehet packázni.

Vagy mégis?

Azon kezdett töprengeni, hogyan lehetne a rendszert gyökerestül felforgatni…

Ř

KÓDOLT ÜZENET

+ Címzett: Utaltifuhl sursameni fő-Zamerin

feltételezett tartózkodási hely: Khatach Solus

kérjük a címzettnek továbbítani

Feladó: Shoum t’leish Zuevel Meast Pliyr Gavantille Primusz

a morthanveld Stratégiai misszió elöljárója, Harmad Hulia űrrégió

státusza: félhivatalos látogatás

+ Részletek

[rejtett információ kibontása: O]

+ Drága barátom!

Remélem, az üzenet jó egészségben találja Önt, és a Fajfenntartó Anya 3044. Nagy Ívása kedvezően alakul az Ön és közvetlen családja, klánja és rokonsága számára. A magam részéről kitűnő egészségnek örvendek.

Mindenekelőtt biztosíthatom, hogy üzenetem mind formailag, mind tartalmilag megjelel a Morthanveld-narisiin hagymabolygó menedzsment és pánprosperitási egyezmény Sursamenre vonatkozó alcikkelyének. Fontosnak tartottam, hogy mihamarabb értesüljön a hivatali procedúráról, amely kedvenc bolygónk sorsát a közeljövőben lényegesen befolyásolhatja.

A mondott intézkedés értelmében egy legénység nélküli, MI-vezérelt, 2. rendbeli PáncélTestű egységet és egy tucat szatellithajót vezéreltünk az S15Sz-re, azaz a Sursamen mechanikus magjába. Döntésünket az elkövetkező három-öt rotációs ciklus során tervezzük végrehajtani, a Morthanveld-xinthiád hagymabolygó-kormányzási keretszerződés és biztonsági paktum Sursamenre vonatkozó alcikkelye alapján – természetesen a sursameni rezidens xinthiád tudtával és beleegyezésével.

Sem a népeink között fennálló szerződés, sem más hatályos együttműködési megállapodás nem kötelez rá, mégis fontosnak érzem tájékoztatni – tekintettel kölcsönös rokonszenvünkre, és mert őszinte hódolattal és tisztelettel adózom Önnek – a döntésünk hátterében meghúzódó okokról. Az azonnali intézkedésre azért volt szükség, mert patronáltjaik (elsősorban az ochtok és az aultridiák) között kritikus feszültség halmozódott  fel, amely egyelőre – szerencsére, teszem hozzá – a Sursamenre korlátozódik.

Anélkül, hogy bármiféle módon előrevetítenénk vagy befolyásolni próbálnánk a biztonsági intézkedéseket, amelyeket Önök, mélyen tisztelt és bölcs kollégáink az elkövetkezendő napokban foganatosítani fognak, kénytelenek voltunk, és a jövőben is készek vagyunk hasonló lépéseket tenni a Sursamen integritásának megőrzése érdekében, hogy feletteseink ne vádolhassanak minket kötelességeink vétkes elmulasztásával, másrészt, hogy megőrizhessük a magunk és az Önök mint szövetségeseink jó hírét. Nálam jobban senki sem tudhatja, micsoda odaadással óvják a gondjukra bízott hagymabolygókat, köztük a Sursament, így mitőlünk is teljes joggal várható el hasonló gondosság és felelősségteljes eljárás. A józanság az Ön népének legfőbb ismertetőjegye, és mi a legnagyobb örömmel követjük Önöket ezen az úton; inspiráló példaképükért örök hálával tartozunk!

Bár a fentiekben részletezett intézkedés provizórikus és összességében elhanyagolható jelentőséggel bír, fontos, hogy más Érintettek ne szerezzenek róla tudomást, ezért arra kérem Önt, hogy az üzenetet kizárólag az arra jogosultaknak továbbítsa. Biztos vagyok benne, hogy a hajó és a hozzá tartozó szatellitegységek transzportját gyorsan és lelkiismeretesen hajtják majd végre, hiszen Önök galaxisszerte híresek a diszkréciójukról. Az utasításoknak, talán mondanom sem kell, semmiféle írott vagy más módon rögzített változatát nem szükséges megőrizniük az archívumukban.

Bár az ügy, még egyszer hangsúlyozom, módfelett jelentéktelen, a rend kedvéért hivatalos értesítőt küldünk róla a morthanveld és narisiin Legfelsőbb Tanácsnak és Főparancsnokságnak. Az intézkedés konkrét részleteivel, és ezzel bizonyára Ön is egyetért, fölösleges lenne terhelni a sursameni – amúgy nagy hatékonysággal működő – operációs adathálót.

Nos, mindössze ennyit szerettem volna mondani.

Befejezésül engedje meg, hogy kinyilvánítsam, mekkora megtiszteltetésnek érzem, és micsoda örömmel tölt el, hogy ismét kapcsolatba léphettem Önnel, drága barátom.

Minden jót kívánok!

Őszinte híve és hálás kollégája,

[digitális szignokód]

Shoum

+

(Megjegyzés: morthanveld eredetiből lingv. kódolt verzió)

+

Utaltifuhl fő-Zamerin: üzenet elolvasva és továbbítva

Ipa-unokafivérem a távolban!

Beletapostak a sárba, és mi semmit sem tehetünk. Hazaérve első dolgom lesz meghallgatni a beszámolódat. Kíváncsi vagyok, hogyan hagyhattad idáig fajulni a dolgokat. Addig is tedd, amire Shoum kér. Személyesen gondoskodj róla, hogy minden a legnagyobb rendben történjen!

Első a kötelesség,

Utaltifuhl

Yariem Girgetioni, sursameni kirendelt al-Zamerin (vagy ahogy előszeretettel nevezte magát: a dicsőséges Sursamen egyedüli kirendelt és mélyen tisztelt al-Zamerinje; noha a titulusába toldozott jelzők nem tartoztak a hivatalos narisiin nevezéktanba) utálattal és egyre növekvő nyugtalansággal figyelte a levélfólián kirajzolódó szavakat, s közben igyekezett eltitkolni az érzéseit személyi titkára elől, aki az üzenetet hozta.

Luxusfelhőjárója a Sursamen egyik nyolcast formázó, zöldeskék ikerkrátere fölött lebegett. Épp a mikromasszázsfürdőben pihentette megfáradt testét erotikus filmeket nézegetve, és megadóan tűrte, hogy a körülötte szorgoskodó kéjklónok válogatott finomságokat tömködjenek a szájszervébe, amikor a titkára betoppant. Miután másodszor is végigolvasta az üzenetet, hozzávágta alázatosan toporgó beosztottjához, és ráripakodott. – Rendben. Intézkedj!

– De uram, az üzenetben az áll, hogy ön, személyesen…

– Ahogy mondod! Melegen ajánlom, hogy az utolsó betűig hajtsd végre, ami a levélben áll, különben személyesen kanalazlak ki a testpáncélodból és hajítalak a savlagúnába. Ez így elég személyes?

– Nagyon is, uram.

– Na ugye. Távozhatsz!

Ř

Ahogy beléptek a 34-es Százszorszép-örvénybe, és megpillantották a Syaung-unt, Ferbint heveny szédülés fogta el. Egy barbárok lakta élőszintről nézve egy hagymabolygó is elképesztően, szinte felfoghatatlanul bonyolult és hatalmas, de az utóbbi időben már kezdett hozzászokni az emberfeletti léptékekhez. A fészekbolygó azonban pillanatok alatt lerombolta kialakulófélben levő arányérzékét és az új dolgok iránti befogadóképességét.

Úgy érezte: ami sok, az sok.

Soha nem értette, hogyan működnek az ochtok monolifterei és az optimaták beszélő űrhajói, de tapasztalatból tudta, hogy működnek, és neki ennyi elég volt. A tudománynak, bölcsességnek és technológiának olyan fejlettségi fokával találkozott, amihez – efelől nem voltak kétségei – soha nem érhetett fel ésszel. Ettől függetlenül igyekezett nyitott maradni (vagyis nem tenni úgy, mintha a körülötte lévő dolgok nem léteznének). A fészekbolygó megastruktúrája azonban kiverte a biztosítékot; a mérnöki szerkezet dacolni látszott a fizika törvényeivel, sőt kifejezetten úgy tűnt, mintha a természet alapelveit egyenesen a szerkezethez idomították volna.

A fészekbolygó óriási szalmakoszorúra emlékeztetett, amelyet kisebb-nagyobb drótokból és vezetékekből fontak össze. Az egymásra tekeredő csövek kolosszális szálakat alkottak, amelyek még elképesztőbb méretű kábelkötegekké álltak össze, amik olyan méretű hurkokat vetettek, hogy valósággal elszédült tőle az ember. A legvékonyabb csöveknek is méternyi vastag fala volt, de az egész szerkezet úgy tekergett, mintha gumiból volna.

A közlekedőcsövek és lakóhengerek együttesét színültig töltötték vízzel, az elemi szálak átmérője pár métertől egy-két kilométerig terjedt. Hol kitágultak, hol összeszűkültek, és egymás mellett, sőt gyakran egymáson keresztülfutva több száz kilométer átmérőjű kötegekké fonódtak, amelyek immár több tízezer kilométeres óriáscsatornákká álltak össze. A több millió kilométeres koszorút kívülről-belülről óriás minták díszítették.

Egy átlagos fészekbolygó tehát úgy festett, mintha egy megalomán vízvezeték-szerelő álmodta volna meg: valóságos labirintus, ahol minden cső ezer és ezer másikat rejt, amelyek ide-oda tekeregnek, több milliárd morthanveldnek biztosítva megfelelő gravitációs erővel és hidrosztatikus nyomással rendelkező otthont. A Syaung-un azonban semmilyen szempontból nem volt tipikus; több mint félmillió éve építették, és messze a legnagyobb volt a morthanveld befolyási övezetben, sőt azon túl is, lélekszámát és laksűrűségét tekintve előkelő helyet foglalt el a galaktikus toplistán. A csőköteg átmérője körülbelül egymillió kilométer volt, magának a koszorúnak pedig mintegy háromszázmillió. Saját központi csillaga volt, és lakóinak száma meghaladta a negyventrilliót.

A megastruktúra összességében akkora tömeget képviselt, hogy az építése óta eltelt eónok során gravitációs mezeje vékony, de jól kivehető, elhasznált gázokból és törmelékből álló felhőt vont köré. A morthanveldek könnyűszerrel eltakaríthatták volna, de nem tették. Romantikus környezeti elemnek tartották, amely misztikus fényt kölcsönöz a belső tereknek.

Az Érted az Erőd egy közelben keringő, narisiin fennhatóság alatt álló szatellitállomáson tette ki őket, amely akkora volt, mint egy közepes méretű hold, de csupán aprócska porszemnek tűnt a hatalmas gyűrűalkotmányhoz képest. Onnan űrkomppal mentek tovább, egyenesen a gyűrű közepe felé véve az irányt. A kis hajó fürgén hasította velük a tejszerű ködöt. A közelben elsuhanó csipkéket és mintázatokat figyelve Ferbin azon töprengett, hogy egyetlen kábelre fel lehetne fűzni egy egész hagymabolygót. Akár egy miniatűr galaxis, egy önmagába zárt világ, merengett. Pedig csak egy szimpla műbolygó egy átlagos naprendszerben. Vajon milyen tragédiákat, vágyakat, örömöket és szenvedéseket rejt ez az elképesztő vízi útvesztő? Hány lélek születik és hal meg benne anélkül, hogy életében egyszer is elhagyná? (Miért is tenné, amikor arra sem elég az ideje, hogy a szülőbolygóját felfedezze?)

A komp egy zsúfolt dokkban landolt. Az áttetsző, íves falak egy levegővel töltött buborékzárványban kanyarogtak, egy hatalmas cső belsejében, ami minden jel szerint a tüdővel lélegző vendégek számára lett kialakítva. Egyszer csak odasiklott melléjük egy koffer méretű gép, és kifogástalan udvariassággal bemutatkozott, majd az Űrvándor-támogatási Galaktikus Alap munkatársaként felajánlotta a szolgálatait mint idegenvezető és mobil kommunikátoregység. Nuthe 3887b-nek hívták, s bár a burkolata vidám színekben pompázott és kifejezetten barátságosnak tűnt, Ferbin egyre elveszettebbnek és bizonytalanabbnak érezte magát, ezért inkább Holsra bízta a kommunikációt.

Miközben Hols a géppel csevegett, azon morfondírozott, hogy ha egyszer besétálnak ebbe a vízi útvesztőbe, sose többé nem találnak ki innét. Örökre elvesznek és feloldódnak a hatalmas tömegben; jelentéktelenné válik a sorsuk, a küldetésük, és végül semmijük sem marad.

Az optimaták fényévekben számolnak, a népességüket trilliókban fejezik ki. A szublimaták és a galaxis nagy öregjei (akik a fejlődés olyan magas fokán állnak, amiről az optimaták nem is álmodhatnak) még ennél is nagyobb távlatokban gondolkodnak, centi- és decieónokban mérik az időt. A galaxis történelme pedig csak zeónokkal írható le; ez a lépték valahogy úgy viszonyul az emberi felfogóképességhez, mint a kaúdlépés a fényévhez.

Ez itt a vég, gondolta Ferbin, és félelem markolt a gyomrába. Ha beszippantja őket a bolygó örvénye, és elnyeli őket a nyüzsgés, nyomuk se marad, számok lesznek egy adathalmazban, ahol a biológiai alapú irrelevanciákat gyűjtik, s közben szembesülhetnek saját porszem-mivoltukkal.

Hols nagyban diskurált a drónnal, amikor teljesen váratlanul odalépett hozzájuk még valaki: egy alacsony, pocakos férfi hamvasszőke, göndör fürtökkel. A férfi az anyanyelvükön szólította meg őket, és legnagyobb meglepetésükre a nevüket is tudta. Olyan kitörő örömmel üdvözölte őket, mintha rég nem látott barátok volnának.

Ř

– Épp ellenkezőleg! A morthanveldeknek a fészekbolygó éppen hogy a biztonságos, meleg otthon, a nyugalom és béke szigete – magyarázta újdonsült barátjuk a csőkocsiban, ahogy egy irdatlan átmérőjű lakóhenger pereme mentén suhantak. – De elég fura népség, azt meg kell hagyni! – ismerte be. Pone Hippinse-nek hívták, elmondása szerint akkreditált idegenkalauz volt, s csak nem régóta töltötte be ezt a tisztséget.

(Erre Nuthe 3887b megsértődött, amit gép létére elég meggyőzően adott elő.) – A bolygó architektúráját a morthanveld nászi fészkek ihlették, amilyeneket a párzásra készülő hímek készítenek tengeri növények szárából, algákból és effélékből – folytatta Hippinse. – Olyan, mint egy koszorú. – Két kézzel kört rajzolt a levegőbe.

Egy másik dokk felé tartottak, ahonnan Hippinse szerint űrkomppal már csak „egy ugrás” a cél, ami egy emberi igényekre és életfeltételekhez szabott látogatóközpont és szálláskomplexum volt a fészekbolygó túlfelén, név szerint az 512/5 Táj Kerék. Hippinse lelkesen ecsetelte, hogy jobb helyet keresve sem találhatnának.

– Nem hiszem, hogy ez volna a legalkalmasabb… – kezdte volna Nuthe 3887b.

– Szóval a morthanveldeknek, vagyis ezeknek a vidám kis gömböcöknek, akiket magatok körül láttok – folytatta Hippinse, ügyet sem vetve az apró gépre, és széles mozdulattal körbemutatott –, a fészekbolygó a kozmosszal való kollektív frigyre lépésnek a jelképe, értitek? Nászi ágyukat magába az űrbe rakják, ezzel is hangsúlyozva az univerzummal alkotott harmóniájukat, meg ilyesmi. Romantikus, nem? Elképesztő ez a hely, de tényleg; az ember időnként telecsinálja a gatyáját. Tudtátok, hogy több morthanveld van ebben az egyetlen fészekben, mint ahány kultúrabeli az egész világon? – kérdezte Hippinse, és olyan arccal bámult rájuk, mintha helyettük is meg akarna döbbenni. – Még akkor is, ha hozzávesszük a Békefrakciót, a peremvidékieket, az Analitikus Szofistákat meg a többi alternatív bagázst, akiknek csak névleg van köze a Kultúrához. Jó, mi? Szóval köszönjétek a szerencsecsillagotoknak, hogy összefutottunk… – Széles vigyort villantott Ferbinre és Holsra, bár hogy barátságosnak vagy provokatívnak szánta, azt nem lehetett tudni.

Hols elgondolkodva méregette a fickót.

– Épp’ időben érkeztem, hogy kimentselek benneteket a hírkurkászok, szenzáció-keselyűk és barbárimádók karmai közül. Utáltátok volna, higgyétek el – mondta, majd büfögött egyet, és elhallgatott.

Ferbin kihasználta az alkalmat, hogy megkérdezze: – Hová is megyünk tulajdonképpen?

– Hát a látogatóközpontba – felelte Hippinse, és gyors oldalpillantást vetett Nuthe 3887b-re. – A legjobb kóceráj a környéken. Egyenesen fantasztikus! Mellesleg, valaki vár ott benneteket – kacsintott.

– Minket? – visszhangozta Ferbin csodálkozva.

– Egy szóval sem árulhatok el többet, ne is kérdezősködj! – csapott a szájára tettetett rémülettel Hippinse. – Csak nem képzeled, hogy elrontom a meglepetést?

Ferbin és Hols összenéztek.

Hols rosszalló grimaszt vágott, és a morthanveld drónhoz fordult, ami az ülések között lebegett. – Ahová megyünk… – kezdte.

– …a létező legeslegjobbhely… – kotyogott közbe Hippinse, de Hols feltartotta az ujját (a heves mozdulattal kis híján kibökte a férfi szemét). – Már megbocsáss, barátom – mondta –, de ehhez a géphez beszéltem.

– Csak azt akartam mondani… – próbálkozott újra Hippinse.

– Beszélj nekünk arról a fantasztikus látogatóközpontról, kérlek – mondta Hols. – Szeretnénk többet tudni róla.

– …hogy ott háborítatlanul ellakhattok, ameddig csak akartok, és senki sem zaklathat benneteket – folytatta Hippinse.

– Az 512/5 Táj Kerék egy humanoidok számára kialakított mikro-orbitál, amelyet jelenleg transzferlétesítménynek, információgyűjtő pontnak és szállásegységnek használnak – közölte a gép, amikor Hippinse végre elhallgatott.

Hols a homlokát ráncolta. – Információgyűjtő pont?

– Személyazonosítás, bolygóközi jog és mediáció, tudásmegosztás…

– Miféle tudást kell megosztani, és kivel? – Holsnak annak idején volt szerencséje kisegíteni a falubeli csendőrt valami lábakélt ezüstneművel kapcsolatban; kellemetlenebb (és maradandóbb) élménye azóta sem volt. A „tudásmegosztás”, gondolta, valami hasonló lehet, csak szép szavakba csomagolva.

– Az utazók megoszthatják tudásukat, emlékeiket és a birtokukban lévő egyéb információkat a fészekbolygó központi adatbankjával – felelte Nuthe 3887b –, tisztán önkéntes, karitatív alapon.

Holsnak nem tetszett a válasz. – És ez… fáj nekik? – kérdezte gyanakodva.

– Nem, dehogy! – tiltakozott a gép. – A legkevésbé sem!

Hols bólintott. – Akkor jó. Folytasd!

– Az 512/5 Táj Kereket a Kultúra építette és tartja fenn – darálta a drón. Ferbin és Hols jelentőségteljes pillantást váltottak.

– Én is elmondtam volna – robbant ki Hippinse, összevissza hadonászva a kezével –, ha hagytok szóhoz jutni!

Ř

A dokkba érve a kocsi besiklott egy tömzsi, apró űrhajóba, ami azonnal felszállt velük, és a látogatóközpont felé vette az irányt.

Az út bő húsz percig tartott, s közben egy kivetítőn követhették nyomon, hol-merre járnak. Hippinse-nek be nem állt a szája, lelkesen kommentálta a látnivalókat. Felhívta a figyelmüket a különösen dekoratív, turisták által is kedvelt kábelmintázatokra és a csőfalakba vésett ábrákra, valamint a lakócsövek külső felületén, a fészekbolygót védő ernyőmező árnyékában burjánzó bódévárosokra, amelyek eredetileg nem tartoztak a struktúrához, és amelyeket éjjel-nappal titokzatos köd burkolt, hozzájárulva a morthanveldek által olyannyira kedvelt, misztikus fényhatások kialakulásához, végül elsorolta az éppen érkező és induló űrhajók nevét.

A látogatóközpont a magasból úgy festett, mint egy óriásira felpumpált biciklikerék. Pont a kellős közepén szálltak le. Nuthe 3887b búcsút vett tőlük, mondván, hogy őrá már nem lesz szükség. Az űrhajó kiköpte magából a kocsit, egyenesen bele az egyik vékony, kanyargós küllőalagútba, ami az alacsonyabban fekvő gyűrűbe torkollt. A nyaktörő csúszdakanyarokban Hippinse fürtös haja ide-oda lengett, mint egy szélfútta felhő. Végül megelégelte a dolgot, és ráhúzott egy pókhálószerű fejfedőt.

Nemcsak a csőkocsi padlója, de a küllőalagút fala is víztiszta anyagból készült, a látogatóközpont külső héjáról nem is beszélve; egészen be lehetett látni a struktúra gyomrába. – Úgy látszik, ezeknél nincs magánélet – hümmögött Hols.

– A morthanveldek szeretik az átlátszó építőanyagot – bólogatott Hippinse. – A kultúrabeliek mindig alkalmazkodnak a helyi szokásokhoz, még ha fel is kell rúgniuk a saját hagyományaikat. – Horkantva nevetett, és a fejét csóválta.

A Táj Kerékben egy mezőkkel, folyókkal, tavakkal és apró dombokkal telezsúfolt szalag forgott körbe-körbe méltóságteljes tempóban. A levegőben különféle repülő szerkezetek suhantak. Ahogy a csőkocsi kiröppent a csúszdaalagútból, utasait az ülésbe préselte a növekvő gravitáció.

A szomszédos küllő tövében ezüstös üveggubók csillogtak, mintha víz alól felszálló buborékok lennének. A kocsi egyenesen arrafelé vette az irányt. A fényből lassan leereszkedtek a gubók közé az árnyékba, és megálltak egy nagyobb, gyöngyházfényű kupola előtt.

– Uraim – csapta össze a kezét Hippinse –, megérkeztünk!

Tompán megvilágított előcsarnokba léptek, amelyben kellemes virágillat terjengett. Végigsétáltak egy íves, egyre jobban kiszélesedő folyosón, s közben azt tapasztalták, hogy a gravitáció némileg erősebben hat rájuk, mint odahaza, de a Bulthmaas csontropogtató, agyvelősorvasztó erejével össze sem lehetett hasonlítani. Aztán kiléptek egy tágas, nyitott tisztásra, amelyet magas sziklák fogtak közre. Húsos levelű, kékesbarna lombú fák borultak föléjük, gyökereik közt apró patakok csörgedeztek. A levegőben pirinyó madarak cikkantak, mint megannyi színes drágakő. A fészekbolygó rácsozata némán, méltóságteljes lassúsággal forgott a fejük fölött.

A dús gyepen a legkülönfélébb testfelépítésű és bőrszínű emberek heverésztek, egyikük-másikuk felkapta a fejét, és kíváncsian bámult az érkezőkre. A legtöbben teljesen meztelenek voltak, és akiken volt valamicske ruha, az sem sokat takart. Igaz, nem is kellett rejtegetniük a testüket: csupa tökéletes, kicsattanóan egészséges fiatal férfi és nő mászkált mindenfelé, és olyan természetes méltósággal viselték meztelenségüket, hogy egyáltalán nem volt zavarba ejtő. Ferbin és Hols egymásra néztek, Hols vállat vont. Egy mindössze néhány ékszert viselő pár sétált el mellettük kéz a kézben, és barátságosan rájuk mosolyogtak.

Ferbin ismét Holsra pislantott, és megköszörülte a torkát. – Úgy tűnik, itt ez a módi – harákolta.

– Amíg nekünk nem kötelező, uram – tárta szét a karját Hols csináljanak, amit akarnak.

Ekkor egy másik áramvonalas, apró gép lebegett oda hozzájuk, és tökéletes sarl akcentussal köszöntötte őket. – Ferbin herceg, Choubris Hols, MB Hippinse! Remélem, jól utaztak.

A gép háta mögött egy nő felemelkedett ültéből, és lassú, de határozott léptekkel elindult feléjük, apró alakját egyszerű, de elegáns szabású kék köpeny takarta, amiből csak csupasz karja látszott ki. Sötét haja a vállára omlott. Ferbin az arcát kémlelte, és bizonytalanul egyik lábáról a másikra toporgott. Lehetséges volna…? Nem mehetett össze és öregedhetett meg ennyire! Nem, ez nem lehet ő!

A nő odalépett hozzá, biccentett, és bátortalanul elmosolyodott. A közelben állók némán figyelték a jelenetet, még Hippinse is elhallgatott, mintha összeesküdtek volna.

Ferbin tudta, hogy csak Djan Seriy lehet az.

22. A Zuhatag

– Ez a legérdekesebb épület a feltárási területen – jelentette ki Jerfin Poatas, és a bizarr felhőkarcoló felé bökött a botjával, amely az alkonyati ködből meredt elő. Az öreg mérnöknek kiabálnia kellett, hogy ne nyomja el a szavát a Zuhatag kakofonikus dübörgése, de meglehetős rutinnal csinálta, mint akinek már fel sem tűnik, hogy fel kell emelnie a hangját.

A herceg és ő egy fedett hajtányban döcögtek a Szökőkút-ház felé. A hamarjában összetákolt vasúti pálya homokzátonyokat és épülettörmelékeket kerülgetett, máskor meg lélegzetelállító viaduktokon vezetett keresztül a mélyben tajtékzó víz fölött. A motoros járművet az ásatáson összeguberált anyagokból készítették; az ablakokat és a kocsitetőt üvegszerű tábla fedte, amely sokkal átlátszóbb volt, mint az ismert legfinomabb teleszkópkristály. Oramen egyetlen torzulást vagy egyenetlenséget sem fedezett fel rajta, ahogy végighúzta a felszínén a tenyerét; még csak nem is volt hideg, mint a rendes üveg. Visszahúzta a kesztyűjét.

Az idő az elmúlt pár napban egyre hidegebbre fordult. Sarktávoli irányban, a Sulpitin szurdokával szemben a Clissens még csak kóstolgatta a horizontot, de a Natherley nagyobbik felét már elnyelte a sötétség. Nem messze tőlük a Kiesestraal vándorcsillag szórt némi vizenyős, hideg fényt a Hyeng-zharra; nemrég kelt fel ugyanabból az irányból, amerre két társa épp lenyugodni készült.

A kékesfehér derengés fényt igen, de meleget nem adott. A vándorcsillagok többsége átlagosan félmilliárd évig sugárzott, és a Kiesestraal élete immár a végéhez közeledett; néhány ezer éve volt hátra csupán, mielőtt lehullik a szint mennyezetéről, tizennégyezer kilométer magasból, hogy halálos fénycsóvát húzva maga után átzúgjon a légkörön és becsapódjon a szintpadlóba, pusztasággá változtatva a vidéket és emberek millióinak életét oltva ki. (Feltéve, hogy azok nem hisznek a csillaglátóiknak, vagy ha utóbbiak rosszul kalkulálják ki a becsapódás helyét.)

De még ha sikerül is időben kiüríteni az érintett tartományokat, egy csillag halála az adott szint életében mindenképpen apokaliptikus eseménynek számít – különösen, ha szárazföldre esik. A becsapódás következtében megolvad a talaj, és hegynyi sziklarepeszek verődnek fel a légkörbe. Tűzvészek, földrengések, árvizek és egyéb katasztrófák söpörnek végig a tájon, aminek következtében sivataggá válik minden. A becsapódás epicentrumában felhasad a föld, és felszínre kerül a csupasz szintpadló, a bolygó meztelen teste. A hamufelhők évekig lebegnek a vidék fölött, zord telek jönnek, silesők mossák el a termést, éhínség és járványok pusztítanak még azokon a messzi földeken is, melyeket nem érintett közvetlenül a katasztrófa. Az egész bolygó beleremeg az ütközésbe; megkondul, akár egy irdatlan lélekharang. Mivel a primer struktúra elég masszív, a biológiai alapú létformák a szomszédos szinteken semmit sem érzékelnek belőle, de a gépek a bolygómagtól a felszínig napokon át érzékelik a rezgéshullámokat. Sokan azt mondják, maga a bolygószellem is megsiratja a lehullott csillagokat.

Szerencsére az ilyen katasztrófák viszonylag ritkák, a legutóbbi hasonló esemény decieónokkal ezelőtt következett be. Élet és halál kéz a kézben jár, a hagymabolygókon ugyanúgy, mint másutt, tartják az ochtok, az aultridiák és a többi konstruktőr faj. A bolygók természetes életciklusába a mikrokatasztrófák is beletartoznak, sőt szükségesek: termékennyé teszik a talajt, átformálják a földrajzi viszonyokat, a mélyben új kőzetek és ásványkincsek születnek, és nem utolsósorban a lehullott csillagok helyére újak kerülnek (bár ez utóbbi rendszerint meghaladja az ochtok és aultridiák képességeit, ezért ilyenkor az optimatákhoz fordulnak).

A Kiesestraal azonban egyelőre – végzetéről mit sem sejtve – békésen járta köreit kijelölt pályáján, bágyadt fényt hintve az alant elterülő vidékre. A Sulpitin vízgyűjtő területén és azon túl, a beltengerek partján időközben beköszöntött a tél; a föld és a vizek párálló melegét elszívta a terjedő sötét. Nemsokára jégpáncélt növeszt a folyó, és a hideg a Zuhatagot is bilincsbe veri, tűnődött Oramen, noha egyelőre nehezen tudta elképzelni, ahogy körbepillantott az őrjöngő habokon és a magasra tornyosuló párafelhőkön. A krónikák szerint mégis megtörténik évről évre, hosszú évszázadok óta.

Most sem lesz ez másképp, miért is lenne?

A hajtány lassított, és átzötyögött egy keskeny, piszkafa oszlopokkal megtámogatott viadukton, egy magas homoktorlasz fölött. Odalent dühödten csapkodtak a hullámok, bőszen nyaldosva az oszlopok tövét, mintha romba akarnák dönteni az útjukba álló alkotmányt. Erős széllökés rázta meg oldalról a kocsit, és egy pillanatra fellebbentette a tájat borító, sűrű párafüggönyt.

A Szökőkút-ház pontosan előttük tornyosult; az ablakaiból kirobbanó vízsugarak szivárványos permetté szóródtak szét a levegőben, majd újraegyesülve újult erővel zúdultak alá. A víz hangosan dobolt a kocsi tetején, a szél koncertet fütyült a résein. Orament arcon csapta a beáramló hideg. Azon tűnődött, vajon lesz-e hó a permetfelhőből, mielőtt a vízesés befagy. Maga elé képzelte a jég és a hó haláltáncát, és megborzongott.

A Nyolcadikon nem ismerték a telet. A sarloknál a szintmennyezet teljesen sík volt, így az álló- és vándorcsillagok fénye horizonttól horizontig szabadon érte a talajt. A Kilencediken azonban a mennyezetet, és helyenként a szintpadlót is hatalmas árkok és domborulatok tagolták. Hogy ezekre mi szükség volt, arra csak a bolygó építői tudták volna a választ; egyesek szerint a szintüregeket kitöltő titokzatos folyadék keringetésére szolgáltak.

A hatalmas redők több tíz kilométerre emelkedtek ki a padlóból és a mennyezetből, némelyikük a fél szinten végigvonult. A csillagok fénye így időnként sokkal kisebb területet világított be, mint a Nyolcadikon, ezért gyakorta előfordult, hogy míg az egyik zónát tűző nap perzselte, a szomszédos vidék árnyékba borult, és az ott lakóknak csak a másodlagos, visszavert sugárzás jutott. Voltak olyan tájak is, amelyek soha nem kaptak fényt és meleget; ezek általában két párhuzamos redő között helyezkedtek el, és nemhogy növényzet, de talajtakaró sem borította őket.

A hajtány csikorogva fékezett, aztán karnyújtásnyira egy rozsdás, elferdült ütközőtől nagyot szusszanva megállt. A víz dühödten csapkodta a kocsi oldalát, a szél ütemesen meg-megtaszította, mintha bölcsőt ringatna. A kezelő leállította a motort, a horpadt kéményből egy utolsó, fáradt füstpamacs pöffent az égre.

Egy meglehetősen romos, elferdült épület falán álltak, amit hasonló anyag borított, mint amiből a kocsi ablakát készítették. A sín, amelyen érkeztek, jó darabon a ház oldalához erősített állványzaton futott, Oramen mégis nagyobb biztonságban érezte magát rajta, mint a pálcikalábakra támasztott viadukton. Az ütközőn túl gomolygó ködben olykor-olykor felsejlett a meglepően jó állapotban megmaradt szomszédos épület: a Szökőkút-ház. Jó ötven méter mélységben a kavargó, piszkosbarna áradatot is látni lehetett.

A kiszélesedő, messzire kinyúló állványzat fából és fémből összerótt felületét fáradhatatlanul ostromolták a Szökőkút-házból előtörő vízsugarak. A deszkákon rozsdás gépalkatrészek hevertek szanaszét. Nehéz volt elképzelni, hogyan tud bárki is dolgozni ebben a gyilkos áradatban; több deszka és fémlap is hiányozott, mintha elmosta volna őket a lezúduló víz.

– A belső feltáráshoz szükséges gépek és egyéb felszerelések tárolására építettük ezt a platót – magyarázta Poatas, a düledező épületre mutatva –, aztán valahol beomlott egy föld alatti üreg, a folyó elárasztotta a Szökőkút-házat, és a lezúduló víz miatt azóta nem tudjuk használni.

Az Oramen mögötti ülésen Droffo és Neguste Puibive kuporogtak. Akárhányszor Neguste megmozdította a lábát, csontos térde a háttámlán keresztül Oramen hátába fúródott. Leghátul a testőrök, Vollird és Baerth gubbasztottak, mogorva kifejezéssel az arcukon. Amikor tyl Loesp bemutatta őket a hercegnek, azt állította, hogy mindketten nagy múltú nemesi család sarjai, jól forgatják a fegyvert, harcedzettek, és mindig hűek gazdájukhoz, de mintha ők maguk nem lettek volna túlságosan elragadtatva a feladatuktól. Oramen, hacsak tehette, valami ürüggyel a szálláson hagyta őket, és egyedül ment ki a terepre, de a hajtányban volt elég hely, és Poatas szerint minél többen ülnek benne, annál kisebb az esélye, hogy leborul a sínről, így ezúttal a kedvetlen testőrpáros is elkísérhette a herceget.

– Mindjárt elmossa a víz – kiabálta Oramen a kelleténél kissé hangosabban, maga elé az állványra mutatva.

– Egy-két napot még kibír – felelte Poatas egykedvűen. – Reméljük. Mindenesetre most innen a legjobb a kilátás. – Botjával a magas, köd-permetbe burkolózó toronyépületre bökött, amit bronzvörös fénybe vont a lenyugvó nap.

– Elképesztő – bólogatott Oramen. A víz kitartóan döngette a hajtány tetejét. Egy hirtelen jött széllökés oldalba taszította őket, s egy pillanatra úgy tűnt, lesöpri őket a sínről, és mindenestül a szakadékba zuhannak.

– A bolygószellem golyóira! – bukott ki Neguste Puibive-ből, de rögtön a szája elé kapta a kezét. – Elnézést, uram! – motyogta elpirulva.

Egy újabb, erőteljes vízsugár telibe találta őket, az ülések hangosan megreccsentek.

– Hé, Chire! – bökte meg Poatas a vezető vállát. – Húzódjunk hátrébb!

De Oramen megálljt intett. – Én kiszállok egy percre – mondta Poatasnak, és a Szökőkút-ház felé intett. – A saját szememmel akarom látni.

Az öreg nagyot nyelt. – Szabadjon megjegyeznem, uram, hogy itt nemigen hősködik az ember. Kettőt se pislogsz, máris a víz fenekén találod magad.

– Az ám, uram, még lesöpör az ár! – toldotta meg Neguste Puibive.

– De ha nem, akkor is bőrig ázol.

Oramen az odakint kavargó szél- és páraörvényt bámulta megbabonázva. – Érezni akarom az erejét a bőrömön!

– Ennyi erővel, uram – hajolt előre Droffo, hangosan belekiabálva Oramen fülébe –, az ember beledughatná a fejét egy ágyúcsőbe, hogy kipróbálja az erejét. Bátorkodom megjegyezni, hogy az érzés, bár bizonyára frenetikus, jellegéből adódóan kevéssé maradandó.

Oramen Droffóra pillantott, aztán Poatashoz fordult. – Apám szerint egy jó király mindig tudja, mikor hajoljon meg a nép akarata előtt. Nos, itt az alkalom, elfogadom a miniparlament döntését. – Odaintett a hajtányvezetőnek, aki türelmesen várakozott a parancsra. – Chire… ugye, ez a neved?

– Igen, uram.

– Kérlek, tégy úgy, ahogy a jó Poatas javasolta, és tolassunk kissé hátrébb!

Poatas jóváhagyólag bólintott. Az áttétek megcsikordultak, a fogaskerekek recsegve egymásba kapaszkodtak, és a hajtány pöfögve, fújtatva araszolni kezdett visszafelé. Forró gőz és olaj szaga csapta meg a benne ülőket.

Droffo kicsavarta magát az ülésen, és érdeklődve a testőrökhöz fordult.  – Jól vannak, uraim?

– Soha jobban! – vicsorgott Vollird. Baerth válasz helyett hangosan nyögött egyet.

– Csak azért kérdezem – folytatta Droffo csevegő hangnemben –, mert szokatlanul csöndesnek tűnnek ma uraságtok. Megfeküdte a gyomrotokat a hegymenet?

– Az én gyomrom sokat kibír – villantott rá egy álnok vigyort Vollird. – De ha sokat kötözködsz, az a tiédet fogja megülni!

– Csak szeretnéd, te tuskó – mormolta Droffo, és ismét menetirányba fordult.

– Milyen széles a Zuhatag? Tízezer lépés? – kérdezte Oramen Poatastól, amikor a hajtány újra fékezett és megállt.

Poatas bólintott. – Parttól partig, légvonalban körülbelül annyi. Ha a sziklaperem ívét is beleszámítjuk, kétezerrel több.

– És ebből ezer lépés szárazföld, ha jól tudom. A peremnél, a fősodorban szigetek vannak, igaz?

– Van az is vagy kétezer – javította ki Poatas. – A torkolat folyton változik. Ezért bomlik a Zuhatag három-négyszáz kisebb vízesésre.

– Olyan sokra? Én kétszázról hallottam.

Poatas elmosolyodott. – Néhány hosszúévvel ezelőtt valóban annyi volt. – Gyors oldalpillantást vetett a hercegre. – Látom, a fiatalúr alaposan utánanézett a témának. Csakhogy egy dolog a lexikális tudás, s egy másik a tapasztalat.

– Az már igaz! – kiabálta Oramen, megpróbálva túlüvölteni az újabb hirtelen támadt széllökést, ami alaposan oldalba taszajtotta a kocsit, hatalmas adag vizet zúdítva a tetőre. – Nem léphetsz kétszer ugyanabba a folyóba, ugye, így mondják?

– Valahogy úgy, uram.

Ř

A rasselle-i polgármester házát a város ostromakor kifosztották és felgyújtották. Oramen anyját és férjét ideiglenesen a Hemerje-palotában szállásolták el, a régi hercegi rezidencián, amíg az újjáépítési munkák be nem fejeződtek.

A termékeny síkságra épült deldeyn főváros egészen más logika szerint tagozódott, mint a hegyvidéki védelemre berendezkedett Pourl. Rasselle-ben széles, fákkal szegélyezett sugárutak és allék választották el az egyes kerületeket: a nemesi palotákat, kolostorokat, kereskedő- és iparnegyedeket, valamint a szolgák és más közemberek lakhelyeit. Városfal helyett dupla ároksorral vették körbe az óvárost, amely fölött hat kőtorony őrködött; ezek voltak a legmagasabb épületek, amelyeknél nagyobbat biztonsági okokból senki sem emelhetett. Az óváros két végében állt – egymás ellenpontjaként – a citadella és a király lakhelye, a messze földön híres Nagy Palota; előbbi rigorózus, masszív erődítmény, afféle utolsó menedék volt, utóbbi cizellált ékszerdoboz, amitől a katonai stratégák és védelmi tanácsadók rendszeresen agyérgörcsöt kaptak.

A városrészeket széles körutak és csatornák kötötték össze, melyek jelentősége az utóbbi évtizedekben fokozatosan csökkent, ahogy a vízi és közúti közlekedést egyre inkább kiszorította a vasút. A véres felkelésbe torkolló vásárostüntetések után a sugárutakat beszűkítették és részben beépítették, egyedül az óváros főutcáit hagyták érintetlenül. (A néhai kalmárok leszármazottai attól fogva kénytelenek voltak keskenyebb transzparenseket és kisebb fáklyabábokat gyártani, ha tiltakozni támadt kedvük.)

A Hemerje-palota emeletmagas ablakai és sötét belső terei a katedrá-lisok fénykorát idézték; időérlelte deszkapadlóján ősi kísértetek léptei recsegtek. A palotát magas kerítés vette körül, parkjának ápolt gyepét árnyékos fák, csörgedező erecskék, ezüsttavacskák tarkították, hatalmas konyhakertjében pedig megvolt minden, amire egy főrendi háztartásnak szüksége lehet.

Aclyn, Blisk úrnője a szalonban várta rég nem látott fiát. Amint meglátta, odarohant hozzá, átölelte, megcsókolta, aztán gyengéden eltolta magától, hogy jobban szemügyre vehesse.

– Oramen, drága fiam! Hogy megnőttél! Az arcod, a tartásod… mintha az apádat látnám! Gyere, körbevezetlek a házban. Az én drága Masyenem már nagyon várta, hogy találkozhasson veled, de rettentő elfoglalt mostanában, ugye, megérted? Szeretnénk, ha velünk vacsoráznál. Mit szólnál a holnaphoz? Vagy inkább holnapután? Drága Masyenemnek se éjjele, se nappala, gondolhatod, amióta polgármester lett. Polgármester, az én drágám! Hát nem hihetetlen? A város első embere! Ha valaki ezt mondja nekem egy hónappal ezelőtt…

– Anyám – vágta el a szóáradatot gyengéden, de határozottan Oramen. – Nekem is nagyon hiányoztál! – Azzal átölelte.

– Engedj el, te butus! Még összegyűröd a ruhámat – korholta Aclyn szelíden a fiát, és ismét eltolta magától.

Az idő nem múlt el nyomtalanul felette, állapította meg Oramen magában. Megöregedett és elhízott, de hát ez, mondhatni, természetes. Az arca jóval ráncosabb és puffadtabb volt annál, mint ahogy a régi portrékon és a képzeletében élt, de a szeme ragyogott. Az öltözéke alapján úgy tűnt, mintha bálba készülne, de abroncsos szoknyája elé kötényt kötött. Aranybarna haját a legújabb divat szerint a feje tetejére tornyozta, és vastagon púderezte.

– Persze – tette hozzá gyorsan – még mindig a gyermekágyat nyögöm. A kis Mertis egy angyal, no de a szülés… Ó, ha ti férfiak tudnátok, micsoda gyötrelem az! Mondtam is az én drága Masyenemnek, hogy ezek után ne is álmodjon róla, hogy még egyszer hozzám nyúl. Persze nem gondoltam komolyan! És az utazás… hát az valami borzalom volt, mintha sosem akartunk volna ideérni. De hát Rasselle minden fáradságot megér, ez a város maga a csoda! Jártál már az óvárosban? Tömérdek itt a látnivaló, csupa nyüzsgés, csillogás, fogadás és bál! Hogy is lehetne rosszkedvű az ember egy ilyen varázslatos helyen? Ugye, velünk ebédelsz ma? – fordult a fiához. – Olyan furcsa itt a napok ritmusa, nehezen szokom hozzá. Mintha kétnaponként ebédelnék. Vajon mit gondolnak rólunk az emberek? A kertben terítettem, olyan szép az idő. Ugye, maradsz ebédre?

– Hát persze – válaszolta kedélyesen Oramen, és levetett kesztyűjét poros úti köpenyével együtt Neguste gondjaira bízta. Aztán kart karba öltve átsétáltak a szomszédos szalonba, ahol vastag szőnyegek borították a padlót. Az anyja komótosan sétált mellette, így Oramennek lassítania kellett. A szolgák épp nehéz ládákat cipeltek ki a szomszédos szobából; amikor meglátták őket, terhüket letéve utat engedtek nekik. – Könyvek – fintorgott Aclyn megvetően. – Csupa érthetetlen zagyvaság. Úgy döntöttünk, hogy a könyvtárat fogadószobává alakítjuk, és túladunk ezeken az ócskaságokon; amik nem kelnek el, azokat tűzre vettetem. Jut eszembe: találkoztál már tyl Loesppel?

– Még nem – felelte Oramen, és futó pillantást vetett az egyik könyvvel teli láda tartalmára. – Úgy hallottam, nemrég elutazott Rasselle-ből valami távoli vidékre. Nem lesz könnyű tartanunk egymással a kapcsolatot.

– Én mondom, kincs az az ember! Nemes lélek, bátor és nagylelkű… és milyen határozott! Őszintén be kell vallanom, teljesen a hatása alá kerültem. Biztos kezekben vagy, drága fiam, én hercegem! Tyl Loesp nagyon szeret téged. A Nagy Palotában laksz, ugye?

– Odavitettem a poggyászomat, de még nem voltam ott.

– Hozzám jöttél először? Milyen kedves tőled! Gyere, bemutatom neked az öcsédet!

Az asszony válaszra sem várva sarkon fordult, és a virágoktól tarkálló teraszon át a palota felé indult.

Ř

Oramen felkapaszkodott egy állvány tetejére, hogy jobban lássa a szomszédos épületet, ami – ha hinni lehet a mérnököknek és régészeknek – napokon belül össze fog omlani. Ha ez bekövetkezik, ez lesz a második torony, amit a Szökőkút-házból előtörő vízáradat a folyóágyba döngöl. Magát a többszintes, gyűrű alakú állványt egy keskeny, hengerforma építmény tetejére építették, aminek az alapjait állítólag még nem kezdte ki a folyó. A halálra ítélt szomszédos épület lapított kardpengéhez hasonlított, élei megcsillantak a Kiesestraal híg, kékesszürke fényében.

A halódó csillag immár egyedül uralta az eget, pályacsíkja sápadtan rajzolódott ki előtte és mögötte sarktávoli irányban, Rasselle felé. A sarkközeli horizonton, ahol a Clissens és a Natherley néhány nappal korábban alábukott, már csak a legélesebb szeműek véltek némi fényt vörösleni.

Az ember szeme sok mindenhez hozzászokik, gondolta Oramen. Vagy inkább az elméje? Azt mondják, amikor a Clissens és a Natherley együtt jártak az égen, elviselhetetlen forróságot zúdítottak a földre, a vakító fény elől sehova nem lehetett elbújni. Bezzeg most… A Kiesestraal délben sem ad annyi fényt, hogy eloszlassa a homályt. Oramen fázósan összehúzta magán a kabátot, és zsebre dugta a kezét. Jeges széllökések kergetőztek a torony körül, rázva-cibálva az állványzatot.

Pár napja leesett az első hó, de nem sok maradt belőle. A folyó vize  hirtelen lehűlt, és jéghártya kúszott a Zuhatag tövében meghúzódó, apró medencék partjára. A forrásvidékről érkező jelentések szerint a Felső-Sulpin-tengert – a vízrendszer sarktávoli részét, amelyre először lehelt rá a Kiesestraal – már vastag jégpáncél borította.

A viharok mindennapossá váltak, a széllökések a Zuhatagtól távolabb eső, addig szélvédett területeken is felborogatták a munkagépeket, és széthordták az egymásra halmozott gyámfákat. Az orkán a lehető legváratlanabb pillanatokban csapott le; sziklához vágta az óvatlan munkásokat, feltépte a síneket, olykor egész szerelvényeket borított a háborgó folyóba.

A horizonttól horizontig nyúló lapály, amelyre immár csak a Kiesestraal vetett némi sápadt fényt, lassan átfagyott, miközben a szomszédos kontinensen tombolt a nyár. A hőmérséklet-különbség miatt reggeltől estig fújt a szél, és mozgásba lendült a légkör: a hideg tájakra meleg levegő áramlott, a forró vidékeket pedig jeges szél hűtötte. Napokon át tartó viharok dúlták a Sulpitin völgyét, a forgószél egész homokdűnéket szippantott fel és helyezett át több száz kilométerrel távolabbra. Az örvénylő porfelhők a maradék kevéske fényt is kiszűrték, jócskán megnehezítve a régészek munkáját. Az olaj generátorok és a világítóberendezések reménytelen küzdelmet vívtak az áthatolhatatlan sötétséggel, a munkagépek akadoztak, fogaskerekeik minduntalan eltömődtek. A szél tonnaszám hordta a folyóba az erodált talajt, így a Zuhatag vize – attól függően, hogy melyik vidékről került oda a hordalék – különféle színárnyalatokat öltött, a rozsdabarnától a piszkossárgán és rózsaszínes szürkén át a vérvörösig.

Aznap kivételesen nem kavarogtak porfelhők az égen; a látóhatár ólomszürke volt, de tiszta. Oramen annyira hozzászokott már a vízesés robajához (a dübörgést a szállásán, jó kilométerre a szurdok fölött, a sátorváros közepén is hallani lehetett), hogy alig érzékelte.

A vasúti kocsi, amelyben lakott, azelőtt a Hyeng-zharia misszió főpapjáé volt, aki szerzetestársaival inkább a halált választotta, semhogy elhagyja a posztját. A berendezés a lehetőségekhez képest kényelmes volt. A kocsit magas drótkerítés védte, amit az ütközőkre csatoltak, valahányszor a sátortábor felkerekedett és továbbindult a folyó mentén. A  szurdok peremén több párhuzamos sínpár is haladt, ezek alkották a vándortábor legrendezettebb részét. Ahogy a szurdok tágult, és a zuhatag továbbaraszolt, nagyjából ötvennaponként felszedték és arrébb rakták a síneket, így a hivatali negyed, a tucatnyi szekérház és vasúti kocsi mindig lépést tartott a Hyeng-zharral. A peremkerületek – a kereskedők, bányászok, munkások és az őket kiszolgáló italmérők, pénzváltók, markotányosok, prostituáltak, csontkovácsok, tenyérjósok és mutatványosok bódévárosa – a saját hektikus, ötletszerű tempójában követték a „belvárost”.

Oramen kocsija közvetlenül a mesterséges csatorna mellett állt, amelyet a folyóparttal párhuzamosan ástak, követve a vasúti síneket. Ez látta el ivóvízzel a települést és működtette az erőgépeket, amelyek a munkásokat és a málhás állatokat eresztették le a szurdokba, és a kincsekkel megrakott csillekocsikat húzták fel. Éjjelente, amikor elcsendesült a szél, Oramen a vízesés moraján át is hallotta a csatorna szelíd csobogását.

Kezdte magát otthon érezni ezen a harsány, rossz szagú, életveszélyes és ideiglenességében állandó helyen. Amikor másfél hétre Rasselle-be utazott, hogy meglátogassa az édesanyját, kimondottan hiányzott neki a Zuhatag hangja. Kongó ürességet hagy az ember lelkében, gondolta, olyasfélét, mint a honvágy.

Lassan megértette, miért ragadnak itt az emberek, és miért vágynak vissza. Néha felötlött benne a gondolat, hogy menekülnie kellene, mielőtt ő is menthetetlenül rabul esne a Hyeng-zharnak. Talán már el is késett vele.

Nehéz felhők takarták a palaszínű eget. A köd némán gomolygott a Névtelen Város kísértetházai között. A távolban felsejlett a plató széles peremfala, amely a tudósok és szakértők egybehangzó véleménye szerint a város egykori főterét határolta; a fekete faltestről lezúduló víz bársonyfüggönyt vont a tér fémszínű burkolata és az ég szürke hasa közé, a fal tövéből párafelhő szállt a magasba.

Egyszer csak kék fény villant, belülről megvilágítva a zuhatag ezüst-redőit. Oramen megmarkolta a korlátot. A vájárok és aknászok munkája a felszínről szinte sosem látszott, de ha mégis, a robbanás fénye sárgásfehér volt, vagy narancsvörös, ha a töltet nem robbant be teljesen. Biztosan lángvágóval dolgoznak, gondolta. A legújabb deldeyn találmány, az elektromos ívfűrész segítségével a legvastagabb fémlemezt is át tudták vágni, s annak működés közben kísérteties kék fénye volt.

Az ásatáson dolgozó munkások és szerencsevadászok babonásságban még a bányászokon is túltettek. Azt beszélték, hogy furcsa és nyugtalanító dolgok történnek a szellemvárosban, különösen amióta az Ikernapok helyett a Halott Nap jár az égen. A hátborzongató történetek azóta terjedtek el, mióta a munka nagy részét a plató alatti hatalmas üregben kellett végezniük, egy rejtélyes föld alatti városrészben. Odalent pislákoló olajmécsesekkel világították meg a különös formájú és rendeltetésű, ősi kísértetházakat. Az igazat megvallva az is kisebbfajta csoda volt, hogy az emberek egyáltalán hajlandóak voltak ásót-kapát ragadni és levonulni a mélybe. A Hyeng-zhart egy életre megemlegeti az ember, mondogatták egymás közt.

Oramen a szeméhez emelte a látcsövet, és ráközelített a pontra, ahol az imént a villanást látta. Bár a Zuhatag mellett minden és mindenki eltörpült, alaposabban szemügyre véve a környék éjjel-nappal nyüzsgött a munkásoktól, a teherhordó állatoktól, csillekocsiktól és ilyen-olyan munkagépektől. Most azonban valahogy minden kihaltnak tűnt. Rövid vizsgálódás után rájött, hogy nem a távcsövével van a baj – keresve sem talált volna jobbat az egész táborban; tenyérnyi lencséi kristálytiszta képet adtak –, hanem az időjárással. A terjengő félhomályban képtelenség volt kivenni a hangyányi alakokat.

– Hát itt vagy, uram! A frászt hoztad ránk… ha megbocsátasz. – Neguste Puibive vagy féltucat táskát és egy összecsukott, hosszú esernyőt lódított fel az állványzatra, aztán maga is felkecmergett. Tölcsért formált a tenyeréből, és lekiabált: – Megtaláltam! Itt van a tetőn! – Azzal a herceghez fordult. – Droffo gróffal már mindenütt kerestünk, uram – mondta, majd kaján vigyorral hozzátette: – A testőr urak valahol lemaradtak. Nagy ez a szemétdomb, könnyen eltéved az ember. – Neguste éppoly kevéssé lelkesedett Vollird és Baerth társaságáért, mint a herceg.

Oramen hiába mondta nekik, hogy aznap nem tart igényt a szolgálataikra, mégis elkísérték. Csak olyankor sikerült leráznia őket, amikor különösen nagy gonddal készítette elő a szökési hadműveletet. Nem értette, mitől féltik ennyire; a Zuhatag fenyegetéseit nem lehet karddal vagy puskával kivédeni, ő pedig soha nem merészkedik a sátorváros azon részeibe, ahol gyakran előkerül a bicska. Testőrei mégis fejvesztve loholtak a nyomában, mondván, ha valami baja esik, tyl Loesp a fejüket veszi.

Oramen időt és fáradságot nem kímélve kerülte azokat az embereket, akiknek a társaságát kellemetlennek találta. Ezek közé tartozott Foise tábornok is, aki a sátorváros és az ásatások biztonságáért felelt, és akit Fanthile a kormányzó bábjának nevezett. Nem volt emberevő szörnyeteg, sőt, lelkiismeretes és végletekig precíz kishivatalnok képét mutatta, aki egy bank vagy kereskedő céh helyett – ahová sokkal inkább való lett volna – történetesen a hadseregnél szolgált. Viszont hervasztóan unalmas beszélgetőpartnernek bizonyult. Vastag szemüvege mögül gyanakvóan pislogott a világra, csontos arcán soha nem látszott mosoly, a hangja színtelen volt és fakó. Jellegtelensége láttán nehezen hihette róla az ember, hogy tehetséges stratéga, pedig a közelmúlt hadjárataiban számtalanszor bizonyította rátermettségét. A tisztjei is hasonlítottak hozzá, csak fiatalabbak, cél-orientáltabbak és még fantáziátlanabbak voltak nála. Idejük nagy részét azzal töltötték, hogy választ találjanak a kérdésre, hogyan lehet minimális emberanyaggal maximális védelmet nyújtani egy adott objektum számára. Oramen a világért sem akart beszállni a tervezgetésbe.

– Nem szabadna csak úgy elrohannod, szó nélkül, uram – zsémbelt Neguste, és a kinyitott esernyőt Oramen feje fölé tartotta. – Akárhányszor eltűnsz, mindig a frász kerülget, hogy nem pottyantál-e vízbe, vagy nem törted-e össze magad ezeken a fene magas grádicsokon.

– Látni akarom, ahogy összedől – Oramen a pengeházra mutatott. – A folyó már teljesen alámosta.

– Nono – Neguste gyanakodva méregette a jelzett épületet. – Csak nehogy ránk dőljön!

Oramen elnevette magát. – Nem fog, hidd el!

– Anyám mindig azt mondta: fiam, hinni a templomban köll.

A Szökőkút-ház mögött újabb kék fény villant. – Te is láttad, uram?

– Láttam, Neguste. Már régóta villog ott valami.

– Kísértetek – suttogta Neguste titokzatosan. – Nyughatatlan lelkek. Mindenütt ott vannak.

Oramen elhúzta a száját. – Persze, kísértetek…

– Olyan igaz, uram, ahogy itt állok. A földmunkások, a kőfejtők, a robbantók meg a többi nép, uram, mind erről suskusolnak. – Neguste-nak első kézből származó információi voltak, lévén törzsvendégnek számított a sátorváros konszolidáltabb késdobálóiban. Ez idáig sikerült ép bőrrel megúsznia az éjszakai kiruccanásokat. – Azt mondják, hogy odalenn a tér alatt – és a platóra bökött – fura dolgok laknak.

– Miféle dolgok? – kérdezte Oramen kíváncsian. A kísértethistóriák mindig izgatták a fantáziáját.

Neguste fújt egyet, és a fejét rázta. – Hátborzongató dolgok, uram, amiknek nincs nevük. Olyanok, amiknek nem szabadna feljönniük a fényre. – Körbenézett a sűrűsödő homályban, és vállat vont. – Vagy a szabad ég alá. Egyre megy.

Droffo feje bukkant fel mögöttük a létra tetején. Ahogy körülnézett, elszürkült az arca. Gyűlölte a magas helyeket.

– Ejnye-bejnye, elkaptál, Droff! Most te bújsz el, rendben? Ötvenig számolok! – élcelődött vele Oramen.

– Uram – krákogta erőtlen mosollyal a fiú, és szorosan a herceg mellé állt. Derék legény volt, és kedvelte az iróniát, de Oramen tréfái rendszerint kifogtak rajta.

A herceg rákönyökölt a korlátra, és lenézett. – Nem is olyan magas ez, Droff – pillantott hátra a válla fölött.

– Köszönöm uram, nekem ennyi is elég – harákolta Droffo, és elfordította a fejét. – Könyörgök, ne csináld!

– Valóban, nézni is rossz – ingatta a fejét Neguste. – Ez a véleményem, kereken. – Egy hirtelen széllökés nekipenderítette a korlátnak.

– Neguste – szólt rá Oramen –, tedd már el azt az ernyőt, mielőtt lefúj a szél! Itt úgyse használ semmit.

– Parancsodra – tüsténkedett Neguste, és összecsukta az ernyőt. – Te is hallottál a föld alatti különös teremtményekről, uram? – fordult Droffóhoz.

– Különös teremtményekről? – kérdezett vissza a gróf. – Mire gondolsz?

Neguste bizalmasan közelebb hajolt hozzá. – Hát, azt mondják, toronymagas polipszerű szörnyek úsznak föl a Zuhatag alól; felborogatják a csónakokat, eltépik a horgonyokat. Más rémségeket is láttak lejjebb a folyón, ahová csónakkal nem lehet eljutni. Odalent a nagy tér alatt szellemek, élőhalottak meg mindenféle pokolfattyak kísértenek; akik látják őket, menten kővé válnak. Másokat meg láthatatlan lángok emésztenek el, és elszállnak, akár a füst. Sokan eszüket vesztik, és addig mászkálnak föl-alá, hörögve az állványokon, amíg le nem bucskáznak a mélybe, és el nem nyeli őket a folyó a gonosszal együtt, ami megszállta őket, vagy addig bámulnak az ívfénybe, amíg el nem vesztik a szemük világát. De olyanról is hallottam, aki bedugta a fejét egy villanymécsbe, és rángatózva halt meg, orrából-füléből dőlt a korom meg a füst.

Oramen is hallott már efféle rémtörténeteket. Az igazat megvallva neki is volt egy zavarba ejtő kalandja, ami nem is olyan rég esett meg vele.

A minap legmélyebb álmából halk, kitartó sípolásra riadt; olyan volt, mint egy végtelenített madárfütty. Félrehúzta a takarólemezt az ágya fölött csüngő gyertyalámpás elől, és körbenézett a vasúti kocsiban.

A szomszédos, dolgozó- és fogadószobának kialakított, szűkös helyiségben tompa, zöld fény lüktetett. Xessice – Oramen kedvenc ágyasa, aki aznap éjszaka is vele aludt – megmozdult álmában, de nem ébredt fel. A herceg előhalászta a pisztolyát az ágy fejtámlája mögül, lecsusszant a kerevetről, és magára terítette a köntösét.

A fény egy gazdagon díszített bolygómakettből áradt, amely a herceg íróasztalán állt. A makett egyike volt annak a pár berendezési tárgynak, amit megtartott a főipontin holmijai közül; órákig el tudta nézegetni rajta a precízen megmunkált részleteket. Nem vitte rá a lélek, hogy a szemétre hajítsa, habár sejtette, hogy egy idegen civilizáció isten tudja milyen pogány rítusokhoz használt eszközéről lehet szó, ami a legkevésbé sem való egy hagyománytisztelő sarl asztalára.

Ebből a makettből jött a furcsa, túlvilági hang és a zöld fény. Ahogy megbabonázva nézte, a gömb különös átalakuláson ment keresztül: külső rétegei szétcsúsztak, és egy üreget tártak fel a belsejében, amelyben szívként lüktetett egy apró képernyő. Oramen körbenézett – az egész helyiség zöld fényben úszott – aztán becsukta a hálókamrába vezető ajtót, és leült az íróasztalhoz. Épp azon tűnődött, vajon megbökje-e a makettet a pisztolyával, amikor a fény hirtelen kialudt, és a képernyőn másféle színek villantak fel. Oramen óvatosan közelebb hajolt. Lágy, beazonosíthatatlan eredetű, sóhaj szerű hang szólította meg.

– Te vagy a sarl Oramen herceg?

– Ki beszél? – kérdezett vissza ijedten Oramen. – Ki van ott?

– Jó barát. Vagy, mondjuk úgy, valaki, aki azt szeretné, ha a barátodnak tartanád.

– Épp elég barátom van. Bár korántsem annyi, mint régebben hittem.

– Így van ez – mondta lágyan, szinte bocsánatkérően a hang. – Mind téved, aki él, s nem tudja, mire számítson. Engem azért küldtek, hogy a segítségedre legyek.

– Akkor először is mondd meg a neved. Kihez van szerencsém?

– Ha mindenáron néven akarsz nevezni, szólíts egyszerűen Barátnak. A nevem semmit sem mondana neked, csak összezavarna. Te vagy Oramen, igaz?

– A nevem semmit sem mondana neked, csak komplikálná a helyzetet – replikázott Oramen sértődötten –, és amúgy sem értenéd. Úgyhogy ha mindenáron néven akarsz nevezni, szólíts mondjuk… Szkeptikusnak.

– Értem. Nos, Szkeptikus, először is hadd biztosítsalak jó szándékomról. Az érdekeink közösek, így meggyőződésem, hogy az utunk egy irányba visz.

Hosszú szünet következett. Oramen nem tudta, mit felelhetne erre. – Ez igazán… – mondta végül megköszörülve a torkát – megnyugtató.

– Örülök. S most, hogy ezt tisztáztuk, és lefektettük egy hosszú távú és gyümölcsöző együttműködés alapjait, elárulom látogatásom célját. Azért küldtek, hogy figyelmeztesselek.

– Hogy figyelmeztess? Mire? És kik küldtek?

– Veszély les rátok a föld alatt.

Oramen értetlenül bámult az apró képernyőre, amely rendíthetetlenül árasztotta magából a legkülönfélébb színű fényeket.

– A tárnákra gondolok, amiket az ősi város alatt nyitottatok. Légy óvatos! A döntés a tiéd, de kérlek, alaposan fontold meg minden lépésedet. Nagyobb és veszélyesebb titkokat rejt a mély, mint gondolnád.

– A legnagyobb titok egyelőre az, hogy kivel beszélgetek. Ki küldött? Ha azt akarod, hogy bízzak benned, fedd fel a kilétedet.

– A nevem, mint már mondottam, nem lényeges – fuvolázta az androgün hang. – Azért választottunk téged, mert benned látjuk az esélyt. Te a saját utadat járod, míg mások képtelenek letérni a számukra kijelölt ösvényről. Te képes vagy új irányt szabni, és hátat fordítani a régi, rossz beidegződéseknek. Felülírhatod az elavult szabályokat, és megválogathatod, kiben bízz, s kiben ne. Akik feltétel nélkül elfogadják mások irányítását és kritikáját, könnyen áldozatul eshetnek azok önző érdekeinek. Néha csak úgy tudsz szabadon dönteni, ha meg van kötve a kezed és…

– Várjunk csak, kitalálom: te ocht vagy, ugye?

– Hogy én? – A hang egy pillanatra elhallgatott. – Nem, és biztosíthatlak, hogy messze jársz az igazságtól. Talán valóban kissé körülményesen fogalmaztam, de nem vagyok ocht. Az ő szóvirágaik féligazságokat és csúsztatásokat takarnak, amelyektől a hallgató elveszti az irányérzékét, és belezuhan a hamis teóriák szakadékába, ahonnan azután soha többé nem tud kimászni, az ochtok pedig csak szórják, szórják a fejére a gondolati moslékot, amibe végül belefullad a szerencsétlen… Elnézést, kissé elragadtattam magam.

Oramen kezdte elveszíteni a türelmét. – Mutasd magad, idegen! – követelte határozottan.

– A sorsfordító találkozásokat nem szabad siettetni. Az ilyen pillanatok megfelelő előkészítést igényelnek, rengeteg munkát és szervezést. Máskülönben eleve kudarcra vannak ítélve. Ahogy a mondás tartja: kerülő úton hamarabb célba érsz. A jó kapcsolatokat meg kell alapozni, hogy hosszú távon mindenkinek előnyére válhassanak.

– Ha továbbra sem árulod el, ki vagy – mondta Oramen –, nem hallgatlak tovább. Honnan tudjam, hogy nem ellenséggel állok-e szemben…?

– A megértésnek számos szintje van. Miért kellene arc a szándék mögé, hogy alátámassza annak hitelességét? Egy szájszerv vajon többet árul el valakiről, mint az, amit mond? Hol van megírva, hogy a külcsín azonos a belbeccsel? A megjelenésük alapján ítéljük meg az embereket, pedig a külső olykor…

– Elég ebből! Mutasd magad, különben golyót röpítek ebbe az ördöngös szerkezetbe!

– A barátod vagyok. Én és egész népem. Mindössze figyelmeztetni akartalak a veszélyre, amely…

– Aultridia vagy; mocskos csúszómászó, az istenek körömpiszka! – kiáltott Oramen, és felugrott a székéről. – Tagadod?!

– Látom, az előítéleteid mélyen gyökereznek. Pedig igazságtalanul bélyegzik meg sorsüldözött és méltatlanul alábecsült népemet. Fordítsd haragodat és megvetésedet inkább azok ellen, akik…

Oramen a makettre szegezte a pisztolyát, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Xessice halálra rémülne a lövéstől. Neguste lélekszakadva rohanna át a szállásáról (közben ötször hasra esne a saját lábában), az őrök is felébrednének, és mind beözönlenének a kocsiba.

– …akik lépten-nyomon gyaláznak minket, és akik ellopták tőlünk azt, ami jog szerint minket illet! Jól gondold meg, herceg, mit teszel! Óvakodj az erőszaktól! Ha meggondolatlanul cselekszel, azzal az események tragikus és visszafordíthatatlan láncolatát…

Oramen visszakattintotta a biztonsági reteszt, és a pisztoly nyelével teljes erőből lesújtott. A makett nagyot reccsent, és szikrákat köpködve ezer darabra tört. A szilánkok végigszánkáztak az asztalon, és szanaszét szóródtak a szobában. A képernyő tovább lüktetett, a hang érthetetlen motyogásba fulladt. Oramen újabb ütést mért a gömbre. Fájt a szíve, hogy tönkre kell tennie egy értékes régészeti leletet, de százszor inkább, mint hogy egy aultridia megmételyezze a lelkét; a puszta gondolattól is kiverte a hideg. Egy utolsó, jól irányzott ütéssel elhallgattatta a szerkezetet. Kékes füst szállt fel belőle, a képernyő elsötétült. Az apró szobára ismét csönd telepedett. Oramen egy darabig várt, hátha meghallotta valaki a zajt, de sem Xessice kócos feje nem jelent meg az ajtóban, sem Neguste nem rontott rá. Remegő kézzel gyertyát gyújtott, a maradványokat egy edénybe söpörte, és egy hirtelen jött ötlettől vezérelve vizet locsolt rá.

Aztán visszabotorkált a hálófülkébe, és bebújt a szuszogó lány mellé. Az éjszaka hátralévő részében álmatlanul hánykolódott, nyitott szemmel bámulva a sötétet. Kész rémálom! Micsoda szerencse, hogy lerohanták a deldeyneket! Ezek után a szerzetesek tömeges öngyilkosságán sincs mit csodálkozni. A táborban mindenféle pletykák keringtek róla, hogy nem maguktól potyogtak le a Zuhatag sziklapárkányáról, hanem valaki besegített nekik. Néhányan állítólag túlélték a zuhanást, és a folyó alsóbb szakaszán partra mosta őket a víz; ezek hagymázas lázálmukban árulásról és gyilkosságról beszéltek. A herceg már-már kételkedni kezdett tyl Loesp beszámolójában, de a történtek meggyőzték róla, hogy mégiscsak igazat mondott.

Hogyan voltak egyáltalán képesek ezek a szerencsétlenek ennyi ideig élni a rettenetes teherrel a lelkükön? A deldeynek összeszűrték a levet az aultridiákkal, a bolygószellem esküdt ellenségeivel… Elképesztő! Vajon miféle ördögi tervet szövögetett a főipontin és a névtelen aultridia vezér?

Lehetséges volna, hogy az aultridiák titokban átvették az irányítást a Hyeng-zhar fölött? A papok felügyelték az ásatást, és ők tartották fenn a rendet a sátorvárosban is, a szavuk maga volt a törvény. Nagyon is elképzelhető, hogy a Misszió az aultridiák befolyása alá került… Ha rajta múlik, a szerzetesek a közelébe sem férkőzhetnek többé a Zuhatagnak. Azon tépelődött, nem kellene-e szólnia valakinek – Poatasnak vagy Foise tábornoknak – arról, amit a névtelen aultridiától megtudott. Az öreg biztosan dührohamot kapna, amiért összetört egy felbecsülhetetlen értékű kommunikációs berendezést, a tábornok pedig valószínűleg fel sem fogná, miről van szó. Nem fogja elmondani senkinek.

Legalábbis egyelőre.

A makett maradványait először a folyóba akarta szórni, aztán eszébe jutott, hogy a szemfüles kincsvadászok biztosan kikaparnák az iszapból. Végül megkérte Neguste-ot, hogy vigye el a legközelebbi öntödébe, és olvasztassa be. Az öntőműveseknek meggyűlt a baja a maroknyi fémmel; robbanásig hevítették a kohót, mire az idegen anyag úgy-ahogy megolvadt, de még így is maradtak kisebb-nagyobb darabok, amik felúsztak az olvadék felszínére. Végül tucatnyi tömböt öntöttek belőle, és Oramen parancsára a szállására vitték.

Reggel, mikor elhatározta, hogy ellátogat a halálra ítélt pengeépülethez, néhány tömböt a folyóba dobott. Úgy gondolta, a maradékot alkalomadtán a latrinába szórja.

Droffo gondosan nem nézett le az állványról, nehogy elfogja a szédülés. Egyre sápadtabbnak tűnt. – Nem kell minden ostobaságnak bedőlni. Szerintem azok a fickók elitták a józan eszüket.

– Igazságtalanul leegyszerűsíted a kérdést, uram – rázta a fejét Neguste. – A tényekkel nem lehet vitába szállni.

– Azokkal nem – felelte Droffo. – De ezek csak dajkamesék. Józan ember nem hisz az ilyesmiben.

Neguste már nyitotta a száját, aztán meggondolta magát.

– Mit szólnátok – pillantott fel Oramen –, ha a saját szemünkkel győződnénk meg a dolog valóságtartalmáról? Leereszkedünk a szurdokba, a platóhoz vitetjük magunkat egy csillével, és megnézzük ezt a rettenetes, élőhalottaktól és mindenféle túlvilági rémségektől nyüzsgő helyet. Holnap reggel, például? – Amikor társai egy szót sem szólva álltak, biccentett: – Akkor ezt megbeszéltük.

– Nos… – kezdte vonakodva Droffo a cipője orrát bámulva –, ha feltétlenül ragaszkodsz hozzá. De nem hiszem, hogy…

– Elnézést, urak – szólt közbe Neguste, és a távolba bökött. – Dől a ház!

És valóban: a hatalmas épület lassan és méltóságteljesen dőlni kezdett, késként hasítva a gomolygó ködöt. A pereméről páraörvények szakadtak le és kavarogtak tova. Zuhanás közben fokozatosan elfordult, mintha tompítani akarná az esést, aztán az élén egyensúlyozva megállt; elakadt az alatta magasodó homokzátonyban. A felsőbb emeletek leomlottak és a homokzátonyra zuhantak, hatalmas hullámokat verve fel, amelyek némelyike az állványzat derekáig felcsapott.

Csak ekkor ért el hozzájuk a robaj; a recsegés-ropogás a Zuhatag morajlását is túlharsogta, és megremegtette a talajt a lábuk alatt.

A félig összedőlt épület egy darabig még egyensúlyozott a homokfövenyen, mintha meggondolta volna magát, aztán megadóan a lapjára billent, és mennydörgő robaj kíséretében a habzó, rohanó vízbe hanyatlott.

Oramen lenyűgözve figyelte a jelenetet. A becsapódás keltette szökőár egykettőre visszavonult, a hullámok átbuktak az egykori épület romjai felett. A folyó mohón magába fogadta az irdatlan tömeget, hozzáidomítva ráncait az új terepakadályhoz. A föltorlódott víz fodrai sisteregve egyesültek más irányokból érkező társaikkal, mintha együtt ünnepelnék a pusztítás dicsőségét. A vízszint kissé megemelkedett, az alacsonyabb homokpadok eltűntek, a jobban kiemelkedők olvadni kezdtek, ahogy az ár beléjük mart. Az épület talapzatát, amelyen az állványzat is állt, minden eddiginél kíméletlenebb erővel ostromolták a tarajos hullámok.

Neguste meredten bámulta a helyet, ahol az épület elmerült, és Droffót is megbabonázta a látvány; egy pillanatra tériszonyáról is megfeledkezett, és a korláthoz lépett.

Oramen egy utolsó pillantást vetett a mélyben tomboló folyóra, és a társaihoz fordult. – Uraim – csapta össze a tenyerét –, azt hiszem, ideje indulnunk.

23. Majombiztos

– Djan? – pislogott meglepetten Ferbin.

Kétségkívül ő volt az. Több mint tizenöt éve nem látta, mégis biztos volt benne. Mennyire megváltozott! Kislányból nővé érett, méghozzá magabiztos, bölcs és higgadt nővé. Ha valaki, hát Ferbin tudta, mi fán terem a karizma. Djan Seriy szemmel láthatólag nagy utat tett meg; királynő lett a királynők között.

– Ferbin – biccentett Anaplia sugárzó arccal. – Nem gondoltam volna, hogy még egyszer találkozunk. Megnőttél!

– Te is. – Ferbinnek hirtelen elszorult a torka. – Djan! – Azzal testvére nyakába vetette magát, és szorosan átölelte, mintha el sem akarná többet engedni. Djan meglepően szikár volt és kemény; úgy érezte, mintha egy fából készült szobrot ölelgetne. Djan gyengéden megveregette a hátát, és ringatni kezdte, akár egy gyereket.

– Ferbin – suttogta. – Ferbin, Ferbin.

Ř

– Hol vagyunk? – pillantott körbe Ferbin.

– A központi hajtóműegységben – felelte Hippinse.

Mióta Djan Seriy csatlakozott hozzájuk, nem ömlött belőle a szó; az új, csöndes Hippinse sokkal kellemesebb társaságnak bizonyult, mint a vihogó, szájmenéses futóbolond.

– Ez itt egy űrhajó? – nézett körül csodálkozva Hols.

– Nem – rázta a fejét Hippinse. – Ez egy miniatűr orbitál, ami saját hajtóművel rendelkezik, csakúgy, mint a kultúrabeli műbolygók többsége. A megastruktúrákkal is bármikor előfordulhat, hogy arrébb kell költöztetni őket, ezért évezredek óta így készítjük őket.

Miután mindenki bemutatkozott, Djan azt javasolta, látogassanak el a kerékagyba, és az egyik küllő felé terelte a társaságot. Beléptek egy zsilipkapun, végighaladtak egy hosszú folyosón, és pár perccel később már meg is érkeztek az orbitál középpontjában található kis terembe, ahol nem volt gravitáció. Körülöttük kísérteties csend honolt, a levegőben kellemes virágillat úszott.

Az íves terem fala teljesen sima volt, sem ablak, sem képernyő nem tagolta. A felülete olajosan fénylett, és folyamatosan változtatta a színét. Messziről puhának látszott, de amikor Ferbin közelebbről megvizsgálta, megállapította, hogy kemény, mint az acél, ugyanakkor kellemesen meleg. Djan Seriy mellett egy apró, hengeres fémtárgy lebegett, ami úgy nézett ki, mint egy dísztelen, penge nélküli kardmarkolat. Mikor elindultak a küllőben, gömbölyű, körömnyi tárgyakat köpködött magából, s miután bezárult mögöttük a zsilip, a golyók felizzottak, és apró mécsesként világítottak a sötétben.

A folyosó, amin jöttek, körülbelül húsz méter hosszú lehetett. Ferbin némi nyugtalansággal tapasztalta, hogy a távolabbi vége lassan megindul feléjük.

– Szóval, azt mondod, egy… hajtóműben vagyunk? – kérdezte ismét, és Djan Seriyre pislogott. A kerek ajtó kitartóan siklott feléjük. Az egyre rövidülő folyosó hozzájuk közelebb eső végén hirtelen megjelent egy dinnye nagyságú gömb, és pulzálni kezdett.

Djan Seriy bátorítólag megszorította Ferbin kezét. – Igen, de ez nem dugattyú – intett a lassan közeledő fémdugó felé –, hanem a hajtómű része. Kicsúszott a helyéről, hogy be tudjunk jönni, és most visszaáll, hogy nyugodtan beszélgethessünk. Az a gömb pedig – intett a lüktető golyóbis felé – elszívja a levegő egy részét, hogy ne legyen idebent túlnyomás. Minderre azért van szükség, hogy senki ne háborgathasson és ne hallgathasson ki minket. Nehéz lenne elmagyarázni, de ez a hely olyan dimenzióban létezik, ahol a morthanveldek nem kémkedhetnek utánunk.

– A hajtómű négydimenziós – magyarázta Hippinse. – Mint a hagymabolygók. Önmagában zárt rendszert alkot, még az MI-k is visszapattannak róla.

Ferbin és Hols összenéztek.

– Ahogy mondtam – bólintott Djan Seriy –, ezt nehéz elmagyarázni. – A fal időközben megállt, mintegy öt méterre a folyosó végétől. Az ezüstlabdacs villódzása abbamaradt.

– Nos, Hippinse urat már ismeritek. Hadd mutassam be drón társamat és kísérőmet, Turminder Xusst. – Azzal a lebegő kardmarkolat felé bökött.

– Örvendek a szerencsének – recsegte a rúd.

Holsnak elkerekedett a szeme. Aztán eszébe jutott, hogy beszélő fémdobozokkal már az ochtoknál és a narisiineknél is találkoztak, még mielőtt elhagyták volna a Sursament. – Jó… jó napot! – motyogta maga elé. Ferbin krákogó torokhangokat hallatott, amit valószínűleg köszöntésnek szánt.

– Ő a segédem – magyarázta Djan Seriy, amikor észrevette testvére arcán a szavakkal nehezen körülírható kifejezést.

– Mondd csak, úrnőm – tudakolta Hols –, te boszorkány vagy?

– Bizonyos értelemben igen, Hols uram. Most pedig… – Djan Seriy az ezüstgömb felé fordult, mire az semmivé foszlott, aztán kérdő pillantást vetett a beszélő kardmarkolatra, és bólintott. – Immár nyugodtan beszélgethetünk, senki nem hallgathat ki bennünket. Nincs túl sok levegőnk, úgyhogy azt javaslom, csapjunk bele! Mi történt veletek, Ferbin? Mi szél hozott erre?

Ř

Ferbin nagy vonalakban vázolta a történteket, a beszámolója mégis meglehetősen hosszúra sikeredett. Időnként Hols is hozzáfűzte a magáét. A levegő kezdett fullasztóvá válni. Ferbin meglazította a gallérját, Hols pedig verejtékező homlokát törölgette. Hippinse-t és Djant láthatólag nem zavarta a meleg és az oxigénhiány.

Az ezüstös gömb nem sokkal később újra megjelent. Amikor felbukkant, Djan egyetlen határozott mozdulattal belefojtotta Ferbinbe a szót. (Ferbin először azt hitte, hogy a nővére gondolati úton irányítja az apró szerkezetet, de később kiderült, hogy nem erről volt szó, csupán arról, hogy másodpercre pontosan tudta, mikor tér vissza.) Hűs, frissítő levegő áramlott a terembe, aztán a gömb ismét eltűnt, és Ferbin onnan folytatta, ahol az imént abbahagyta.

– Amikor legutóbb hírt kaptam felőle, Oramen még élt – jegyezte meg Djan, miután Ferbin befejezte a beszámolóját. A nyugodt mosoly lehervadt az arcáról, a tekintete aggodalmat tükrözött. Amikor megtudta, hogyan halt meg az apjuk, a vonásai egy pillanatra megkeményedtek, és összeszűkült szemmel meredt maga elé. Egy szót sem szólt, Ferbin mégis úgy érezte, hogy láthatatlan események egész láncolatát indította el a beszámolójával. Örült, hogy Djan hisz neki, és mellette áll.

– Egész biztos vagy benne, hogy tyl Loesp tette? – kérdezte a nő váratlanul, szigorú tekintetét az öccse szemébe fúrta.

Ferbin úgy érezte magát, mintha egy hegyoldal szakadt volna a mellkasára. Nagyot nyelt. – Ő volt az – felelte –, az életemre esküszöm.

Djan elgondolkozva meredt maga elé néhány pillanatig, aztán bólintott. A drón felé fordult, és néma beszélgetésbe elegyedett vele. Törökülésben ült, és lazán, súlytalanul lebegett, akárcsak a fekete ruhás Hippinse. Ferbin és Hols ide-oda bukdácsoltak esetlenül, kezüket-lábukat széttárva, hogy ha beleütköznek a terem falába, el tudják lökni magukat. Ferbin nevetségesnek érezte magát, arca a nagy pörgés-forgásban teljesen kipirult.

Djan Seriy mélyen a gondolataiba merült. Hosszú percekig ült természetellenes mozdulatlanságban; olyan volt, mintha szoborrá vált volna.

– Rendben van – mondta végül Hippinse-nek. – Elfogadom az ajánlatodat. Hippinse úr ugyanis – fordult magyarázatképpen az öccséhez és Holshoz – egy hajót képvisel, amely felajánlotta, hogy elvisz minket a Sursamenre. – A férfira pillantott. – Akár azonnal indulhatunk, jól mondom?

Hippinse akkorát bólintott, hogy majdnem leesett a feje. – Készséggel állunk a rendelkezésetekre – szavalta negédes mosollyal. Szófukarság ide vagy oda, Ferbinnek egyre kevésbé tetszett a fickó.

– Eddig is siettem, de ezek után… – rázta meg a fejét Djan Seriy, mintha magában gondolkodna. – Nincs vesztegetni való időnk. Amikor meghallottam apánk halálhírét – fordult Ferbinhez –, azonnal útnak indultam. Közben találkoztam Hippinse úr egyik… kollégájával, aki felajánlotta a segítségét. Ezután tudomást szereztem néhány ochtokkal kapcsolatos, meglehetősen különös eseményről. Megkerestek a feletteseim, és egy rögtönzött eligazítás után arra kértek, vállaljak el egy sursameni küldetést. Eredetileg úgy gondoltam, magánlátogatásra megyek haza, de időközben… szóval minden megváltozott. – Hippinse-re pillantott, aki minden eddiginél szélesebben vigyorgott. – A közvetlen főnököm személyiséglenyomata a hajón vár – tette hozzá –, hogy megbeszéljük a részleteket.

Jerle Batra virtuális lenyomata a Majombiztos fedélzetén csücsült; ha ez nem fényes bizonyítéka annak, hogy a hajó az RK-nak szolgál, akkor semmi nem az, gondolta Anaplia. (Hivatalosan persze tagadták a dolgot.)

– Valami történni fog a Sursamenen – folytatta. – Valami, mi jelentőségében messze túlmutat apánk halálán, bármekkora tragédia legyen is az a mi számunkra. Egyet tudunk biztosan: hogy a dolog az ochtokkal kapcsolatos. Hogy apánk hogy jön a képbe, és van-e valami köze az egészhez, nem tudom. – Ferbinre és Holsra pillantott. – A Sursamen már így is épp elég veszélyes a számotokra. Ha velem jöttök, még nagyobb bajba kerülhettek. Nem tudom garantálni a biztonságotokat; könnyen megtörténhet, hogy magatokra kell hagyjalak benneteket. Ha hivatalos minőségben térek vissza, el kell végeznem a feladatot, amivel megbíztak. Értitek, hogy ez mit jelent, ugye? Nem kell elkísérnetek. Itt maradhattok, vagy továbbmehettek, ahová kedvetek tartja. A Kultúra menedéket ad nektek, nincs ebben semmi szégyen.

– Veled megyünk – vágta rá Ferbin gondolkodás nélkül. Holsra pillantott, aki komolyan bólintott.

– Rendben. – Anaplia Hippinse-hez fordult. – Mikor érhetünk leghamarabb haza?

– Öt óra a transzfer, és amíg elhagyjuk a Syaung-unt. További hetvennyolc a Sursamenig.

Djan Seriy a homlokát ráncolta. – Gyorsabban nem megy?

Hippinse megütközve nézett rá. – Egy másodperccel se. Így is be fognak sülni a hajtóműveim. Ha ezen túl vagyunk, generálra kell majd mennem.

– Legyen extra nagy az a generál, csak faragjunk le pár órát! Szerintem meg tudod csinálni.

– Ha nagyobb iramot diktálok, összeolvadnak a hajtóműblokkjaim – dünnyögte Hippinse –, és a végén csak S.O.S. jelzésekkel lapátolhatjuk magunkat előre.

– És ha az utolsó pillanatig gyorsítunk, aztán fékezünk?

– Öt órát nyernénk, viszont odalenne a meglepetés; a szomszéd galaxisban is tudnák, hogy jövünk. Ekkora erővel a központi csillagra is felkarcolhatjuk az érkezési paramétereinket.

– Lehet, hogy így is megéri. Hozd a hajót a belső zónába, és ránts le minket a kompról. Azzal mennyi időt nyerünk?

– Hármat. Viszont egyet elveszítünk, mert ellenkező irányba kell gyorsítanunk. Mit szólnál inkább egy rapid áth…

– Jó lesz. – Anaplia feltartotta a kezét. Az ezüstgömb harmadszor is felbukkant. A folyosó fala megindult visszafelé. Djan Seriy kinyújtóztatta a lábát, és körbehordozta tekintetét a társaságon. – Ami itt elhangzott, arról egy szót sem beszélünk, amíg a hajóra nem érünk. Rendben? – A többiek bólintottak. Djan Seriy az ajtó felé bökött. – Akkor induljunk!

Ř

Mindössze tíz percük maradt az indulásig. Ferbin és Hols villámlátogatást tettek a kerékagy minibárjában, ahol – meglepetésükre – volt némi gravitáció, sőt, a helyiségnek ablakai is voltak, amik – kevésbé meglepő módon – a Syaung-un csőhalmazára néztek. A beszélő kardmarkolat velük tartott, készségesen elmagyarázta, hogyan működnek az ételadagoló automaták, és segített kiválasztaniuk az ehető fogásokat. Az italt is gépek keverték. Már épp belemelegedtek a kóstolgatásba, amikor Anaplia jelezte, hogy menniük kell.

Ř

Egy szimpla áthelyezés is feltűnő lenne – jegyezte meg Jerle Batra személyiséglenyomata –, hát még egy vészfékezés.

A Majombiztos tizenkét személyes kompja a morthanveld zónában megengedett maximális sebességgel távolodott a Syaung-untól. Anaplia a hajó végében ült, és némán figyelte, hogyan zsugorodik össze a képernyőn a fészekbolygó. Az 512/5 TájKerék pillanatok alatt ponttá olvadt, de magát a koszorút még sokáig látni lehetett; eleinte mintha még nőtt is volna, aztán a központi nappal együtt lassan, fokozatosan beleolvadt a csillagokkal pettyezett fekete háttérbe.

Kit érdekel? – vont vállat Anaplia. – Ha a morthanveldek mindenáron meg akarnak sértődni, hát sértődjenek! Túl sokáig jópofiztunk velük.

Sokat képzelsz magadról, Djan Seriy Anaplia – rótta meg Batra. – Nem te határozod meg a Kultúra külpolitikáját.

– A felelősség az enyém is. – Anaplia öntudatosan kihúzta magát. – A Kultúra polgára vagyok.

Igen, Djan Seriy, egy a sok közül.

Teljesen mindegy. Oramen életveszélyben van, az apám gyilkosa két élőszint felett zsarnokoskodik, és az ocht flotta teljes harci díszben parádézik a bolygó körül. A történtek fényében megelőlegezhetnétek nekem némi bizalmat. Apropó, tudunk már konkrétumokat az ocht csapatmozgásokról?

Nem. Akkor kérdezd újra, ha a Majombiztos fedélzetén leszel.

Te nem jössz velünk?

Elrontanám a meglepetést, még így virtuálisan is. Ezt a küldetést egyedül kell végigcsinálnod.

Vagyis a személyiséglenyomatot nemsokára törölni fogják a komp MI-mátrixából. A jelek szerint Batrát (vagyis a lenyomatát) ez nem zavarta különösebbképpen.

Te megbízol a Majombiztosban? – kérdezte Anaplia.

Nincs más választásom. Közel-távol nincs másik hajó, ami szóba jöhetne.

És azt mondod, nem RK-s?

A Majombiztos pontosan az, aminek mondja magát – felelte kitérően Batra. – De térjünk vissza az eredeti témához: mivel az érintett űrszektorban épp nincsenek hajóink, nem tudjuk, mire készülnek az ochtok. Állomásozik ugyan néhány morthanveld és narisiin egység a környéken, de eddig nem tapasztaltak semmi gyanúsat. Igaz, nem is tudnak az egészről.

Nem kellene beavatnunk őket? Itt lenne az ideje…

Talán. Már folynak az egyeztetések.

Kitalálom: összeült egy rakás Elme, és gondolatpókereznek.

Valahogy úgy.

Fel kellene pörgetni a tempót. Ja, és még valami!

Igen?

Szeretném aktiválni a rendszereimet, már ami megmaradt belőlük, és amire szükségem lehet. A hiányzókhoz igénybe akarom venni a Majombiztos segítségét. Feltételezem, ismeri az RK-protokollt…

Erre a küldetésre senki sem utasított – mondta Batra, elengedve a füle mellett a megjegyzést. – Csak akkor vállald el, ha tényleg szeretnéd.

Szeretném.

Bölcs döntés.

Majd meglátjuk.

Ř

– Tényleg nem vetted észre? Egyszer sem vett levegőt, amíg odabent voltunk abban a dugattyúizében, kivéve, amikor megjelent a gömb. Hihetetlen! – Hols suttogóra fogta a hangját, nehogy a kabin végében ücsörgő Djan meghallja, amit mond. Hippinse még felszálláskor végigdőlt az első üléssoron, és azóta húzta a lóbőrt. – Biztos vagy benne, uram, hogy tényleg az, akinek mondja magát; a testvéred?

Ferbinnek hirtelen beugrott a kép, amint Djan mozdulatlanul lebeg a kamrában. – Biztos, hogy ő az, Hols. – Hátrapillantott a válla fölött, és eltűnődött, vajon miért húzódott a nővére ennyire messze tőlük. Djan mosolyogva odabiccentett neki, de láthatólag mélyen a gondolataiba volt merülve.

– Kénytelen vagyok hinni neki – vont vállat. – Ahogy ő is kénytelen elhinni nekem, amit apánk halálával kapcsolatban mondtam.

Ř

Elkezdted? Á, már érzem is… – suttogta szavak nélkül Turminder Xuss. Anaplia a széke fejtámlája és a tarkója közé dugta az időközben pálcaalakot öltött drónt, hogy ne legyen szem előtt, és hogy nyugodtan „beszélgethessenek”, aztán beszámolt róla, hogy újra használatba veszi kedvenc RK-s játékszereit. – És Batra megengedte?

Hallgatólagosan.

Vajon miféle játékai vannak a Majombiztosnak – morfondírozott a drón.

Azt én is szeretném tudni – mondta Djan Seriy. – Minél többet töprengek rajta, annál kevésbé értem, hogy lehet egy ilyen nagyágyú renegát.

Egy veterán – vélte a drón – sok őrültséget megengedhet magának.

Öreg, az igaz – értett egyet Anaplia –, de nem őrült. Megszolgálta a nyugdíját. Az idiri háborúban gyorsítóegység volt, márpedig akkor azok voltak a Kultúra legjobban felfegyverzett hajói. Azóta sem gyártottak jobbakat. Minden bevetésen részt vettek, de hullottak is rendesen; alig egy-ketten élték túl. Biztos jó sok kitüntetése meg plecsnije van. Ha ennek ellenére renegátnak nevezi magát, akkor nagyon valószínű, hogy megtagadott egy parancsot. Például nem tette le a fegyvert…

Lehet – mondta a drón minden meggyőződés nélkül. – Jerle Batra nem árulta el a státuszát?

De nem ám!

Anaplia beépített védelmi és támadórendszerei lassan magukhoz tértek. Az önellenőrző rutinok éledezni kezdtek, és egymás után futtatták le magukat. – Talán egy régi RK-egység.

Meglehet. Bízzunk benne, hogy minden rendben lesz.

Nem tehetünk mást – sóhajtotta Anaplia. – Most pedig, ha megbocsátasz…

Hová készülsz?

Magadra hagylak, Turminder. Beszédem van az öcsémmel.

24. Gőz, víz, jég, tűz

Tyl Loespnek kimondott csalódást okozott a yakidi Gőz-tenger. A kráterbe zárt víztömeg valóban bugyogva gőzölgött, és a kráter repedéseiből előtörő füstök és gázok tényleg „a mennyek boltozatáig tornyosultak” (szerencsére nem emlékezett rá, melyik költőtől származik ez az idézet, így titokban újabb győzelmet arathatott a beképzelt és ostoba tanítók fölött, akik az apja parancsára tűzzel-vassal igyekeztek beleverni a tudást), de az összhatás korántsem volt annyira lélekemelő, amilyenre a beszámolók alapján számított. Ha a szél sarktávolból fújt, az egész hegytetőt ellepte a ragacsos, vattacukorszerű köd, és az ember az orráig sem látott. Ezért az élményért az ajtón sem volt érdemes kilépni, nemhogy napokon át zötykölődni egy unalmas lapályon.

A Hyeng-zhar, az valami! De ez a Gőzöcske-tengerecske… bah! Nem is lehet egy napon említeni a kettőt.

Pedig alaposan körüljárta, és minden elképzelhető nézőpontból szemügyre vette: először a kráter pereméről, aztán a levegőből, lyghátról, majd megint a földről… Most épp egy sétahajó fedélzetén csücsült, a „tócsa” közepén. Kísérői óva intették, nehogy túl közel hajoljon a forrongó felszínhez, mert könnyen pórul járhat, de gyanította, hogy ha közvetlen közelről nézne farkasszemet a veszéllyel, az sem tudná kellően izgalmassá és maradandóvá varázsolni az élményt.

Teljes udvartartását magával hozta az útra. Tisztekből, nemesekből és hivatalnokokból álló sleppje Yakid városában szállt meg, míg ő maga a dillseri hercegi palotában lakott. A környéken az évnek ebben a szakában jóval kellemesebb volt az idő, mint Rasselle-ben, ráadásul, miután a város a látványosságokban bővelkedő régió súlypontjában helyezkedett el, számos alkalom kínálkozott a kirándulásra. De nem ezért szánta rá magát a több száz kilométeres utazásra, hanem azért, hogy egy időre megfeledkezhessen a deldeyn fővárosról és a Hyeng-zharról.

Vagyis Oramenről.

Mindössze pár programját kellett átszerveznie, és egyetlen nappal kellett előrehoznia az indulását, nehogy összefusson az ifjú herceggel. Tanulja meg a ficsúr, ki az úr a háznál! – gondolta.

Tudat alatt ugyanakkor érezte, hogy a dolog nem ilyen egyszerű. Ki nem állhatta Orament, rosszullét kerülgette, ha csak rágondolt. A pourli győzelmi felvonuláson például azon kapta magát, hogy szándékosan kerüli a fiú tekintetét. Pedig azt hitte, semmi sem keserítheti meg a diadalmámor ízét… s erre tessék!

Először arra gondolt, talán a lelkiismeret-furdalás teszi, de egy rövid és alapos önvizsgálat után elvetette a gondolatot. A lelke tiszta – mi sem bizonyítja ezt jobban, minthogy csatát nyert, s most dicsőséges hadvezérként végiglátogatja a meghódított tartományokat, és elvegyül alattvalói között. Hausknak húsz éven át hazudott, és ez sem okozott neki különösebb lelki törést…

Egyszerűen arról van szó, hogy megutálta a herceget.

Az Oramen-elkerülő hadművelet ugyanakkor kezdett kínossá válni, nem halogathatta tovább a megoldást. Így hát kiadta a parancsot, és háza népével felkerekedett. Az ügy letudva.

Lám, mennyivel kellemesebb ezen a rém unalmas Gőz-pocsolyán hajókázni, távol minden kellemetlenségtől, és azon töprengeni, mi legyen a következő látnivaló. (De vajon miért nem bírt a szemébe nézni? Hiszen komolyabb ellenfeleknek is állta a pillantását, nem is egyszer!) Nagyon is helyénvaló, ha az uralkodó bejárja birodalmát, és leereszkedik a pórnép közé. Ez volt a legokosabb, amit tehetett, pláne hogy az élet a Kilencediken kezdett visszatérni a rendes kerékvágásba, és az államapparátus gépezete is olajozottan működött (a deldeyn hivatalnokoknak mindegy volt, kit szolgálnak; egyedül az érdekelte őket, hogy kinek a neve szerepel a pecsétnyomójukon).

Tyl Loesp sorra látogatta a népesebb településeket, és – bár maga elől is igyekezett titkolni – lenyűgözték a látottak. A deldeyn városok sokkal tisztábbak és élhetőbbek voltak, mint a sarlokéi, a gyárak és gazdaságok szervezettebben működtek. A haditechnikát kivéve minden tekintetben fölülmúlták a sarlokat. A kormányzó egyre kevésbé értette, hogyan sikerülhetett győzelmet aratnia fölöttük.

A nemesek (legalábbis azok, akikkel a városházi fogadásokon és céhes díszvacsorákon találkozott) folyvást azt bizonygatták, milyen hálásak neki, hogy véget vetett a háborúskodásnak, és helyreállította a rendet. Ez – különösen annak fényében, hogy pár hónappal ezelőtt még a földdel akarta egyenlővé tenni a házaikat és a vérükkel akarta vörösre festeni a folyók vizét, csak hogy sárba tiporja Hausk emlékét – mindenképp elgondolkodtató. Micsoda ostobaság lett volna!

Hisz’ ezek az emberek még Hausk nevét sem ismerik! Nekik csak az számít, hogy rend legyen és béke. Néha az a nyugtalanító érzése támadt, hogy a deldeynek jobban vizsgáztak alázatból, mint a sarlok könyörületességből.

Tyl Loesp egyik napról a másikra deldeyn módra kezdett öltözködni, hogy belopja magát a helybéliek szívébe. Eleinte furcsán érezte magát a sarl szemmel női szabásúnak tetsző, minden lépésnél meglebbenő, bő szárú nadrágban és lebernyegszerű kabátban, de hamar hozzászokott. A rasselle-i óraműves céhtől egy gyémántokkal kirakott zsebórát kapott ajándékba, amit egy külön erre a célra kialakított kabátzsebben tartott; a vonatok és gőzkocsik országában nem ártott tudni a pontos időt.

A sétahajó végre-valahára a part felé vette az irányt, lapátkerekei egykedvűen kavarták a vizet. Az ég szikrázóan kék volt, a tó fölött lágy szellő lengedezett. A látóhatárt lankás hegyek övezték, egyiken-másikon hósapka fehérlett. A hajó kéményéből felszálló füst lustán sodródott a színes zászlókkal díszített kikötő felé, amitől kissé távolabb, a hercegi palota előtt tiritarka sátrak pettyezték a gyepet. A város karcsú tornyai és meredek háztetői kikandikáltak a palota mögül.

Tyl Loesp mélyet szippantott az illatos, friss levegőből, és igyekezett nem gondolni Oramenre. (Vajon mikor hajtják végre a parancsát? Talán már végre is hajtották. Mennyire tűnjön meglepettnek, amikor közlik vele a hírt? És hogy csinálják…?) Úgy döntött, inkább megtervezi magában, milyen legyen az aznapi díszvacsora, és melyik nemeshölgyet invitálja éjszakára az ágyába.

– Néhány perc múlva kikötünk, uram – lépett oda hozzá a hajó kapitánya, kurta biccentéssel üdvözölve a testőrét és a közelben ácsorgó tiszteket. Alacsony termetű, bohém fickó volt, tar feje búbján verejték csillogott.

– Elkaptunk egy kedvező part menti áramlatot? – érdeklődött kedélyesen tyl Loesp.

– El, uram. És hál’ a bolygószellemnek, a víz alatti ocht hajókat is elkerültük – válaszolta a kapitány, aztán a korlátra könyökölt, és a sapkáját a tarkójára tolta.

– Azok veszélyesek? – kérdezte a kormányzó.

– Olyanok, mint a vándorzátony – vont vállat a kapitány. – Bárhol, bármikor felbukkanhatnak, és nem igazán érdekli őket, hogy van-e ott valaki. Jó pár gőzösünket meglékelték már, több el is süllyedt. Nem látnak, nem hallanak, ha feljönnek a felszínre, és ha történetesen ott van egy hajó, hát felborítják. Sok jó matróz odaveszett miattuk. Nem szándékosan csinálják persze, navigációs baklövés, de azért figyelhetnének jobban, ha már olyan okosak… Annyit törődnek velünk, mint halikra az ábécével.

– És ma nem járt erre egyetlen hajó sem?

A kapitány a fejét rázta. – Az utóbbi húsz napban egyáltalán nem mutatkoztak.

Tyl Loesp a homlokát ráncolva belebámult a kikötő vizébe. – Mit keresnek itt egyáltalán az ochtok? – kérdezte végül.

– Há’ azt bizony tőlük kellene megkérdezni – felelte vidáman a kapitány. – Talán a forró víz izgatja őket; a fenék biztosan érdekesebb, mint idefent, ha az embernek van egy olyan búvárszerkentyűje, amivel alá tud merülni. Akárhogy is, uram, nem szoktak élménybeszámolót tartani. No, de mindjárt kikötünk – intett a part felé. – Ha megbocsát, uram… – Azzal eldöcögött a kormányfülke irányába, s közben harsány parancsokat osztogatott a legénységnek. A hajó éles fordulatot vett, a kéményéből sűrű, fekete füst tört elő, aztán minden visszaállt a megszokott, nyugodt ritmusba.

Tyl Loesp elgondolkozva nézte a farvízen korcsolyázó fehér habfoszlányokat. A fekete füst lassan eloszlott, utolsó fürtjei lustán szétterültek a víz tükrén.

– Húsz nap – mormolta, majd maga mellé intette egyik tisztjét. – Tábort bontunk, még ma. Azonnal intézkedj! Visszatérünk Rasselle-be.

Ř

A Hyeng-zharra kísérteties csend telepedett, a sűrű félhomályban halálszag terjengett.

A folyó teljes szélességében befagyott, pár napja már a fősodor sem volt hajózható. A tornyok, rámpák, terek és föld alatti csatornák útvesztőjéből csak itt-ott bukkant elő a rohanó áradat, de a jégpáncél alatt kitartóan ostromolta a Névtelen Várost. Fojtott dübörgése, akár a fedő alól kitörni készülő gőz moraja, méltó aláfestéssel szolgált a Kiesestraal túlvilági fényéhez.

Oramen hirtelen felriadt álmából. Egy darabig mozdulatlanul feküdt a sötétben, és lélegzetét visszafojtva fülelt, de nem tudott rájönni, mi ébresztette fel. Csak nem a főipontin egyik relikviája kelt megint életre? De nem, a hálókabinban néma csönd volt, és zöld fények sem villództak a szomszéd szobában.

Elfordította a takarólemezt a gyertyalámpáson, mire a fülke megtelt sápadt, túlvilági fénnyel. Dermesztő hideg volt. Heveny köhögőroham fogta el; nemrég elmúlt betegségének utóhatása. Elkapott valami tipikus sátorvárosbeli nyavalyát, és napokig nyomta az ágyat.

Eltartott egy darabig, míg végre rájött, mi nem stimmel: a csönd. A Zuhatag elhallgatott.

Órákon át hánykolódott. Mikor megszólalt a műszakváltást jelző gong, felkelt az ágyából, és kibotorkált a napszakokat egybemosó sötétségbe. Droffo, Neguste és a két testőr kelletlenül baktattak a nyomában. Odakint a munkások és a teherhordó állatok a már jól begyakorolt koreográfia szerint készülődtek az aznapi alászállásra. Oramen körülnézett, és megállapította, hogy napról napra egyre többen vannak.

A tömeg lökdösődve, hangoskodva tolongott a daruk körül, amelyek a szurdok pereme mentén sorakoztak, hogy pókfonalaikon aláeresszék a szorgos sereget a mélybe.

Tiszta volt az ég, csak az igavonók – khunzelek, uomének, ossesyik – izzadt hátáról gomolygott a pára. Oramen sosem gondolta volna, hogy a harci bestiákat teherhordásra is be lehet fogni, és megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy nem kell egy platón utaznia velük.

A befagyott Zuhatag fenséges, egyszersmind hátborzongató látványt nyújtott. A szurdokban körös-körül mindent vastag jég borított. A színfalakat végig a völgy hosszában kristályosan csillogó, mozdulatlanságba fagyott vízredő takarta. A vízgyűjtő medencékből induló erek szalagjai – amelyek másutt folyónak is beillettek volna – ezüstösen sziporkáztak a felszínükre rakódott vastag dér miatt.

Akár egy megfagyott mészárszék, gondolta Oramen. Mintha valami óriási lény múlt volna ki a szurdokban, és a dögevők serege kukacjáratokkal furkálta volna tele a tetemet. A lezúduló víz kíméletlenül pusztította a fennsík málló kőzettestét, és az enyészet lélegzetelállító szobrát faragta ki belőle.

S a káosz közepéből kiemelkedett maga a Névtelen Város. Csillogó üvegpiramisai, csontfehér tornyai, csavart obszidiánpengéi, idegen jelekkel borított rámpái megrendítő tablóvá álltak össze, amelynek rejtett jelentésrétegeit szinte lehetetlen volt megfejteni. Mintha a folyó kihasított volna egy szeletet a múltból, és tálcán kínálta volna fel az utókornak.

A toronyházak között terpeszkedő plató tükörsima, szürke felülete reflektorként világított a mozdulatlanná fagyott hullámok tengerében.

– Már búvárharang nélkül is be lehet menni a tér alá – jegyezte meg Droffo dideregve.

Oramen a daruk felé fordította a tekintetét, amik már javában dolgoztak; folyamatosan engedték a szurdokba az emberek, állatok és szerszámok tömegét. Egyik-másik fölfelé sem jött üresen, a műszakjukkal végzett munkásokat hordták a felszínre. Vollird és Baerth távolabb húzódtak a hercegtől, és némán figyelték a nyüzsgést. Úgy tűnt, őket is lenyűgözi a zuhatag látványa. Vollirdot köhögés fogta el, és egy hosszút köpött a szakadékba.

– Jól vagy, Vollird? – szólt oda neki Oramen.

– Soha jobban, uram – harákolta amaz, és még egyet köpött.

– Micsoda tuskó! – dünnyögte Droffo.

– Ugyan, hagyd már! – legyintett Oramen. – Látod, hogy beteg!

Droffo rosszallóan csóválta a fejét. – Ez nem mentség.

Az utóbbi napok jeges szélrohamai mindenkit megviseltek. Az ispotályok tele voltak, a bódéváros szélén mindennap friss sírokkal gyarapodott a vándortemető.

– Azt mondják, a tér alatt egy másik plató van, tele kisebb épületekkel – mondta Oramen. – Meg kincsekkel.

– Igen, mindenki odalent nyüzsög – bólogatott Droffo. – Olyan lelkesek, mintha fizetésnap lenne.

Oramen lebámult a szurdokba, mintha be akarna kukucskálni a föld alá. – Vajon mit találtak?

A legutóbbi megbeszélésen a mérnökök egymás szavába vágva elemezték a legfrissebb helyzetet, Oramen még sosem látta őket ilyen izgatottnak. Poatas szerint ez teljesen érthető: ahogy a robbantómunkások egyre beljebb hatolnak a fagyott föld gyomrába és a tömör jégbe, napról napra közelebb kerülnek a Névtelen Város szívéhez. Világraszóló felfedezéseknek néznek elébe! Ha a Zuhatag túlmossa magát a tér közepén, a romok már sokkal kevésbé lesznek érdekesek, magyarázta a főmérnök. A munkavezetőktől a legutolsó kubikosig mindenkit elkapott a lázas hevület.

A tér alatt meghúzódó hatalmas üregben eddig még nem látott építményeket találtak. A munkások példátlan fegyelemmel, összehangoltan dolgoztak, hogy mindent a lehető legalaposabban tárjanak fel, rögzítsenek és dokumentáljanak. Bőven volt idejük, hisz nem kellett attól tartaniuk, hogy a víz a fejükre omlasztja a csarnokot. Az időjósok egybehangzó véleménye szerint a Zuhatag az elkövetkező negyven napban nem fog felolvadni, így minden szempontból ideálisak voltak a körülmények. Szinte naponta érkeztek újabb vonatok tyl Loesp frissen toborzott munkásaival, akik már alig várták, hogy ásót s csákányt ragadjanak. Mindenki visszafojtott lélegzettel várta, mikor virrad fel a nagy nap, a Hyeng-zhar és a Kilencedik, sőt talán az egész bolygó történetének sorsdöntő pillanata. Szinte tapintani lehetett a feszültséget.

Poatas a szurdokba költözött, és a főtér alatti építmények egyikében rendezte be új főhadiszállását, közvetlenül annak az épületnek a szomszédságában, ahol a napokban rejtélyes objektumot fedeztek fel. A tárgy méretét és elhelyezkedését tekintve különösen fontosnak tűnt.

Mivel Oramen – saját biztonsága érdekében – csak testőrei kíséretében jelenhetett meg az ásatáson, a mérnökök sehol sem látták szívesen. A jelenléte hátráltatja a munkát, mondták, mert az emberek megbámulják, és nem dolgoznak, márpedig a munkálatok nem szenvedhetnek késedelmet.

Oramen ennek ellenére le-lelátogatott a térre, mielőtt a folyó teljesen befagyott volna. Az érkezését sosem jelentette be előre, és igyekezett a lehető legkisebb kísérettel vonulni, hogy ne legyen láb alatt. Szilárdan eltökélte, hogy nem hagyja magát eltántorítani, különösen most, hogy a Zuhatag befagyott, és a föld alatt egymást érték a szenzációsabbnál szenzációsabb felfedezések. Gyanította, hogy a főmérnök szándékosan próbálja távol tartani a munkaterülettől, és sok mindent eltitkol előle a leletek fontosságával kapcsolatban.

Egy nap arra ébredt, hogy betelt a pohár; nem fogja tovább tűrni, hogy dirigáljanak neki. Mégis, mit képzel magáról ez a Poatas?

Ř

Kaúdháton ereszkedtek a szurdokba. A szárnyasok meglehetősen rosszul tűrték a hideget és sötétséget, de az istállómester megnyugtatta Orament, hogy egész éjszaka melegben tartották az állatokat, és egy egész zsák krisk mogyorót ropogtattak el, úgyhogy nem lesz velük gond. Vollird ismét köhögőrohamot kapott, így csak a második próbálkozásra sikerült felkecmeregnie a kaúdja hátára.

Oramen régóta nem repült. Először arra gondolt, hogy tesz egy pár próbakört az istálló körül, mielőtt kimerészkedne a szurdok fölé, aztán elvetette a gondolatot. Nem akart gyávának látszani. Különben is, a legnagyobb, legizmosabb kaúdot kapta. Előzékenyen felkínálta Neguste-nak, hogy üljön fel mögé a pótnyeregbe, de az rémülten tiltakozott. Oramen mosolyogva megcsóválta a fejét, és aznap délelőttre kimenőt adott a fiúnak.

A kis csapat levetette magát a szirtről. Oramenben egykettőre felébredt az ismerős, gyomorszorító érzés, amikor az ember csak zuhan és zuhan megállíthatatlanul, akár a kő.

A jeges szél az arcába karmolt, s bár vastag sálat kötött az orra elé, és a repülőszemüvegét is feltette, a hideg egy pillanat alatt átjárta. Megrántotta az állat kantárját, de az csak lassan eszmélt, mintha még mindig aludna. Némi noszogatás hatására végül kibontotta a szárnyait, és lustán csapkodni kezdett velük, de még mindig túl gyorsan zuhantak. Oramen felpillantott, és látta, hogy Droffo jó tíz méterrel fölötte repül, Vollird és Baerth pedig még annál is magasabban szálltak.

A kaúd végül összeszedte magát, és kanalazni kezdte a levegőt. Ráfeküdt egy felfelé tartó áramlatra, és úgy-ahogy vízszintesbe állt. Lapos fejét kíváncsian forgatta körbe, mintha a társait keresné. Ahogy a fejét tekergette, kormánylapátként működő farka is vele mozdult, hatalmas teste ide-oda billegett a levegőben. Elnyújtott, panaszos üvöltést hallatott, és hogy felzárkózhasson társaihoz, hevesen verdesni kezdett a szárnyaival. Csigalassúsággal emelkedett, de végül sikerült egy szintbe kerülnie a többiekkel.

Oramen körülnézett, és magába szívta a látványt. Igyekezett minden apró részletet alaposan megjegyezni, hiszen kaúdhátról csak a kivételezettek láthatják a Névtelen Várost. Amikor kigyönyörködte magát, megfordította az állatot, és a plató tövében kialakított ideiglenes leszállóhely felé kormányozta. A lezúduló víz megannyi hatalmas, tömör jégrizalitként fagyott az égbe magasodó térfalakra.

Mielőtt leszálltak volna, átrepültek a Szökőkút-ház felismerhetetlen-ségig deformálódott romja fölött; a karcsú szerkezetet összeroppantotta a jég vasmarka, még mielőtt a folyó teljesen befagyott volna.

Ř

– Kilenc kockát találtunk, amelyek egy központi, nagyobb kocka körül helyezkednek el, amit Szarkofágnak neveztük. Nem mindennapi lelet, sőt, talán a legjelentősebb a Zuhatag történetében – magyarázta kipirulva a műszakvezető, miközben egy szűk és sötét alagúton át a feltárási terület felé tartottak.

– És mire jó ez a… Szarkofág? – kérdezte Oramen. – Mire használták?

– Csak találgathatunk – tárta szét a kezét a műszakvezető, akit Broftnak hívtak. Ruganyos léptű, izgága emberke volt, aki élére vasalt munkaruhában járt, és egy enyhén feltűnő automata zsebtoll virított az ingzsebébe tűzve. – A kisebb kockák rendeltetésére sem sikerült még rájönnünk.

A járat, amiben haladtak, egy összedőlt épületen vezetett keresztül, és ezen a szakaszon erősen lejtett. Csak nemrég lapátolták ki belőle a sil homokot, ami akkortájt áraszthatta el a házat, amikor a várost betemették az egymásra rakódó üledékrétegek. Hunyorgó elektromos izzók világították be az utat, de a műszakvezető emberei a biztonság kedvéért mécslámpákat is hoztak magukkal, s bár ez utóbbiak mérgező gázokat bocsátottak ki magukból, sokkal egyenletesebb fényt adtak, mint modern társaik. Ahogy egyre mélyebbre hatoltak a tér alá, fokozatosan enyhült a hideg.

Oramen és Broft a csapat élén haladt, oldalukon egy-egy lámpavivő munkás lépkedett. Közvetlen mögöttük Droffo botorkált, majd egy csapat hangosan fecsegő munkás következett. A sort legvégül Vollird és Baerth zárta. Oramen a vidám beszélgetés foszlányain át is hallotta Vollird harákoló köhögését.

A padlót tíz-tizenöt lépésenként bordák tagolták, amelyek valamikor az épület födémei lehettek, a folyosó pedig egy aknaszerűség volt, amiből akkor lett alagút, amikor az épület az oldalára dőlt. A bordákra hosszában széles pallókat fektettek, amin akár egy csillekocsit is végig lehetett tolni. Kétoldalt csövek és kábelkötegek futottak.

– Ez a ház a felső platóról zuhant ide – magyarázta Broft. – A helyiségek nagy részét átnéztük, de nem készítettünk leírást sem a leletekről, sem a pontos megtalálási helyükről. Poatas főmérnök úr általában fontosnak tartja a dokumentálást, de ezúttal eltekintett tőle, mert sürgetőbb dolgaink is vannak.

A levegő egyre melegebb lett. Már majdnem elérték a termet, amelyben az egyik kisebb kockát találták. A falakon imitt-amott párafoltok csillogtak, a fapallók alatt víz csordogált, a távolból pumpák fáradt szuszogása hallatszott. Oramennek eszébe jutott, hogy a folyosó bejáratánál látott pár furcsa szerkentyűt, amik úgy billegtek, mintha láthatatlan lidércek libikókáznának rajtuk.

– A kockákkal kapcsolatban rengeteg elmélet született, különösen ami a központi kubust illeti. Kollégáimmal ellentétben én úgy vélem…

Oramen csak fél füllel figyelt Broftra. A kaúd zuhanása járt a fejében, és a rémület, amit érzett. Eleinte azt gondolta, biztosan elfelejtette, hogyan kell megülni egy légi bestiát, aztán meg azt, hogy a kaúd – kiadós reggeli ide vagy oda – elszunyókált repülés közben, netalán beteg. A sátorvárosban terjengő nyavalyák a hátasokat és igavonókat is megfertőzték. Még az is megfordult a fejében, hogy valaki szántszándékkal kábította el az állatot.

Á, képtelenség!

Vagy mégsem?

A Fanthile-lal folyatott emlékezetes beszélgetés óta meghatározhatatlan félelmek gomolyogtak benne. Nincs mit csodálkozni azon, hogy egyesek a vesztét akarják, hisz’ végül is ő a trón várományosa, egy ambiciózus nép első embere, amely leigázott és uralma alá hajtott egy egész élőszintet. Sokan szívesebben látnák holtan, mint élve – tyl Loesppel az élen. Hiszen ki nyerné a legtöbbet azzal, ha őt váratlanul baleset érné? Fanthile is valami ilyesmire célzott. Nem, gondolta Oramen, az nem lehet, hogy az apja egykori tanácsadója és testi-lelki jó barátja rosszat akarjon neki! Talán az egyik embere önállósíthatta magát, mondván, ő majd megteszi, amire az ura nem képes…

Eszébe jutott a kocsmaudvar, és Tove döbbent arca, amikor meghalt. Azt a késszúrást kétségkívül nem neki szánták. Most, hogy így jobban belegondol, túl hirtelen tört ki a verekedés, amiből végül Tove rángatta ki. Sőt, ami azt illeti, Tove meglepően hamar kijózanodott. Másrészt viszont a kocsmai verekedések általában egyik pillanatról a másikra szoktak kitörni, és az is igaz, hogy egy bicska látványa gyorsabban kijózanítja az embert, mint egy vödör hideg víz. Akárhogy is, Tove előre akarta engedni, és meglepődött, sőt, kimondottan megrémült, amikor Oramen kituszkolta az udvarra. (Nyilvánvaló! Urát és legjobb barátját akarta mindenekelőtt biztonságban tudni.) Ezek után pedig, amikor leszúrták, azt nyögte: Ne engem!…

Vajon miért mondta ezt, éppen ezekkel a szavakkal? Mintha számított volna a támadásra, és a dolog nem úgy sült volna el, ahogyan tervezte. (Amikor valakit hasba szúrnak, nagy valószínűséggel „Gyilkos!”-t vagy „Áruló!”-t kiált, esetleg azt, hogy „Jaj nekem!”, ha romantikusabb alkat, de semmi esetre sem azt, hogy „Ne engem!…”)

És itt van Gillews doktor esete, aki önkezével vetett véget az életének, semhogy…

De miért épp Gillews? És ha ő is ott volt, amikor…

Megtorpant, és megrázta a fejét. Broft elhallgatott mellette, és kérdőn ránézett. Oramen rámosolygott a férfira, majd a gondolataiba merülve tovább-ballagott.

Mégiscsak tennie kellett volna azzal a kaúddal egy próbakört. Nem hallgatott a józan eszére, és lám, milyen rosszul tette! Miért kellene szégyellnie magát, ha a repülési ismeretei kissé megkoptak? Szentül megfogadta, hogy legközelebb óvatosabb lesz, és nem érdekli, ha mások megmosolyogják.

A folyosó egy tágas aknába torkollt. A társaság tagjai egy állványzat tetején találták magukat, a lábuk előtt többemeletnyi űr tátongott. A villanymécsekkel megvilágított aknafenéken, a gyámfák és gerendák takarásában egy kocka sziluettje sejlett fel. Piszkos víztócsa közepén feküdt, ferdén és megdőlve. – Minden bizonnyal akkor mozdult el a helyéről – magyarázta a műszakvezető –, amikor az épület az oldalára zuhant.

Képtelenül fekete volt, mintha magába szippantott volna minden fényt. Magát a kockát is felállványozták, a pallókon munkások tucatjai nyüzsögtek bányászsisakban, csákánnyal és hegesztőpisztollyal a kezükben. Megpróbáltak lyukat vágni rajta, vagy legalább kihasítani belőle egy darabot, hogy alaposabb vizsgálatnak vethessék alá. Hangosan sziszegtek a kék-narancs lángok, fújtattak a gőzkalapácsok és csattogtak a csákányok, de az ember tekintetét mégis a kubus kötötte le. Az újonnan érkezett munkások izgatottan tolongtak a lift előtt, alig várták, hogy leereszkedhessenek, és közelebbről szemügyre vehessék.

– Eredmény? – kiabált le Broft valakinek az összetákolt korlátra könyökölve. Odalentről válaszképpen fojtott káromkodás hallatszott. A fejük fölött, az akna falán hirtelen villódzni kezdett egy lámpa, majd kialudt. – Még mindig nem sikerült meglékelnünk őket – tolmácsolta csalódottságát Broft –, pedig már mindent kipróbáltunk. – Megfordult, és a kiégett izzóra meredt, aztán odaintett az embereinek, hogy intézkedjenek. – Ha máshogy nem megy, kiemeljük és fölvisszük a felszínre. A csuhások persze itt hagyták volna, mert folyton-folyvást csak a múlt szentségéről prédikálnak, s közben veszni hagyják a legértékesebb kincseket. Szerencsére mi nem vagyunk babonásak, minket a józan ész vezérel! Ha itt nem tudunk mit kezdeni velük, átadjuk őket azoknak, akik… Mi az, mit akarsz?

Az ember súgott valamit Broftnak, mire az bosszúsan felhorkant, és a munkás nyomában a kialudt lámpához csörtetett.

Egy lélegzetvételnyi időre csönd lett, egyedül a lift csörlőjének panaszos nyikorgása hallatszott, ahogy a munkásokkal megrakott emelőkalickát eresztette a tárnába. Még Vollird köhögése is abbamaradt.

Oramennek csak ekkor tűnt fel, hogy már jó ideje nem hallotta a testőr harákolását. Hirtelen – bár maga sem tudta volna megmondani, miért – rossz előérzete támadt.

– Ez tényleg gyújtózsinór – törte meg a csöndet Broft. – Hogy a csudába kerül ez ide, amikor mára nem terveztünk robbantást? Nem értem.

A műszakvezető megrángatta a vezetéket, amely a többivel összefonódva a fal tövében futott. Láthatólag az alagútból jött, és az állványzat palánkjai alatt tűnt el, pontosan a lábuk alatt. Vollirdnak és Baerthnek nyoma veszett.

Orament kiverte a veríték. Ez teljességgel abszurd! Nem, most nem eshet pánikba, meg kell őriznie a hidegvérét. Egy herceg viselkedjen minden körülmények között higgadtan.

De hát tulajdonképpen mitől fél? A paranoia veszélyes dolog, köny-nyen elhatalmasodhat az emberen. Épp pár perccel ezelőtt határozta el, hogy…

Menekülni nem szégyen. Bátorság kell ahhoz is, hogy az ember kinevettesse magát.

Vállon ragadta Droffót, és a folyosó felé lökte. – Elmegyünk! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon, és taszigálni kezdte maga előtt a fiút, miközben a másik kezével a liftre várakozó munkásokat hessegette az útból. – Utat kérünk, utat!

– Herceg!? – szólt utána Broft.

Droffo botladozva ment előre, láthatólag nem tudta mire vélni a dolgot. – Mi ütött beléd, uram? – szólt hátra a válla fölött. Elérték a folyosó bejáratát, a két testőr még mindig sehol.

– Fuss! – súgta oda Oramen Droffónak, hogy a többiek ne hallják. – Megparancsolom, hogy fuss, hallod? Tűnj el innen! – Aztán némi hezitálás után mégiscsak meggondolta magát, és visszafordult a munkások felé. – Fusson, akinek kedves az élete! Meneküljetek! – kiáltotta teli torokból, azzal nagyot taszajtott az értetlenkedő Droffón, és maga is nekilódult; szaladt, ahogy csak a lába bírta. Fújtatva végigdübörgött a meredek kaptatón, a pallók panaszosan nyekeregtek alatta. Kisvártatva Droffo is a nyomába eredt, így már ketten trappoltak a remegő, döngő deszkákon. Oramennek nem volt ideje eltöprengenie rajta, vajon Droffo felfogta-e a veszélyt, vagy csak kötelességből követi, de az adott pillanatban ez nem számított.

Milyen lomha a test a gondolathoz képest, villant át az agyán, miközben elfúló lélegzettel loholt felfelé. Gyorsabban akkor sem tudott volna futni, ha megszakad; a lábai úgy jártak, mint a dugattyúk, kezei ütemesen lendültek előre-hátra, a tüdeje kitágult, akár egy lufi, de egy hang a fejében egyre csak sikított, hogy kevés, kevés! Száguldó gondolatai nem tudták gyorsabb tempóra ösztökélni fáradó izmait. Minden hiába, gondolta. Ha kétszer ilyen gyorsan futna, akkor sem jutna ki időben.

Hogy lehetett ilyen naiv? Tyúkeszű idióta; ez a jó szó rá. Az ember előbb-utóbb megfizet a hibáiért. Túl sokszor úszta meg ép bőrrel: először akkor, amikor Tove kapta helyette a halálos döfést, és elvérzett Az aranymosó bánatához címzett kocsma udvarán (még ha a saját árulásáért is fizetett). De örökké nem kerülheti el a büntetését; most jött el az ideje, hogy az élet leverje rajta a tartozást, gondolta keserűen, méghozzá kamatostul.

És még attól félt, hogy kinevetik! Hogy félnótás bolondnak tartják, amiért minden bokorban rémeket lát. Bolond, naná, de még mennyire! Hiszen egész sereg figyelmeztető jel mellett ment el vakon ahelyett, hogy végre kinyitotta volna a csipáját!

Eltéphette volna a gyújtózsinórt. Egy próbát mindenesetre megért volna. Micsoda önző, ostoba alak! Együtt talán meg tudták volna…

A robbanás fénye végigömlött az alagúton, s pillanatokkal később követte a lökéshullám is. Mintha valaki páros lábbal hátba rúgta volna. Kezével-lábával kalimpálva repült a levegőben, ide-oda csapódva a folyosó falai közt, akár egy rongybaba. Éles fájdalom hasított a vállába, a csípőjébe, egész teste egyetlen fájdalomcsomóvá állt össze. Végül hatalmas puffanással a padlón kötött ki, és mielőtt elveszítette volna az eszméletét, úgy érezte, mintha egy megvadult csorda tapodna rajta végig.

Ř

Mikor kinyitotta a szemét, a hátán feküdt és hangosan csengett a füle. Egy durva fadeszka himbálózott arasznyira az orra előtt. Beszakadhatott a mennyezet, gondolta. Tompán zúgott a feje, a levegőben égett szagok szálltak.

Vajon hová indult? Az oldalára akart fordulni, de a teste nem engedelmeskedett. Éles fájdalom hasított belé. Átlesett a deszka résein. Érdekes, a palotának ezen a részén még sohasem járt. Hol lehet Fanthile?

Felemelte a fejét, amennyire csak bírta, de a nyakizmai hevesen tiltakoztak. A falon sárga fények villództak, a tövében kábelek futottak, bizonytalan árnyékot vetve a kormos vakolatra. Kábelek, vezetékek… ez valahogy ismerős. De honnan? Mit akart csinálni? Valahová nagyon sietett. A szájában sós ízt érzett. Vér. Megtapogatta az arcát, és meglepődve tapasztalta, hogy ragad a vértől. Szemügyre vette a kezét. Csupa korom volt. Nyögve térdre kecmergett, és végignézett a folyosón. A repedezett mennyezet alatt hömpölygő füst egyre sűrűbbé és fojtogatóbbá vált.

Nem messze tőle a deszkapallón egy alak feküdt. Úgy festett, mint… Hogy is hívják?

Droffo, igen. Droffo, az ifjú gróf. De mit keres itt? A ruhája szakadt, csupa piszok, úgy hever ott, mint egy rongycsomó. Ami azt illeti, ő sem festett sokkal jobban; öltözéke cafatokban lógott rajta.

Hirtelen bevillant egy kép, és minden az eszébe jutott. Talpra kászálódott, és kínzó köhögőroham fogta el. (Ez bezzeg nem múlt el!) Megköszörülte a torkát, de semmit sem hallott a fejében visszhangzó dübörgéstől.

Bizonytalan, rogyadozó léptekkel elindult Droffo felé. A füst olyannyira összesűrűsödött a mennyezet alatt, hogy le kellett guggolnia, ha levegőt akart venni. Megrázta Droffót, de az nem mozdult. Az arca viaszsápadt volt, az orrából vér szivárgott. A füst egyre lejjebb ereszkedett. Oramen megragadta az ájult fiút a hóna alatt, és vonszolni kezdte magával.

Kínkeservesen, zihálva araszolt előre az ernyedt test súlya alatt görnyedezve. Minden porcikája sajgott, a bordája szúrt, mintha kést döftek volna belé. Bárcsak Droffo magához térne! Egy pillanatra átfutott a fején, hogy otthagyja, és megpróbálja a saját irháját menteni, amíg nem késő. Egyedül talán még van esélye. Aztán arra gondolt, hogy sosem bocsátaná meg magának, ha később kiderülne, hogy mindketten megmenekülhettek volna. Így hát úgy döntött, tovább vonszolja Droffót, amíg bírja szusszal. Majd elereszti, ha már végképp elfogyott az ereje.

A füst immár teljes keresztmetszetében kitöltötte a folyosót.

A palló váratlanul remegni kezdett a lába alatt, de mivel a füle még mindig be volt dugulva és zúgott a feje, nem hallotta a rohanó lépteket. Mikor felfogta, mi történik, már késő volt.

Támadója elkapta a nyakát, s ezzel egy időben hatalmas ütést mért a lapockájára. Oramen tarkójára nedvességcseppek hullottak. Droffo ernyedt teste kicsúszott a kezéből.

A torkát markolászó kéz szorítása egy pillanatra enyhült, és Oramen, kihasználva a kínálkozó alkalmat, megpördült a tengelye körül. Baerth állt előtte döbbent arckifejezéssel, kardjának pengéje kettétörve hevert a deszkapallón.

Ez nem jött össze, barátom, gondolta Oramen, és már nyúlt is a derekára szíjazott pisztoly felé. A tokját kettéhasította a kardcsapás, de a fegyver szerencsére ép maradt. Beleüvöltött a testőr arcába, és mielőtt Baerth előkaphatta volna a pisztolyát, a fejébe eresztett egy golyót. Aztán a biztonság kedvéért még háromszor belelőtt az élettelenül lehanyatló testbe. Ez egyszer kifejezetten örült neki, hogy nem hallja a lövéseket; az lett volna még csak a fülrepesztő élmény!

Visszasántikált Droffóhoz, aki legnagyobb megkönnyebbülésére mocorogni kezdett. – Állj fel, Droff! – kiabálta neki Oramen. Fél kézzel alányúlt, megemelte, és mikor Droffo úgy-ahogy összeszedte magát, egymásba kapaszkodva elindultak. A körülménykehez képest már jóval gyorsabban haladtak, és a füst is mintha ritkulni kezdett volna kissé. Droffo mondott valamit, de Oramen nem értette. A járat vége homályba burkolózott, és közel-távol nem volt egy árva lélek sem rajtuk kívül. Oramen, minden eshetőségre készen, a kezében tartotta a pisztolyát.

Aztán végre-valahára emberalakok bontakoztak ki a homályból. Munkások és fegyveres őrök közeledtek feléjük rohanva. Felnyalábolták a botladozó Droffót, és mindkettőjüket kitámogatták a szabadba – pontosabban a főtér alatti, hatalmas csarnokba –, majd a folyosó bejáratától nem messze felállított ideiglenes táborhelyre kísérték őket.

A járat szájából valósággal dőlt a füst, elhomályosítva a hatalmas teret bevilágító apró fénypontokat. Oramen lezuttyant egy priccsre, és kimerülten figyelte a fel-alá rohangászó embereket. A fejében lüktető zúgáson át hallani vélte, hogy a körülöttük sürgölődő alakok egy fegyveres férfiról beszélgetnek, aki nem sokkal előttük rohant ki az alagútból, és azonnal felszívódott. Azóta se látta senki.

Ř

– Szegény jó uram, veled aztán csúnyán elbántak! Szegény, drága jó uram! – Neguste Puibive nyugtalanul rohangált a nővér körül, aki Oramen sebeit kötözte. – Több zöld meg barna folt van rajtad, mint egy katonai menetoszlopon együttvéve! Elbújhatnak melletted a kakabarnára mázolt képű vitézek, istenuccse’ aszondom!

– Egy költő veszett el benned, Neguste – sóhajtott Oramen. Ahogy a nővér felemelte a karját, hogy föladja rá az ingét, fájdalmasan felszisz-szent.

A füle még mindig csengett, de a hallása kezdett helyreállni. Az orvosok azt mondták, talán sosem jön rendbe, bár a szervezete még fiatal, így van némi esélye a gyógyulásra. A fülzúgásnál nagyobb baja azonban – a bolygószellemnek legyen hála – nem esett. Droffónak több helyen eltört a karja, és a robbanástól beszakadt a dobhártyája, ezért fél fülére végleg megsüketült. De legalább a karját rendbe tudják hozni, ígérték a sátorváros ispotályának gyógyítói, akik – saját bevallásuk szerint – ennél csúnyább sérüléseket is elláttak már.

Oramen körül valósággal hemzsegtek az orvosok. A sarl és a deldeyn gyógyítók már-már ölre mentek, hogy elmondhassák: ők gyógyították meg a koronaherceget.

Foise tábornok udvariassági látogatást tett nála az ispotályban, és olyan fanyar ábrázattal vette szemügyre, mint a besült ágyút vagy lerobbant harckocsit szokás, amiről az ember azt hitte, hogy már rég kihajította az ócskavastelepre. Poatas levélben kívánt jobbulást neki. Mint írta: nagyon elfoglalt mostanság, mert a robbanás által betemetett aknát újra ki kell ásatnia.

Oramen megköszönte a nővér segítségét, és fájdalmas grimaszokat vágva befejezte az öltözködést. Neguste a vállára terítette a köpenyét.

Három nap telt el a merénylet óta, és Oramen most készült először a nyilvánosság elé lépni. Mielőtt kibicegett volna az ajtón, kihúzta hüvelyéből a díszkardját, és arra kérte Neguste-ot, hogy alaposan nézze meg a hegyét. Sajgó kezével alig bírta egyenesen tartani, a penge ide-oda táncolt a fiú orra előtt.

Neguste bandzsítva figyelte a kardhegyet. – Mit nézzek rajta, uram?

– Én is éppen ezt akartam kérdezni, Neguste – mondta Oramen. – Mit nézel rajta, Neguste?

– Parancsolsz, uram? – pislogott amaz zavartan. A kard után akart nyúlni, hogy megfogja, de Oramen ráförmedt.

– El a kezekkel! – A fiú összerezzent, és habozás nélkül engedelmeskedett. – Mondd csak, Neguste, tényleg tériszonyod van?

– Nem értem, uram – ráncolta a homlokát Neguste. Bozontos szemöldökei hajszálnyit közelebb kerültek egymáshoz.

– Ügyesen taktikáztál. Épp akkor sikerült szabadnapot kicsikarnod magadnak, amikor el akartak tenni láb alól.

– Bocsáss meg, uram, de még mindig nem értem. – Neguste-nak kezdett lefelé görbülni a szája széle.

– Ha nem hagyod abba a folytonos uramozást – mondta Oramen lassan –, esküszöm, kihasítom a nyelvedet. Most pedig felelj! Az igazat akarom hallani!

– Nekem… a repülésnek még a gondolatától is okádhatnékom támad, uram, ha megbocsátasz a közönséges kifejezésért. Alul-fölül jönne belőlem, ha rá kellene ülnöm egy olyan szörnyetegre. Tapasztalatból mondom, ez az igazság. Kérdezz meg bárkit, uram! Soha nem akarnék rosszat neked, nem én! Csak nem hiszed, hogy én… hogy nekem bármi közöm van ehhez a… – Neguste borzadva meredt a gazdájára, szemében kigyúlt a felismerés szikrája. Az arcából kiszaladt a vér, a szemét elfutották a könnyek. – Jaj, uram! – A lába megroggyant, és a fal mentén lecsúszott a földre. Oramen követte a kard hegyével – Jaj, uram! – ismételte a fiú elcsukló hangon, aztán a kezébe temette az arcát, és zokogni kezdett. – A bolygószellemre esküszöm, hogy ártatlan vagyok! Ölj meg, ha akarsz, de ne vádolj árulással, és ne küldj el magad mellől! A kamarás úr a lelkemre kötötte, hogy mindig maradjak melletted, legyek az árnyékod, a pajzsod… Megesketett, és én meg is ígértem neki, uram. Előbb vágnám le a karom, mintsem hagynám, hogy a hajad szála görbüljön!

Oramen elgondolkodva nézte az összetört, siránkozó fiút, aztán fájdalmas szisszenéssel visszalökte a hüvelyébe a kardot.

Megfogta Neguste könnyes kezét, és talpra rángatta. A fiú szeme vörös volt a sírástól, arca feldagadt. Sűrű pislogások közepette beletörölte az orrát a ruhaujjába.

– Rendben van, Neguste – nyugtatta meg Oramen. – Légy a pajzsom, az élő lelkiismeretem! A merénylet óta kissé gyanakvó vagyok, ugye, megérted? A barátaimban is ellenséget látok. Úgy érzem, mintha mindenki az életemre törne. Bocsáss meg, kérlek! Az ember sokszor azoknak okozza a legnagyobb fájdalmat, akik a legközelebb állnak hozzá.

Neguste hangosan szipogott egyet, kézfejével megtörölte az orrát, és a nadrágjába kente. – Uram, én esküszöm, hogy soha…

– Egy szót se többet, Neguste – intette le a herceg. – Kérlek! Most egy kis csöndre vágyom. – Összeszorított foggal nagy levegőt vett, és kihúzta magát; testének minden porcikája tiltakozott a zsarnoki mozdulat ellen. – Most pedig mondd meg őszintén: hogy festek?

Neguste elmosolyodott. – Remekül, uram. Te vagy a golyóbis legszínesebb egyénisége.

– Akkor menjünk, Neguste. Meg kell mutatnom színes arcomat a népnek.

Ř

A robbanás pillanatban Vollird a külső csarnokban téblábolt. Többen látták, ahogy előrántotta a pisztolyát, és berohant a tárnához vezető alagútba. Félúton járhatott, amikor meggondolta magát, és visszafordult. Egy régész megállította és kérdezősködni kezdett, de ő lelőtte, aztán túszként magával hurcolta a robbantóbrigád vezetőjét. A férfit később egy közeli árokban találták meg, golyóval a fejében.

A robbanást maroknyian élték túl, a tárna egy része beomlott. A fekete kocka – csodával határos módon – épen maradt, de a feltárási munkálatok többnapos késedelmet szenvedtek. Poatas Orament tette felelőssé a történtekért, és neheztelését nem is igyekezett véka alá rejteni.

Ř

A tanácskozásra a legnagyobb sátorban került sor. Oramen az összes régészszakértőt és munkavezetőt meghívta. Poatas is eljött – a főmérnök bölcsebb volt annál, semhogy ellenszegüljön a herceg akaratának, de sértetten és idegesen fészkelődött a helyén, mintha azt várná, mikor térhet végre vissza a munkájához.

– Tyl Loesp hű hozzám és a koronához, ebben biztos vagyok – zárta a beszédét Oramen, és a tekintetét körbehordozta az egybegyűlteken. – A tanácsadóiról viszont ugyanezt nem lehet elmondani. Meg vannak győződve róla, hogy Mertis tyl Loesp a trónra tör, csak nem mer nyíltan fellépni ellenem… pedig atyám hű barátja legfeljebb abban bűnös, hogy az embereit éppolyan becsületesnek gondolja, mint amilyen ő maga. Az utóbbi hetekben háromszor kellett fegyvert emelnem, és ölnöm – folytatta rövid hatásszünetet tartva –, hogy megvédjem az életemet. A szerencse, vagy talán a bolygószellem kegyelme mindeddig megóvott, de tucatnyi ártatlan ember veszett oda, akiknek mindössze annyi volt a bűnük, hogy rossz helyen voltak, rossz időben.

Mély levegőt vett és az ajkába harapott, nehogy véletlenül azt higgyék róla, hogy a sírás kerülgeti. – Pont egy kurtaévszakkal ezelőtt halt meg a karjaim közt a legjobb barátom, Pourlban. Három nappal ezelőtt ötven ember veszett oda a tárnában, amikor felrobbant a nekem szánt bomba. Mindennap imádkozom, hogy a holtak és a túlélők bocsássanak meg nekem, amiért olyan naiv és rövidlátó voltam, hogy nem ismertem fel a mosoly mögött rejlő gyűlöletet és pusztító szándékot, s ezzel mások életét is veszélybe sodortam.

Alig bírt egyenesen állva talpon maradni, de hősiesen tűrte a fájdalmat. – Ezennel szentül megfogadom, hogy a jövőben sokkal óvatosabb leszek, és megóvom a veszélytől mindazokat, akikért felelősséggel tartozom – jelentette ki ünnepélyesen.

Foise tábornok és a többi magas rangú tisztviselő, akiket tyl Loesp a város vezetésével bízott meg, nyugtalanul feszengett a székén. Egyre kevésbé tetszett nekik a herceg szónoklata. – Az általam legmegbízhatóbbnak tartott katonákból a napokban felállítottam személyi testőrgárdámat, továbbá üzenetet küldtem Werreber vezérezredesnek, amelyben értesítettem a történtekről, és arra kértem, küldjön fegyvereket és erősítést. Ha elejét kívánjuk venni a további vérontásnak, és biztosítani szeretnénk közös jövőnket, akkor össze kell tartanunk. Arra kérlek benneteket, hogy legyetek a szemem és a fülem!

– Ti itt mindannyian fontos munkát végeztek. Nem túlzok, ha azt állítom: történelmet írtok. Én magam csak nemrég érkeztem, de a Zuhatag azonnal rabul ejtett. Megtiszteltetésnek érzem, hogy itt lehetek köztetek, és nem akarom megmondani, hogyan végezzétek a munkátokat. Ezt Jerfin Poatas sokkal jobban tudja nálam – mutatott a főmérnökre. – Csupán annyit kérek, hogy mindennapi feladataitok ellátása közben legyetek éberek! Összefogással többre megyünk, mintha önös érdekeinket tartanánk szem előtt. Ha így tesztek, a nevetek bekerül a Sursamen összes históriás könyvébe, s munkátok gyümölcse a halhatatlanság lesz majd! – fejezte be emelkedett hangon.

Aztán fejet hajtott a gyülekezet előtt, és igyekezvén megőrizni a méltóságát, óvatosan leereszkedett a székére. Neguste Puibive – aki az emelvény tövében ült – talpra szökkent, és teli torokból kiabálta: – A bolygószellem óvja a koronaherceget!

– Éljen Oramen herceg! A bolygószellem óvja a herceget! – visszhangozta a tömeg.

Oramen, aki sértett közönyre és ellenséges megnyilvánulásokra számított, őszintén meglepődött. Jóleső érzés járta át, és pislognia kellett, hogy elrejtse kicsordulni készülő örömkönnyeit.

Ekkor a sátor ajtajában megjelent egy küldönc. Futva érkezhetett, mert izzadság csörgött a homlokáról. Az ujjongó embereket látva egy pillanatra megtorpant, tanácstalanul körbenézett, s mikor meglátta Poatast a tömegben, egyenesen odasietett hozzá. A mérnök némán végighallgatta a fiú mondandóját, aztán felállt, és botjára támaszkodva a szónoki emelvényhez bicegett. A testőrök összezártak előtte, de Oramen intett nekik, hogy engedjék át. Poatas súgva közölte Oramennel a hírt, aztán szembefordult a hallgatósággal, és karját színpadias mozdulattal az ég felé lendítve megszólalt:

– Nem hiába dolgoztunk, uraim! A Névtelen Város építői üzenetet küldtek nekünk! Egy percig se késlekedjünk, munkára fel!

25. Szintek

Valamikor az ősidőkben (olyan régen, hogy már nem is illik rá emlékezni) a Majombiztos egyszerű 3D-projekcióként kezdte. Miután űrhajóvá alakították – egészen pontosan egy háromszáz méter hosszú, kisebb űrjárművek befogadására és szállítására alkalmas GyH-vá –, masszív, alaktalan tömb lett belőle, karcsú virtuális alakjának csúfos paródiája. Ernyőmezőinek összetett burokrendszere úgy borult doboztestére, mint szirmok a virágra.

Akkoriban nem érdekelték az esztétikai szempontok, és ez azóta sem változott. Testhéjára különféle mintákat és textúrákat vetíthetett ki, vagyis ha szépnek akarta láttatni magát mindenféle lelkiismeret-furdalás nélkül, könnyen megtehette.

Űrhajóként szinte korlátlan szabadságot élvezhetett, akár egy isten. Hát még miután belépett az RK-ba…

Miután sikerült feltűnés nélkül kiszippantania az űrkomp utasait és saját avatoidját, belépett a hipertérbe, és a Meseriphine csillag felé vette az irányt. Kénytelen volt a kacskaringósabb utat választani, ha nem akarta megreszkírozni, hogy a helyi légvédelem kamikaze támadónak nézze. Eszeveszett tempót diktált, hajtóművei egykettőre túlhevültek, amit ő úgy érzékelt, mint hosszútávfutó a kezdődő vádligörcsöt. Próbált nem tudomást venni róla; a gyorsaság most mindennél fontosabb volt.

Anapliával némi huzavona után abban maradtak, hogy 1-2 százalékos motorkár még belefér – vagyis a teljes blokk besülésének esélye egy a százhuszonnyolchoz, ami még tolerálható kockázatot jelent –, így egy újabb órát csíphetnek le a menetidőből. A Majombiztos nem akart lerokkanni a semmi közepén, ezért torzított egy kicsit a számokon; a veszély a valóságban jóval kisebb volt, mindössze egy a kétszázötvenhez. (Néha jó, ha az ember egy vízözön előtti kaszniban utazik, aminek a műszaki paramétereire már a kutya se emlékszik, főleg ha „házilag” meg is van bütykölve.)

A hajó egyetlen, szegényes berendezésű kabinjában az avatoid megpróbálta elmagyarázni Anapliának, miért nem tudja elkísérni őket a hagymabolygó belsejébe. Anaplia szúrós tekintetét látva némileg finomított a sarkos kijelentésen, és közölte, hogy végül is megtehetné, de a képességeinek csak töredék részét tudná használni, akkor pedig nemhogy a segítségükre, hanem kifejezetten a terhükre lenne, sőt az is könnyen előfordulhatna, hogy ő szorul segítségre.

– A Sursamen – magyarázta az avatoid – a többi hagymabolygóhoz hasonlóan egy hipergömb, pontosabban tizenhat koncentrikus hipergömb, egymásba ágyazva. Négydimenziós, vagyis a belsejéből nem tudok rákapcsolódni a téridőrácsra, azaz csak közönséges módszerekkel közlekedhetnék. Ezért mondják a hagymákról, hogy önmagukba zárt rendszert alkotnak. De hát – pislogott ártatlanul Anapliára – ezt te is tudtad, nem?

Természetesen Anaplia is tisztában volt vele – hiszen megtanulta az RK-kiképzésen –, hogy a hagymabolygó, mint olyan, négydimenziós objektum. Mielőtt a Kultúrához került, egyszerű sarlként nem érdekelte a hagymabolygók téridő-specifikációja; miért is érdekelte volna? Az ember elfogadja a szülőbolygóját olyannak, amilyen, legyen az természetes vagy mesterséges, szilárd, folyékony vagy gáz-halmazállapotú. Az első sokk akkor érte, mikor a világegyetemről alkotott képe kitágult, és megismerkedett a negyedik dimenzió fogalmával. A hipertér a normál, háromdimenziós térből a megfelelő módszer és eszközök segítségével szabadon átjárható; az MI-k képesek a rács bármely pontján belépni, majd egy másikon elhagyni azt, rácsatlakozni az univerzumokat elválasztó energiahálóra, kihasználva az ebben rejlő lehetőségeket, sőt, mintegy varázsütésre, képesek bármilyen tárgyat átlőni rajta egyik helyről a másikra.

Minél megmagyarázhatatlanabb és misztikusabb valami, az ember annál inkább hajlamos elfogadni azt anélkül, hogy megpróbálná megérteni, vagy legalább elgondolkozna rajta. S ha egyszer beette magát a tudatába, onnantól magától értetődőnek tekinti.

– Igen, csak valamiért nem gondoltam bele, ez mit jelent. Szóval – pillantott fel –, a hipertéren át nem jutunk be.

Hippinse bólintott. – Szabadon közlekedhetek a Sursamenen, akár egy közönséges, háromdimenziós entitás, de a negyedik dimenzióhoz, ahol igazán otthon érzem magam, és amihez a hajtóművemet tervezték, nem férek hozzá. És a hiperhajtóművemet sem használhatom.

– Remek. Áthelyezés?

– Ugyanaz a helyzet: be tudom juttatni magunkat egy nyitott toronyvégbe. Talán egy adott szinten belül is működhet a dolog, ha látom a célterületet. De ha egyszer bent vagyok, egyetlen atommagot se tudok kijuttatni.

– De tárgyakat át tudsz helyezni kisebb távolságokra, ugye?

– Azzal nincs probléma.

Anaplia a nyakát masszírozta. – És ha négydimenziós anyagba próbálnál áthelyezni?

– Felejtsd el. Kész öngyilkosság.

– Miért?

– Olyan volna, mint egy antianyag-robbanás. A levegőbe repülnénk, a bolygóval együtt.

– Ne féltsd te a Sursament! Nem olyan könnyű felrobbantani.

Hippinse a fejét rázta. – Elfelejted, hogy a tartószerkezetének egy része négydimenziós. A hagymabolygók használati utasításában is benne van, hogy akár atombombát is robbantgathatsz rajtuk, amennyit csak akarsz, de vigyázz a másodlagos szerkezetre, máskülönben lőttek a garanciának. A beltéri csillagok termonukleáris objektumok, némi egzóta anyaggal összegyúrva, és már évmilliók óta perzselik a mennyezetet, de nem antianyagbombák. Egy elhibázott áthelyezés láncreakciót indítana el, és porfelhő sem maradna az egész golyóbisból. Ha az ember áthelyezésben gondolkodik egy hagymán, előbb írja meg a végrendeletét.

– Szóval az antianyag is tilos. – Anaplia gondterhelten dörzsölte a halántékát. – A játékszereim többsége antianyaggal működik. A fejemben egy komplett minireaktor van – tette hozzá, lehalkítva a hangját.

– Amíg nem használod, nincs baj – vont vállat az avatoid. – De a helyedben nem reklámoznám.

Anaplia felsóhajtott. – A pajzsod működni fog?

– Csak belső energiaforrásról, ami véges.

– És bejössz, ha kell?

– Igen, ha muszáj. – Hippinse elfintorodott. – Most alakítom át a hajtóművemet. És némi anyagot kreálok, hogy meglegyen a kritikus tömeg.

– A kritikus tömeg? – ismételte Djan Seriy csodálkozva.

– A fúziós reaktorba. Kénytelen vagyok összekalapálni egy olyan elavult, ósdi vacakot – sóhajtotta az avatoid, kényelmetlenül feszengve a székén. Az utóbbi napokban mintha ő is megváltozott volna: magasabb és soványabb lett.

Anaplia halkan füttyentett.

– Az ám – dörmögte Hippinse, és elpirult. – Rakétát csinálok magamból. Ciki, mi?

Ř

– Borzalmas dolgokat mondanak rólad, uram. Már amikor az eszükbe jutsz.

– Köszönöm a tájékoztatást, Hols, de csöppet sem érdekel, miféle rágalmakat terjeszt rólam az a gazember tyl Loesp – vágta rá Ferbin indulatosan. – Inkább az izgat, mi van az öcsémmel.

– Igazad van, uram – bólogatott Hols, aztán visszafordult a kijelzőhöz, és tovább olvasta a híreket. Ferbin egy másik holoképernyőt böngészett, ami a levegőben lebegett előtte. Hols a fejét csóválta. – Itt az áll, hogy gerinctelen csúszómászó vagy. És… ostoba pojáca. – Élesen füttyentett. – Ilyesmit viszont életedben nem csináltál, ezt még én is tudom.

– Hols! – csattant fel Ferbin. – Az öcsémre gyilkosok leselkednek, az áruló tyl Loesp szabadon mászkál, a sarl sereg holmi ásatásokon kapálgat, az ocht flotta pedig épp most készül lerohanni a Sursament. Ezek a dolgok sokkal fontosabbak, mint a renomém, nem gondolod?

– De, nagyon is, uram – bólogatott buzgón Hols.

– Akkor ne a mocskolódásokkal foglalkozz!

– Úgy lesz, uram.

Az ocht, narisiin és morthanveld hírcsatornákon sok szó esett a Sursamenről és a Nyolcadikról. A tudósításokat emberek, mesterséges intelligenciák és nem hivatalos, de közmegbecsülésnek örvendő politikai és civil szervezetek kommentárjai kísérték, amelyeket Hippinse rögtönzött, de választékos sarl fordításban tálalt nekik. Ferbin nem tudta eldönteni, hogy hízelgőnek tartsa-e a népe felé irányuló figyelmet, vagy felháborodjon, amiért boldog-boldogtalan kémkedik utánuk. Eszébe jutott Xide Hyrlis paranoid elmélete, és megkérte a Majombiztost, nézzen utána, nem kering-e a hálón valamilyen felvétel az apja halálával kapcsolatban, de a hajó semmit sem talált. Ferbin tudta, hogy Djan Seriy is utánanézett már a dolognak, de úgy érezte, megér még egy próbát.

– Ez furcsa – dünnyögte. Hátradőlt a kanapén, és a következő pillanatban úgy ugrott fel, mintha bolha csípte volna meg, mert a ruganyos ülőalkalmatosság el akarta nyelni. – Szerinted az ochtok tényleg… – kezdte, s közben a szeme megakadt egy maliciózus hangvételű cikken, amely múltbéli viselt dolgait ecsetelte.

– Mit szeretnél tudni? – szólalt meg a hajó testetlen hangja. Hols összerezzent.

– Az ochtok. – Ferbin összeszedte magát. – Tényleg blokád alá vonták a Sursament?

– Nem tudjuk biztosan.

– És mit szólnak a parádéhoz a morthanveldek?

– Úgy döntöttünk, csak azután közöljük velük, hogy ti biztonságban megérkeztetek a Sursamenre.

– Értem – bólintott Ferbin elgondolkodva.

– Mégis mennyivel utána? – kotyogott közbe Hols.

A hajó egy darabig hallgatott. – Nem sokkal utána – felelte végül.

– Gondolom, nem véletlen az időzítés – dünnyögte Hols.

– De nem ám! – válaszolta a hajó derűsen.

Ř

– Csatában halt meg. Ha jól emlékszem, így akarta, nem?

Ferbin megrázta a fejét. – Apánkat meggyilkolták, Djan Seriy, álnok, kegyetlen módon. Azt a tiszteletet sem kapta meg, ami az árulóknak járt a régi időkben; leköpték és kigúnyolták. Sosem kívánt magának ilyen halált, ezt te is tudod.

Anaplia nem válaszolt, csak búsan lehorgasztotta a fejét.

Kettesben üldögéltek az ebédlőben egy hullám formájú széken. A többiek a vacsora végeztével elszállingóztak. – És tényleg tyl Loesp tette, saját kezűleg? Úgy értem, talán…

– Ő volt. – Ferbin a nővére szemébe fúrta a tekintetét. – Mielőtt kitépte volna apánk szívét, iszonyatos dolgokat mondott neki… hogy a nevében lemészároltatja majd a hadifoglyokat, és nemcsak a Xilisk toronynál, hanem a végső győzelem napján, amikor az uralma alá hajtja a deldeyneket. Azt mondta, az emberek véreskezű gyilkosként fogják emlegetni, akit a halálos ágyán elvakított a bosszúvágy. Kigúnyolta, és a fejéhez vágta, hogy nem látott tovább az orránál. Azt mondta, a tét sokkal nagyobb, mint gondolná. Mintha apánk nem lett volna felvilágosultabb és előrelátóbb mindannyiunknál.

Djan Seriy a homlokát ráncolta. – Mit érthetett az alatt, hogy nagyobb a tét, mint gondolná?

Ferbin vállat vont. – Nem mindegy? Mondott az a tetű mindent, csak hogy gyötörje apánkat.

– Hm. – Djan Seriy elgondolkodva meredt maga elé.

Ferbin közelebb húzódott a nővéréhez. – Bosszút kell állnunk, Djan Seriy. Ő is ezt akarná.

– Nem kétlem.

– Én pedig biztos vagyok benne. Ahogy azt is tudom – tette hozzá –, hogy neked megvannak hozzá az eszközeid. Számíthatok rád?

– Miben? Hogy megöljem az öreg Mertist?

Ferbin megragadta a nővére karját. – Igen. Megteszed?

Anaplia lassan megrázta a fejét. – Elkaphatom a gazembert, de nem ítélkezhetek felette, Ferbin. Nyilvános törvényszék előtt kell felelnie a tetteiért; aztán börtönbe vethetitek vagy megölhetitek, ha odahaza még mindig ez a divat, de én nem leszek a hóhéra. Ez politikai döntés, én pedig csak magánemberi minőségben lehetek jelen. A küldetésemnek semmi köze a kormányzóhoz. – Megszorította az öccse kezét. – Apánk elsősorban király volt, és csak másodsorban apa, Ferbin. Sosem akart nekünk rosszat, és a maga módján szeretett bennünket, de az ő életében nem mi voltunk az elsők. Nem kívánná tőled, hogy a gyűlöletedet és bosszúszomjadat az állam érdekei fölé helyezd, amelyet ő tett naggyá, és amelyet azért hagyott rátok, a fiaira, hogy tovább öregbítsék a sarlok hírnevét.

– Értem – bólintott Ferbin keserűen. – Megpróbálnál megakadályozni – kérdezte halkan –, ha rátámadnék tyl Loespre?

– Csak tanácsot adnék – nyugtatta meg Anaplia. – De azt már most megteszem: Mertis tyl Loespre élve van szükséged. Használd eszközként; a halálától nem fogod jobban érezni magad, de ha király leszel, még jó szolgálatot tehet neked.

– Jó, jó – mormogta Ferbin –, de ki akar király lenni? – sóhajtotta, és elfordította a tekintetét.

Anaplia a testvére arcát fürkészve arra gondolt, milyen sokat változott az elmúlt tizenöt évben, s mégis milyen keveset. Felnőtt, megkomolyodott, és sokkal kevésbé önző és beképzelt, mint azelőtt. Choubris elmondása szerint Hausk halála és az azóta tartó pokoljárás volt rá ilyen hatással. Döbbenetes változáson ment keresztül; ha nem így lett volna, Hols a szomszéd faluig se követi.

Egy dolog nem változott: Ferbin nem akart király lenni.

A nő azon tűnődött, vajon milyennek láthatja őt az öccse. A vonásaiban még tetten érhető a kislány, akit annak idején felszippantott a Kultúra, és ha megerőltetné magát, még nem esne nehezére órák hosszat csacsogni látszólag értelmetlen és jelentéktelen dolgokról, ettől eltekintve azonban más ember lett belőle; mintha kicserélték volna.

Az idegmídere segítségével belehallgatott a Majombiztos alrendszereinek duruzsoló párbeszédébe, vetett egy futó pillantást a hajó körül hunyorgó csillagokra, átfutotta a legújabb sursameni híreket, odabiccentett Turminder Xussnak, aki a kabinjában várta, aztán teljes figyelmét a testvére felé fordította. Kielemezte a testtartását, kitapogatta a pulzusát, megmérte a vérnyomását, a bőre hőmérsékletét, a teste hőeloszlását, izmai feszülését.

Ferbin a fogát csikorgatta, de nem is tudott róla.

Fel kellene vidítania valahogy, gondolta, de ő sem volt túl rózsás kedvében. Drogmirigyével kotyvasztott magának egy kis sarki fényt, hogy a világ barátságosabb helynek tűnjön…

És az is lett.

Ř

– Shoum elöljáró asszony még mindig a Sursamenen van? – kérdezte.

Hippinse a fejét rázta. – Negyven-egynéhány nappal ezelőtt elutazott. Folytatja a szokásos körútját a kis-Szórvány protektorátusban.

– El tudjuk érni, ha szükség van rá?

– Természetesen. Jelenleg az Asulious IV.-ről tart a Grahy bolygó felé a Jhiriit Rózsás Orcáját Látván nevű RésTestűn. Tizennégy órával azután ér oda, hogy leszálltunk a Sursamenen. Ha nem vészfékezünk! – tette hozzá gyorsan az avatoid, nem minden hátsó szándék nélkül. Pár nap alatt látványosan lefogyott és megnyúlt, de a sarlokhoz képest még mindig zömöknek tűnt. A bohém derű szinte teljesen eltűnt a viselkedéséből, arcán szokatlan komolyság ült. Szőke, kócos haját rövidre nyírta.

A holokivetítő egy pillanatra Anaplia felé billent, hogy jobban láthassa, merre jár Shoum hajója, aztán visszaállt az eredeti pozíciójába, óhatatlanul is eszébe juttatva Holsnak a bulthmaasi félgömbtérképet. A csillagok sárga pöttyei halványan pislogtak a Sursamen vörös foltja mellett, a Majombiztost apró fehér pont jelképezte, amely vékonyka csíkot húz maga után. A környékbeli űrhajók különféle színekkel voltak feltüntetve: a morthanveldek zölddel, az ocht hajók kékkel. A Sursamen körüli ocht flottára türkiz ködgomolyag utalt.

Djan Seriy az öccsére pillantott. – Szerinted Shoum segítene lejutni a Kilencedikre, ha a narisiinek vagy az ochtok utunkat állnák?

– Az elöljáró asszony nagyon kedvesen bánt velünk, és elintézte, hogy eljuthassunk Xide Hyrlishez. – Ferbin egy darabig némán nézett maga elé, aztán megvetően felhorkant. – Az ördögnek tartoztunk azzal az úttal. Apánk drágalátos barátja azzal rázott le minket, hogy ez nem az ő háborúja. Hát nem szánalmas? – A fejét csóválta. – Shoum asszony megértette a problémánkat, legalábbis nekem úgy tűnt. Persze lehet, hogy azóta már elfelejtett minket. Fogalmam sincs, hogy hajlandó lenne-e újra segíteni.

Anaplia vállat vont. – Mindenesetre ez is egy lehetőség. Tartsuk talonban!

– Egyedül is boldogulunk – szólt közbe Hippinse. – Kiiktatjuk az ocht riasztórendszert, és a narisiinek semmit sem vesznek észre. Kis szerencsével be tudlak pottyantani benneteket egy szintjáróba vagy egy monolifterbe.

– Kis szerencsével… – visszhangozta rosszkedvűen Anaplia. – És ha nincs szerencsénk, mihez kezdünk? – Egy darabig némán bámult maga elé. – Oramen még mindig a Zuhatagnál van, ugye?

– Legfrissebb értesüléseink szerint igen – bólogatott Hippinse. – Csakhogy az információ nyolc nappal ezelőtt érkezett. Amióta az ochtok és az aultridiák között elmérgesedett a viszony, alig kapunk híreket a Sursamenről.

– Ennyire súlyos a helyzet? – kérdezte Anaplia.

– Olyannyira, hogy a narisiinek előbb-utóbb kénytelenek lesznek közbeavatkozni. Csodálom, hogy eddig nem tették.

Anaplia összevonta a szemöldökét. – Kitört a háború?

– Nem sok híja van – sóhajtott Hippinse. – A szekunder szerkezet mellett szerencsére nem lövöldözhetnek. A vita, amennyire én látom, a tornyok tulajdonlása körül folyik: monolifter-blokádokkal akadályozzák a közlekedést, és átkonfigurálják egymás ajtózsilipeit.

– És ez jó nekünk, vagy rossz?

– Majd elválik.

Anaplia kihúzta magát, és szusszant egyet. – Rendben – mondta.

– A terv a következő: megpróbálunk elvegyülni a tömegben, mielőtt valaki kérdezősködni kezdene utánunk. – Hippinse felé intett. – A Majombiztos azt ígérte, hogy megpiszkálja a narisiin figyelőrendszert, így észrevétlenül elemelhetünk egy monoliftert. Hacsak nem írjuk felül az egész narisiin MI-mátrixot a Sursamenen, ami önmagában felérne egy hadüzenettel, előbb-utóbb lefülelnek, úgyhogy mihamarabb le kell jutnunk a Hyeng-zharhoz. Megkeressük Orament, és figyelmeztetjük a veszélyre. Aztán elbánunk tyl Loesppel.

– Elbánunk vele? – ismételte az avatoid. – Ezt hogy érted?

Anaplia hűvös pillantással mérte végig. – Úgy értem, hogy elfogjuk, és lakat alá tesszük. A többi nem a mi dolgunk.

– Én a helyében nem számítanék királyi kegyelemre – szúrta közbe Ferbin gőgösen.

– Mindeközben – folytatta Djan Seriy zavartalanul – MI barátunk kideríti, mire készülnek az ochtok. Addigra már a morthanveldek és a narisiinek is tudni fognak a kísértetflottáról és a blokádról. Remélhetőleg hasonlóan értékelik a helyzetet, mint a Majombiztos. Ha nem, nos… – Ferbinre és Holsra pillantott. – Ha az ocht flotta akcióba lendül, akkor kénytelenek leszünk magatokra hagyni benneteket, Hippinse meg én. Sajnálom, Ferbin, de nem tehetek mást. Remélem, hogy erre nem kerül sor, de ha mégis, nem hagyunk ott benneteket védtelenül, ezt megígérem.

– Mit kapunk? – kérdezte Hols.

– Információt – vágta rá Djan Seriy.

– És fegyvert – kontrázott a hajó.

Ř

Négy alak materializálódott egy használaton kívüli ocht monolifterben. A jármű ajtaja szisszenve bezárult. Az automata toronyfelügyeleti rendszer eleinte nem értette, mi történik, aztán némi kutakodás után megállapította, hogy a parancsszekvenciában szerepelt egy erre vonatkozó, ám eddig érthetetlen módon figyelmen kívül hagyott sor. Vagyis minden rendben. Kis idővel később már arra sem emlékezett, hogy bármi szokatlant tapasztalt volna. (Sőt, érdekes módon az archívumban sem maradt nyoma az anomáliának.)

A szóban forgó monolifter két tucat hasonló járművel együtt egy hatalmas körtárcsához volt erősítve, amely a mintegy másfél kilométer átmérőjű Pandil-fwa torony csúcsában függött. Maga a tárcsa arra szolgált, hogy a monoliftereket egy elosztógyűrűbe juttassa, amely azután a járműveket a kívánt élőszinthez vezető betétcsőbe továbbította.

A toronyfelügyelethez ekkor egy bonyolult utasítássorozat futott be, amit az annak rendje és módja szerint végre is hajtott anélkül, hogy megkérdőjelezte volna a hitelességét. A tárcsa engedelmesen beleejtette a monoliftert a vízzel töltött alsó elosztógyűrűbe. A jármű a megfelelő csőszájhoz lebegett, majd két hatalmas terelőlapát között megállt. Valahol kinyílt majd becsukódott egy zsilip, a víz elfolyt, és a csöpögő monolifter, némi helyezkedés és ereszkedés után, megállt a tornyot betöltő, ezernégyszáz kilométernyi vákuum fölött, jelezvén, hogy startra kész. A toronyfelügyelet zöld utat adott, mire a monolifter elengedte a cső falát, és megadva magát a bolygó gravitációjának, zuhanni kezdett.

A Pandil-fwa torony szája közvetlenül az Oerten-kráter alatt helyezkedett el, és csupán egy másodlagos szerkezeti födém választotta el tőle, így a Majombiztosnak – miután százszor is leellenőrizte a megfelelő koordinátákat és áthelyezett egy csomó mikroszkopikus teszt-porszemet – nem okozott különösebb nehézséget, hogy közvetlenül a monolifterbe teleportálja a négy embert. Az intelligensnek aligha nevezhető toronyvezérlő rendszer átprogramozása ezek után már gyerekjáték volt.

A monolifter utasai túl voltak útjuk könnyebbik szakaszán.

A Majombiztos napok óta mást sem csinált, csak újra meg újra elpróbálta a feladatait, amiket a Sursamenen kell majd végrehajtania. Végül többet tudott a narisiin és ocht biztonsági és közlekedésirányítási rendszerekről, mint maguk a tervezők. Addig-addig tökéletesítette a behatolási tervet, míg rájött, hogy gond nélkül át tudja helyezni utasait egy monolifterbe, így egyáltalán nem kell megközelítenie a bolygófelszínt.

Lopakodó üzemmódra kapcsolt, és sikerült észrevétlenül bejutnia.

Anaplia a leszállás előtt gyorstalpalót tartott Ferbinnek és Holsnak a kultúrabeli defenzív és offenzív eszközök használatáról; nem akarta túlterhelni őket a részletekkel, de mindent megmutatott, amire vészhelyzet esetén szükségük lehet. Ha valaki nem ért a modern fegyverekhez, az jobb, ha a közelükbe se megy, mondta. Idegmíder-kapcsolat híján a legtöbb bonyolult vezérlésű fegyvert amúgy is csak legföljebb bunkósbotként lehet használni. A pajzsok és egyéb védőfelszerelések pedig (bár nem ölésre tervezték őket) alaposan ráhozhatják a frászt a zöldfülű használóra – ha másért nem, gyorsaságuk miatt, amivel a veszélyhelyzetekre reagáltak.

Ferbin és Hols meglepően jól tűrték az okítást, bár Ferbint láthatólag bántotta valami, és hosszas unszolásra sem volt hajlandó elárulni, mi az. A hajó végül azt javasolta Anapliának, hogy utaljon ki az öccsének egy fegyvert – lehetőleg nagyobbat, mint amit a szolgájának adott –, mire Anaplia felajánlott neki egy hiperkinetikus karabélyt a hajó arzenáljából. Ezután már szent volt a béke.

Aztán leballagtak a főhangárba, hogy kipróbálják a védőruháikat. A zsúfolt teremben ládák és dobozok hevertek szerteszét, de még így is ez volt a legtágasabb helyiség az egész hajón.

Védőruháik koromfekete, olajosan fénylő anyagból készültek – egyedül a sisakrészük volt átlátszó, hogy használóik torzításmentes képet kaphassanak –, és szorosan a testükhöz tapadt. A lecsatolható és beépített fegyverek, pajzsok és egyéb alrendszerek, amelyek többségéről tudniuk sem volt szabad, megannyi vonalként és dudorként rajzolódtak ki rajtuk, bizarr mintázatokat alkotva.

– És ha viszketek, mit csináljak? – tette fel a gyakorlatias kérdést Hols. – Amikor körbevezettek minket az egyik morthanveld űrhajón, és az ottani búvárhacukában kellett órákon át izzadnunk, a végén már azt hittem, megbolondulok.

– Ebben a ruhában nem fogsz viszketni – nyugtatta meg az avatoid. – A belső kontaktfelület tompítja a zavaró és kellemetlen hatásokat. Továbbra is a teljes testfelületeden érzed majd a hideget és a meleget, a kesztyűrészen keresztül pedig a szokásos módon tapinthatod a dolgokat. A fájdalomküszöböt elérve a rendszer azonnal leszabályoz, így a védőruha megóv a sérülésektől.

Ferbin elismerően hümmögött.

– Okos találmány – mosolygott Hippinse.

– Tudja fene – vakarta a fejét Hols –, én nem szeretem, ha a gatyám olyan okos, hogy gondolkodik helyettem.

Hippinse vállat vont. – A védőruha viselőjének el kell fogadnia, hogy ideiglenesen hibrid entitássá válik: a ruhába épített mesterséges intelligencia felülbírálhatja a döntéseit, és a külső behatásokat sem érzékeli teljes valójukban. Cserébe viszont lényegesen javulnak a motorikus képességei és a túlélési esélyei.

Anapliát valósággal lenyűgözte a védőruha. Minél többet tudott meg a beépített funkcióiról, annál inkább el volt ragadtatva.

– Ez egyszerűen elképesztő – csóválta a fejét.

Hippinse ragyogott a büszkeségtől. – Köszönöm.

– Ilyesmi tényleg nem terem minden bokorban – bólogatott Anaplia, ahogy kitágított érzékeivel végigpásztázta a fekete anyagot, aztán az avatoidra sandított. – Egy ilyen ruha elkészítéséhez a legújabb technológiák ismerete szükséges, amit a Kultúra hétpecsétes titokként őriz, és csak a kiválasztottak szűk köre juthat hozzá. Az RK ügynökei.

– Valóban? – csücsörített Hippinse vidáman.

Ř

A monolifter leereszkedett az ejtőcső torkába, a kabint kitöltő vizet hangos gurgulázással elnyelték a padló alatti tartályok. A jármű utasai hátralökték a sisakjukat, és körülpillantottak a nedvesen csillogó félgömbben. Ferbin és Hols összenéztek.

– Hát, uram – csapta össze a kezét Hols vidáman –, itthon vagyunk. Mármint… bizonyos értelemben.

Djan Seriy és Hippinse magukon hagyták az átlátszó maszkot. A testhez álló kezeslábas – ha hinni lehetett Anapliának – egymagában okosabb volt, mint az egész sursameni ocht vezérlőmátrix. A hosszúkás dudorokba és vájatokba rejtett létfenntartó és védelmi rendszereken kívül mindegyik védőruhához tartozott még egy áramvonalas mellkasi és hátoldali tárolózseb. Hippinse és Djan Seriy öltözéke ezenkívül további hosszúkás, rovátkolt duzzanatokkal egészült ki, amik masszív, barátságtalan fegyvereket rejtettek. Első ránézésre nehéz volt megállapítani róluk, hogy melyik a csövük, és hol van rajtuk a ravasz. Ferbin és Hols sugárfegyvereket kaptak, és egy-egy nevetségesen apró marokpisztolyt. Ferbin kéziágyút vagy rakétavetőt is szeretett volna, de végül be kellett érnie a hiperkinetikus puskával.

A védőruhák beépített pajzsgenerátorral is rendelkeztek, amelyek túl komplikáltak voltak ahhoz, hogy halandó ember vezérelni tudja őket. Ferbint nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy a ruhája egy önálló akarattal rendelkező lény, aki bármit megcsinálhat vele, de Anaplia ismét megnyugtatta, a helyzetével senki sem fog visszaélni – legkevésbé a védőruha.

– Abban a valószínűtlen esetben, ha tűzharcba keverednénk, és a védőruha úgy ítélné meg, hogy a testi épségeteket a magatok erejéből nem vagytok képesek megőrizni – magyarázta Djan Seriy –, egyszerűen átveszi az irányítást. Tekintsetek rájuk úgy, mintha ők lennének az őrangyalaitok: erős, félelmet nem ismerő, harcművészetekben járatos csodalények, akiknek a ti személyes védelmetek a feladata. Sokan vagyonokat fizetnének érte, ha láthatnának egy ilyen védőruhát akció közben.

Akció közben? Hols sokatmondó pillantást váltott a gazdájával.

Turminder Xuss, a drón szintén velük tartott: az áthelyezés előtt felcsatolta magát egy apró rekeszre Anaplia combján. Ahogy a víz elszi-várgott, leugrott a helyéről, és körözni kezdett a kabinban, a monolifter csöpögő burkolatát vizsgálgatva. Hols egy darabig nézte, majd a nyomába szegődött, és kíváncsian nyújtogatta a nyakát.

A drón végül megunta a dolgot, és leereszkedett a férfi elé. – Segíthetek valamiben? – kérdezte hűvös udvariassággal.

– Nincs szárnyad – bökött felé Hols –, hogy tudsz mégis repülni?

– Hát így! – felelte Turminder Xuss, és kecsesen a magasba libbent. – Látod? – Hols vállat vont, visszaült a helyére, és előkotort egy Majombiztos-féle szintetikus szikelevelet.

Djan Seriy csukott szemmel, törökülésben ült a földön. A testhez simuló, csuklyás fekete ruhában úgy nézett ki, mint egy törékeny kislány, bár az alakja kétségkívül nőies volt, mint azt Ferbin meg is állapította magában.

– A nővérem alszik? – kérdezte súgva Hippinse-t.

Az avatoid elmosolyodott. – Nem, épp a monolifter vezérlőjét ellenőrzi. Én már megtettem, de több míder többet lát.

– Észrevettek minket?

– Nem. Eddig minden a legnagyobb rendben – nyugtatta meg Hippinse Ferbint, és a nyakára hajtogatta a ruha fejrészét, akár egy gallért. Ferbin követte a példáját.

– Te most a hajó vagy, vagy az avatár? Honnan tudom, mikor melyikőtökkel beszélek?

– Most éppen mindkettőnkkel – felelte Hippinse. – Nemsokára elérjük az átmeneti zónát, onnantól kénytelen leszel az avatárommal beérni.

Djan Seriy kinyitotta a szemét, és az avatoidra pislogott. – Itt vannak, ugye? – kérdezte.

Hippinse bólintott. – Az egész flotta. A szomszéd nyitott toronyvég fölött három hajó is köröz. Várnak valamire.

– Én azt mondom, menjünk.

Hippinse bólintott. – Egyelőre úgysem tehetünk mást. Mindenesetre hivatalos jelentést küldtem a csapatmozgásokról a fajközi koordinációs központnak. Meglátjuk, mit lépnek morthanveld és narisiin barátaink. – Körülnézett. – Oké, induljunk!

Ř

Pár száz kilométerre az Első szint padlója fölött megálltak. Fejükre húzták a sisakot, Turminder Xuss pedig visszacsatolta magát Djan Seriy combjára. A levegő sziszegve kiáramlott a monolifterből, az ajtó hangtalanul kinyílt, és egy széles folyosón találták magukat.

Ahogy végigsiettek rajta, hatalmas árnyékuk bizonytalanul imbolygott előttük. A monolifter ajtaja lassan bezárult mögöttük, a fény kialudt, és ők magukra maradtak a hideg falakon látott szellemképekkel. A hajó is elvesztette a kapcsolatot az avatoiddal; Hippinse immár éppolyan egyedül volt a fejében, mint a többiek. Ferbin időnként kíváncsian oldalra pillantott, hátha megváltozik az arckifejezése, megbotlik, vagy tudj’ isten, mit csinál, de semmi különös nem történt.

Áthaladtak egy dupla zsilipen, és kiértek egy tágas körplatóra, amit kemény, acélos fény világított meg. A pereme mentén szabályos sorokban lengőkengyelbe fogott, áramvonalas légikocsik sorakoztak.

A plató alatt hétszáz kilométernyi mélység tátongott; a szélén nem volt se fal, se korlát. A szintmennyezet alatt apró, sápadt pontokként világítottak a beltércsillagok.

Az Első élőszint egyetlen hatalmas tükörgondola-keltető volt. A tükörgondolákat a galaxis legősibb biológiai alapú lényeinek tartották, amelyek egyesek szerint hat, mások szerint legalább tíz zeón óta járták a világűrt. Arról is megoszlottak a vélemények, hogy természetes úton fejlődtek-e ki, vagy egy azóta elfeledett civilizáció tenyésztette ki őket. Korlátozott éntudattal rendelkeztek, mégis ők voltak a galaxis nagy vándorai; az űr fényeit meglovagolva lavíroztak egyik csillagtól a másikig, és az eónok, centieónok és decieónok során át a galaxis legtávolibb szegleteibe is eljutottak.

Nekik is megvoltak a maguk ragadozói, amik alig voltak értelmesebbek a zsákmányaiknál, és időről időre más fajok is vadásztak rájuk. Egyes korokban tömegesen irtották őket, igaz, tisztelőik is akadtak szép számmal. Az utóbbi pár évezredben aranyéletük volt, mert az optimaták az ökorendszer és a galaktikus örökség részeként tekintettek rájuk (vagyis aki be akart kerülni az elitklubba, annak kötelessége volt így vagy úgy támogatni őket). A narisiinek számos hagymabolygó padlásszintjén létrehoztak tükörgondola-keltetőket, ahol a vándorlények életük kezdeti, helyhez kötött szakaszát tölthették, ráérősen növekedve az állócsillagok bágyadt fényében, mielőtt propellergyökerük a levegőbe katapultálta volna őket.

A röpképes példányokat speciális légikocsikkal gyűjtötték össze, nehogy a nagy lendülettől fölkenődjenek a szintmennyezetre. Végül elszállították őket a legközelebbi nyitott toronyba, és kihajították a valódi otthonuknak számító, rideg és barátságtalan űrbe.

Ferbin és Hols óvatosan kiaraszoltak a peremig, hogy lenézzenek a mélybe, közben Djan Seriy és Hippinse kiválasztottak két alkalmas légikocsit. Biztonsági okokból nem használták a megszokott kommunikációs csatornákat, s csak úgy beszélgethettek, ha védőruháik összeértek. Hols Ferbin vállára tette a kezét. – Hát, uram, ebből a micsodakeltetőből nem sokat látni.

Ferbin bólintott. Aztán percekig álltak mozdulatlanul, és bámulták a hunyorgó csillagokat.

Djan Seriy és Hippinse addig ügyködtek, amíg sikerült kikódolniuk a légikocsikat; a tetejük felpattant, akár egy hatalmas kagylóhéj. Intettek Ferbinnek és Holsnak, hogy szálljanak be. A járműveket szemmel láthatóan narisiineknek tervezték, így a védőruháik átalakultak, és ülésféleséget rögtönöztek, hogy az utazást kényelmesebbé tegyék. Djan Seriy és Hippinse rácsatlakozott a vezérlőre, a légikocsik hangtalanul felemelkedtek, és kilőttek, de olyan irtózatos sebességgel, hogy Ferbin alig kapott levegőt.

Djan Seriy hátrafordult, és megérintette a térdét. – Jól vagy? – kérdezte halkan.

– Köszönöm, megvagyok.

– Nemsokára hazaérünk.

– Az jó lesz.

Sebesen száguldottak a láthatatlanságba burkolózó táj fölött, lusta ívben kerülgetve az útjukba kerülő tornyokat. Fél órával később, immár az átellenes bolygófélen, ereszkedni kezdtek, majd egy torony előtt megálltak. Ferbin már épp készülődött kiszállni, de a légikocsi nem ereszkedett le a szintpadlóra, hanem lebegve megállt egy ellipszis alakú bemélyedés előtt, amely a torony tölcsérszerűen kiszélesedő talpán sötétlett. Ferbin előrehajolt, hogy megkérdezze Djan Seriyt, mire várnak, de a nő feltartott kézzel csöndre intette. Az íves kapu ekkor félrecsúszott, és a két jármű óvatosan bearaszolt rajta a mögötte feltáruló alagút sötétjébe.

Ř

– Amit most csinálunk, az elég veszélyes – magyarázta Djan Seriy az öccsének, ahogy lefelé suhantak a torony egyik szűkebb közlekedőcsövében. – A Majombiztos folyamatosan manipulálja a felszíni irányítórendszereket és adatbázisokat, hogy ne vegyenek észre minket. Csakhogy lejjebb is vannak irányító központok, és a monoliftereknek is megvannak a maguk detektorai. Kopogjuk le – tette hozzá –, eddig minden simán ment.

A következő két élőszinten sorra váltogatták a tornyokat. A Második a napfalóké volt, ami vagy egytucatnyi alfajból álló kolóniát takart. Tagjai – a tükörgondolákhoz hasonlóan – anyagcsere-folyamataikhoz a fényt használták, de míg utóbbiak életüket a csillagok között sodródva töltötték, a napfalók helyhez kötötten vegetáltak. Időnként sziporkázó hullámzás futott végig a tájon, ettől eltekintve itt sem akadt sok látnivaló. Aztán következett a tökéletesen sötét és lakatlan Harmadik.

Djan Seriy Ferbinhez fordult, és megérintette. – Minden rendben? – kérdezte. Ferbin hálás volt az érintésért; már-már úgy érezte, egyedül van a halott vidéken.

– Kikészít ez a várakozás. Legalább a tájat nézhetném…

– Hallgass egy kis zenét! Vagy kérj szemhéj vetítést a védőruhádtól. Az ellazít.

Ferbin maga elé motyogta a kérését, és azonnal zsongani kezdett a fülében egy kellemes dallam.

Nemsokára újabb félszinti teraszra értek, hasonlóra, mint amilyenről az Elsőn elindultak. A légikocsikat bekötötték az üres kengyelekbe a többi mellé. Végigsiettek egy hosszú folyosón, át a már megszokott zsilipeken, amik kísérteties döndüléssel becsapódtak mögöttük. Ezúttal is szerencséjük volt: az átszállórekeszben ott várakozott egy indulásra kész monolifter. Djan Seriy és Hippinse hosszan tapogatták a jármű falát, mintha keresnének rajta valamit. A nő egyszer csak felemelte a kezét, mire Hippinse hátralépett. A monolifter ajtaja lassan kirajzolódott a burkolaton, majd a tábla elmozdult, és becsúszott a takarólemez alá. Bíborfény ömlött ki a kabinból, először csak a bokájukat nyaldosta, aztán felkúszott a térdükig, derekukig, végül teljes egészében feltárult előttük a kabin belseje; úgy nézett ki, mintha egy alkonyati fényben fürdő felhőt gyömöszöltek volna bele.

Hippinse körülnézett, és sietve beterelte őket.

Az ajtóban egy sűrű szirupfüggönyön kellett átpréselniük magukat, odabent pedig valamiféle kocsonyás anyag fogadta őket. A masszában az orrukig se láttak, úgyhogy kénytelenek voltak sisakjaik infrakamerájára hagyatkozni. Djan Seriy nagy nehezen összeterelte a társaságot, körbeálltak, és megfogták egymás kezét.

– Adjatok hálát a bolygószellemnek, hogy nem érzitek a bűzt – mondta. – Ez a monolifter az aultridiáké.

Hols szeme kiguvadt a döbbenettől.

Ferbinnek megroggyant a térde, és kis híján elájult.

Ř

Gyorsan haladtak, az út mégis hosszúnak tűnt. A monolifter ágyúgolyóként száguldott lefelé a toronyban; egykettőre maguk mögött hagyták a gomolytestűek szintjét, ahol néhány hónappal korábban Ferbinnek és Holsnak alkalma volt a Zourd nevű felhőlény hátán utazni, majd elhaladtak az Ötödik szint mellett, ahol a pelágus sárkányok és aviánok uralták a levegőt a napsütötte szigetek pettyezte, sekély vizű monoóceán fölött. Aztán következett a hólyagtestű meanderiták világa, amelyet kavargó gázrétegekkel töltöttek meg, majd a monthiai veshikulároké, ahol bálnára emlékeztető, hatalmas testű örvénylakók hasították a szintmennyezetet nyaldosó metánóceán hullámait.

Aztán lassítás nélkül elszáguldottak a Nyolcadik szint mellett.

Egymás mellé kuporodtak a földre, hogy beszélgetni tudjanak.

– Integess, uram – fordult Hols Ferbinhez, hogy továbbadja a Djan Seriytől kapott metainformációt. – Épp most hagytuk el szeretett otthonunkat.

Ferbin alig hallotta Hols hangját a fülében tomboló zenétől. Hiába csukta be a szemét, a borzalmas bíbor derengés beszivárgott a gondolatai közé. Megkérte a védőruhát, iktassa ki valahogy, ha lehet. Lehetett. Beleremegett az undorba, hacsak arra gondolt, hogy nyakig ülnek az aultridiák ürülékében, amely rémes bűzével megfertőzi őket. Nem is válaszolt Holsnak.

Amikor a deldeynek szintjére értek, az aultridia jármű fékezni kezdett.

Fokozatosan lassított, végül a Kilencediket és Tizediket elválasztó födém közepén megállt. Becsúszott a rácsboltozatba, és egy darabig oldalirányban haladt; a padlója kissé megdőlt, a testén időnként remegés futott végig. Djan Seriy rátette a kezét az ajtó melletti vezérlőlapra, és kézi vezérlésre állította. Ahogy a jármű rázkódott alattuk, a testével ide-oda egyensúlyozott, mintha egész életében elszabadult monoliftereket vezetett volna. A hajó egyszer csak puha siklással megindult vízszintes irányban.

– A rácsboltozatban vagyunk – magyarázta Hippinse Ferbinnek és Holsnak.

– Az aultridiák észrevették, hogy valami nincs rendben – fűzte hozzá Djan Seriy.

– Baj van? – kérdezte Hols.

– Még nincs.

– Kiküldtek pár kontrollegységet – mondta Hippinse.

– Kontrollegységet? – Ferbin lelki szemei előtt megjelent a kép, ahogy elfogják az aultridiák, és kihámozzák a védőruhájából.

– Rutinellenőrzés – legyintett hanyagul az avatoid. – Azt hiszik, hogy a monolifter elszabadult, és be akarják fogni. Ne aggódjatok, nemsokára kijutunk, és akkor bottal üthetik a nyomunkat.

– Ha te mondod – fintorgott Hols.

– Ilyesmi gyakran előfordul – magyarázta buzgón Hippinse. – A monoliftereknek annyi magukhoz való eszük sincs, mint egy kósza bolygóközi ködnek; zárlatot kap a vezérlőegységük, és máris föl-le lifteznek a toronyban, amíg el nem kapják őket. Máskor kalandvágyó helybéliek kötik el őket, hogy átránduljanak egy másik szintre. A biztonsági rendszerek ilyenkor ügyelnek rá, hogy ne ütközzenek össze semmivel. Külön befogási protokoll létezik az ilyen esetekre. De a riasztási szekvencia nem indul be, mert nem vészhelyzetről van szó, csak egy bosszantó malőrről.

– Valóban? – kérdezte Ferbin epésen. – Micsoda Sursamen-szakértő lettél hirtelen!

Hippinse vidáman bólogatott. – Bizony! Megszereztük az összes specifikációs modellt, a primer és szekunder szerkezetek részletes terveit, a növekményes morfológiai térképeket és a legfrissebb geológiai, hidrológiai, légi, biológiai és egyéb adatbázisokat. Többet tudunk a Sursamenről, mint a narisiinek, pedig ők majdnem mindent tudnak.

– És mit tudsz, amit ők nem? – kérdezte Hols.

– Ó, néhány apróságot, amit az ochtok és az aultridiák eddig ügyesen eltitkoltak előlük – kuncogta Hippinse. – Persze előbb-utóbb ők is rájönnek.

Ferbin összehúzta a szemöldökét. – Mint például?

– Vegyük például mostani úti célunkat – felelte az avatoid. – Az ochtok már jó ideje intenzív érdeklődést mutatnak a Zuhatag iránt. A flottájuk körülzárta a bolygót, és valósággal özönlenek a Hyeng-zharhoz. Ez persze az aultridiáknak is szemet szúrt, azóta ők is figyelik a régiót. – Hippinse tanácstalanul bámult maga elé. – Gyanúsan nagy ott a nyüzsgés…

– Elnézést – fordult az avatoidhoz Hols. – Tényleg bele lehet vizelni ebbe a micsodába?

– Abszolúte – vigyorodott el Hippinse, mintha Hols pohárköszöntőt mondott volna. – A védőruha minden salakanyagot visszaforgat, semmi se vész kárba. A rendszer tökéletesen önfenntartó!

Ferbin bosszúsan csóválta a fejét, és örült neki, hogy Hols nem látja.

Hols megkönnyebbülten sóhajtott. – Így mindjárt jobb…

Ř

– Megérkeztünk – jelentette be Djan Seriy.

Ferbin épp szunyókált. A zene, amit álmában a védőruha automatikusan lehalkított, most ismét felerősödött. A bíborfény is intenzívebben lüktetett.

– Jól navigáltál – biccentett elismerően Hippinse.

– Köszönöm.

– Ugrunk?

– Nincs más választásunk. – Anaplia Ferbinhez és Holshoz fordult. – Nem tudjuk megközelíteni a toronytőzsilipet, ahonnan fel akartunk jutni a Kilencedikre. Az aultridiák kontrollhajói elállták az utunkat, és bármerre próbálkozunk, minden oldalfolyosót lezárnak. – Gyors oldalpillantást vetett Hippinse-re, aki kiismerhetetlen arckifejezéssel bámult maga elé. Jókedve szemlátomást elpárolgott. – Ezenkívül – tette hozzá – valami vírus randalírozik a biztonsági és közlekedésirányítási rendszerekben, ezért úgy döntöttünk, hogy átmegyünk egy másik toronyba, és felemelkedünk a rácsboltozatig. Nos, itt lennénk. Innen viszont már nincs tovább: mint tudjátok, a Kilencedik prestrukturális szint, a tornyok fejrésze itt már nem ér össze.

– Zsákutcába jutottunk? – nyögte Ferbin. Hát már sosem szabadulnak ebből a bíbortrutyiból?

– Úgy tűnik. Kénytelenek leszünk leugrani.

– Leugrani? Hová?

– Gyertek utánam – intett Djan Seriy, azzal sarkon fordult. A monolifter ajtaja kinyílt, ők pedig egyenesen belebámultak a kinti sötétbe. Átnyomakodtak a zseléfüggönyön, és végre-valahára megszabadultak a monoliftert kitöltő ragacstól. Ferbin alaposan végignézte magát, hogy nem ragadt-e a ruháján a borzalmas szötymő. A szagtól már nem lesz ilyen egyszerű megszabadulni, gondolta keserűen.

Szűk teremben álltak, amelyet csak a monolifterből áradó fény világított meg: az íves fal körbeölelte őket és a fejük fölé borult, követve a monolifter gömbformáját. Turminder Xuss lecsatlakozott Djan Seriy combjáról, és föllebegett a monolifter ajtajáig.

Lassan, fokozatosan belefúrta magát a burkolatba, mintha az is kocsonyás anyagból lenne. Ahogy egyre beljebb haladt, mindenféle vezetékek és csövek buggyantak elő, a drón fémtestére kavargó mintázatokat rajzolt a bíborfény. Végül kicsavarta magát a lyukból, és jó méternyire eltávolodott a monoliftertől. A jármű testéből elgyötört sóhaj tört elő, aztán a lyuk körül a burkolata hirtelen behorpadt, mintha egy óriási gömböt nyomtak volna bele. A túloldalról csikorgó-pattogó hangok hallatszottak.

– Na, most zárjátok be, ha tudjátok! – pittyegte a drón.

Djan Seriy intett. – Erre, gyorsan!

Megkerülték a monoliftert, és átbújtak egy zsilipen, aminek a túloldalán egy kör alakú, tágas terem nyílt. A közepén, egy fémhágcsó tetején kerek nyílás sötétlett. Felmásztak a furcsa kapaszkodókon, és egy szűk gömbben találták magukat, ahol alig tudtak kiegyenesedni. Djan Seriy becsukta maguk mögött az ajtót, és egy másik ugyanolyanra mutatott nem messze onnét, a helyiség túloldalán.

– Az a szabadba nyílik. Onnan ugrunk, egyesével. Én megyek elöl, Hippinse zárja a sort.

– Ez az ugrás, asszonyom – kezdte Hols. – Biztos, hogy…

– Ezernégyszáz kilométer magasan vagyunk a deldeyni Sull régió fölött. – vágott a szavába Djan Seriy. – Antigravitációs ernyő nélkül fogunk ugrani; először nagyjából ezer kilométernyi vákuumon zuhanunk át, aztán belépünk a légkörbe. Amikor földet értünk, egyenesen továbbrepülünk a Hyeng-zharhoz. Az antigravitációs mezőt azért nem kapcsolhatjuk be, nehogy meglássanak odalentről. – Ferbinre és Holsra pillantott. – A védőruhátok mindent elintéz, nektek semmi dolgotok sincs. Lazítsatok, és élvezzétek a kilátást. Továbbra sem kommunikálhatunk, de ha tudni akarjátok, mi történik épp, a védőruhátokhoz mindig fordulhattok. Van kérdés? Nincs? Akkor mehetünk!

Mi az, hogy „van kérdés, nincs kérdés?” – dohogott magában Ferbin, miközben a nővére kinyitotta a szabadba vezető ajtót. Nem is hagyott időt, hogy feltegyék a kérdéseiket. Sőt! Igazából nyelni sem maradt idejük.

Kint sötét éjszaka volt, a mélyben elterülő tájból csak elmosódott, barna sávok látszottak. A csillagokat eltakarták előlük a mennyezet hatalmas domborzati elemei és terelőlemezei. Djan Seriy kiguggolt a párkányra, és fél kézzel megkapaszkodott az ajtókeretben. Ferbinhez fordult. – Te jössz utánam, rendben? Számolj háromig, és ugorj. Ne várj túl sokáig!

Ferbin bólintott, de képtelen volt megszólalni. A szíve hangosan kalapált a mellkasában.

Djan Seriy fürkésző pillantást vetett rá. – Ha akarod, a védőruha mindent megcsinál helyetted: kimászik a párkányra és leugrik. Csak ernyedj el, és engedd, hogy mozgassa a lábadat. A szemedet is becsukhatod…

– Nem! – húzta ki magát Ferbin, és megköszörülte a torkát. – Én ugrok!

Anaplia bátorítólag megszorongatta a vállát. – Odalent találkozunk.

Azzal ellökte magát a kerettől, és eltűnt a mélyben.

Ferbin remegő térdekkel kiaraszolt a peremre, miközben Hols két kézzel támogatta hátulról, hogy össze ne rogyjon. Lenézett a lába előtt tátongó, feneketlen sötétségbe, és nagyot nyelt. Behunyta a szemét, de végül mégiscsak megemberelte magát, és nagy lendületet véve kiugrott a nyíláson. Ahogy elhagyta a párkányt olyan kicsire húzta össze magát, amilyenre csak tudta.

A táj bukfencet vetett előtte, sötét és világos foltok kergetőztek a szeme előtt, a lélegzete riadt fújtatásként visszhangzott a fülében. Aztán a vad villódzás fokozatosan lassulni kezdett, ahogy a védőruha finoman kihajtogatta a tagjait a magzatpózból. Nemsokára már szétterpesztett végtagokkal, hanyatt fekve zuhant tovább. A feje fölött hullámzó, egyre távolodó domborulatokat és völgyeket nézte, amiket keresztbe-kasul átszőtt a szint rácsboltozata. Megpróbálta megkeresni a tekintetével a nyílást, ahonnan az imént kiugrott, de nem találta. Messze fölötte mintha egy apró fekete pontot látott volna zuhanni, de lehet, hogy csak képzelte.

– Megfordulnék – mondta a védőruhának. – Szeretném látni a Zuha-tagot.

– Semmi akadálya – felelte a védőruha kristálytiszta, beazonosíthatatlan hangon. – De ha elérjük a légkört, újra fel kell majd vennünk ezt a pozíciót. Célszerűbb volna, ha fordulás helyett a retinádra vetíteném a képet, amit magad alatt látnál.

Ferbin elgondolkodott az ajánlaton. – Az biztonságosabb? – kérdezte végül.

– Nagyságrendekkel.

– Akkor tedd azt, kérlek!

Egy villanás, a távolodó rácsboltozat képe eltűnt, és a helyét felváltotta az őrületes sebességgel közeledő mélybarna síkságé. Ferbin hirtelen azt sem tudta, hol van, a gyomra a torkába préselődött. Nagy levegőket vett, végül szép lassan hozzászokott a látványhoz. Megpróbálta kivenni Djan Seriy alakját a távolban, de akárhogy meresztgette a szemét, nem találta. – Te látod a nővéremet?

– Nem, de ebben a zónában kell lennie valahol – felelte a védőruha, és piros vonallal bekarikázott egy részt Ferbin látómezejében, jobb kéz felől. – Álcázza magát – magyarázta. – Az alsó harmadban mi is azt tesszük majd.

– Mennyit zuhantunk mostanáig?

– Több mint hat kilométert.

– És mennyi idő telt el?

– Ötven másodperc. A következő ötven másodpercben húsz kilométert fogunk megtenni. Folyamatosan gyorsulunk, amíg el nem érjük a légkört.

– Amíg el nem érjük, hmm… És az mikor lesz?

– Nagyjából tíz perc múlva.

Ferbin a lehetőségekhez mérten kényelembe helyezte magát, és élvezte a szédítő tarkó-panorámát. Azon tűnődött, hol lehet a Sulpitin folyó és a Hyeng-zhar, aztán a Felső- és Alsó-Sulpin-tengert próbálta megkeresni. Vajon még mindig be van fagyva a víz? Még sosem látta télen a gigantikus folyót, és elképzelni sem tudta a „deldeyn rónák titánját” kemény jégbilincsbe verve.

A táj fokozatosan kibontakozott a szeme előtt. Az ott az egyik beltenger? És amott, az a másik? Nem, túl kicsik, és túl közel vannak egymáshoz. Ahogy lejjebb ereszkedett, az éjszakai sáv egyre nagyobb és nagyobb részét töltötte ki a látómezejének, a fényes, napsütötte vidékek pedig fokozatosan a perifériára szorultak.

Beleborzongott a gondolatba, milyen magasról ugorhattak le, ha a két beltenger és az őket összekötő óriásfolyam ilyen hangyányinak látszik. Milyen bődületesen hatalmas a bolygó, ahol élt… Eddig valahogy nem is gondolt bele. Az alant elterülő vidék rémisztő sebességgel közeledett. Vajon hogy fognak megállni?

A védőruha ekkor felizzott, és apró buborékokat növesztett maga köré, amelyek testének minden négyzetcentiméterét elborították, az arcmaszkot kivéve. Addig dagadtak, amíg ki nem pukkadtak, majd finom foszlányként integettek a menetszélben, mint egy rovar hártyás szárnya vagy a leheletfinom erezet, ami egy porladó levélből marad.

A légkörbe érve a súlytalanság érzése fokozatosan megszűnt. A hátának préselődő levegő miatt az a különös érzése támadt, mintha egy láthatatlan kéz irdatlan erővel nyomná lefelé, a talaj felé, miközben a szél előrefelé fütyül a füle mellett. A gravitáció egyre keményebben taposta a hátát, a fütyülés harsogó morajjá erősödött.

Hirtelen beugrott neki, hogy biztosan most következik a meteoritokra jellemző vörös-sárga-fehér ragyogás (mintha olvasott volna valahol a témáról, és rettentő büszke volt magára, hogy ez eszébe jutott), de csalódnia kellett, mert semmi ilyesmi nem történt.

A védőruha egyszer csak átfordította, s most már valóban lefelé nézett. A buborékok visszaolvadtak a fekete anyagba, és helyettük vékony uszonyok nőttek ki belőle a hátán, a karján, a derekán, sőt még a combján is. A ruha fokozatosan új formát öltött, és ezzel együtt Ferbint is más pozitúrába rendezte: a karját előrenyújtotta, mintha fejest akarna ugrani, a lábait pedig hálószerű, finom membránrétegekkel kötötte össze.

Most már valóban közel jártak a felszínhez – Ferbin ki tudta venni a folyók sötétszürke szalagjait, a dombok és hegyek fekete kontúrját –, de a föld már nem rohant feléjük, hanem némán és hangtalanul siklott alattuk. A gravitációs nyomás is alábbhagyott, a menetszél lágy dúdolássá szelídült.

Ferbin úgy repült az éjszakai táj fölött, mint a madár.

Ř

Anaplia lassított, és bevárta Hippinse-t. Az avatoid épp a Kilencedik adatforgalmi anomáliáit elemezte a meglehetősen hiányos és zavaros adathalmaz alapján, amit az aultridia monolifterből sikerült kinyerniük.

– Sikerült rájönnöd, mitől bolondult meg a hálózat? – kérdezte.

– Nem igazán – vallotta be kelletlenül Hippinse. Az arcán bosszúság és némi aggodalom tükröződött. – Ez a valami kifog rajtam. Soha nem találkoztam hasonlóval. A hajó teljes Elméje kellene hozzá, hogy megfejtse a kódot.

Anaplia hallgatott. – Mi a fene folyik itt? – mormolta maga elé. Hippinse nem felelt. Anaplia elengedte, és előrerepült.

Ř

Ferbin egyre lejjebb ereszkedett; már szabad szemmel is ki tudta venni a sziklákat, bokrokat és a csenevész fákat. Mind sápadtszürke árnyékfátylat terítettek maguk köré. A vízmosások és szakadékok bágyadt, erőtlen fényt sugároztak, mintha fehér porral hintették volna be őket. Ferbinnek eszébe jutott, hogy ezen a tájékon még jó darabig nem kel fel a nap.

– Ez volna a hó?

– Igen – felelte a védőruha.

Valaki elkapta a bokáját. Hátrafordult, de senkit se látott. – Jól vagy, Ferbin? – hallotta Djan Seriy hangját a fejében.

Persze, az álcamező. – Igen – felelte. – Azt hittem, előttem repülsz.

– Bevártalak. Ék alakzatban repülünk, te vagy a jobb szárnyon. Turminder Xusst előreküldtem felderítőnek.

– Izé… jó! – nem tudta, mi mást mondhatna erre.

– Valamit tudnod kell. Mielőtt otthagytuk a monoliftert, elkaptunk néhány érdekes hírfoszlányt. Az ocht információs szolgálat a Zuhatagot emlegette, és Oramen neve is többször elhangzott. Nemrégiben megpróbálták eltenni láb alól; azt mondják, kilenc napja történt. Szó volt valami robbanásról is a romvárosban, meg egy félresikerült késelésről. Állítólag nem ez az első eset; Oramen tudja, hogy veszélyben az élete. Tyl Loesp tanácsadóira gyanakszik, talán magára a kormányzóra.

– Ezek szerint nem esett baja?

– Néhány karcolással megúszta. Mint az várható volt, tyl Loesp pánikba esett, és most ide-oda kapkod. Azzal vádolja Orament, hogy erővel akarja megszerezni a koronát ahelyett, hogy türelemmel kivárná, amíg nagykorú lesz. Hogy elejét vegye a további viszálykodásnak, félbeszakította a körútját, és visszatért a deldeyn fővárosba, a hozzá hű erőket pedig a Zuhataghoz vezényelte. Hogy Werreber kinek az oldalán áll, azt még nem tudom. Az ő serege nagyobb, mint Oramené és tyl Loespé együttvéve, csakhogy jelenleg épp a Nyolcadikon állomásozik, és nyolc-tíz napjába kerülne, hogy lejusson a Hyeng-zharhoz. A teljes sereg átszállítása pedig akár hetekig is eltarthatna.

Ferbin arca elkomorult. – Talán még nem késtünk el – motyogta maga elé.

– Van még valami: egy ismeretlen eredetű objektum, valami lelet a Névtelen Város központjában, váratlanul „életre kelt”. Ez öt napja volt. Hogy mi történt azóta, arról nincsenek információink. A furcsa az egészben az, hogy nemcsak a hivatalos hírcsatornák hallgatnak, a sátorvárosban és a Zuhatag környékén is gyanúsan nagy a csönd. Az információs rendszereken értelmezhetetlen adatsorok száguldoznak. Teljes a káosz. Mindennek tetejébe szokatlan jeleket fogtunk a Névtelen Városból.

– Ez mit jelent?

Djan Seriy tanácstalanul hallgatott. – Bár tudnám – mormolta, aztán hirtelen témát váltott: – Az ásatási terület szélén szállunk le, nagyjából húsz perc múlva. Ha útközben beszélgetni akarsz velem, jelezd a védőruhának. Rendben?

– Persze.

– Ne aggódj. – Megveregette a bokáját. – Minden rendben lesz – mondta, azzal eltűnt. Biztosan visszarepült a csapat élére, gondolta Ferbin.

Épp egy lankás domboldal fölött repültek, amikor Ferbin rájött, hogy a védőruhája nem magától siklik a levegőben, hanem hajtja valami. Újból tarkópanorámát kért, és meglepetten állapította meg, hogy a két lábát szalagok kötik össze, a bokájából pedig egy-egy tömpe henger áll ki. A mögötte elterülő tájat mintha ködön át látta volna.

Nem sokkal később elhagyott vasúti síneket és egy kiszáradt csatornát pillantott meg, majd váratlanul eltűnt alóla a talaj. Talán kétszáz méterrel lejjebb felderengett a Sulpitin folyó jégbe fagyott, széles szalagja. Keskeny mellékágai fagyott homokdűnék és sártorlaszok között kanyarogtak, helyenként tágas víztükörré szélesedve, amelyben megannyi felkiáltójelként magasodtak a Névtelen Város fekete felhőkarcolói és düledező falai.

A kis csapat leereszkedett a szurdok hideg, komor falai közé, és a Zuhatag felé vette az irányt.

Ahogy közeledtek a város központja felé, egyre sűrűbben meredeztek elő a jégből a romos házak. A szírtfalra mély árnyékokat rajzoltak a mobil hágcsók és rácsos liftaknaketrecek, a sziklához erősített fémplatók torz négyszögeket vetítettek a félhomályba. Bal kéz felől, a szurdokfal tetejéről vékony füstcsíkok kanyarogtak a magasba. A kihalt, néma tájon ezenkívül semmi sem mozdult.

A város főtere még kilométerekre volt, de a távolból tisztán ki tudták venni az égbe törő büszke házak sziluettjeit. Egyre lejjebb ereszkedtek. A védőruha elengedte Ferbint, és óvatosan függőlegesbe állította, hogy a saját lábán tudjon járni. Egy alacsonyabb ház tövében szálltak le, és meglepve tapasztalták, hogy az odafentről mindössze pár emeletesnek tűnő épület valójában egy felhőkarcoló, amelyeknek az alsóbb szintjeit betemette a jég és a sár.

Hols, Hippinse és Djan Seriy alakja tízméternyire tőle materializálódott a sötétben. Bár idegen öltözékben volt egy idegen földön, és megérkezésének módja sem volt épp szokványosnak mondható, Ferbin mégis úgy érezte: végre hazaért.

26. A Szarkofág

A Szarkofágnak nevezett kubus a Névtelen Város mértani középpontjában helyezkedett el. A régészek egy hatalmas üregben akadtak rá a főtér alatt, pontosabban a tér alatti tér egyik épületében, amely a többinél zömökebb volt, de díszítését és méretét tekintve messze kirítt környezetéből. A mérnökök kihasználták a kínálkozó alkalmat, hogy a folyó befagyott, és az épülethez külön sínpárt fektettek; az ideiglenes szárnyvonal jégbe fagyott hullámok és vándorló homokpadok között kanyargott.

A főtér alatti boltozatos, gyéren megvilágított állomásról – amelynek a forgalma egy nagyvárosi pályaudvaréval vetekedett – szélesre taposott út vezetett a munkaterületre. Körös-körül mindenfelé fütyülő-zakatoló gépek, kábelhalmok és ládák hevertek. Az úton igavonó állatok, járomba fogott harci bestiák, gőzmeghajtású vontatók és csillekocsik kerülgették egymást, az út szélére szorulva végtelen sorokban kígyóztak a munkások: aknászok, kubikosuk, kocsihajtók, gépkezelők és még ki tudja, hányféle mesterség képviselői. A sztráda végül egy térszintből kiemelkedő, óriási, kör alakú térségre futott be, majd kisebb csapásokra ágazott, amelyek rákanyarodtak az ősi metropolis egykori útjaira és viaduktjaira. Az utak mentén hunyorgó olajmécsek és gázlámpák sercegtek, itt-ott szállítószalagok és függővasútpályák szürke csíkjai döftek bele az örök sötétségbe. Az emelvényről induló legforgalmasabb rámpa meredeken ereszkedett alá a térszintre; a rámpa mellé fogaskerekű vasutat építettek, melynek fogazott kapaszkodósínjét lépcsőként is használták. A széles, deszkákkal borított töltés áthaladt egy betemetett vízmedence fölött, s egyenesen a Szarkofágot rejtő díszes épület lábához lejtett.

Az érkezőt monumentális kapuépítmény fogadta, amit körben hagymabolygók szobrai díszítettek, mint valami gyöngyberakás. Alatta egy kisebb falu elfért volna, házastul-mindenestül. A kapun áthaladva az ember egy még magasabb, átriumszerű csarnokba lépett, ahol rendszerint nyüzsögtek a munkások, munkagépek és igavonó állatok.

Amikor Oramen és kísérete belépett az épületbe, a szokásos tömegnek nyoma sem volt. Alig néhány munkás lézengett itt-ott, mivel pár órával korábban mindenkit átvezényelték a környékbeli házak alatt eltemetett kisebb kockákhoz. A merénylet során megsérült tárnát még mindig nem sikerült teljes egészében kiásni és megerősíteni.

A Szarkofág az átriumból nyíló, száz méternél is nagyobb átmérőjű központi kupolacsarnok közepén állt. A munkások fáradságos munkával eltakarították a teremből az évszázadok alatt felgyülemlett iszapot, sil homokot és törmeléket, hogy a különleges lelethez minden oldalról hozzá lehessen férni.

A húsz méter magas, legömbölyített sarkú grafitszürke kockát erős reflektorok világították meg. Sűrű állványzatot húztak köré, amely fekete vonalakkal rácsozta tele a homogén, tükörsima felületet. Húsz napig tartott, mire kikaparták a sárból, s közben szakadatlanul áramlott a csarnokba a gépek és emberek serege; az emberfeletti munkához kiabálás, kopácsolás zaja, hegesztőfények lángja, állati bőgés, gőzsziszegés és gomolygó füst adta a hangulati aláfestést. Most azonban a terem kihalt volt, a csend pedig átható, akár egy templomban. A levegőben szinte tapintani lehetett a feszültségét.

– Szóval szerintetek ez a valami él? – hunyorgott a kubusra Oramen kétkedően. – Nem úgy néz ki. – Ellépett Jerfin Poatas mellől, és a szürke kockát méregette. Testőrei szorosan a nyomában maradtak.

– Menjünk közelebb, uram – invitálta Poatas. – Akkor majd meglátod.

Oramen bólintott. – Vezess, kérlek.

Ez a terem jóval tágasabb volt, mint az előző kockát rejtő tárna, és kevésbé nyomasztó, mivel épp nem fúrtak és kopácsoltak benne. Oramen talán ezért sem találta olyan félelmetesnek a szürke kubust, mint a feketét. (Még élénken élt az emlékezetében a minden fényt magába szippantó, bársonyos feketeség, amely egyszerre vonzotta és taszította a tekintetet.) Ahogy felnézett az állványzatra, a tarkójába belenyilallt a fájdalom. Még egy napot feküdnie kellett volna, ahogy az orvosok javasolták, de ő nem kockáztathatta meg, hogy elveszítse az emberek bizalmát, különösen a katonákét. Kénytelen volt megmutatni magát, és beszédet tartani. Mikor befutott a hír, hogy a Szarkofág „életre kelt”, egyszerűen nem tehette meg, hogy ne kísérje el Poatast a helyszínre. Rögtönzött tanácskozást tartottak az ásatás vezetőivel a parancsnoki sátorban, majd elindultak a föld alatti városközpontba. Oramennek szúrt a tüdeje, lüktetett a halántéka, zúgott a füle (ha beszéltek hozzá, egyre gyakrabban kellett visszakérdeznie, mint valami süket vénembernek), és minden porcikája sajgott, de makacs kitartással, eltökélten lépkedett, mint akinek kutya baja.

A Szarkofág tömbje mozdulatlanul – sőt, megmozdíthatatlanul – nyugodott a talapzatán. Időtlen idők óta várta, hogy kiszabadulhasson föld alatti sárbörtönéből, birodalmak születtek és enyésztek el fölötte, az embernek mégis az volt az érzése, hogy a jövőből pottyantották oda, nem pedig a múltból.

Oramen testőrei – a sokat tapasztalt veteránok, akik a sátorban tartott lelkesítő beszéd óta hűséges odaadással követték a herceget – egykettőre belátták, hogy az állványzatra nem férnek fel mindannyian. Dubrile, a viharvert külsejű, félszemű exgyalogos, aki számos csatát végigharcolt Hausk király mellett, és akit maguk a katonák választottak parancsnokuknak, magához intette két társát.

– Ezekre semmi szükség – bökött a testőrök felé Poatas. – Itt tökéletes biztonságban vagy.

– Három nappal ezelőttig magam is azt hittem, amíg a fejemre nem omlott egy tárna – felelte Oramen mosolyogva, aztán lehalkította a hangját, és hozzátette: – Hadd emlékeztesselek, Poatas, hogy uramnak kell szólítanod, nemcsak az emberek előtt, hanem akkor is, ha négyszemközt vagyunk. – Majd ismét elmosolyodott. – Hová lenne az ország, ha mi sem tartanánk az illemet, nem igaz?

Poatas olyan arcot vágott, mint akinek fagyott szar csúszott a nadrágjába. Kihúzta magát (a kezében tartott bot megbicsaklott a súlya alatt), és mereven bólintott. – Értem… uram.

A három katona felsorakozott Oramen mögött. A herceg a szürke tömb felé intett. – Induljunk!

Az öreg mérnökkel az élen felkapaszkodtak a létrákra, és megmásztak négy szintet. Az állványzat ezen részét durva vászonlapok takarták a kíváncsi tekintetek elől, mögötte fehér kezeslábasba öltözött munkások szorgoskodtak. A pallókon lépni sem lehetett a bonyolult, villogó és zümmögő gépektől, amik láthatólag nem a sarl vagy deldeyn kovácsműhelyekben készültek. A masinákat színes huzalok kötötték össze egymással.

– Mik ezek? – kérdezte Oramen.

– Az ochtoktól vásároltuk őket – húzta ki magát Poatas büszkén, aztán krákogva-harákolva hozzátette: – uram. – Miközben beszélt, gondosan úgy helyezkedett, hogy Oramen és a gépek körül sürgölődő, fehér ruhás technikusok közé kerüljön. Dubrile mogorván méregette, mintha attól tartana, hogy az öreg egy óvatlan pillanatban le akarja lökni a herceget az állványzatról. Poatas suttogóra fogta a hangját: – Az ochtokat nagyon érdekli a munkánk, különösen amióta megtaláltuk a Szarkofágot. Felajánlották a segítségüket, és semmit se kérnek érte cserébe.

Oramen felvonta a szemöldökét. – Narisiin mentoraik tudnak erről?

– Ezt nem kötötték az orrunkra, uram. Igaz, nem is kérdeztük – tette hozzá halkan. – Mindenesetre azt üzenték, hogy a műszerek mellé szívesen küldenek kutatókat és technikusokat is, hogy gyorsabban haladhassunk. Uram.

– Nocsak.

– Mint bizonyára tudod, az ochtok csak akkor avatkozhatnak bele a pártfogoltjaik dolgába, ha azok kifejezetten megkérik őket erre. A szerzetesek annak idején mereven elzárkóztak mindenféle együttműködéstől, sőt, a deldeynek fülét is telebeszélték az ostobaságaikkal. Így az elődeink a nemzeti önérzetre és a Hagymabolygó Lakhatási Törvény vonatkozó cikkelyeire hivatkozva többször is visszautasították az ochtok ajánlatát. Az ostobák! Fogalmuk sem volt, micsoda lehetőségtől fosztják meg magukat… nem is beszélve a műszaki és tudományos fejlődésről! – A főmérnök kezdte belelovalni magát a mondókájába; szeme lázasan csillogott, keze görcsösen markolászta a botot. – Vegyük például az anyagelemzést…

– Jól van, Poatas, elég! – Oramen az öreg görnyedt vállára tette a kezét.

A főmérnök elhallgatott, és sértetten pislogott.

– Nos – emelte fel a hangját a herceg –, lássuk, mi az a szenzációs felfedezés, amiért idehoztál!

– Ahogy parancsolod, uram – dünnyögte Poatas, és odaintett magához egy nyugtalan tekintetű, fehér ruhás munkást, aki jó fejjel alacsonyabb volt a társainál.

– Hadd mutassam be vezető technikusunkat, Leratiyt!

A férfi meghajolt Oramen előtt. – Mindenekelőtt, herceg, engedd meg, hogy felhívjam a figyelmedet pár dologra – hadarta izgatottan. – Képeket fogsz látni, amiket… Nos, úgy fogod tapasztalni, mintha olvasnának a gondolataidban. Egyik-másik érzésed átmenetileg felerősödik, azután… – Elhallgatott, és széttárta a karját. – Nehéz róla beszélni, uram, mert mindenki máshogy éli meg a kontaktust, de az egyéni élmények, hogy úgy mondjam, mégiscsak egy irányba mutatnak. Nem is mondanék többet, mert nem szeretnélek befolyásolni. Illetve még egy szót! A kutatóink hálásak lennének, ha a találkozás után megpróbálnád néhány szóban összefoglalni, amit tapasztaltál. Kérlek, állj arra a keresztre! Ott a legstabilabb a kapcsolat.

A pallón, néhány lépésnyire a kocka falától fehér festékkel felfestett vastag kereszt virított; Oramen ráállt. Az egyik technikus felkapott egy zsámolyt, de Leratiy leintette. – Nem kell – rázta a fejét. – A herceg elég magas. – Még egyszer ellenőrizte, jó helyen áll-e Oramen, aztán azt mondta: – Kérlek, uram, légy türelemmel. – Tenyérnyi zsebórát húzott elő. – A kapcsolat nagyjából fél perc elteltével jön létre. Az engedélyeddel mérem az időt.

Oramen kíváncsian fürkészte a világosszürke, négyzet alakú foltot a kubus falán, amely a környezeténél egy árnyalatnyival világosabbnak tűnt.

Hosszú ideig semmi nem történt. Oramen már-már azon tűnődött, hogy tréfát űznek vele, vagy egy újabb, körmönfontan kitervelt merénylethez asszisztál. A kereszt a földön akár céltábla is lehet; talán épp most veszi célba be egy jó szemű mesterlövész, akinek a ponyva sem jelent akadályt.

Aztán hirtelen elkezdődött.

Ólmos zsibbadtság költözött a testébe, és forogni kezdett vele a világ (egy pillanatra azt hitte, összeesik), aztán a szédítő kavargás egyenesbe rántotta. Súlytalannak és szabadnak érezte magát, de fogalma sem volt, hol van. Aztán hirtelen megint ott állt a kereszten, és az agyát valósággal elárasztották a különböző képek; mindaz, amit valaha látott, érzett és tapasztalt.

Lepergett előtte életének minden egyes pillanata, születésétől egészen addig a percig, amikor rálépett a földre festett jelre. Megannyi elfeledett szó és gesztus, megannyi emlék kavargott az idő sebesen forgó örvényében.

Aztán egyszer csak vége lett.

A szállingózó, ülepedő képfoszlányok között belopózott a tudatába egy érzés. A csillapíthatatlan, sajgó vágyakozás elveszített édesanyja után, a trón és a királyság után; a kínzó szeretetéhség és a gyász, amit halott testvére és apja miatt érzett, akik már sosem térhetnek vissza…

Ellépett a keresztről, a varázs megtört.

Egy darabig még állt behunyt szemmel, aztán hangosan kifújta a levegőt.

– Fájdalmat és vágyódást éreztem, személyes emlékeimen keresztül. Jegyezzétek fel! – mondta halkan. Kinyitotta a szemét, és körbenézett a jelenlevőkön. Minden szempár rászegeződött. – Gondolom – fordult a technikushoz –, a többiek is hasonló élményekről számoltak be.

– Vágy és veszteségérzet – bólintott Leratiy. – Mindenki ezt tapasztalta, uram.

– És ez mennyiben bizonyítja, hogy ez a valami él? – kérdezte Oramen homlokráncolva.

– Ha nem is él, de kétségkívül működik, uram – szögezte le Poatas. – Hogy valami ennyi év elteltével is működőképes maradjon, az önmagában véve csoda. Az ásatás eddigi történetében még soha nem bukkantak hasonló leletre.

– Egy ósdi parittyavető is működik – vetette ellen Oramen –, ha alaposan letisztogatja és megolajozza az ember. Nincs ebben semmi különös.

– A Szarkofág más – rázta a fejét Leratiy. – A működési mechanizmusát persze nem ismerjük, ahogyan azt sem tudjuk, hogy eredetileg mire használták.

– Értem. És mit akartok tenni, hogy kiderüljön?

Leratiy és a főmérnök összenézett. – Úgy véljük, uram – kezdte Leratiy lassan –, hogy a Szarkofág kapcsolatba akar lépni velünk. Mondani szeretne valamit, de nincsenek meg hozzá a megfelelő eszközei, csak a mások tudatalattijából előhívott emlékképek. A személyes élmények adják a legélőbb kapcsolatot; fájdalmat és vágyat minden élőlény érez, ez a közös nevező, a kommunikáció megteremtésének első lépcsőfoka… mi legalábbis így véljük. A Szarkofág talán komplexebb módon is ki tudná fejezni magát, ha megtanítanánk a mi nyelvünkön beszélni.

– Gügyögni akartok neki, mint egy csecsemőnek? – értetlenkedett Oramen.

– Ha képes lett volna hallásból megtanulni a sarlt – magyarázta a főtechnikus –, mostanra már folyékonyan beszélne. Az elmúlt hetekben százával nyüzsögtek itt a munkások, mérnökök, régészek és más szakértők, mégsem történt semmi.

– Akkor – pillantott rájuk Oramen – hogyan szándékoztok beszédre bírni? Csak van valamilyen tervetek?

Leratiy megköszörülte a torkát. – A probléma, amivel szembesültünk, uram, számunkra újszerű, de más népek történelmében bőven akad rá példa. Az eónok során ezerszám kerültek elő a földből ősrégi tárgyak, idegen fajok rejtélyes relikviái, amivel megtalálóik nem tudtak mit kezdeni. Léteznek jól bevált, hatékony módszerek, amiket az optimaták fejlesztettek ki, és amelyek segítségével kapcsolatba lehet kerülni az ilyen hmm… objektumokkal.

– És mi ismerjük ezeket a módszereket? – nézett Oramen Poatasra.

– Nem, uram – felelte a főmérnök. – De ha kölcsönkérnénk egy tolmácsgépet…

– Egy tolmácsgépet? – ismételte Oramen.

– Az ochtok szívesen kölcsönöznének nekünk egyet, a hozzá tartozó műszerekkel együtt – sietett a válasszal Leratiy. – Még kezelőszemélyzetet is adnának mellé. A készülék természetesen a mi teljes körű és szigorú ellenőrzésünk alatt állna. Folyamatosan rögzítenénk és dokumentálnánk a munkafolyamatot a későbbi tudományos vizsgálatok céljából, így legközelebb már mi magunk is képesek lennénk kezelni a műszereket, mindenféle külső segítség nélkül. Nagyszerű lehetőség volna ez a mérnökeink és tudósaink számára, uram.

– Minden kollégám egyetért velem abban – vette át a szót Poatas –, hogy ez egy kivételes és történelmi jelentőségű…

– Lehet, hogy rosszul emlékszem – szakította félbe Oramen –, de mintha az optimaták tiltanák az ilyesmit.

– Ha az ochtok működtetik a gépet, akkor semmiféle szabályt nem szegünk meg – jelentette ki Poatas dacosan.

– Pláne ha hozzávesszük – kotyogott közbe Leratiy –, hogy a Szarkofág az ő tulajdonuk…

– Az ő tulajdonuk? Erről most hallok először. – Oramen elgondolkodva méregette a kockát. – Miből gondolják az ochtok, hogy ez a micsoda az övék?

– Hivatalosan természetesen nem tarthatnak rá igényt, uram – visz-szakozott gyorsan Leratiy. – Hiszen mi találtuk, sarl felségterületen. De mivel maga a hagymabolygó az ochtok ősi öröksége, bizonyos értelemben a Névtelen Város kincsei is őket illetik… Ha effektíve nem is vehetik birtokba a Szarkofágot, a sorsát mindenképp szeretnék nyomon követni.

Oramen körbepillantott. – Egyetlen ochtot sem látok itt. Honnan tudjátok mindezt?

– Követet küldtek hozzánk – felelte Poatas. – A neve Savido. Időnként ellátogat az ásatásra, és hasznos tanácsokkal segíti a munkánkat.

– Miért nem szóltatok nekem erről?

– Az ágyat nyomtad, uram – motyogta Poatas a cipője orrát bámulva. – Súlyos beteg voltál.

– Szóval mindez a napokban történt.

Poatas és Leratiy sűrűn bólogattak. – A napokban, uram! Ahogy mondod.

– Nos hát akkor – csapta össze a kezét Oramen. – Ha azt mondjátok, az ochtok nélkül nem megy, ám legyen: jöjjenek az ochtok, hozzák a csodamasináikat, a tolmácsgépüket, meg amit csak akarnak. Aztán igyekezzetek mindent ellesni tőlük! Rendben?

A két férfi arcán a megrökönyödés és a felhőtlen boldogság keveréke áradt szét.

Leratiy szólni sem tudott.

– Úgy lesz – mondta Poatas elcsukló hangon, és fejet hajtott. – Uram!

Ř

Oramen a nap hátralevő részét azzal töltötte, hogy megszervezze az ásatási terület védelmét és igazgatását – pontosabban hogy felügyelje, ahogy mások megszervezik helyette. Először is összetrombitálták a munkássá vedlett katonákat, és ismét hadsereget alakítottak belőlük. Emberből nem volt hiány, csak fegyverből: a puskákat és kardokat a Kilencedikre indulóknak még Pourlban be kellett szolgáltatniuk, így egyelőre be kellett érniük a táborőrség raktárában található arzenállal. A helyi kovácsműhelyek és öntödék zöme azonnal átállt haditermelésre, de a kohókból kikerülő darabok nem ígérkeztek tartósnak, sem különösebben jó minőségűnek.

A közkatonákból frissen kinevezett tisztek az új sereg verbuválásában nem számíthattak feletteseik segítségére, mert Oramen magához hívatta a kormányzóhoz hű tisztikart, és Foise tábornokkal az élen azonnali hatállyal Rasselle-be vezényelte őket – a hivatalos magyarázat szerint azért, hogy a kormányzó első kézből értesülhessen a legújabb fejleményekről és a herceg döntéséről. Újonnan kinevezett tanácsadói figyelmeztették ugyan, hogy rossz ötlet hazaengedni tyl Loesp kémeit, akik pontos helyismerettel rendelkeznek, és tisztában vannak a védelem gyengéivel, de Oramen hallani sem akart róla, hogy a kormányzó csatlósai egy perccel is tovább maradjanak a Zuhatagnál – börtönbe zárni pedig nem akarta őket.

Így hát Foise és a többiek szedték a cókmókjukat, engedelmesen felültek a vonatra, és eldöcögtek a hófútta rónaságon át a deldeyn főváros felé. Nem sokkal később egy robbanóanyaggal megpakolt másik szerelvény futott ki a táborból, hogy felrobbantsa a hidakat a Zuhatag és Rasselle között, amikhez a katonák vérontás nélkül hozzáférhettek.

Mikor már nem volt rá szükség, Oramen magukra hagyta a tanácsadóit, és visszatért a szállására. Ruhástul bedőlt az ágyába, és azonnal elaludt. Amikor felkelt, elhatározta, hogy meglátogatja az ispotályvonatban lábadozó Droffót.

– Felgyorsultak az események – summázta a hallottakat a gróf, miután Oramen befejezte rögtönzött beszámolóját. Droffo fejére vastag gyolcskötést csavartak, a tekintete ködös volt, a nyelve lassan forgott. Arcát tucatnyi sebhely és horzsolás borította, a nagyobbakat több öltéssel kellett összevarrni. – Azt mondod, uram, Foise is elment a többivel? – Hitetlenkedve csóválta a fejét. – Fut a gazdájához a vén lókötő! Most majd közös erővel áskálódhatnak ellened.

– Szerinted megtámadnak minket?

– Talán nem fajulnak odáig a dolgok – felelte a gróf. – Tyl Loesp mit szólt hozzá, hogy lapátra tetted az embereit? Tudja már egyáltalán?

– Épp Rasselle felé tart. Talán még nem jutott el hozzá a hír.

– Bocsáss meg az őszinteségemért, uram, de én a helyedben messzire elkerülném.

– Gondolod, hogy ő áll a merényletek mögött?

– Ki más?

– A tisztjei. A tanácsadói. A… a… nem tudom. Bárki!

– Mint például? – makacskodott Droffo.

– Mondjuk Bleye. Vagy az a marha Tohonlo.

– Á! – Droffo a fejét rázta. – Nincs azoknak annyi sütnivalója, egyiküknek se!

Oramen kifogyott az ötletekből. Werreber hűségében egy pillanatig sem kételkedett, de Chasque exaltinban már korántsem volt ilyen biztos. Igaz, ő nem is tartozott a kormányzó emberei közé. Tyl Loesp körül mindig rengetegen nyüzsögtek, többnyire tisztek és közszolgák, de ahogy Droffo is rámutatott, ezek túl sűrűn váltogatták egymást. Temérdek beosztottja volt, akik engedelmesen végrehajtották a parancsait, de barátokat nem sűrűn szerzett – legalábbis Oramen nem tudott róla.

Vagy csak ügyesen rejtegeti őket?

– Azt mondód, hogy tyl Loesp… – kezdte, aztán beharapta az ajkát. – Nem, ez képtelenség!

– Vollird és Baerth is az ő emberei voltak, Oramen.

– Tudom.

– Jut eszembe, elkapták már Vollirdot?

– Nem, nyoma veszett a fickónak. Elvitték a kísértetek. Vagy maga is beállt közéjük, és most együtt riogatják a babonás aknászokat.

– Javíts ki, ha tévedek, de Tove Lommát is a kormányzó ajánlotta – kanyarodott vissza a témához Droffo.

– Tove gyerekkori jó barátom volt – tiltakozott Oramen.

– De a posztjára a kormányzó nevezte ki. És a zsebpénzét is tőle kapta.

Oramen eltöprengett.

– És ez a régészek álma, ez a csodálatos Szarkofág: tényleg beszél? Már az ápolók is erről karattyolnak.

– Lakik valami abban a kockában, annyi szent. Még nem tud beszélni – tette hozzá Oramen –, de az ochtok állítólag megtanítják rá. Van egy fordítószerkentyűjük, amit az optimatáktól kaptak.

– Talán jósolni is tud… – pislogott Droffo álmosan, és nagyot ásított. – Kérdezd meg tőle, mit hoz a jövő!

Ř

Másnap megérkezett tyl Loesp távirata Rasselle-ből. A kormányzó szerint sajnálatos félreértés történt, Vollird és Baerth gálád összeesküvés áldozata lett. Valaki egymás ellen akarja fordítani őket, hogy az elmérgesedő konfliktust saját nemtelen céljaira használja fel. Azt javasolta a hercegnek, hogy találkozzanak Rasselle-ben: tegyék tanúbizonyságát kölcsönös jó szándékuknak, és rendezzék az ügyet oly módon, hogy elejét vegyék a további konfliktusoknak és rosszízű vádaskodásoknak. Oramen alaposan meghányta-vetette a dolgot Droffóval, Dubrile-lal és a fiatal tisztekkel, majd megüzente a kormányzónak, hogy szívesen találkozik vele, ameny-nyiben személyesen jön el a Zuhataghoz, és nem hoz magával egy marok katonánál többet.

Ez jó két napja történt. Azóta nem érkezett válasz.

Az éjszaka közepén aztán felbolydult az egész sátorváros. A Szarkofág beszél! – kiabálták az emberek. A hír futótűzként terjedt. A Sulpitin jege alatt, víz alatti hajókon ochtok érkeztek – állítólag titkos csatornákat vájtak a Zuhatagnál, amelyek egyenesen a Névtelen Város főterére vezetnek. Egymásnak ellentmondó információk keringtek arról, hogy az ochtok elfoglalták a Szarkofágot rejtő épületet. A munka mindenesetre tovább folyt, a következő műszak menetrend szerint levonult a szurdokba, minta mi sem történt volna. Közben egyre több ocht hajó érkezett, és az idegenek egyre hangosabban követelték, hogy beszélhessenek a kormányzóval vagy a helyettesével.

– Hát nem azért jöttek, hogy a szerkentyűjüket kezeljék? – tette fel a költői kérdést Oramen, ahogy magára ráncigálta a ruháit. Akárhányszor kinyújtotta a karját vagy a lábát, fájdalmasan felszisszent. A kabátot Neguste adta rá.

Droffo, aki pár órára már felkelhetett az ágyból, és épp egészségügyi sétáját végezte a tábor körül, amikor sűrűsödni kezdtek az események, baljával Oramen felé nyújtotta a díszkardját. A másik keze még mindig fel volt kötve. – Az ám – vigyorgott. – Úgy megtanították beszélni, hogy a Szarkofág mindjárt kifejtette a véleményét a szóvirágos maszlagjukról!

– Nem csodálnám – húzta el a száját Oramen, és a derekára csatolta a kardot.

Ř

– Te jó ég! – nyögte Oramen, ahogy belépett a Szarkofág-terembe. – Mi van itt? – Droffo is megtorpant. Neguste, aki szorosan a nyomukban loholt, erősen eltökélve, hogy akár a pokol fenekére is követi az urát, nehogy megint gyávának és hűtlennek tartsák, egyenesen beléjük rohant.

– Elnézést, urak-sietett a bocsánatkéréssel, majd kettejük válla fölött ő is bekukucskált a terembe. – A szentséges nemjóját… – suttogta döbbenten.

A teremben valósággal nyüzsögtek az ochtok. Mélykék rákpáncélok csillogtak a reflektorfényben, a parázsvörös karok és lábak sűrű erdőt alkottak. A Szarkofág mellett egy gombostűt sem lehetett volna leejteni; az ochtok koncentrikus körökbe rendeződtek körülötte, és némán, már-már vallásos áhítattal bámulták. Ha nem rebben meg olykor egy-egy szájszerv vagy végtag, könnyen halottnak hihette volna őket az ember. Mindegyikük ugyanolyan nedvesen csillogó, hártyaszerű védőruhát viselt, mint Kiu nagykövet Hausk király halála napján, és Orament megcsapta az enyhén altesti eredetű szag, amit akkor érzett először, amikor a pourli palota lépcsőfordulójában belebotlott a zavaros beszédű nagykövetbe. Akkor könnyedén ellegyintette magától, ekkora töménységben viszont valósággal mellbe ütötte.

A testőrök szoros gyűrűt vontak Oramen köré. Dubrile bozontos szemöldöke alól gyanakodva méregette az idegeneket, akik a fülük botját se mozdították az érkeztükre; egyre csak a kubust bámulták, mintha jelre várnának. Az őrök nyugtalanul tekingettek körül, és még szorosabbra vonták a kört a herceg körül.

A fehér ruhás technikusok ide-oda rohangáltak az állványzaton; őket szemmel láthatólag nem zavarták a hívatlan vendégek. A helyet, ahol a pallóra festett kereszt volt, most nem takarta vászon. Az emberek között két ocht lebegett, Leratiyval és Poatasszal beszélgettek.

Egy őr Dubrile-hez lépett, és halkan jelentést tett neki. Mikor befejezte, Dubrile a herceghez fordult, és összecsapta a bokáját. – Az ochtok váratlanul érkeztek, uram. A hajóikkal megolvasztották a folyó jegét a Zuhatag alatt, és egyenesen idejöttek. Néhányan a szellőzőjáratokból bukkantak elő. Az őrség nem tudta, mit tegyen; erre az eshetőségre nem készültünk fel. Az idegenek fegyvertelenek, és feltételezhetően békés szándékkal érkeztek, de hiába szólítottuk fel őket távozásra, egy tapodtat se mozdulnak, uram.

– Köszönöm, Dubrile. – Oramen Poatast nézte, aki vadul integetett nekik az állványról. – Nézzük meg, mi a helyzet odafent!

Ř

– Oramen herceg! – fordult az érkezők felé a termetesebb ocht. A hangja halk volt, és reszelős, mint a száraz levél zizegése. – Hát újra. Visszhangok időben és térben. Akár az őseink, áldott fátyollények. Nincsenek, nekünk mégis, és most tény, mindenkinek. Hát találkozunk.

– Kiu nagykövet? – hunyorgott rá Oramen. A nagykövet és társa súlytalanul lebegett a levegőben a kocka falán derengő, világosszürke folt előtt. Poatas és Leratiy néhány lépéssel távolabb álltak, arcuk kipirult az izgalomtól. A vak is láthatta, hogy nagy dolgok vannak készülőben.

– És viszont – duruzsolta Kiu-ta-Pourl nagykövet. – Neki én bemutatlak; Savidius Savido különleges megbízott, örvendj.

A másik ocht üdvözlésképpen meglengette bíbor végtagjait. – Oramen herceg, Hausk ura, Pourlból – susogta. – Megtisztellek.

Oramen udvariasan meghajolt. Dubrile és az őrök elfoglalták a feljárat melletti stratégiai pontokat, így a technikusok mozdulni sem tudtak.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Savidius Savido – válaszolta a herceg. – Isten hozott, barátaim. Megkérdezhetem, mi szél hozott benneteket? Méghozzá… – tette hozzá, körbehordozva tekintetét a kocka tövében várakozó ocht sokaságon – ilyen nagy számban.

– Sorsfordító pillanat – felelte rejtélyesen Kiu, és közelebb lebegett Oramenhez. Dubrile fenyegetően meglódult felé, de Oramen felemelte a kezét. – Változik a jövő. A múlt.

– Porszem történelmi árnyékban, mi mind – vette át tőle a szót a másik ocht. – Társaink, velük mi. Semmik, méltatlanok a tisztességre, abszurdum. De akkor is.

– Zarándokok – bólogatott Kiu. – Megtiszteltetés, aki itt. Ochtok mil-liárdjai adósotok, köszönet mérhetetlen.

– Nem értem. – Oramen kérdőn pillantott Poatasra és Leratiyra. – Megköszönik, hogy itt lehetnek? De hát mi a fene történik?

– A Szarkofág beszélt, uram! – tört ki a szó Poatasból. Reszketeg kezével egy apró gépre mutatott, amely egy görgőkocsin állt. – Ez a szerkezet képeket vetített a fókuszra, azután hangokat és emberi érzékek által fel nem fogható jeleket bocsátott ki magából, és a kocka megszólalt! Méghozzá sarl, deldeyn, ocht és számos más optimata nyelven. Eleinte nem csinált mást, csak ismételgette, amit hallott, és mi borzasztóan csalódottak voltunk. Azt hittük, valamiféle visszhangszerkezettel van dolgunk, és nem értelmes lénnyel, ahogy azt kezdetben reméltük, de aztán… A Szarkofág ismét megszólalt, ezúttal a saját hangján! – Poatas a szürke folt elé döcögött, megállt, és szertartásosan meghajolt. – Bocsáss meg, idegen, hogy ismét háborgatlak, de az uralkodónk jött el hozzád: királyi herceg, aki két élőszint fölött parancsol. Ő az itteni munkálatok fő vezetője.

– Láthatom? – tört elő egy hang a szürke foltból. Halk volt, akár egy sóhaj, minden szótag egy-egy lebegő hangfoszlány.

– Ide gyere, uram! – intett az öreg főmérnök a hercegnek. – Látni kíván téged! A keresztre állj, mint a múltkor.

Oramen megtorpant. – Miért akar látni? Beszélgetni innen is remekül tudunk. – Nem akarta, hogy a beszélő kocka belelásson a fejébe. Ki tudja, mire képes még…

– Te vagy a herceg? – lehelte a hang.

Oramen megkerülte a keresztet, és a szürke folt elé lépett; ha ez afféle ablak, akkor a bent lakó valami onnan is láthatja őt, ha nem is tud vele közvetlenül, szavak nélküli kapcsolatba kerülni. – Én vagyok – felelte. – A nevem Oramen. A nagy Hausk király fia vagyok.

– Nem bízol bennem, herceg?

– Mondjuk úgy – felelte diplomatikusan Oramen –, hogy óvatos vagyok. Emberi elme számára felfoghatatlan erő lakozhat benned, ha ilyen sokáig el voltál temetve, mégis élsz. Mi a neved?

– Az emlékek elporladnak, akár a kövek. Nem emlékszem a nevemre, ahogy más dolgokra sem. Egyetlen vágyam, hogy visszaszerezzem, ami az enyém.

– Vissza akarod szerezni az emlékeidet? Mégis, hogyan?

– Amit magad előtt látsz, az lényemnek csupán egy része. Énem többi darabja, a tudásom java itt van valahol nem messze, tudom, érzem. Ha megtalálhatnám őket, újra ép és egész lehetnék. Ez minden vágyam; csak erre tudok gondolni.

Leratiy közbeszólt: – A lény emlékeit nagy valószínűséggel a kisebb kockák rejtik, uram. Valamiféle adattárolók lehetnek, információs blokkok, amiket összeköttetésbe kell hozni a nagy kockával.

– Talán azért választották őket szét annak idején – fűzte hozzá magyarázatképpen a főmérnök –, hogy nagyobb esélye legyen a túlélésre.

– Az összes kockát ide akarjátok hozni? – kérdezte Oramen.

– Nincs mindegyikre szükség – sóhajtotta a hang.

– Meglehet, hogy csak a kockák egy része hordoz érdemi információt, a többi puszta jelkép – tette hozzá Poatas. – Mint ahogy az is előfordulhat, hogy mindegyik pontosan ugyanazt az információt tartalmazza.

– Mi vagy te? – kérdezte Oramen.

– Mi vagyok? Hogy érted ezt, herceg?

– Milyen néphez tartozol? Milyen fajhoz?

– Hát nem tudod, herceg? Involucra vagyok. Vagy ahogy felétek nevezik: fátyollény.

– Drága őseink! Élnek! – kiáltotta Savidius Savido. – Fátyollények, hagymabolygók készítői! Hírmondó közülük, régi idők követe, ó áldott! És áldottak utódok, ochtok, és mindenki. De leginkább ochtok. Örökvárókból joggal örökösök, mindenek előtt!

Ř

Mertis tyl Loesp nyugtalanul bolyongott a királyi palota folyosóin. Tanácsadói és főtisztjei kitartóan caplattak a nyomában, akármerre ment. Akár egy hiénafalka, gondolta rosszkedvűen tyl Loesp; a folytonos kaffogásukkal nem hagyják gondolkodni, és lépten-nyomon tanácsokkal bombázzák.

Amint visszaért Rasselle-be, levetette finomkodó deldeyn ruháit, és ismét puritán sarl öltözékbe bújt, páncélingére hosszú köpenyt kerített, és kardot kötött az oldalára. Valahogy mégsem érezte jól magát a bőrében. Nevetséges! Hiszen beköszöntött az új korszak, amiben nincs helye vérontásnak. Miért épp most kényszerül újra fegyvert fogni? S mindezt két tökkelütött idióta miatt, akik képtelenek tisztességesen elvégezni a munkájukat! Hiába, ha az ember akar valamit, csinálja maga.

– A herceg még fiatal, uram, egy elkényeztetett, zabolátlan kölyök. Ne hagyd, hogy a fejedre nőjön! Tudd meg, ki mérgezi rebellis gondolatokkal, ki mozgatja a háttérből. Szabadítsd meg a tanácsadóitól, és nem lesz több gondod vele.

– Ne menj el a herceghez, uram; ragaszkodj hozzá, hogy ő jöjjön el hozzád! Fogd kemény kézzel, és meglásd, engedelmeskedni fog. A fiatalok berzenkednek az öregek szava ellen, azt hiszik, ők mindent jobban tudnak. De ha kitombolták magukat, és forrongó vérük elcsitul, meghajolnak a bölcs érvek előtt. Hagyd az udvarias frázisokat: parancsold meg neki, hogy jöjjön Rasselle-be. Tanulja meg, mi az engedelmesség! Ha majd szemtől szemben álltok, és megtapasztalja a jó szándékot az atyai szigor mögött, még hálás is lesz neked.

– A hercegfiú büszke és konok, uram, nem győzi kivárni, hogy trónra kerüljön. De hát a türelem nem a fiatalok erénye. Köss vele egyezséget: találkozzatok félúton, a napárnyék határán. Jelképezze a kézfogásotok az új korszak kezdetét, amely rosszindulat és ellenségeskedés helyett a bizalmon és egyetértésen alapul.

– Ha annyira akarja, hogy te menj őhozzá, hát legyen úgy: lássa, hogy akinek tiszták a szándékai, annak nincs mitől félnie. Ne vigyél magaddal egyetlen fegyverest se! Persze jó, ha a sereg kéznél van, de tárgyalni egyedül menj. Ez minden szónál ékesebben bizonyítja majd, hogy az igazság a te oldaladon áll.

– Ha a gyerek rossz fát tesz a tűzre, meg kell fenyíteni. Nincs ez máshogy akkor sem, ha királyi ivadékról van szó. Sőt, különösen az elkényeztetett gyerek hátán járjon a pálca, én amondó vagyok. Ráncba kell szedni a kölyköt, máskülönben sosem tanulja meg, hol a határ! Vonulj a Hyeng-zharhoz, uram, és tégy úgy, mintha mindent eldöntő ütközetre készülnél. A herceg megretten, s ha mégis megpróbálna szembeszállni veled, a tanácsadói majd jobb belátásra térítik. Mutasd meg neki, ki az úr a háznál, és menten vége szakad a nevetséges üzengetésnek és diplomáciai csiki-csukinak! Alkalmazz nyers erőt, uram, és minden gondod egy csapásra megoldódik.

– A fiatal hercegnek sok embere van, de fegyvere annál kevesebb. Neked mindkettő bőven a rendelkezésedre áll. Hívd fel a fiatalember figyelmét erre a lényeges apróságra, uram, és mindjárt elsimulnak az ellentétek; valódi összecsapásra nem is fog sor kerülni. Valaki vérlázító, arcátlan rágalmakat terjeszt rólad; bizonyítsd be, hogy nem veszed félvállról a vádaskodást. Aki ujjat húz a sarl kormányzóval, az számoljon a következményekkel!

A rasselle-i őspark fái andalítóan susogtak, a szél üde virágillatot sodort, tyl Loesp mégis olyan erővel kapaszkodott a terasz korlátjába, hogy elfehéredtek az ujjai. A tanácsadóinak az volna a dolguk, hogy segítsék a döntésben, de eddig még egyetlen értelmes szót sem hallott tőlük. Az idegei pattanásig feszültek. Megfordult, és sötét tekintettel végigmérte a társaságot. – Foise! – állapodott meg a szeme a tábornokon, aki alig néhány órája érkezett a Zuhatagtól, és eddig mindössze egy szűkszavú beszámoló erejéig hallatta a hangját. – Te mit javasolsz?

A tábornok lopva körülpillantott a javarészt sarl nemesekből és katonatisztekből álló gyülekezeten. Akadt köztük egy-két lojális deldeyn hivatalnok is, akik akkor sem hanyagolták el sarl kapcsolataikat, amikor a két nép hadban állt egymással. – Az előttem szólóknak mind megvolt a maguk igazsága – kezdte. Szavait heveny bólogatás és hümmögés kísérte. Egyedül azok bámultak maguk elé bambán, akik mindeddig egy árva szót sem szóltak. – Csakhogy az ember nem fogadhat meg minden tanácsot, előbb-utóbb választania kell. Én és társaim nemrégiben friss információkkal szolgáltunk a számodra; úgy hiszem, a döntésednél célszerű lenne azokat is figyelembe venni. – Erre már mélységes csönd és lanyhább bólogatás volt a válasz.

Tyl Loesp konkrét javaslatot várt az ezredestől, vagy legalább az előzőek átfogalmazott változatát, de Foise hangja valahogy megnyugtatta. Úgy érezte magát, mint a fuldokló, akit egy jótékony áramlat a felszínre lökött.

– Te mit tennél?

– Amire a legkevésbé számít a fiú – felelte egyszerűen Foise.

Tyl Loesp végre összeszedte magát; sínen van a dolog, gondolta. Széles mosolyt villantott a kíséretére. – Lássuk csak, mire nem számít Oramen herceg? – tette fel a kérdést. – Nos, először is nem számít arra, hogy megadom magam. Aztán az is váratlanul érné, ha beismerném, hogy hibáztam, sőt, én állok a merényletek mögött. Efféle bejelentést azonban nem szándékozom-tenni, ebben biztosak lehettek. – Szavaira bizonytalan kuncogás volt a válasz.

Foise tartózkodóan mosolygott. – Nincs is szükség rá, uram. Csupán arra gondoltam, hogy ne halogasd túl sokáig a választ, és ne gyűjts sereget. Üss rajta a hercegen, amint lehet! A nyers erő, ahogy az előttem szólók mondták, az ifjú titánokat is lehűti.

– Üssek rajta, most azonnal? – Tyl Loesp színpadiasan körbehordozta tekintetét a társaság tagjain. A hirtelen beállt csöndben távoli yntcsaholás hallatszott. – Pompás ötlet. Kár, hogy a Zuhatagot egy fél világ választja el Rasselle-től. – Újabb nevetgélés hallatszott.

– Ez igaz, uram – bólintott Foise higgadtan. – Csakhogy én nem szárazföldi támadásra gondoltam. Hozz létre egy ütőképes légi osztagot, szereld fel őket puskákkal és kéziágyúkkal, azután vezesd őket a Hyeng-zharhoz. Az istállóinkban bőven akadnak lygek és kaúdok, emberben sem szenvedünk hiányt. Ha valamire, erre biztosan nem számítanak. Ráadásul légelhárító fegyvereik sincsenek, amivel vissza tudnának verni egy felülről érkező, koncentrált csapást. A védelmi vonalaik…

– A Zuhatag környékén éjjel-nappal sötét van – jegyezte meg az egyik főtiszt. – A harci bestiák éjszaka nem repülnek.

– Ez tévedés – felelte Foise, és kihúzta magát. – A saját szememmel láttam, hogy Oramen kaúdháton szállt le a szurdokba, alig néhány nappal ezelőtt. Kérdezzétek meg az udvari istállómestert. Nem egyszerű, de nem is lehetetlen.

– És a viharos szél? A katonáink felszállni sem fognak tudni, nemhogy alakzatba fejlődni!

– A Zuhatag környékén az utóbbi napokban csillapodott a szél – nyugtatta meg Foise a kételkedőt. – Ha mégis vihar tombolna épp, mikor odaérünk, egy kurtanap alatt lecsendesedik. – Tyl Loespre pillantott, és széttárta a kezét. – Semmi sem lehetetlen, uram, ha elég erősen akarja az ember.

– Meglátjuk – biccentett tyl Loesp. – Lemitte, Uliast – intett a két tábornoknak, akik a leghangosabban hümmögtek. – Holnap reggelre állítsátok össze az útvonaltervet!

– Ahogy parancsolod, uram!

Ř

– Neve: Névtelen – jelentette ki kenetteljesen Savidius Savido. – Drága rokon, szent túlélő, visszhang dicső korból, kezdet és vég. Egyedül halott városban, akárha ochtok a hitetlen, gúnyos világ. Örök teher, megszentelt magány, kegyetlen. Decieónok során nyúló árnyék, feledés, éjszaka. Most vége, ébredés! Soká vártuk, hát. Mindenki, örvendj! Ochtok méltó helyükre. Gúnynak vége; népek főhajtás. Ochtok múltja dicső jövő!

– Ősünk és megmentőnk, Névtelen – vette át a szót Kiu. – Teremtőnk múlt üledéke. Örökváróknak megvetés, bizalmatlanság; most bánni fogják. A Zuhatag hallgat, vár minden; aztán… dicsőség! A volt lesz, szkeptikusok leborul. Hisznek már feltétlen. Ujjongás, ismét! Örömben, igazságban megingathatatlan mi! Bolygók és napok visszhangozzák: ochtok sorsa fordul. Végső diadal! – Oramen még sosem látta a nagykövetet ilyen feldobottnak, és sosem hallott ochtot ilyen érthetően és összefüggően beszélni.

– Olyan biztosak vagytok benne – kérdezte óvatosan –, hogy ez a micsoda az, aminek mondja magát? – Gyanakvóan méregette a szürke foltot. A legszívesebben átcipelte volna a szomszéd terembe az ochtokat, hogy nyugodtan beszélgethessenek, de azok a világ minden kincséért el nem mozdultak volna a drágalátos Szarkofágjuk mellől. Be kellett hát érnie annyival, hogy félrevonta őket az állványzat szélére, hátha ott nem hallja őket a kockába csomagolt lény. A biztonság kedvéért a mérnököket és technikusokat is hallótávolságon kívülre küldte. Poatas és Leratiy sértetten trappoltak le a rámpán, és egy szinttel lejjebb lecövekeltek. Oramen suttogóra fogta abban a reményben, hogy a két ocht is ugyanígy tesz majd, de azok olyan felajzott, eksztatikus állapotban voltak, hogy alig figyeltek rá.

Az utóbbi néhány órában többször is odaálltak a szürke folt elé, hogy megtegyék a különös utazást saját emlékeikbe. Ezzel nem voltak egyedül: Poatas és Leratiy szerint a fájdalom és gyász helyett most öröm és reménység töltötte el az alanyokat, akik vállalkoztak rá, hogy ráálljanak a keresztre. Megkönnyebbülést éreztek, és vágyakozást a teljesség után, ami karnyújtásnyira volt tőlük.

– Az ő, ami; már hogyne! – értetlenkedett Savidius Savido. Láthatólag fel volt háborodva, hogyan vádolhatja bárki is a Névtelent hazugsággal. – Aminek mondja, pontosan. Vártuk, örökség. Kételkedne esze van?

– Ti ezt vártátok? – Oramen szeme tágra nyílt. – Úgy érted, számítottatok rá?

– Mindig és azelőtt! – vágta rá Kiu, lelkesen hadonászva mellső végtagjaival.

– Aranykorra mindenki – tette hozzá Savidius Savido. – Együtt és különösen.

– És azt is tudtátok, hogy itt van, a Zuhatagnál? – Oramen összevont szemöldökkel meredt rájuk, mintha lyukat akarna égetni a páncéljukba.

– Időtlen ígéret – zengte Kiu.

– Döntések, válaszút, mégse terv, csak lehetőség – fűzte hozzá Savidius Savido. – Nyitott szemmel. Tudni semmit, sejteni mindent.

– Sem – bólogatott Kiu.

Oramen kénytelen volt belátni, hogy akkor sem értené az ochtokat, ha azok nyíltan és egyenesen válaszolnának. Fáradtan felsóhajtott. – Nem lehet, hogy a Névtelen csak azt szajkózza, amit hallani akartok? – próbálkozott más nézőpontból megközelíteni a kérdést. – Sok mindent kikövetkeztethetett abból, amit a tolmácsgép mondott neki.

– Titkolnánk mit? – énekelte vidáman Kiu. – Miért?

– Gyanakvásnak helytelen köztünk – szögezte le Savido. – Döntés-képtelenség, szemrehányás ostobaságra. Még mit!

Oramen úgy döntött, hogy még halkabbra fogja. – Elmondtátok neki, hogy mit kerestek itt? Tudattátok vele, hogy abban reménykedtek, ő egy fátyollény?

– Ne tudná – kérdezett vissza értetlenül Savido –, ha az?

– Nem újdonság, megerősítés – magyarázta Kiu.

– Névtelen, nem agytalan – zárta le a vitát Savido sértődötten. – Kioktatni mi nem, segíteni megtiszteltetés!

Oramen behunyta a szemét, és nagy levegőt vett. – Várjatok itt, kérlek!

– Információ áramlással. Nem birtokolható. Mindenki a most pillanatában – kiáltotta Kiu a herceg után.

– Értem – bólogatott Oramen, és intett, hogy maradjanak ott, ahol vannak. A pallóra mázolt keresztet megkerülve a szürke folt elé lépett.

– Mi vagy te? – szegezte neki a kérdést a kockának.

– Névtelen – jött a halk válasz. – Ezt a nevet választottam. Megteszi, amíg eszembe nem jut az igazi.

– Hagyjuk! Miféle teremtés vagy?

– Fátyollény – susogta a hang. – Az utolsó involucra. Az én népem készítette a bolygót, amin születtél.

– Ti készítettétek a Sursament?

– És minden hagymabolygót, igen.

– De miért? Mire jók a hagymabolygók?

– Mezőt akartunk vonni a galaxis köré. Hogy megvédjük. Ugyan, herceg, hiszen ezt te is tudod!

– Megvédeni? Ki ellen?

– Mit gondolsz?

– Fogalmam sincs. Megtennéd, hogy válaszolsz a kérdésemre? Mitől akartátok megvédeni a galaxist?

– Úgysem értenéd.

– Akkor mondd el úgy, hogy megértsem!

– Ahhoz szükségem lenne az emlékeimre, szétszórt lényem összes darabjára. Csak akkor tudom megválaszolni a kérdésedet. Az idő megnyomorított. Sok minden elveszett a számomra, bizonyos dolgok talán végleg. Gyermek lettem újra, tehetetlen csecsemő; mindent, amit tudok, a géptől tudom, ami beszélni tanított.

– Gyerek? Csecsemő? A kocka valamiféle létfenntartó készülék? Vagy urna? Mégis miféle isten teremtménye vagy te?

– Halovány mása annak, aki valaha voltam, herceg. Nincs testem; legalábbis nem úgy, ahogy te gondolod. Képekben beszélek, a ti szavaitokkal. Az ochtok is ugyanezeket a fogalmakat használják, csak egészen máshogy. Különös… Minden relatív, a beszéd különösen az.

Oramen ismét csak mélyet sóhajtott, és hátat fordított a kockának. A két ocht már ott toporgott a sarkában, és türelmetlenül várták, hogy elfoglalhassák helyüket a folt előtt.

A herceg lesietett az állványról, átvágott a némán várakozó ochtok gyűrűjén, és meg sem állt a terem bejáratáig. Ott magához intette Poatast és Leratiyt. Néhány perccel később két fiatal tanácsadó tiszt és pár álmosan ásítozó ochtszakértő csatlakozott hozzájuk.

– Ez, uram, történelmi pillanat! – markolászta izgatottan a botját Poatas. – Korszakalkotó fölfedezést tettünk. Az egész galaxis rólunk fog beszélni!

– Szerinted tényleg egy fátyollény lakik a kockában? – pillantott rá Oramen.

Az agg főmérnök megrázta a fejét. – Valószínűtlen, de…

– De – emelte fel a mutatóujját Leratiy – lehetséges.

– Lehetséges – hagyta rá Poatas.

– Talán hibernálták – szólt közbe az egyik fiatal szakértő –, és évezredekig létfenntartó berendezések tartották életben. Az sem kizárt, hogy odabent a kockában máshogyan telik az idő. – Vállat vont. Különös dolgokról lehet hallani. Az optimaták csomót kötnek a fizika törvényeire; jószerével halhatatlanok.

– Valójában nem számít – vágta el a vitát a főmérnök –, hogy a Szarkofág egy élő involucrát rejt, vagy huzalokat és fogaskerekeket, bár én az utóbbira tippelnék. Úgy hiszem, a kockában egy rafinált gépezet van, ami legalább olyan kifinomult, mint az optimaták beszélő masinái. Decizeónok teltek el, mióta az áradás betemette, és ez a valami mégis… működik! Galaxisszerte ritkán találni ilyen kifogástalan állapotban megmaradt, ősi gépet; talán ha minden emberöltőben egyszer. A Névtelen egy ajándék, amit az égiek az ölünkbe pottyantottak. Mit gondoltok, mit tennének a narisiinek és a morthanveldek, ha tudomást szereznének róla? Szó nélkül elvennék! A folyó is megolvad nemsokára, egyszóval nincs vesztegetni való időnk! – Poatas szeme lázasan csillogott. – Még mindig nem értitek?! Ez a mi nagy lehetőségünk! Cselekednünk kell, máskülönben hoppon maradunk, és csak a saját ostobaságunkat okolhatjuk. Ha viszont okosan döntünk, halhatatlanok leszünk, a tudomány hősei! Az optimaták végre megismerik a Sursamen nevét, a Hyeng-zharét, a Névtelen Városét, egyetlen Névtelen lakosával… és a miénket, mindannyiunkét!

– Ha már az optimatáknál tartunk – vágott az öreg szavába Oramen, remélve, hogy sikerül észhez térítenie egy gyakorlatias kérdéssel –, nem kellene beavatnunk őket? A morthanveldek biztosan segítenének.

– Beavatni a morthanveldeket? – tördelte a kezét Poatas kétségbeesve. – Azonnal búcsút mondhatnánk a Szarkofágnak!

– A Szarkofágnak így is, úgy is búcsút kell mondanunk – jegyezte meg Droffo, és az ocht sokaság felé bökött a fejével.

– Ők a mi engedélyünkkel vannak itt – jelentette ki Poatas dacosan. – A vendégeink.

– Hát persze – húzta el a száját Droffo. – De meddig?

– Itt mi parancsolunk! – sziszegte Poatas. – Az ochtok csak segítenek! Önként ajánlkoztak.

– Nincs más választásuk, uram – magyarázta Leratiy Oramennek.

– A Szarkofág miatt az összes létező szabályt megszegték, ami a hagymabolygók rendjével kapcsolatos. Súlyos büntetésre számíthatnak, és ezzel nagyon is tisztában vannak. Ők a narisiinektől félnek, a narisiinek a morthanveldektől, a morthanveldek meg… Azok nem félnek senkitől.

– Dehogynem – vágta rá Oramen. – A többi optimatától.

– Miért? Mi a legrosszabb, amit az optimaták tehetnek velük? Rosszallóan megcsóválják a fejüket? – gúnyolódott a főtechnikus, és legyintett. – Ugyan már!

– Ők talán megmondhatnák, mivel állunk szemben – mutatott rá Oramen.

– Nem kellenek ide az optimaták, senki sem kell! – nyüszített Poatas türelmetlenül. – Mi pontosan tudjuk, mivel állunk szemben!

– Kétségtelen tény – bólintott Leratiy –, hogy kifutunk az időből, uram. Attól nem kell tartanunk, hogy az ochtoknak eljár a szájuk, de a hír előbb-utóbb kiszivárog, és akkor elárasztanak minket a narisiinek, a morthanveldek, és még a jó ég tudja, kicsodák. Egyetértek tanult kollégámmal – tette hozzá az izgő-mozgó Poatasra sandítva. – Gyorsan kell cselekednünk.

– Nincs idő! – kiabálta Poatas a halántékát dörzsölgetve. – Hát még mindig nem érted, uram?

– Nyugalom, Poatas – csitította Leratiy. – Akkor sem dolgozhatunk gyorsabban, ha a fejünk tetejére állunk. Három kocka, harminc ember; ha többet küldünk, nem tudnak lépni egymástól.

– Csak három kocka kell neki? – csodálkozott Oramen. – És a másik hét?

– Névtelen barátunk szerint az emlékeit és néhány, közelebbről meg nem határozott képességét három fekete kocka rejti, a többire nincs szüksége. Pontosan megmondta – tette hozzá –, melyek azok. Jelenleg gőzerővel folynak az áthelyezés előkészületei.

– Talán már így is elkéstünk! – nyugtalankodott Poatas.

Oramen végighordozta a tekintetét a társaságon. – Biztosak vagytok benne – kérdezte –, hogy jól tesszük, ha segítünk a Névtelennek? – Néhányan aggódva pislogtak, de szólni senki sem szólt. A herceg Leratiyhoz fordult. – Miért nem tájékoztatott senki a kockák átszállításáról?

– Szorított minket az idő, uram – mondta Leratiy, és megeresztett egy bocsánatkérő mosolyt. – Úgy terveztük, hogy téged csak közvetlenül a művelet megkezdése előtt informálunk; az előkészületekre vonatkozó döntést szakmai jellegűnek ítéltük, és a körülmények ismeretében igyekeztünk a lehető leggyorsabban meghozni. Tekintettel a feszült viszonyra közted és a kormányzó között, nem akartunk újabb terhet róni a válladra egy jelentéktelen műszaki probléma miatt. Amint a kockák átszállítása lehetővé válik, természetesen rögtön értesítünk.

– És ez mikorra várható? – kérdezte Oramen.

Leratiy előhúzta a zsebóráját. – Az első körülbelül hat óra múlva indulhat, a következő tizennyolc-húsz óra múlva, és a harmadik is egy napon belül.

– Az ochtok szerint nincs ennyi időnk – dünnyögte Poatas a hercegnek címezve szavait, de tekintetét a főtechnikusra szegezve. – Felajánlották, hogy segítenek a kiemelésben és az átszállításban. Ha ők csinálnák, feleannyi idő alatt végeznénk.

– Én semmi esetre sem bíznám rájuk a dolgot – rázta a fejét határozottan Leratiy. – Jobb, ha mi magunk csináljuk.

– Ha csúszunk, az beláthatatlan következményekkel járhat! – siránkozott Poatas. – Minden szempontból.

Leratiy rezzenéstelenül állta az öreg tekintetét. – Nem fogunk csúszni.

Ekkor egy overallos munkás lépett oda hozzájuk, és összehajtogatott papírlapot csúsztatott Droffo kezébe. A gróf átfutotta a sorokat, aztán továbbadta Oramennek.

– Felderítőink szerint tyl Loesp hadserege elindult Rasselle-ből. Körülbelül egy hét alatt érnek ide, ha az úton jönnek. Nos, uraim… tényleg nincs sok időnk.

– Mindegy, hogy mi jön előbb: ostrom vagy jégzajlás – szuszogta Poatas. – Napokon belül eredményt kell produkálnunk!

– Dubrile – fordult Oramen a testőrkapitányhoz. – Melyiket tudjuk kisebb emberveszteséggel tartani: ezt a csarnokot itt, vagy a sátorvárost?

– Ezt itt, uram, egyértelműen – vágta rá Dubrile. – Igaz, hogy… – Bizonytalan pillantást vetett az ochtok tömegére.

– Akkor összeköltözöm ocht szövetségeseinkkel – csapta össze a kezét Oramen, és Neguste felé fordult. – Puibive urat megkérem, hogy haladéktalanul intézkedjen a holmijaim átszállításáról.

Neguste-nak felragyogott az arca; rettentően imponált neki, hogy Oramen egy illusztris társaság színe előtt úrnak szólította. – Másik lábam ott! – kurjantotta vidáman, és dudorászva elgaloppozott.

A műszak végén csend telepedett a csarnokra. A reflektorokat kikapcsolták, amitől a terem még hatalmasabbnak tűnt; mintha a mennyezete és a falai a semmibe olvadtak volna. Az ochtok egy része visszaszállingózott a hajóikhoz (hogy ott mit csináltak, az rejtély), de a többségük a Szarkofág mellett maradt, hogy hódolattal adózzon a szürke kocka előtt; csak imitt-amott moccant egy-egy kék páncél és bíborvörös végtag a tömegben.

– Arra vártok, hogy a Névtelen kilépjen a kockából? – faggatta Oramen Savidius Savidót. – Hogy megjelenjen köztetek, és bizonyítékot szolgáltasson a származásotokra?

Kettesben maradtak a világosszürke négyzet előtt, a többiek mind elmentek pihenni, vagy máshol akadt dolguk. Előzőleg Oramen is aludt néhány órát a sebtiben felállított sátorban, amit ugyanabból a vászonból toldottak össze, amivel korábban a nagy kockát takarták le. Amikor felébredt, felmászott az állványra, hogy beszéljen a Névtelennel, de az ocht követ még mindig ott lebegett a fehér kereszt fölött.

– Ó, mint mi. Forma jelentéktelenség.

– Megkérdeztétek tőle, hogy valóban ők-e az őseitek?

– Sokadlagos. Nem érdeklődik.

Oramen közelebb lépett a kockához. – Akkor hadd kérdezzem meg én!

– Jellegtelen! – szólt Savido.

A herceg, szokásához híven, megkerülte a keresztet, és közvetlenül a szürke folt elé állt.

– Üdvözöllek – lehelte a hang –, Oramen herceg.

– Áruld el nekem: az ochtok a leszármazottaitok?

– Mint mindenki más.

– Azt állítod, hogy a világegyetem minden népe tőletek származik? Ez igazán… hmm, különös gondolat. – Egy darabig hallgatott. – De azért – puhatolózott tovább – az ochtok közelebbi rokonságban állnak veletek, mint a többi faj, nem?

– Kérlek, herceg, ne forgasd ki a szavaimat! Olyan dolgokról kérdezel, amikről egy magamfajta, világtól elzárt elme nem tudhat. Az Örökvárók hisznek valamiben, és a hitük szemüvegén át látják a világot. Ki vagyok én, hogy ítéletet mondjak fölöttük? Hogy a tények őket igazolják-e, vagy sem, az más kérdés. Én involucrának születtem. Ha igaz, amit mondanak, akkor rokonok vagyunk, még ha távolról is. Segíts, hogy ismét eggyé válhassak önmagammal, s akkor talán meg fogom tudni adni a választ. De biztosat nem ígérhetek. Olyan régóta vagyok idebent, hogy civilizációk sarjadtak, birodalmak virágoztak s tűntek el, egész bolygórendszerek keletkeztek és pusztultak el közben. Honnan tudhatnám, sarjadt-e fű a léptünk nyomán, s ha igen, miféle? Megígérem neked, herceg, amint visszakaptam az emlékeimet, minden kérdésedre válaszolok.

– Ha megkapod, amit akarsz… mihez fogsz kezdeni?

– Az leszek, aki voltam. Elindulok a világba, és megyek, amerre mennem kell. Egy kihalt faj utolsó példánya vagyok, letűnt korok itt felejtett emléke. Amit adhattunk a világnak, már odaadtuk, amit meg nem, azzal már nem érdemes foglalkozni. Figyelek, elmélkedem, várok. Bóklászom a csillagok között, és megnézem, mi maradt a művünkből, a hagymabolygókból, aztán felfedezem, mi van a galaxison túl. Meg kell szoknom a gondolatot, hogy az involucrák ideje lejárt, hogy a védműveinkre nincs többé szükség. Egy kicsit magányos leszek; múzeumi tárgy, önjáró relikvia. Intő jel a múltból.

– Intő jel? Hogy érted ezt?

– Magad mondtad, hogy az enyéim kihaltak. Nem így van?

– De igen. Sok-sok generációval ezelőtt.

– Hát ezért. Intő jel, a halál szimbóluma.

– De hát minden elmúlik egyszer – makacskodott Oramen. – Ez a dolgok rendje. Birodalmak épülnek, társadalmak virágoznak fel, majd tűnnek el végleg. Az élet… az élet az anyag és forma örökös változása; ha megrekednénk egy adott stádiumban, az természetellenes lenne. A civilizációk éppúgy születnek és meghalnak, mint az egyének, kezdet és vég összeér. Ezt még mi, sarlok is tudjuk, pedig a többiek mércéjével mérve barbárok vagyunk.

– Értem, amit mondasz, de érveléssel nem enyhítheted a magányomat. Ha már így esett, tudnom kell, miért pusztult ki a népem, és én miért maradtam életben. Vajon a fajom túlérett gyümölcsként hullott le az univerzum fájáról, ahogy te mondod, vagy mások szakították le, idő előtt? Mit keresek én itt, ezen a helyen? Kik, s mi célból döntöttek úgy, hogy életben tartanak? Kiválóság voltam egykor, nemzeti kincs, akit meg akartak őrizni az utókor számára? Vagy épphogy hétköznapiságom okán tartósítottak, hogy a népemből fennmaradjon egy átlagpéldány? Netán égbekiáltó bűnt követtem el, s ezért kárhoztattak örökös rabságra? Nem rémlik, hogy hőstetteket hajtottam volna végre, mint ahogy arra sem emlékszem, hogy bűnt követtem volna el. Mégis itt vagyok. Nemsokára megtudom, miért, és elhiheted, én jobban várom az igazság pillanatát, mint bárki más.

– És ha kiderül, hogy nem az vagy, akinek gondolod magad?

– Hogy érted?

– Nem is tudom. Olyan sok mindent… nem tudsz.

– Akkor hadd mutassam meg, amit biztosan tudok – suttogta a hang. – Engedd, hogy vezesselek.

– Hova?

– Nehéz lenne szavakba önteni. Inkább mutatnám. Kérlek!

Oramen bizalmatlanul méregette a fehér keresztet. – Rendben – adta be végül a derekát. Körülnézett, tekintetével Savidius Savidót keresve. Az ocht nem messze tőle, a korlát mellett lebegett, és elbűvölten nézte a kockát. Oramen nagy levegőt vett, és ráállt a keresztre.

Az örvény szinte azonnal magával ragadta. Mintha befelé zuhant volna önmagába; a szédülés elmúltával jött a súlytalanság, ugyanúgy, ahogy előző alkalommal, végül az elveszettség és üresség érzése.

Aztán egyszer csak alakot öltött körülötte a tér.

Világos szobában ült, egy régimódi, nehéz olvasóasztal mellett. A nap hétágra sütött odakint, vibráló masszává olvasztva a tájat. Megmagyarázhatatlan bágyadtság vett rajta erőt; arra sem volt ereje, hogy felálljon, az ablakhoz lépjen, és kinézzen rajta. Belesüppedt a karosszékbe, és csak meredt maga elé egykedvűen.

Valaki más is volt rajta kívül a szobában, de hogy ki, azt nem láthatta, mert a háta mögött sétált fel-alá. Orament nem zavarta, sőt, bizonyos értelemben megnyugtatta az ismeretlen jelenléte. A lépteiből ítélve a polcok előtt járkált, időnként meg-megállt, leemelt egy könyvet, és belelapozott. A falakat körös-körül, padlótól plafonig könyvek borították. Arra gondolt, jó lenne megfordulni, és megtudni, ki lehet a titokzatos idegen, de nem tudta rászánni magát. Egyszer csak: puff! – az egyik könyv a földön landolt. Majd még egy. Az ismeretlen sorra vagdosta a könyveket a földhöz. Ejnye, nem szép dolog más dolgait így szanaszét dobálni! Tiszteletlenség, gondolta Oramen. Hogy fogja megtalálni, amit keres, ha széthajigálja a könyveket?

Végre elszánta magát, hogy megforduljon, de hiába; a teste nem engedelmeskedett az akaratának. Minden erejét összeszedte, hogy legalább a fejét el tudja fordítani, de képtelen volt rá. A testében lüktető ólmos fáradtság gúzsba kötötte a végtagjait. Megkötözték! Fogva tartja az idegen.

Hirtelen rájött, hogy a könyvtár, amiben ül, egy jelkép. A szoba az elméje, a könyvek pedig az emlékei; minden, amit valaha átélt, ott van körülötte, a polcokra halmozva.

És az idegen az ő emlékei között turkál!

Lehetséges volna…?

Egyszer már felmerült benne a szörnyű gyanú, de elhessegette magától. Egyrészt, mert annyira betegesen abszurdnak tűnt, másrészt mert olyan ijesztő volt, hogy jobbnak látta száműzni a tudatából.

Egy dolog biztos: csapdába csalták. Akárki kotorászik az énjét alkotó fogalmak, gondolatok és ideák között, keres valamit. Azt a valamit, amiről ő tudat alatt sem akart tudni, amitől kétségbeesetten igyekezett megszabadulni. A Névtelen…

És akkor hirtelen beugrott a név. Az idegen ugyanabban a pillanatban talált rá a tudatában, és mozdulatlanná dermedt.

Jeges rémület markolt Oramen szívébe. Hát mégis igaz. Ő valóban egy …

A fejében mintha bomba robbant volna. Vakító fény villant, amely erősebb volt az ablakon át beáramló napfénynél, erősebb, mint a delelő vándorcsillagok fénye, erősebb, mint bármi, amit valaha látott.

Megtántorodott. Kék-vörös árny úszott el mellette, egy ocht amorf körvonala; nedves védőhártyáján megcsillant a fény. Aztán éles ütést érzett a dereka tájékán, és pörögve-forogva zuhanni kezdett.

Iszonyatos energiával csapódott a földbe. A csontjai hatalmasat reccsentek, s elviselhetetlen fájdalom járta át a testét. Ahogy a szemhéján átszűrődő fény lassan elszivárgott, a világot végleg magába itta a sötétség.

Nem ébredt fel, hétköznapi értelemben legalábbis. Az élet lassan költözött vissza belé, cseppenként, ahogyan a sileső hull alá a falevelekről. A fájdalom elmaradhatatlan kísérőjévé szegődött, tonnás súlyokat aggatva minden porcikájára. Ilyen lehet a halott lelkeknek a túlvilági kínpadon, gondolta tisztább pillanataiban.

Ismét a könyvtárszobában volt, gúzsba kötve, megnyomorítva. Hirtelen úgy érezte, akár fel is pattanhatna a székről és kirohanhatna az ajtón… de nem; egy reménytelen, görcsös rándulásra se futotta az erejéből. Csecsemő lett újra: a fejét sem volt képes megmozdítani a maga erejéből. Emberek érkeztek futva; elmosódott foltok, színek, hangok kavarogtak körülötte, de minden olyan végtelenül távolinak tűnt, mintha egy homályos lencséjű messzelátón keresztül nézte volna. Kinyitotta a száját, hogy segítségért – vagy megváltásért – esedezzen, de csak szánalmas nyöszörgés tört elő a torkából.

Megint ébren volt. Ki tudja, mennyi ideig aludt, ha aludt egyáltalán. A fájdalmai mintha enyhültek volna, de a végtagjait még mindig nem érezte. Fel akart ülni, vagy legalább megmozdítani az ujja hegyét, kinyitni a szemét… Semmi.

A hangok mintha víz alól érkeztek volna. Valami puhán feküdt, de az sem enyhítette a kínjait. Akart valamit… valami nagyon fontosat.

Megpróbált felúszni a víz tetejére, s közben tompán hallotta saját kínlódó, ziháló erőlködését.

Mi lehetett az a fontos dolog?

A hullámok egyszer csak szétváltak, mintha félrehúztak volna egy függönyt, és megpillantotta a barátját, Droffót. El kell mondania neki! Figyelmeztetnie kell, hogy rettenetes dolgok vannak készülőben!

Aztán Neguste hajolt fölé. Könnyek csorogtak az arcán. És más arcokat is látott, aggódó, közönyös, gondterhelt arcokat.

Újra magához tért. Droffo torkát szorongatta, s közben azt üvöltötte: Robbantsd fel! Döntsd rá a csarnokot, pusztítsd el! Ne hagyd, hogy… De nem, mégsem Droffo volt az.

El-elbóbiskolt ültében, mint egy öregember, aki fölött eljárt az idő; számolatlanul múltak a napok, a tudatára boruló homály egyre mélyült. A teste immár nem volt az övé, mások ápolták. Valaki a háta mögött állt, és a holmija közt matatott. Ezek mind lopnak. Mit szólna az apja, ha látná? Megpróbált feltápászkodni, hogy szembenézzen az emléktolvajjal, de erőtlenül visszahanyatlott az ágyra. Vagy ez is csak egy emlék volt? Sírni szeretett volna, de csak belül a fejében hallotta a nyüszítést. Nem elég, hogy öregszik az ember, a fájdalmai napról napra jobban kínozzák. Ez igazságtalanság! Minden más eltompul, de a fájdalom egyre erősebb, egyre jobban hasogat. Nem, nem igaz; a fájdalom is tompul. Minden tompul.

– Mit mond?

– Nem tudom. Egy szavát se lehet érteni.

Álom és ébrenlét határán lebegve bámulta az idegen mennyezetet. Azon tűnődött, ki ő. Nem emlékezett a nevére. Droffo, igen, ez lesz az! Droffónak hívják, és az ispotályban fekszik. Nem, hiszen Droffo itt áll mellette. Akkor valaki más. Valamit mondania kell Droffónak. De ki lehet a többi ember? Ne lábatlankodjanak már itt, menjenek! Figyelmeztetni kell őket. De előbb menjenek el! Dolguk van, sürgős dolguk. Ők is tudják. Meg kell tenniük, helyette. Most, azonnal!

– …ljétek meg! – hallotta saját, elhaló motyogását. – …bántsátok fel. Ne hagy… – A hangja cserbenhagyta, a fények kialudtak. A sötétség körbeölelte, mint valami vastag, fekete paplan. Milyen gyorsan repülnek a vándorcsillagok, és milyen gyenge a fényük! El kell mondania Droffónak, és ő majd mindenkinek elmagyarázza…

Bágyadtan pislogott. Ugyanaz a fehér szoba, ispotályszag. Valami mégis megváltozott. A távolból lövések hallatszottak, az ágy fölött füst gomolygott. Valami ég!

Felpillantott. Droffo hajolt fölé. Nem, nem ő az. Mintha Mertis tyl Loesp lenne. Mit keres ő itt?

– Segíts… – nyögte.

– Nem! – vágta rá tyl Loesp, kárörvendő vigyorral az arcán. – Rajtad már senki se segít, herceg. – S vaskesztyűs öklével Oramen arcába vágott. Minden fény kihunyt.

Ř

A kocka mellett üldögélő ochtokat láthatólag nem zavarta, hogy halott és sebesült emberek tucatjai hevernek körülöttük szanaszét a teremben. A kormányzó testőrei körbejártak és fejbe lőtték a haldoklókat. A megmaradt védők elbarikádozták magukat az épület hátsó traktusában. Tyl Loesp alig várta, hogy saját szemével lássa a híres Szarkofágot, egyszerűen nem tudott ellenállni a kísértésnek. Miután elfoglalta a sátorvárost, és rövid, barátinak nem mondható látogatást tett a kórházi ágyán haldokló hercegnél, lygje hátán egyenesen leszállt a föld alá.

Lesietett a rámpán, a nyomában egy osztag katona csörtetett.

Poatas és Savido utat tört magának az ochtok tömegében, hogy fogadja a kormányzót. A munkások épp egy nagy fekete kockát próbáltak beszu-szakolni a terembe. (Állítólag három napig tartott, amíg egy rögtönzött rámpán kínkeservesen felvonszolták a szomszéd ház alatti tárnából.) Olykor lövések dörrentek, a hangjuk éles, bántó visszhangot vert a teremben. Poatas minden alkalommal összerándult, mintha őt találta volna el a golyó. Amikor tyl Loesp meglátta a felé bicegő mérnököt, kajánul elvigyorodott. – Látom, nem tétlenkedtetek – vetette oda. – A hercegünk balesete nem hátráltatta a munkát?

– Nem, uram – felelte Poatas, és lesütötte a szemét. – Siettünk, ameny-nyire tudtunk. – Aztán felpillantott, és sietve hozzátette: – Örülök, uram, hogy újra látlak, és gratulálok az elsöprő…

– Persze, persze. Erre ráérünk később is. Savido barátom, mondd csak; meg vagy elégedve?

– Megelégedés felsőfokon tökéletes. Segítünk, hogy gyorsabban. Hadd! Mi mindjárt.

– Jól van, csináljátok csak – legyintett nagyvonalúan tyl Loesp. – Nekünk annál jobb.

Ř

Álom, ébrenlét, és ami a kettő között van: a kín. Mintha kívülről hallotta volna saját, fulladozó hörgését. Valaki az arcát törölgette. Kiabálni akart, tiltakozni, de nem jött ki hang a torkán. Uram? Nem megy. Kinyitotta a fél szemét, és a fölé tornyosuló, elmosódott alakra nézett. Mintha vastag köd ülte volna meg a szobát. Hol van Droffo? Valamit el kell mondania neki.

– Ó, uram – szipogta Neguste.

Ř

– Még mindig nem haltál meg, hm? Mire vársz, te pondró?

Nagy nehezen sikerült kinyitnia épen maradt szemét. Iszonyúan fájt. A ködön át felismerte a kormányzót. Neguste a háta mögött állt, rémült tekintete ide-oda rebbent tyl Loesp és a gazdája között.

Megpróbált megszólalni, de csak bugyborékolás tört elő a mellkasából.

– Csitt! – tette a szájára az ujját tyl Loesp, mintha egy kisgyerekhez beszélne. – Kíméld az erődet, kell a nagy útra. Merthogy nagy útra készülsz, herceg. Menj csak, mi nem marasztalunk. Lejárt az időd. Apád gyorsabban elpatkolt. Siess utána, tán még utoléred. Hé, te, ott!

– Uram? – rezzent össze Neguste.

– Szokott beszélni? Úgy értem, értelmesen.

– Nem, uram. De nagyon akar. Droffo gróf… őt szólongatja, azt hiszem.

– Droffót? Mi van vele?

– Meghalt, uram. Az embereid felkoncolták, amikor kitörtek az ostromgyűrűből és…

– Értem. Nos, herceg, a gróf már nem jöhet el hozzád, de ne bánkódj: hamarosan találkozol vele a másvilágon.

– Kérlek, uram, ne bántsd őt! Könyörgök!

– Ne voníts nekem, vagy felaprítalak! Kapitány! Két őrt az ajtóhoz! Te meg… Mi az, mit akarsz?

– Uram! Uram! – hallatszott egy izgatott hang.

– Nyögd már ki, mi történt?

– A kocka, uram! A Szarkofág! Nagy fény jött belőle, és minden megmozdult, és aztán… és aztán…

Fogalmatok sincs, mivel álltok szemben, gondolta Oramen. Aztán a formák, színek és hangok összemosódtak, s újra öntudatlanságba süppedt.

Ř

– Uram!

– Mi az már megint? – csattant fel tyl Loesp, egy pillanatra sem lassítva a léptein. A nagy csarnok bejáratához vezető alagútban trappolt felfelé, kísérői alig tudtak lépést tartani vele.

– Uram, ez az ember azt állítja, hogy nemes úr, az udvar lovagja. És hogy te küldted ide titkos megbízatással.

– Tyl Loesp! – hallatszott egy ismerős hang valahonnan a tanácsadók, testőrök és katonák háta mögül. – Uram! Én vagyok az, Vollird!

– Vollird? – Tyl Loesp megtorpant. – Vezessétek hozzám!

Két testőr a karjánál fogva megragadta a kiabálót, és a kormányzó elé vonszolta. Tyl Loesp alig ismerte meg egykori kegyeltjét; testét piszkos rongyok fedték, haja kócos volt, tekintete űzött és zavaros.

– Vollird vagyok, uram, a te hű szolgád. Mi mindent megtettünk, esküszöm! De túl sokan voltak, uram, nagyon sokan…

Tyl Loesp egy darabig elgondolkozva bámulta Vollirdot, aztán megrázta a fejét. – Nincs időm őrültekre.

– Ne küldj el magadtól, uram! – jajveszékelt Vollird. – Te vagy az egyetlen reményem. Ments meg a szellemektől, könyörgök! – A térde megrogyott, és ha a testőrök nem tartották volna erősen a hóna alatt, menten összecsuklott volna. A szeme kifordult, a szája szélén habzó nyál buggyant ki.

– A szellemektől? Miről beszélsz?

– Hát a… a szellemekről, uram! – sipította Vollird. – Minden éjjel közelebb jönnek. Körülvesznek, el akarnak vinni.

Tyl Loesp megcsóválta a fejét. – Zárjátok be, hogy ne tehessen kárt magában – intett oda a testőrkapitánynak. – Vigyétek a…

– Gillews, ő jön elöl – hörögte Vollird síri hangon. – Mutogatja a sebeit! Látom a karját, a csuklóját, ahol…

Tyl Loesp előrántotta a kardját, és egy villámgyors mozdulattal keresztüldöfte Vollird torkán. Vollirdban bennakadt a szó, kezeivel hadonászni kezdett a levegőben, a szeme kiguvadt. Elmetszett gigájából sípolva tört elő a levegő. Az álla előre-hátra mozgott, mintha túl nagy falatot próbált volna lenyelni.

Tyl Loesp még mélyebbre lökte a pengét, hogy eltörje Vollird nyak-csigolyáját, de a kard hegye megcsúszott a csonton, és csak az izmokat és a verőeret metszette át. Az őrök undorodva húzódtak félre a sugárban spriccelő vér elől. Vollird szeme keresztbe fordult, az utolsó lélegzet, amit életében vett, fröcsögő sóhajként hagyta el a tüdejét. Tyl Loesp hátralépett, és kirántotta a kardját.

– Eresszétek el! – intett az őröknek.

Vollird teste hangos puffanással zuhant a földre, egyenesen a sötéten terjengő vértócsa közepébe. Tyl Loesp beletörölte a kardját a halott rongyaiba. A testőrök már épp készültek lehajolni, hogy eltakarítsák a hullát, de a kormányzó rájuk szólt. – Hagyjátok! Kár a fáradságért!

Megfordult, és öles léptekkel megindult a csarnok felé.

Ř

A Névtelen ragaszkodott hozzá, hogy elbontsák az állványzatot. A három fekete kockát így közvetlenül a tövébe állították, az egyiket a világosszürke folt alá, a másik kettőt pedig az átellenes sarkaihoz. Az ochtok egy percre sem tágítottak mellőle; rendíthetetlen kitartással és áhítatos csodálattal állták körül, mintha egy isten születésének lennének a szemtanúi.

Tyl Loesp és kísérete éppen időben érkezett, hogy lássák a nagy átalakulást. A három kisebb kockából sistergő, pattogó hangok törtek elő, a felületük fokozatosan elvesztette bársonyos fényét, szürkévé fakult, majd finom pókhálóvonalak rajzolódtak ki rajta. Poatas odabicegett tyl Loesp mellé. – Az évszázad tudományos szenzációja! – ujjongott, botjával összevissza kalimpálva a levegőben. Két testőr közrefogta a kormányzót, nehogy a lelkesen hadonászó vénember kárt tegyen benne, de a főmérnök észre sem vette. – Hát nem hihetetlen, hogy itt lehetünk? Ritka ajándék, valóságos csoda! – bökött a botjával a recsegő-ropogó Szarkofág felé.

A kockák oldalán elmélyültek a repedések, és sötét port köpködtek magukból, amely tömör felhőkben megült a terem boltozata alatt. Burkolatukon finom remegés futott végig, majd hirtelen porrá omlott, és szénfekete, fémesen csillogó, embermagas ellipszoidok bontakoztak ki alóla. Méltóságteljes lassúsággal kiemelkedtek újjászületésük romjai közül, és arasznyival a talaj fölött, lebegve megálltak.

Poatas széles vigyorral a kormányzó felé fordult. – Látod ezt, uram? Látod?

– Látom, Poatas – felelte tyl Loesp szárazon. – Nem vagyok vak. – Még mindig hevesen vert a szíve az alagútbeli incidens miatt, de nyugalmat erőltetett a hangjára.

Most a nagy, szürke kocka kezdett ugyanolyan pattogó, sercegő hangokat kiadni, mint az imént a feketék. A sziszegés fokozatosan erősödött, lassanként betöltve az egész termet, és megsokszorozódva verődött vissza a falakról. Az ochtok mozgolódni kezdtek, izgatott suttogás futott végig a soraikon. A Szarkofág remegett, szürke felszínén apró repedések nyíltak.

– Erre számítottál, Poatas? – próbálta tyl Loesp túlkiabálni a hangzavart.

– Ahogy ők is – kiabált vissza Poatas az ochtok felé bökve a botjával. – Végre szemtől szembe találkozhatnak az őseikkel. – A zaj már-már az elviselhetőség határát súrolta.

– Úgy értem, ez a hang normális? – kiabálta tyl Loesp.

– Nem tudom – üvöltötte vissza az öreg mérnök. – Csak nem akarsz elmenni? Talán félsz, uram? – tette hozzá, a tekintetét egy pillanatra le nem véve a Szarkofágról. A sokszólamú sustorgás ekkor váratlanul elhallgatott, mintha elvágták volna, csak a visszhangja pattogott még egy darabig a falak közt.

Tyl Loesp már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de a kocka lapjai hirtelen szétestek, mintha a láthatatlan erők, amik összetartották, egyszer csak megszűntek volna létezni. Ott, ahol az imént még szilárd falak álltak, most szürke por lebegett, kísérteties mozdulatlanságba fagyva. A jelenés csak pár pillanatig tartott, aztán suhogva a padlóra omlott, és gomolyogva átcsapott a legközelebb álló ochtok feje fölött, akár egy szétporladt hullám.

Az oszladozó homályból egy újabb, az előzőeknél háromszor nagyobb tojás bontakozott ki. Némán függött a levegőben, szürke felszíne bizonytalanul fodrozódott. A kisebb tojások lassan megindultak felé, majd a tengelyük körül fokozatosan elfordultak, amíg álló helyzetbe nem kerültek. Abban a pillanatban, ahogy a tojások összeértek, egymáshoz tapadtak, itt-ott összenőttek.

Az új alakzat némán lebegett a levegőben. A visszhangok elhaltak, a teremre síri csend telepedett.

Majd mindenféle átmenet nélkül gigászi erejű üvöltés szakadt ki a tojásokból, olyan nyelven, amit a jelenlevők közül senki nem értett. Tyl Loesp káromkodva szorította a kezét a fülére, a többiek követték a példáját. Néhányan szó szerint hanyatt estek a süvöltő hangorkántól, s tyl Loespnek is meg kellett vetnie a lábát, hogy talpon tudjon maradni. Aztán a valami elhallgatott. Az ochtok soraiban nyugtalan sustorgás kelt lábra, mint amikor a száraz faágba belekap a tűz.

Ekkor az alakzat megszólalt, ezúttal sarl nyelven, elnyomva az ochtok pusmogását.

– Köszönöm, hogy kiszabadítottatok – mennydörögte. – Most azonban mennem kell. Sok a dolgom. Bosszút kell állnom mindenért!

Hártyavékony buborék jelent meg körülötte, és lassan elsötétült; először fekete lett, aztán higanyszínű. Majd egy újabb, még nagyobb buborék nőtt ki a semmiből, amely elnyelte az elsőt, vakító fénnyel felizzott, és szintén megfeketedett. A dupla gömbhéj belsejéből mély, reszelős moraj tört elő; először halkan, aztán egyre elviselhetetlenebb hangerővel. Megremegtette a terem falait, átjárta az emberek csontját. Az ochtok a földhöz lapultak, mintha láthatatlan úthenger gázolta volna át rajtuk. A sarlok menekülőre fogták a dolgot: botladozva, egymáson áttiporva rohantak a kijárat felé.

A teremben alig maroknyian maradtak, köztük Poatas, aki botjavesz-tetten, térdre rogyva figyelte a megvadult darázsfészekként zümmögő gömböt. Egyedül ő látta, hogy az éjfekete burkon apró lyukak jelennek meg, és vakító tűsugarakat lövellnek magukból.

A külső gömbhéj éppolyan hirtelen párolgott el, ahogy megjelent.

Halálos sugárzás söpört végig a termen. A termonukleáris robbanás gyilkos hője egyetlen szempillantás alatt elhamvasztott minden ochtot és embert a teremben. A táguló lökéshullám darabokra tépte a csarnok falait, azután magát az épületet, a környező házakat, végül az egész föld alatti üreg beomlott, maga alá temetve a fehéren izzó romokat.

Amikor a gamma-sugarakból, neutronokból és gigászi elektromágneses impulzusból álló sugárzás hulláma elvonult, és minden elcsendesedett, ezüstös gömb emelkedett ki a füstölgő romok közül. Fénylő burkolatán egyetlen karcolás sem látszott. Könnyed eleganciával átlibbent a Névtelen Város főterén tátongó, kilométer széles lyukon, majd ledobta a védőpajzsát, és áramvonalas formát öltött. Sarkközeli irányba fordult, és eszeveszett sebességgel kilőtt a szurdokból.

27. Odaát és azon túl

Az óriási lyuk peremén álltak, és némán bámulták a mélyben füstölgő romokat. A védőruha maszkja a legapróbb részleteket is kristálytisztán továbbította, mintha odalent tökéletesek volnának a látási viszonyok. Ferbin egy pillanatra kikapcsolta az effektet, hogy a maga nyers, sallangjaitól megfosztott valójában lássa a pusztulást. Grafitszürke, éjfekete, acélkék, sötétbarna pacák jelentek meg a szeme előtt; a halál megannyi árnyalata, egybemosódott, alaktalan masszává olvadva. Az első vándorcsillag már felbukkant a horizonton, de a szurdok mélyére még nem árasztott elég fényt és meleget, hogy a Zuhatag jegét megolvassza. Jó pár napig nem is fog.

A védőruha halvány infravörös derengésként mutatta a krátermélyi izzást. A romok közül felszálló szürkés füstoszlopokat dühöngve tépte-cibálta a szurdokban nyargalászó csípős, hideg szél.

Anaplia és Hippinse a ruháik által érzékelt adatokat elemezték. – Atomrobbanás? – morfondírozott Djan Seriy hangosan. Már nem volt értelme érintéssel kommunikálniuk, de a ruhák a biztonság kedvéért koherens tűfénnyel morzéztak, nehogy lehallgathassák őket.

– Nem volt nagy a hatóereje – állapította meg az avatoid –, de erős elektromágneses impulzussal és gamma-sugárzással járt.

– Egy pillanat alatt szénné égtek – mondta Djan Seriy csöndesen, és letérdelt a lyuk szélére. Végighúzta a kezét a földön, s a kesztyűjén át is érezte az évezredes kőlapok természetellenes simaságát.

– Nem csoda, hogy egyetlen lelket se láttunk idefelé – bólintott Hippinse. Ahogy átrepültek a romváros felett, jó pár elhullott kaúdot és lyget láttak, de élő embert és hátast egyet sem; minden kihaltnak és mozdulatlannak tűnt, akár a befagyott Sulpitin.

Hol késik a mentőosztag? – váltott közvetlen csatornára Hippinse, hogy a többiek ne hallják, amit mond. – Hát senki nem kutat a túlélők után?

Az itteniek semmit se tudnak a sugárfertőzésről – felelte a nő. – Akik élve kijutottak, azt hihették, túl vannak a veszélyen. A sátorvárosban maradottaknak biztosan nem akaródzott lejönniük a szurdokba, nehogy ők is elkapják a halálos ragályt. Talán kiküldtek néhány felderítőt, de azok is csak halottakat és haldoklókat láttak. Leginkább halottakat.

Az ochtok és az aultridiák meg a fülük botját se mozgatják – húzta el a száját Hippinse. – Teljesen leköti őket az egymás elleni hadakozás.

Miközben valaki módszeresen pusztítja a bolygó információs hálóját – tette hozzá Anaplia elgondolkodva. – Vajon ki és miért?…

– Egy egész tengeralattjáró-flottát találtam a jégfal mögött, a zuhatag egyik alsó ágánál – jelentette Turminder Xuss, aki épp akkor tért vissza a felderítőútjáról. – Szerintem az ochtoké. Megnézem őket közelebbről.

Anaplia bólintott. – Menj csak. – A drón kilőtt, mint a puskagolyó, és eltűnt a tér alatti üregbe vezető egyik sötét rámpán.

Anaplia felegyenesedett és a többiekre pillantott. – Nézzünk szét odafent!

Csak egyszer álltak meg útközben, egy találomra kiválasztott holttest mellett, amely az egyik kisebb mellékág jegén hevert. Djan Seriy megfordította a hullát, és alaposan megvizsgálta.

– Egyértelműen a sugárzás ölte meg – jelentette ki.

Ferbin és Hols értetlenül pislogtak egymásra. Hols vállat vont, és megkérdezte a védőruháját, mi az a sugárzás, mire az hosszas magyarázatba kezdett az elektromágneses és részecskehullámokról és azok fiziológiai hatásairól, különös tekintettel a nagy fluxusú, ionizáló sugárzás okozta elváltozásokra, amelyek a humanoid, ezen belül is a sarlokéhoz hasonló biostruktúrákban léphetnek fel.

Djan Seriy egy karnyi hosszú, ujjnyi vastag hajlékony csövet húzott elő a védőruhája egyik oldalrekeszéből. Letette a folyó jegére, és hátralépett. Ahogy a cső áthevült, egy folton fokozatosan megolvasztotta, és gőzölgő tócsává változtatta a vastag jégpáncélt. Aztán mocorogni és tekergőzni kezdett, mint egy kígyó, és a maga fúrta léken át becsusszant a jég alá. A lyuk szinte azonnal befagyott.

– Mi volt ez, úrnőm? – kérdezte Hols.

Djan Seriy válasz helyett előkotort egy kerek, gombszerű valamit, és feldobta a levegőbe. Az érme pörögve-forogva repült a magasba, aztán eltűnt. Hiába várták, csak nem akart visszaesni.

Anaplia hosszan fürkészte az eget. – Jobb félni, mint megijedni – mondta, és Holsra mosolygott.

Ř

A sátorvárosban százával hevertek a halottak. Az a pár szerencsés, aki valamilyen csoda folytán túlélte a robbanást, borzalmas kínok között fetrengett az útszéli porban. A kocsmák ablakát kóbor szél csapkodta, kihaltak voltak a műhelyudvarok, egyetlen gép sem zakatolt; a csöndet csak a haldoklók nyögései törték meg.

Hippinse és Anaplia utasítására a védőruhák miniatűr szerkezeteket kezdtek gyártani, amelyek, mint mondták, a véráramba jutva fejtik ki hatásukat. Kesztyűik mutatóujján apró injekciós tűk nőttek, hogy köny-nyebben befecskendezhessék a haldoklókat.

– Ettől meggyógyulnak? – kérdezte Ferbin, amikor Anaplia lehajolt egy férfihoz, aki a fagyott sárban feküdt, a saját hányadékában. Mellette egy kupac beszáradt ürülék bűzlött. Beszélni próbált, de csak artikulálatlan bugyborékolásra futotta az erejéből. A haja csomókban hullott, a szája sarkából, az orrából, a füléből, sőt még a szeméből is szivárgott a vér.

– A nanorgok majd eldöntik – sóhajtott Djan Seriy felegyenesedve. – Ha nem tudják megmenteni őket, legalább megpróbálják enyhíteni a fájdalmukat.

– Ahogy elnézem, ezeken már a bolygószellem se segíthet – mondta Hols körültekintve. – Mindegyikükkel sugárzás végzett, ugye?

– Igen – bólintott Hippinse.

– Kivéve, akiket lepuffantottak – jegyezte meg Djan Seriy komoran. Felállt a férfi mellől (akinek ellazultak görcsös izmai, mellkasából megkönnyebbült sóhaj tört elő), és ő is körülnézett. Az emberi hullák között lygek bomló tetemei hevertek, mellettük halott lovasaik, golyó ütötte sebbel a mellkasukon. Némelyikük még mindig a kezében szorongatta a fegyverét. – A robbanás előtt nagy csata volt.

A környék a teljes pusztulás képét mutatta. A füstoszlopok, amelyeket idefelé jövet a távolból láttak, a leégett raktárak romjai közül kúsztak a magasba, nem a házak kéményeiből vagy a működő gőzgépekből, ahogy remélték. A vasútállomás üres volt; a mozdonyok eltűntek, s velük a kocsik is. A vágányok mentén temérdek holttest feküdt.

Rövid tanácskozás után úgy döntöttek, szétválnak. Djan Seriy és Hols elindultak, hogy megnézzék a főipontin szállását, aztán körbejárták az adminisztrációs negyedet. Mindenütt csak hullákat találtak, de egyikük sem volt ismerős.

Aztán meghallották Hippinse hangját a kommunikátorból. Az ispotályvonathoz hívta őket.

– Annyira sajnálom! Megijedtem, és… elsült a pisztolyom. Én nem akartam megölni azt az embert, igazán. Mondd meg neki, jó uram, hogy sajnálom. Megmondod neki, ugye? Rettenetesen sajnálom!

– Nyugalom, fiam, nincs semmi baj. Rám lőttél, de nem esett bajom, látod? Megbotlottam, ennyi az egész. Nyugodj már meg, no! – Hols igyekezett ülő helyzetbe rángatni a fiút a fal mellett. A sokadik sikertelen próbálkozás után feladta, és átvonszolta egy sarokba, hogy ne dőljön fel. Ahogy hozzáért a fejéhez, egy nagy marék haj a kezében maradt.

– De hát lelőttelek, uram, nem?

– De – bólogatott Hols. – Csakhogy nekem erősebb páncélom van, mintha egy mozsárágyú csövét húztam volna magamra… a bolygószellemnek hála. Mi a neved, fiam?

– Neguste Puibive, szolgálatodra. Rettentően röstellem a dolgot.

– Az én nevem Choubris Hols, ami pedig az iméntieket illeti; fátylat rá! Rendben?

– Azt hittem, hogy megint gyógyszerekért jöttek. Azt gondolják ezek a félnótások, hogy valami csodaelixírt rejtegetek, ami hipp-hopp meggyógyítja őket. Már mindent odaadtam nekik, amit csak találtam itt az ispotályban, mindent! A bolygószellem látja a lelkemet, igazat beszélek! De ezek nem hisznek nekem, uram. Márpedig én nem hagyom, hogy háborgassák a fiatalurat, nem én!

– Miféle fiatalurat? – kérdezte Hols, bizalmatlanul méregetve a rövidke tűhegyet, ami a mutatóujjából állt ki. – Kit szolgálsz, Neguste?

– Oramen herceget, uram.

Hippinse éppen ebben a pillanatban lépett a vagonba. Holsra pillantott és biccentett. – Majd én szólok nekik – mondta.

Hols belenyomta a tűt a fiú nyakába. – És mondd, fiam, hol van a herceg?

– Odaát, uram. – Neguste Puibive suta mozdulattal a szomszéd szoba ajtaja felé bökött. Az arcán híg, véres könnycseppek peregtek végig.

Ř

Ferbinnek is csorogtak a könnyei. Levette a maszkját, hogy a sós cseppek szabadon végigfolyhassanak az arcán. Kesztyűs kezével megpróbálta lezárni öccse üveges, távolba révedő szemét, de nem sikerült. Oramen testét gondosan lemosták, a sebeit ellátták – látszott, hogy valaki a gondját viselte –, de a halála előtt nem sokkal csúnyán összeverték. Djan Seriy odalépett a keskeny ágyhoz, és gyengéden megfogta halott testvére fejét, mintha ringatná.

Aztán mélyet sóhajtott, és visszaengedte a párnára. Hátracsapta védőruhája maszkját, majd leszegett fejjel, hosszú percekig állt mozdulatlanul.

– Elkéstünk – szipogta végül. Végigsimított Oramen haján, vigyázva, nehogy kitépje. – Ha néhány nappal korábban érkezünk, talán megmenthettük volna…

A ruha, mintha valami viszkózus festék volna, visszahúzódott a kézfején, egészen a csuklójáig. Csupasz ujjaival megcirógatta Oramen összetört, zúzódásokkal tarkított arcát, tejfehér homlokát, és ő is megpróbálta lezárni a szemét, de az egyik szemhéja felszakadt és a szemére csúszott, akár egy ráncos gyümölcshéj darabkája.

– Rohadt életbe! – mormolta maga elé Djan Seriy alig hallhatóan.

– Anaplia! – hangzott a szomszéd kocsiból Hippinse kiáltása. – Anaplia, baj van!

Ř

– Droffo grófot szólongatta folyton, de ő akkor már halott volt. Tyl Loesp emberei ölték meg, amikor lerohantak minket. A levegőből támadtak, annyian voltak, mint a tenger. Lekaszabolták a gróf urat, pedig bátran harcolt, de milyen bátran! A fél keze fel volt kötve, nem tudott elég gyorsan újratölteni.

– Arról beszélj, ami az ostrom után történt! – vágott közbe Hippinse türelmét vesztve, és megragadta a fiú vállát. – Ismételd meg, amit az előbb mondtál! – kiabálta az arcába. – Mi lesz?!

Djan Seriy megérintette az avatoidot. – Csigavér, Hippinse – csitította. – Mi ütött beléd?

Hols összevont szemöldökkel méregette Hippinse-t. Mitől kattant meg? Hiszen nem az ő testvére fekszik holtan a szomszéd szobában. Neki nincsenek is rokonai. Sőt, még csak nem is igazi ember!

Hippinse mintha meg se hallotta volna Anaplia szavait. – Ismételd meg! – kiabálta, és újra megrázta a fiút. Djan Seriy elkapta a kezét.

– Akinek jutott hely, uram… az vonatra szállt – folytatta Neguste Puibive akadozó nyelvvel. – Elmentek, amikor másodjára kitört a rettenetes járvány. Mindannyiunkat levert a lábunkról, pedig már azt hittük, meggyógyultunk. – A szemhéja megremegett. – A nagy robbanás után mindenki véreset vizelt, hánytunk is. Aztán jobban lettünk. Aztán meg…

– A teremtő nevére, ember – könyörgött Hippinse –, mit mondott neked Oramen?

– Csak azt az egy szót, uram. Az volt az utolsó szava – válaszolta lomhán Puibive. – Csodálkoztam is, mert ilyen szörnyek csak a mesében léteznek. Arra valók, hogy a gyerekeket riogassák velük.

Anapliát szörnyű balsejtelem szállta meg. Nem lehet, gondolta. Képtelenség!

– Miféle szörnyekről beszélsz? – kérdezte Hols, gyengéden kiszabadítva a fiút Hippinse kezéből.

– Hát a bolygófalókról, uram. Azoknak a nevét hajtogatta a fiatalúr, amikor újra tudott beszélni. Mert miután visszahozták a Szarkofágtól, jó darabig nem tudott. Aztán amikor megtudta, hogy a barátja, Droffo gróf meghalt… iln, azt mondta. Először nem értettem, de olyan makacsul hajtogatta… egyre motyogósabban és érthetetlenebbül, de csak nem hagyta abba. Iln, mondogatta: iln, iln, iln.

Hippinse dermedten bámult maga elé.

„Az ilnek – sietett a válasszal Hols védőruhája, anélkül, hogy bárki felvilágosítást kért volna tőle – gázbolygólakó aviánok voltak, testfelépítésüket tekintve a médián tüskevázasok rendjébe tartoztak. A diaszpóra a Zunzil ligatúra régióból rajzott ki mintegy nyolcszázharminc millió évvel ezelőtt. Fejlettségi szintjüknek és civilizációs rátájuknak köszönhetően Érintett státust nyertek. Az ilnekkel kapcsolatos utolsó hivatalos adat mintegy hétszáznyolcvanmillió évvel ezelőttre datálható; nem szublimáltak, nincsenek utódfajaik, vagyis kihaltnak tekinthetők. Általános megítélésüket a mai napig negatívan befolyásolja, hogy nekik tulajdonítható mintegy kétezer-háromszáz hagymabolygó elpusztítása.

Djan Seriy Anaplia lába alól kicsúszott a talaj, és úgy érezte, mintha az apró szobába hirtelen berobbant volna a jéghideg világűr.

Ř

– Nincs vesztegetni való időnk. Mennünk kell – jelentette ki, majd visszahúzta az arca elé a maszkját, és kiviharzott a kabinból. Hippinse a nyomába szegődött.

Nem kellene készpénznek vennünk a fiú minden szavát – sóhajtott az avatoid. – Végtére is egy haldoklótól hallotta, és már ő maga is delíriumos állapotban van.

Anaplia megrázta a fejét. – Ez a micsoda korszakokon át szunnyadt a föld mélyén, egy ősi város romjai alatt. Amikor ezek a szerencsétlenek kikaparták, halomra gyilkolta őket, csak a hecc kedvéért, aztán felszívódott. Tételezzük fel a legrosszabbat; még így is érhetnek kellemetlen meglepetések.

A robbanást más is okozhatta. Beindulhatott egy berozsdásodott védelmi mechanizmus…

– Nem maradhatnánk még? – kiáltott utánuk Hols a nyitott fülkeajtóból. – El kellene temetnünk…

– Maradhattok – kiabálta vissza Anaplia a folyosó végéről –, de csak ha visszaadjátok a védőruháitokat. Azokra nekünk lesz szükségünk. – Az utolsó mondat már a rádión keresztül recsegett Hols és Ferbin fülébe. – Mindkettőre. Sajnálom, Ferbin.

– Nem tudom, te mit csinálsz – válaszolta Ferbin indulatosan –, de én eltemetem a halott öcsémet.

– Tedd, amit tenned kell – hagyta rá Anaplia. – Én is azt teszem: elmegyek. Méghozzá most azonnal.

Turminder Xuss széles kört írt le a levegőben az elhagyatott vasúti kocsik körül, aztán leereszkedett Anaplia és Hippinse elé. – Jól gondoltam, ochtok voltak – mondta. – A legtávolabbi hajóban, a folyón felfelé maradt pár túlélő, de azok is a végét járják. Az automata navigációs rendszert kiütötte az elektromágneses mező, a központi memóriaegységből minden információ törlődött. Szóval a lényeg – tette hozzá gyorsan, Anaplia elboruló tekintetét látva, hogy közvetlenül rákapcsolódtam az agyukra, és a következőt sikerült kihámoznom: egy lebegő ellipszoidot láttak egy hatalmas teremben a város főtere alatt, ami összeolvadt három kisebbel. Mindegyiket egy-egy kocka rejtette, amit a sarlok és az ochtok közösen ástak elő. A folyamat végén az objektum körül megjelent két koncentrikus részecskeernyő-mező, aztán erős fény- és hanghatás kíséretében a külső mező kollapszálódott, és jött a sugárzás. Ja igen, és a termonukleáris robbanás! Látványos lehetett. Úgy értem…

– Köszönöm – fojtotta bele a drónba a szót Anaplia, és Hippinse felé fordult. – Még mindig kételkedsz az öcsém szavaiban?

Az avatoid megrázta a fejét. – Meggyőztél.

– Ferbin, Hols – sóhajtotta a nő –, nekünk tényleg mennünk kell. A Sursamenen szabadon kószál egy iln, vagy valamiféle tömegpusztító fegyver, amit ők hagytak itt. Valószínűleg a mag felé tart, hogy elpusztítsa a bolygószellemet és felrobbantsa a bolygót. Nem kérhetem, hogy gyertek velem, de a védőruháitokra, mint már mondtam, szükségünk lesz. Nem szégyen, ha nem…

– Veled megyünk – szakította félbe Ferbin. A hangja tompa volt és színtelen.

– Máris ott vagyok, asszonyom – vágta rá Hols. – Jól van, fiam… te csak pihenj itt! – Minden rendbe jön, meglátod. Minden rendbe jön.

Ř

Felszálltak a bódéváros füstölgő romjai közül, és a legközelebbi nyitott torony felé vették az irányt, amely hétezer kilométerre volt a Hyeng-zhartól. Turminder Xuss előrement, hogy felderítse a terepet, apró alakját egykettőre elnyelte a szürkeség. Ferbin gyanította, hogy ezúttal is ék alakban repülnek, de az álcáik miatt nem láthatta a többieket. Viszont legalább nem voltak némaságra kárhoztatva; szabadon használhatták beépített kommunikátoraikat.

– Egy vízözön előtti ócskavasról van szó, ami évezredeken át rozsdásodott a föld alatt, nem? – háborgott Hols. – Az ilnek sok millió évvel ezelőtt kihaltak, ezt még egy gyerek is tudja. Nem értem, mi félnivalója lehet egy ilyen poros kacattól az optimatáknak vagy akár a Kultúrának. Csak nevetnek rajta! Nem így van, asszonyom?

– Ez sajnos nem ilyen egyszerű – sóhajtott Djan Seriy.

Hippinse megköszörülte a torkát, és átvette a szót: – A technikai és civilizációs fejlődés olyan fokáról beszélünk, ami a ti szemszögetekből nézve gyakorlatilag értelmezhetetlen. A fejlett fajok többsége előbb-utóbb szublimatává válik, vagyis egyfajta recesszív isteni létbe vonul vissza, átadva a helyét más fajok egyedeinek, akik szintén elindulnak fölfelé a piramison. S nem véletlenül hívják piramisnak, nem pedig létrának, mert a csúcsra többféleképpen is fel lehet jutni. Ezért aztán a fejlett civilizációk között ritkán akad két egyforma. Ezen fajok előtt nincs lehetetlen, vagyis ami ősi, az nem feltétlenül elmaradott és lebecsülendő. A mi konkrét helyzetünkre lefordítva a dolgot: annak a valószínűsége, hogy a jelenlegi tudásunkkal és fegyvereinkkel el tudjunk pusztítani, vagy legalábbis hatástalanítani tudjunk egy reaktivált iln tömegpusztító fegyvert, durván három a kettőhöz. Ami nem túl biztató arány.

– Sajnálom, hogy belekevertelek benneteket ebbe az egészbe – szólalt meg ismét Anaplia. – Nem lesz könnyű dolgunk. Le kell ereszkednünk a legalsó szintre, sőt, talán a gépi magba is be kell hatolnunk, azután meg kell keresnünk az ellenséget, akiről azt se tudjuk, milyen fegyverei vannak. Egy biztos: nem csúzlival lövöldöz, hiszen az a dolga, hogy hagymabolygókat lyuggasson ki.

– Állok elébe-vágta rá Ferbin elszántan. Úgy érezte, nincs vesztenivalója, de legfőképp égett a vágytól, hogy bosszút állhasson az öccse gyilkosán, aki most az otthonát készül elpusztítani. A halálos veszély nemhogy elrettentette, hanem épp hogy fokozta a harci kedvét.

Egyre feljebb emelkedtek, míg végül elérték a légkör határát. Az égbolt lassan elsötétedett körülöttük.

– És a hajó, a Majombiztos? – kérdezte Hols. – Rá számíthatunk?

– Telekürtöltem a helyi információs rendszert a vészjelzéseimmel – felelte az avatoid. – Tulajdonképpen nem igazán van jelentősége, ki kapja meg őket, az ochtok, a narisiinek vagy a morthanveldek, mert úgy tűnik, hogy az egész háló bedugult. Az adatkezelőkből digitális moslék folyik, és nem csak itt; mindenütt. Most épp a szomszédos szintekkel próbálom felvenni a kapcsolatot, de eddig még nem találtam működőképes alrendszert. Ha netán szerencsénk lenne, akkor is mások jóindulatán múlik, hogy eljuttatják-e az üzenetünket a felszínre, vagy sem.

– Majd én üzenek a Majombiztosnak – mondta Anaplia.

– Megkockáztatod a brutális módszert? – hümmögött Hippinse. – Végül is igazad van. Arra a szomszéd naprendszerben is felfigyelnek.

– Élesítés… – duruzsolta Anaplia, mintha valaki mással beszélgetne. – Kód: találkozó a magban, teljes harckészültség.

– Utóirat: teljes pánik – dünnyögte Hippinse.

– Úgy tudtam – csodálkozott Hols –, hogy a hagymabolygók belsejéből nem juthatnak ki az üzenetek.

– Nem is. Figyeld a Zuhatag környékét, ahol másodszor leszálltunk!

Az elmúlt negyedórában olyan gyorsan emelkedtek, hogy ez nem volt egyszerű feladat. Hols még a folyó vonalát is nehezen tudta kivenni a ködös lapályon, hát még a szurdokot a vízeséssel. Már épp meg akarta kérni a védőruhát, hogy segítsen neki, amikor éles villanásra lett figyelmes. Az elsőt négy másik követte egyenetlen időközönként; az egész nem tartott tovább néhány másodpercnél. A villanások helyén szürke gombafelhők nyújtóztak a magasba és terültek szét az égen.

– Mi volt ez? – hunyorgott Hols.

– Antianyagbombák – felelte Djan Seriy.

A gombafelhőkbe azonnal belekapott a szél, és addig tépte-cibálta a fodraikat, amíg szürke pacnivá nem maszatolta őket. – A Majombiztos folyamatosan pásztázza a felszínt, figyeli a szokatlan jelenségeket. Az én minibombáim feleannyira sem rázzák meg a Sursament, mint mondjuk ha egy vándorcsillag a padlóba csapódik, de a primer szerkezet berezonál. A lökéshullámok feljutnak a felszínre, és ez nekünk pont elég. Ha egy hagymabolygó belsejéből akarsz kiüzenni a világűrbe, a szó szoros értelmében meg kell kongatnod a vészharangot.

– Érdekes megoldás – hümmögött Hols. – Szóval akkor a Majombiztos most…

– … a mag felé tart – fejezte be a mondatot helyette Djan Seriy. – Akárcsak mi. Nincs más választása.

– Jeleket fogtam! – szólt közbe Hippinse. – Nocsak! Úgy tűnik…

Ebben a pillanatban vakító fénysugár döfte át a levegőt közvetlenül Ferbin mellett. Ferbin szeme előtt pár tizedmásodpercig aranyszínű karikák táncoltak, amíg a védőruhája el nem sötétítette a látómezejét, hogy megóvja a szemkárosodástól, s közben hamis képet vetített a retinájára. Az utolsó dolog, amit Ferbin a valóságból látott, egy lángoló emberi alak volt.

– Anaplia? – érkezett Hippinse aggódó hangja az éterből.

– Megvagyok! Telibe talált ez az átkozott lézer. A védőruhám kicsit füstöl, de minden funkciója hibátlanul működik, és nekem is kutya bajom. Nem értem, miért nem érzékeltem a bemérő pászmát… Azt javaslom, bontsunk formációt, és tegyünk kitérő manővert. Attól tartok, hogy…

Hirtelen valami Ferbin hátába csapódott. Olyan volt, mintha kardlappal vágtak volna végig a gerincén egy vastag sodronyingen keresztül. A levegő fütyülve áramlott ki a tüdejéből – illetve csak áramlott volna, ha a ruha egy szempillantás alatt kemény páncéllá nem merevedik a testén.

– Újabb nyalábok becsapódása várható mind a talaj, mind a mennyezet felől – informálta Ferbint a ruhája csevegő hangnemben. – A bemért koncentrációban és frekvencián nem jelentenek közvetlen veszélyt.

– Már mindegyikünk megkapta a magáét – közölte Djan Seriy –, én kettőt is. Szerencsére elég pontatlanul céloznak. A mennyezeti ágyúkat sikerült bemérnem, ha jól sejtem, narisiin gyártmány mind. Picsába – szisszent fel. – Ez fájt! Fogadok, hogy az önvédelmi rendszert is megfertőzte ez a valami.

– Az tuti – helyeselt Hippinse. – Le kell szednünk őket, ha nem akarunk pirosra sülni. Két tucatot számoltam össze.

– Talán több is van belőlük. Előreküldöm Xusst. Turminder – szólt oda a drónnak –, nincs kedved célba lőni?

– Imádok célba lőni! – lelkesedett a drón. – Az antianyagtöltet volna a leghatásosabb, és tekintve, hogy az előbb te is…

– Rád bízom, mivel csinálod – legyintett Anaplia –, csak menj már!

– Volt lézerágyú, nincs lézerágyú… – dudorászta Turminder Xuss. – Vigyázz, kész, tááámadás!

– Ne a szád járjon, hanem a tűrakétád! – kiabált utána Anaplia.

– Nem töltök, csak lövök! – rikoltotta vissza vidáman Turminder. – Ne aggódj!

– A betyár mindenségit! – szisszent fel Hols. – Az öregem se sózott rám ekkorát.

– Bántjátok a barátaimat? Nesztek! – hallatszott a drón hangja a messzeségből. – Ez megakadt a torkodon, mi? Telitalálat! Micsoda lövés, láttátok ezt?

Miután Turminder Xuss leszedte az utolsó ágyút is, a társaság pár percre megpihent a levegőben. Az alattuk elterülő, hullámzó táj-szőnyegre aranybarna mintákat rajzoltak a terelőlemezeket kerülgető vándorcsillagok. Ferbin fájdalmas arccal tapogatta a lapockáját, s közben Oramenre gondolt. Az öccsére, aki pokoli kínok közt halt meg egy hideg, elhagyatott vasúti kocsiban, messze az otthonától, távol a szeretteitől. Senki sincs, aki eltemesse és meggyászolja, egyedül hű szolgája van mellette, aki maga is gyerek még, és akinek szintén csak órái vannak hátra. Egy trónörökös nem ilyen halált érdemel.

Senki emberfia nem érdemel ilyen halált.

Ha az ilneknek olyan fenenagy igazságérzetük van, akkor miért nem azokon tombolják ki magukat, akikre valójában haragszanak? Mit ártott nekik az a sok szerencsétlen? Hippinse nemrég rögtönzött kiselőadást tartott nekik, és meglehetősen szemléletes módon felvázolta, milyen folyamatok játszódnak le az emberi szövetekben erős radioaktív sugárzás hatására. A testfunkciók leállnak, a lélek pokoli kínokat él át. Oramen szemmel láthatólag már a robbanás előtt súlyosan megsérült, de talán túlélte volna, ha az iln szörnyeteg meg nem fosztja az utolsó csepp reménytől…

Keserű könnyeit védőruhája azonnal magába szívta. Ferbin elképzelte, ahogy egy okos mechanizmus megtisztítja, kiszűri belőle a sót, és ivóvíz formájában elraktározza az egyik kis oldaltartályában, hogy aztán ő bármikor újra megihassa a szája elé húzható szívókán át. Ő és a ruhája komplett ökorendszert alkottak, ahol semmi nem vész kárba, a holt anyag táplálja az élőt, szüntelen körforgásban.

Nekem is így kellene tennem – gondolta erőt kell merítenem az elkeseredésemből és a dühömből. Tisztában volt vele, hogy ahová mennek, onnan nincs visszaút. De tartozik annyival az öccse emlékének (ha már nem tudta megmenteni az életét, és a végtisztességet sem adhatta meg neki), hogy legalább megpróbálja megakadályozni, hogy mások is hasonló sorsa jussanak. Komolyan gondolta, amit Djan Seriynek mondott: nem akar meghalni, de ha úgy alakul, kész szembenézni a sorsával. A szörnyetegnek lakolnia kell, és ő addig nem nyugszik, amíg ezért minden tőle telhetőt meg nem tett.

Vajon találkozni fognak a bolygószellemmel? Álmában sem gondolta volna, hogy egyszer eljut a titokzatos gépmagba. Még nem hallott olyan emberről, akit a bolygószellem fogadott volna. Mindenki tudta, hogy a xinthiád létezik – méghozzá a maga kézzel fogható valójában –, de a tény nem csökkentette a felsőbbrendű, misztikus aurát, ami körüllengte; úgy tisztelték, akár egy igazi istent.

Valami nagyot villant a sötétben. Magasan a fejük fölött három vékony fénycsík rajzolódott ki, amelyek mind egy pont felé tartottak. Az egyik nem sokkal később kialudt, a második visszakanyarodott, a harmadik pedig vakító csóvává lobbant, amelyet a védőruhák azonnal leárnyékoltak.

– A narisiinek is be akartak kapcsolódni a mókába – hallatszott Turminder Xuss hangja. – Kénytelen voltam rommá lőni a kinetikus ágyújukat. Kézi vezérlésre akarták kapcsolni, mert a központi vezérlőrendszer náluk se működik. Csak úgy nyüzsögtek rajta a technikusok.

– Te felrobbantottad az ágyút, miközben javították?

– A győzelemnek ára van – felelte a drón szemtelenül. – Nem kell hálálkodnod; te lettél volna az első számú célpont.

– Remek – mormolta Anaplia. – Most már a narisiinek is vadásznak ránk.

– Elnézést, asszonyom – szólt közbe Hols. – Minden szint mennyezetén csüngnek ilyen rettenetes fegyverek a békés, mit sem sejtő népek feje felett?

Hippinse bólintott. – Még ilyenebbek is.

– Csak tájékoztatásul közlöm – szólt közbe a drón hogy a nyolc mikrorakétámból öt és felet elhasználtam. A maradék elég egy kisebb hadseregnek, ha nincs náluk antianyag.

– Öt és fél? – kérdezett vissza Anaplia. – Hogy lehet egy rakéta fél?

– Az egyiknek megsérült a hajtóműegysége. Visszahívtam, mielőtt leszedték volna. Egy kicsit megbütykölöm, és virgoncabb lesz, mint új korában.

– Igazán megnyugtat, hogy a humorodnál vagy – dünnyögte Anaplia. – Hippinse, mi a helyzet a toronyzsilippel? Ki tudtad nyitni?

– Nem – felelte csüggedten az avatoid. – Odabent áll a bál. Belehallgattam a katonai frekvenciákba, és úgy tűnik, hogy az ochtok és az aultridiák között kitört a háború. Most már mindenki tudja, hogy az ocht flottát a Sursamenre vezényelték. A narisiinek magyarázatot követelnek. Az ochtok az aultridiákat okolják a Hyeng-zharnál történt robbanásért, az aultridiák viszont puccsról beszélnek; szerintük az ochtok ki akarják terjeszteni a befolyási övezetüket. A robbanás után néhány ocht hajó le akart szállni egy nyitott toronyba, de valaki kilőtte őket. Mindkét fél lezárta a saját tornyait, és őrséget állítottak a zsilipekhez. Ha be akarunk jutni, odalent kell megpróbálnunk, a fiatoronynál.

– Szerinted jó ötlet simán besétálni az ochtok közé?

– Van más választásunk?

Öt perccel később újra aláereszkedtek a légkörbe. Most nem nőttek hólyagok a ruháikon, és szinte változatlan tempóban zuhantak tovább; hosszú, ionizált csíkot húztak maguk után, ami sötét árnyékot vetett a tájra. Csak az utolsó pillanatban kezdtek lassítani, és ez a lézersugarak ütlegei után meglehetősen fájdalmas manővernek bizonyult.

A torony harangszerűen kiszélesedő tövében értek földet, egy füves dombháton. Ahogy a talajhoz ért a talpuk, sistergő gőz csapott fel alóla. A biztonság kedvéért az álcamezőket nem kapcsolták ki.

Nem messze tőlük megmozdult a föld, mintha egy kisebb domb nőne a másik tövében. A földkupac egyre magasabb és magasabb lett, míg végül egy tíz méter átmérőjű henger sötétlett előttük. Körforma nyílás rajzolódott ki rajta; Djan Seriy lépett be elsőként a zsilipen, Turminder Xuss az utolsó pillanatban suhant be utánuk. Az ajtó bezárult, a henger lustán ereszkedni kezdett.

– Azonosítalak! – dördült rájuk egy érdes hang a nedves fémfalakból.

– A nevem Djan Seriy Anaplia, és a Rendkívüli Körülmények ügynöke vagyok. A Nyolcadikon születtem, a pourli királyi családból származom. Mellettem az öcsém áll, a sarl trón örököse, Ferbin herceg. Hols úr a családunk jó barátja. Ő pedig – mutatott Hippinse-re – a Majombiztos nevű kultúrabeli hajó avatárja. Fontos híreket hoztunk: a Kilencediken, a Névtelen Város romjainál elszabadult egy gyilkos szerkezet, amelyet az ilnek készítettek. Megismétlem: egy iln tartózkodik a Sursamenen! Fel fogja robbantani az egész bolygót, ha nem cselekszünk sürgősen. Kérlek, azonnal továbbítsd az információt a feletteseidnek, és értesítsétek a narisiin és morthanveld tanácsot. Élet-halál kérdésről van szó!

– Idegenek visszamentek, ahonnan. Kiszállásolás!

– Még egyszer megismétlem: egy bolygóromboló egység tart a Sursamen magja felé, megpakolva annyi robbanóanyaggal, amivel egy kisebb naprendszert meg lehet semmisíteni. Ugyanez a szerkezet rendezett tömegmészárlást a Hyeng-zharnál, és most a gépi magba tart. Veszélyben vagyunk mindannyian. Érted, amit mondok?

– Ragaszkodom! Toloncolás azonnal, hatálytalan. Figyelmeztetés! Aultridia behatolók vigyázat! Ellenállás rettenetes!

A hengerlift csikorogva fékezett, majd nagyot döccenve megállt. Anaplia a zsilip falához lapult. – Hát jó. Figyelmeztetlek: aki fegyvert fog ránk, meghal. – Előhúzta a pisztolyát, és a kör alakú nyílásra szegezte. A fegyver burkolata ezüstösen csillogott, akárcsak a védőruhája. Turminder Xuss odalebegett a zsiliphez; őt is alig lehetett látni, olyan volt, akár egy kísértet.

– Kinyitni megtiltom! – visított a hang. – Tartóztatás, riadó!

A zsilipkapu széthajtogatódott, mint egy virág. Turminder Xuss kisurrant a táguló nyíláson, és eltűnt, cikázó alakja időnként meg-megvillant a lámpák fényében. Aztán a zsilip megremegett, és lassan, vonakodva csukódni kezdett. Anaplia előreszegezett pisztollyal kilesett a folyosóra, majd intett a többieknek, és kiugrott a liftből. Csendben elhaladtak egy osztag állig felfegyverzett ocht rángatózó teteme mellett, akiket valaki a szó szoros értelmében felszeletelt. A fegyvereik füstölögve, szikrákat köpködve, apró darabokra vagdalva hevertek körülöttük. A padlón csillogó pocsolyákból forró vízgőz szállt föl. Anaplia ciccegve megcsóválta a fejét. A drón hangtalanul továbbsuhant, a monofil háló finom kattanással visszacuppant a testére. A folyosó végén kinyílt a zsilip, és a táguló nyíláson át széles sugárban ömleni kezdett a víz. Nemsokára a térdükig ért. A távolban riasztók vijjogtak, valaki ocht vezényszavakat harsogott.

– Ne maradjatok le! – szólt hátra Anaplia a válla fölött. Hippinse, Ferbin és Hols megpróbált elevickélni a szétszórt ocht maradványok között, amelyeket a hirtelen jött áramlat sodort feléjük.

Néhány perccel és jó néhány felkockázott ochttal később újabb zsilipkapu előtt találták magukat. Türelmesen megvárták, amíg kiáramlik a víz, aztán beléptek a mögötte feltáruló terembe. Az ajtó döngve becsapódott, és a szemközti zsilipen át sivítva szökött ki a levegő.

– Odaát vákuum van – bökött a nyílásra Anaplia. Visszalökte a pisztolyát a csípőhevederébe (a higanyszínű, szögletes forma engedelmesen beleolvadt a ruhájába), és lekapta a masszív hiperkinetikus puskát a hátáról. Hippinse is felszerelkezett: előhalászta a kéziágyúját, és matatni kezdett valamit a fegyver apró vezérlőpanelén. Ferbin és Hols jobbnak látták, ha követik a példájukat. Anaplia időközben egy másik, fekete fegyvert is elővarázsolt az egyik hátirekeszéből. Miközben a micsoda kihajtogatta magát, Ferbin a nővérére sandított. Djan Seriy megrázta a fejét. – Inkább az ismétlőt használd, Ferbin. Hols, neked a lézervetőt javaslom. Hippinse ellesz a részecskeágyúval. Minél többféle fegyvert használunk, annál jobbak az esélyeink. – Tükörmaszkja mögött halványan elmosolyodott, és mintha kacsintott volna. – Lőjetek mindenre, ami mozog! – Azzal a zsilipkapu felé fordult.

Mindannyian tükrök vagyunk, töprengett Ferbin. Egymást tükrözzük. Ezekről a fura fegyverekről és védőruhákról visszaverődik a fény, mégis olyan hatást keltenek, mintha átlátszóak lennének. Rájuk nézünk, de valami egészen mást látunk; kifordul a világ, és nem tudjuk, mi a látszat, és mi a valóság.

Turminder Xuss felzárkózott Anaplia mellé. Djan Seriy combjáról lepattant egy pár tőrszerű képződmény, és fellebegett a vállai mellé. – Hosszú út áll előttünk.

– Ez a torony – pislogott Hols – nyitott?

– Nem – rázta meg a fejét Djan Seriy. – A következő az, sarktávoli irányban; azon jön le a Majombiztos. Az iln is arrafelé mehetett, és biztosan hátrahagyott egy-két kellemetlen meglepetést arra az esetre, ha üldöznék. Úgyhogy mi inkább ezt az utat választjuk; hosszabb, de biztonságosabb. – Végignézett a társaságon, és felsóhajtott. – Ha minden igaz, a Majombiztos lent vár, és fedez minket; ő a nehéztüzérség, ha eddig nem találtátok volna ki. Ha úgy tetszik, a vezér. Mi meg, kizárásos alapon, a gyalogok. Az ágyútöltelék. – Hippinse-re pillantott, és a fejével a nyitott zsilip felé bökött. – Odakint minden rendben?

– Fogjuk rá – bólintott Hippinse. Neki is ugyanolyan fekete, áramvonalas pálcák lebegtek a válla előtt. Ferbin és Hols ruhájáról ekkor lepattantak a sajátjaik, és odarepültek Turminder Xusshoz.

– Ezeket kölcsönvenném – mondta a drón –, ha nem bánjátok.

– Csak tessék – vont vállat Ferbin.

– Azt se tudtam, hogy léteznek – jegyezte meg Hols.

A zsilip kitárult. Odakint vaksötét volt. A drón burkolata egy pillanat leforgása alatt szénfeketére változott, és az apró rakétákkal a nyomában fütyülve kiröppent a nyíláson.

A csapat óvatosan átlebegett a tágas, használaton kívüli monolifter-hangárba. A csarnok végében felnyílt egy hatalmas csapóajtó, amin túl már nem volt semmi, csak a szívdobogtató, feneketlen mélység.

Zuhantak, mint a kő, egymástól jó fél kilométernyi távolságra. Számolatlanul teltek a percek, és ők még mindig gyorsultak.

Hols üvölteni szeretett volna, de hirtelenjében nem tudta eldönteni, hogy félelmében vagy örömében. Ha valaki egy kurtaévvel ezelőtt azt mondta volna neki, hogy ha találkozni akar a bolygószellemmel, ugorjon a kútba pár őrült idegen társaságában, aztán randevúzzon egy beszélő űrhajóval, ami úgy ugrál a csillagok között, akár egy gyerek a patak kövein, majd kart karba öltve eredjenek egy eszelős iln masina nyomába, amelyik fel akarja robbantani a világot – akkor azt válaszolta volna annak az illetőnek, hogy dugja a fejét egy vizeshordóba, amíg szépen van dolga! Miközben otthon túrta a földet, a barmokat herélte, cipelte az apja után a gőzölgő szarosvödröt az istállóban, és a füle vöröslött a számolatlan pofonoktól, meg sem járta volna az eszét az ilyesmi.

Már nem is emlékezett rá, hogy ő és a gazdája, Ferbin, hogyan csöppentek bele a történetbe. Talán csak önjáró céltáblának kellettek… Hja kérem, a becsület és az etika úri huncutság, nem más; hercegek és bársonyba burkolózó lovagok előjoga, hogy vásári bábuként rángassák az egyszeri embert, és döntsenek a sorsáról.

Élj tisztességgel – prédikálják –, s meglásd, jó halálod lesz! Naj’szen! Csak azért mondják, hogy a szegény nép ne lázadozzon. Folyvást sulykolják beléjük, hogy ők vannak legalul, mindenféle értelemben, pedig a vak is láthatja, hogy akik odafent vannak, azok sem szentek, sőt! Minél többet kapnak a kurafiak, annál többre vágynak. A többség… a többség meghúzza magát, és becsületes életet él. Merthogy azt engedheti meg magának.

Ki csinálja jól: aki lop, vagy aki inkább éhen hal? Örök kérdés. Sokan az utóbbira voksolnak, bár aki a saját bőrén tapasztalta meg ezt az igen kevéssé komfortos állapotot, vagy a gyereke panaszos sírását hallgatja nap mint nap, annak talán nem ennyire egyértelmű a válasz. Mit tegyen az egyszeri ember, ha munkája nincsen, és másoktól sem kap alamizsnát, sőt, lépten-nyomon belerúgnak? Pénz kell ám a pénzhez! Aki az éhhalált választja, önnön sorsának a megrontója; a saját hátát csapkodja az ostorral, holott ez a csendőr feladata. Aki a maga kezébe próbálja venni a dolgok irányítását, vagy egyszerűen csak gondolkodni mer, azt lustának, ügyeskedőnek, összeférhetetlennek bélyegzik. Így aztán az épeszű ember legyint, ha azt hallja: becsület. A tisztesség és a lelkiismeret csak eszköz a gazdag ember kezében, hogy jobban érezze magát, a szegény pedig még nyomorultabbul.

Akinek nem kell egyik napról a másikra tengődnie, az megengedheti magának a luxust, hogy olykor-olykor elmélázzon rajta, miről szól valójában az élet; kik vagyunk és hová tartunk. S mivel előbb-utóbb mindenkinek meg kell halnia, a halálról is elfilozofálhat az ember szabad óráiban. Főképp a jó halálról – ha létezik ilyen. (A kultúrabeliek zöme, mondják, olyankor hal meg, amikor nem feltétlenül lenne muszáj. Önként és dalolva. Különös elgondolás, de van benne ráció.)

Ha nem kell azon gyötrődnöd, mivel tömd be a sok éhes szájat, kirúg-e másnap a kenyéradó gazdád, és börtönbe csuknak-e valami apró kihágásért, akkor a szabadsággal együtt megvan a lehetőséged is, hogy válassz: csöndes, eseménytelen, tökéletesen hétköznapi életet szeretnél élni, és ágyban, tolldunyhák között halni meg, miközben a türelmetlen rokonok a szomszéd szobában marakodnak a hagyatékod fölött, vagy valami őrültséget teszel, mint ahogyan most ő, és (ha épp nem furdal a lelkiismeret) minden porcikáddal élvezed a kalandot…

Az utóbbi időben egyre ritkábban jutott eszébe az asszony és a gyerekek. Olyan sok minden történt vele az elmúlt hónapokban, tömérdek bizarr és szokatlan dolog, amiket mind be kellett illesztenie a világról alkotott, meglehetősen sekélyes képébe, és… hát igen. Őszintén szólva a családja egy emlék lett számára a múltból. Azt kívánta, hogy éljenek boldogan, és ha netán, valami csoda folytán túlélné ezt a kalandot, onnan folytathassák közös életüket, ahol annak vége szakadt. Csakhogy mindez most nagyon-nagyon valószínűtlennek tűnt. Erről az útról sosem tér vissza, gondolta.

Jó halál. Hmm.

Ha már választani lehet, ki akarna magának rosszat?

Ř

Alig fél órája zuhantak, és közben öt szintet hagytak maguk mögött. Ezeken – mint a védőruháktól megtudták – a legkülönfélébb lények éltek: légfoltos meanderiták, veshikulárok, gázbolygókon őshonos bálnoidok, páratestűek és hidrálok. A legalsó szint, közvetlenül a géptér fölött, lakatlan volt; végtelen óceán borította, amit több kilométeres jégtakaró fedett. A toronyjárat a gépszint mennyezeténél, egy három kilométer átmérőjű rekeszzáras zsilipkapuban ért véget. A kapu íves szegmensei úgy borultak egymásra, mint egy hatalmas virág szirmai. Ha hinni lehetett a legendáknak, a talpuk alatt szunnyadtak a titokzatos masinák, amik valaha működtették a bolygót.

– Szekunder szerkezet – bökött Anaplia a zsilipre ugye?

– Az – bólintott Hippinse. – Majd én kinyitom.

Otthagyta őket, és a kapu közepéhez lebegett. A sűrű homályban még infrában is alig látszott az apró alakja. Lecsatolt valamit a derekáról, és pontosan odaillesztette, ahol az óriási pengék összeértek.

Anaplia intett Ferbinnek és Holsnak, hogy kövessék. Följebb repültek egy jó kilométernyit, és egy ovális nyíláson keresztül átlebegtek a torony egyik mellékágába. A fejük fölött éles fény villant. Az akna falát alacsony frekvenciájú rezgéshullám remegtette meg.

– Ha a főzsilip kinyílik – magyarázta Anaplia halkan az oldalsók is kinyílnak, úgyhogy innen egyenesen lepottyanhatunk a gépszintre. Xuss megy előre a rakétákkal.

– Nézzétek, fény! – mutatott Ferbin az alattuk tátongó feketeségbe.

Ahogy az akna alját lezáró zsilip acélszürke gyűrűje tágulni kezdett, odalent a mélyben különös, sötét alakok körvonalai sejlettek fel; geometrikus formák, szögletesek és ívesek, alacsonyak és magasak. Némelyik felülete rücskös volt és fogazott, másoké tükörsima. Mintha egy óra alkatrészeit nagyították volna fel bolygó méretűre, és ők a gigantikus csavarok, tengelyek és fogaskerekek sűrűjébe ereszkedtek volna alá. Villám cikázott át a levegőn, éles árnyékokat rajzolva a recézett felületekre.

– Tiszta a levegő – suhant melléjük Turminder Xuss. – Javaslom, tartsunk távolságot! Inkább hallgassanak le minket, semhogy egyetlen lövéssel mindegyikünket leszedjenek.

Leereszkedtek a gépszint mennyezete alá. Ötven kilométeres szakadék tátongott alattuk, amelynek a fenekén óriás bordák meredeztek. A távolban egy hatalmas fogaskerék takarta ki a látóhatárt, felső lapja felért egészen a szintmennyezetig. Körülötte mindenféle spirális szerkezetek, óriás hengerek, hold méretű gömbök sorakoztak, tompán csillogó tetejük a plafont súrolta. Ahogy alaposabban szemügyre vették a monumentális alkatrészeket, kiderült, hogy valamilyen módon kapcsolódnak egymáshoz, és egyetlen gigantikus gépezetet alkotnak.

A halál mechanikája, gondolta Anaplia sötéten, de úgy döntött, nem osztja meg a hasonlatot a többiekkel.

Éles, kékesszürke villanások hasítottak a sötétségbe. A fény forrását kitakarták az irdatlan gépezetek.

– Lövések – állapította meg Hippinse. – Úgy tűnik, az előadás már elkezdődött.

– Mi van a hajóval? – kérdezte Anaplia. – Kapcsolatba tudsz lépni vele?

Az avatoid egy darabig hallgatott. – Igen, de… csupa zavaros jelet fogok. Biztosan a reflexió miatt. – Hippinse hangjából megkönnyebbüléssel vegyes aggodalom érződött.

– Menjünk közelebb – javasolta Anaplia.

Az avatoid szó nélkül eltűnt a sötétségben.

– Xuss – szólt oda Anaplia halkan a drónnak –, fedezd, kérlek!

– Parancs!

Lábbal előre repültek a kísérteties táj fölött, de a védőruháik úgy vetítették a képet a szemük elé, mintha a szokványos módon, fejjel előre repülnének. Amikor Hols megkérdezte, hogy erre miért van szükség, a hang közönyösen azt válaszolta: – Mivel vákuumban vagyunk, a légellenállást figyelmen kívül hagyhatjuk a repülési testhelyzet megtervezésénél. A célunk az, hogy a lehető legkisebb támadási felületet biztosítsuk az ellenség számára. S mivel az emberi szervezet legsérülékenyebb pontja a fej, célszerű ebben a pozitúrában haladnunk.

– Értem. – Hols körülnézett a homályban. – Hogyhogy itt nincsenek tornyok?

– A gépek egy része tartószerkezetként is funkcionál.

– Aha – hümmögött Hols. – Igazán elmés megoldás.

– Itt kerülünk – szólt hátra Djan Seriy, ahogy közelebb értek egy mennyezeten tátongó, nyitott toronyvéghez. A lyuk pereméről görbült rekeszlemezek fityegtek, mint megannyi tépett zászló; eleinte nem is vették észre, hogy természetellenes szögben állnak. Valami nyilvánvalóan átszakította a zsilipet fentről. – Erre jött a Majombiztos, eltaláltam? – kérdezte Anaplia.

– Úgy tűnik – felelte Hippinse, nyugtalanul pásztázva a környéket

– Nem értem. Úgy volt, hogy itt hagy néhány drónt és mobil egységet.

Hosszú percekig repültek némán, aztán Turminder Xuss törte meg a csöndet: – Előttünk, tíz óránál.

– Mik azok? – kérdezte Anaplia. – Látsz valamit?

– Hogy mik, azt nem tudom, de nagy frekvenciájú lézerrel, részecskesugarakkal és antianyag-rakétákkal lövik egymást. A szenzoraim majdnem szétpattannak. Szerintem húzódjunk félre – javasolta a drón. Ekkor egy minden eddiginél élesebb villanás lobbant, a védőruhák egy pillanatra az egész látómezőt kitakarták előlük. Behúzódtak egy égbe nyúló borda mögé, jó kilométernyi távolságra egymástól.

– Ezt nézzétek! – suttogta a drón, és átjátszotta nekik, amit ő maga látott egy óriás tórusz takarásából.

Ahogy a tűrakéták egymás után továbbították a kameráik által rögzített képeket a drónnak, a többiek újabb és újabb nézőpontokból vehették szemügyre a csatát. A felvevők előtt vakító fénypászmák cikáztak, a lövéseket fülsiketítő robbanások követték. Odalent a mélyben, mintegy tíz kilométernyire tőlük, egy apró, sötét árny suhant ide-oda egy fogaskerékhalmaz alatti borda takarásában; keményen tüzelt, és rá is folyamatosan lőttek, egyszerre három irányból is.

– Azok hárman a mieink – suttogta Hippinse. – Ahogy elnézem, épp visszavonulóban.

Anaplia a fogaskeréklemezek között száguldozó apró alakot figyelte. Alig lehetett nagyobb, mint egy ember, de a formáját ilyen távolságról nem tudta kivenni. – Mit szólnátok, ha szereznénk néhány kellemetlen pillanatot a rohadéknak?

– Benne vagyok – bólintott az avatoid. – Ha egyszerre támadunk, nem reménytelen.

– Kapcsolatba tudsz lépni a mieinkkel, Xuss? – kérdezte Anaplia.

– Bízd csak ide! – felelte a drón vidáman. – Már meg is vagyunk. Azok ott, kérlek, a Majombiztos harci drónjai, amiket a toronyvég biztosítására hagyott hátra. Azt mondják, kénytelenek voltak visszavonulni, mielőtt ripityára lőtték volna mindannyiukat. Eredetileg négyen voltak.

– És a negyedikkel mi történt?

– Ócskavas lett belőle – felelte Hippinse. – Ott hever az árokban – mutatott egy mélyedésre a pengén túl.

– Mondd nekik, hogy lőjenek tovább. Megvan még az öt és fél antianyag-rakétád? Kettő kivételével élesítsd be őket!

– Kész.

– Jó, most azt a kettőt küldd a cél fölé, és ha szólok, zuhanjanak rá szabadesésben, kikapcsolt hajtóművel! Kamikaze üzemmód.

– Rakéták kilőve – jelentette a drón.

– Mindenki készüljön a támadásra húsz… nem, tíz másodperc múlva. Addig húzódjunk széjjelebb, amennyire lehet. Ferbin, Hols: nyugi, a védőruhák mindent megcsinálnak helyettetek.

Ferbin nem szólt semmit, csak csendben számolta a másodperceket. Három, kettő, egy…

– Most! – kiáltotta Anaplia.

Egyszerre kiszökkentek az alkatrészek takarásából, és tüzelni kezdtek. Fényes szikrák pattogtak körülöttük, az élesített antianyag-rakéták vakító lángcsóvája koromfekete csíkot húzott a maszkjukra, ahogy a védőruha elsötétítette a látómezejüket. A fürgén mozgó távoli célpont piros körként rajzolódott ki a szemük előtt. Ferbin kinetikus puskája ütemesen kerregett és zakatolt a kezében, a lövedékek fényes tüskéket karcoltak a levegőbe. Ahogy tüzelt, a fegyver lökései minduntalan megcsavarták és elfordították a testét, mintha bukfencezni akarna, védőruhája pedig egyszerre igyekezett ellentartani és a célra összpontosítani.

Éles detonáció világította meg a hatalmas bordákat. Egyszer csak valami a lábszárába csapódott. Olyan érzés volt, mintha kiakadt volna a térde. Ferbin felszisszent, de amilyen gyorsan jött a fájdalom, olyan hamar el is múlt.

A célpont ekkor a maszkot elfeketítő tűzijáték közepette megsemmisült, a percekig tartó robbanássorozat szilánkos árnyékokkal fröcskölte tele a mennyezetet.

– Tüzet szüntess, tüzet szüntess! – kiabálta Anaplia.

– Nahát! Megspóroltuk a kamikaze rakétákat – örvendezett Xuss. – Ez ám a győzelem!

Odalent egy alaktalan, izzó anyagcsomó bukdácsolt és pattogott egyik alkatrésztől a másikig, aranysárga szikrákat köpködve, és olvadt fémcsíkot húzva maga után. Lassan az utolsó lövés hangja is elhalt, és újra sötét lett. Egyedül a sistergő fémkupac adott némi fényt.

– Vége? – kérdezte Anaplia.

– Ez már nem diskurál velünk a holnapi időjárásról – jelentette ki Xuss. – Megnézem közelebbről.

– Már épp akartam javasolni. Hippinse, jól vagy?

– Bekaptam egy löketet – zihálta az avatoid. – Megpörkölődtem egy kicsit. Túlélem, de kell egy kis idő, hogy rendbe szedjem magam. Menjetek előre, majd… utánatok megyek.

– Ne maradj le nagyon. – Djan Seriy átrepült a sötét árok felett. A megolvadt hulladékkupac időközben továbbcsúszott a platón, és két szinttel lejjebb pottyant. Turminder Xuss a roncs fölött körözött, apró alakján meg-megcsillant a narancsvörös fény. – Ferbin – mondta Anaplia csöndesen –, igazán sajnálom, ami a lábaddal történt.

– Tessék? – kérdezte Ferbin értetlenül, és lenézett, hogy szemügyre vegye magát. A jobb lába térdtől lefelé hiányzott.

Némán eltátotta a száját, aztán becsukta. Bevillant előtte a derékból amputált Yilim tábornagy képe. Kiszáradt a szája, a vér zakatolni kezdett a fülében.

– Meggyógyulsz, ne félj! – hallotta nővére vigasztaló hangját valahonnan nagyon távolról. – A ruhád lezárta a sebet, és telenyomott fájdalom-csillapítóval. Fertőtleníteni nem kellett, azt már megtette a plazma. Ha kijutunk innen, se perc alatt növeszthetsz új lábat. Rutinbeavatkozás, nekem elhiheted.

Ferbin mély levegőt vett, és csodálkozva állapította meg, hogy alapjában véve jól érzi magát. Megkönnyebbült, már-már boldogság öntötte el. A gombóc a torkában mintha felszívódott volna, és elmúlt a fülzúgása is. A lába egyáltalán nem fájt. – Oké – felelte, mert jobb nem jutott az eszébe.

– Biztos, hogy jól vagy, uram? – kérdezte aggodalmasan Hols.

– Remekül érzem magam. Tényleg. – Ferbin még egyszer megvizsgálta magát, hogy megbizonyosodjon róla, nem álmodta az egészet, és alaposan végigtapogatta a testét. Nem álmodott; a lába térd alatt tragikus hirtelenséggel véget ért. Fájdalmai viszont egyáltalán nem voltak, nem kapott sokkot, és nem is ájult el. Sőt! Még mosolyogni is volt ereje.

Felettébb különös.

– Egy morthanveld szatellitegység volt – mondta Hippinse, miután kielemezte a dróntól kapott információkat. – Összesen tizenkettő van idelenn. Mindet megfertőzték.

– De hát mit keresnek itt a morthanveldek? – kérdezte Anaplia. – Te tudtál erről?

Az avatoid megrázta a fejét. – Titkos akció lehetett. Nem hiszem, hogy bárkinek ártani akartak volna.

– Na persze – horkantotta Anaplia. – A helyükben én is ezt mondanám.

Már jó ideje repültek a hatalmas, fogazott árnyak fölött, kerülgették az irdatlan gömbcsuklókat, gyűrűket és csapszegeket, amelyek közül némelyik felülete bordázott volt, másokon örvénylő minták kavarogtak. A Majombiztos sérült drónjai előttük úsztak, és igyekeztek útközben megjavítani a sérült egységeiket. Az élen, mint mindig, most is Turminder Xuss süvített, jó húsz kilométerrel megelőzve a csapatot.

– Szóval – szusszant Anaplia – bármelyik pillanatban ránk ugorhat a többi hasonlóan bájos gyilkológép?

– Már csak kettő maradt. A hajó kilencet kilőtt, mi elintéztük a tizediket.

– Remek.

– A nagyobb probléma – fűzte hozzá Hippinse –, hogy a Majombiztosra is ráférne egy alapos karbantartás.

– Miért, mi történt vele?

– Lefelé jövet súlyos sérüléseket szerzett.

Súlyos sérüléseket? Anaplia kezdett kifogyni a béketűrésből. – Miért?  Lecsúzlizták a narisiinek?

– Hosszú az út lefelé, kevés a hely a manőverezésre, és hagymabolygóról lévén szó, az energiahálóra sem lehet rákapcsolódni. Ha egy zárt csőben utazol több tízezer kilométert, meglehetősen kiszolgáltatott vagy – magyarázta némi szemrehányással a hangjában Hippinse. – Miközben mi a Zuhatagnál tébláboltunk, megpróbált egyezségre jutni a narisiinekkel, fűt-fát ígért nekik, aztán fenyegetőzött, de semmi nem hatotta meg őket. Viszont rengeteg idejük volt, hogy felkészüljenek a fogadására. Lőtték mindennel, amijük csak volt. Szánalmas állapotban van.

– Komolyan?

– Komolyan. Ha nem élet-halál kérdésről lenne szó – tette hozzá már rég elhúzott volna innen.

– Picsába! – szorította össze az ajkát Anaplia.

– Várj, még nem tudsz mindent! – sóhajtott Hippinse. – Van itt egy másik hajó is.

– Egy mi?

– Egy hajó. A Majombiztos megpróbálta beazonosítani, de az se szó, se beszéd, megtámadta.

– Kié?

– A morthanveldeké. Egy MI, legénység nincs rajta. Viszont rendkívül ütőképes fegyverarzenálja van. A specifikációja szerint kifejezetten a mag védelmére tervezték.

– És erről miért nem szólt nekem senki? – dühöngött Anaplia.

– Biztos a napokban küldték ide. Mindegy, a lényeg, hogy azt is megfertőzték.

Anapliának sikítani támadt kedve. – Hogy lehetnek a morthanveldek ilyen rémesen hülyék?

– Ugyanazzal a kódolással működhetett, mint a szatellitek – vont vállat Hippinse. – Ha megbuherálod az egyiket, a többi már nem jelent gondot.

– Rohadjon meg! – kiabálta Anaplia magából kikelve. Aztán kis szünetet tartott, majd halkan és enerváltan hozzátette: – Rohadjon meg mindenki.

Mély hallgatásba merültek.

– Hogy értitek azt – kezdte Hols –, hogy megfertőzték őket? Valaki átvette fölöttük az irányítást?

– Pontosan – bólintott Hippinse. – Olyan ez, mint amikor az éj leple alatt az ellenség belopózik a várba, és leereszti a felvonóhidat a többieknek.

– És ez gyakran megesik a hajókkal, uram? Úgy értem, a Majombiztossal csak nem…

– Ami megtörténhet – sóhajtotta Hippinse fáradtan –, az általában meg is történik. Igaz, a kultúrabeli hajók ebből a szempontból védettebbek, mert ők egész életük során bütykölgetik a saját rendszereiket, így nincs közöttük két egyforma, ahogy az emberek között sincs. A vírusoknak nehezebb dolguk van egy kevésbé homogén populáció esetén. A morthanveldek jobban szeretik a központi vezérlést és a kiszámíthatóságot, és kétségkívül annak is megvannak a maga előnyei. De akárhogy is, ez az iln szerkezet megtalálta a rést a pajzson. – Az avatoid elismerően bólintott. – Nagyon gyorsan tanul, és jól alkalmazkodik a körülményekhez.

– Persze – mondta Anaplia keserűen. – Fogadok, hogy az ochtok okosították ki. Biztos rácsatlakoztattak egy tolmácsgépet.

– Ez beleillene a képbe – bólintott elgondolkodva Hippinse.

– Mit tudsz a Majombiztosról? – váltott témát Anaplia. – Hol van most?

Ferbin és Hols védőruhái terjedelmes adatcsomagot kaptak az előttük haladó drónoktól, de nem tudtak mit kezdeni a kódolt információval.

– Te is látod, amit én? – kérdezte rekedten Anaplia. Elhaló suttogása még az iménti hisztériás kitörésénél is félelmetesebb volt. Hols gyomrába jeges félelem kúszott. Ferbin virágos jókedve egy szempillantás alatt elpárolgott.

– Igen – dünnyögte Hippinse komoran. – Látom.

Fények villództak előttük a távolban; egy pillanatig azt hitték, hogy visszakerültek az időben, és a korábbi tűzpárbaj játszódik le újra a szemük előtt, ám ezúttal a küzdő felek sokkal távolabb voltak egymástól. A fény a horizonton túlról érkezett, és a szintmennyezet tagolt, bordázott felszínéről verődött vissza. Vontatott, lassított felvétel-szerű lüktetése sejtette, hogy a küzdő felek nagyságrendekkel magasabb súlycsoportba tartoznak, mint az előző csetepaté résztvevői.

– Ők azok, igaz?

Hippinse némán bólintott.

Ferbin hallotta, ahogy a nővére lassan, nagyon lassan kifújja a levegőt. – Készüljetek – mondta halkan – a legrosszabbra!

Ř

Éppen akkor érkeztek, amikor a két hajó darabokra tépte egymást. A párbaj végső felvonásaként a Majombiztos végrehajtott egy ügyesen kitervelt elterelő manővert, majd ellenfele felé fordult, gyorsított, és mint egy faltörő kos, teljes erővel belerohant a névtelen morthanveld cirkálóba. A két fémtest irtózatos energiájú robbanásban forrt össze, amely pusztító lökéshullámot indított útjára. A magban hirtelen több tízezerszeresére ugrott a sugárzás szintje, a védőruhák nyolcvan kilométeres távolságból is megsínylették a tömény részecskefolyamot.

– Meghaltam! – szepegte Hippinse.

– Mostantól csak magunkra számíthatunk – jegyezte meg Anaplia keserűen. – Hippinse?

– Jól vagyok. – A válasz nem volt meggyőző.

Megbabonázva bámulták a gomolygó gombafelhőt. Hatalmas pörgőforgó, bukfencet hányó roncsdarabok röpködtek mindenütt, a felületükön meg-megcsillant a robbanás visszfénye. Becsapódtak a szintmennyezetbe, nekiütődtek a hatalmas gépalkatrészeknek, majd narancs-fekete szikra- és hamuesőt hányva visszapattantak róluk.

– A drónok megvannak? – kérdezte Anaplia. – Nekem nem válaszolnak.

– Igen, persze – felelte Hippinse csöndesen. – Tartom velük a kapcsolatot.

– Mind a kettőnek kampec – érkezett a rádiófrekvencián Turminder Xuss hangja. – Hát, innen közelről elég csúnya látvány, bár, gondolom, távolról se szebb. Na, most aztán kerülgethetem ezt a több megatonnányi pattogó trutymót… Hé! Látom a főkolompost! Ismétlem: iln bolygóromboló a láthatáron! A xinthiád torkát szorongatja éppen.

Ferbin ereiben megfagyott a vér. A bolygószellem!

– A torkát szorongatja? – értetlenkedett Hols. – Úgy érted…?

– Képletesen értettem – nyugtatta meg Xuss. – Valami energiahálóval csapdába ejtette és mozgásképtelenné tette – fogalmazta át a mondandóját. – Az iln meglepően kicsi, de látnátok az energiaprofilját! Elképesztő… Ki gondolta volna, hogy egy múzeumba való masina ilyesmire képes? Tessék, nézzétek! – szólt, és rákapcsolta őket a késrakéták kameráira.

A tálszerű mélyedésen túl, ahol a két MI az imént élet-halál tusáját vívta, és ahol még mindig permetezett az izzó, radioaktív eső, messze a horizont alatt lassan kibontakozott a legbizarrabb kép, amit valaha láttak. Először remegett és vibrált, majd szédítő sebességgel belefókuszált a távolba, végül, ahogy a drón és kísérői egyre közelebb kerültek hozzá, élesre váltott.

A bolygószellemet, ami egy több kilométer átmérőjű, nyújtott ellipszoidhoz hasonlított, vakító fehér energianyalábok kötötték gúzsba. Ahogy lassan forgott a levegőben, foltos, sötétbarna bőre (vagy inkább burkolata) meg-megrándult. Az iln szerkezet apró pontnak látszott mellette; biztonságos távolságba húzódott, és egy neonkék energianyalábbal tartotta pórázon.

Közvetlenül a xinthiád alatt, egy hatalmas pengékből álló képződmény közepén apró fénygömb lüktetett.

– Nézzétek! – nyögte Anaplia elcsukló hangon.

Hippinse elismerően bólintott. – Antianyagot készít. Nem vesztegette az időt.

– Ha sikerül neki… – kezdte Anaplia, de ekkor a hátuk mögül, közvetlenül a szintmennyezet alól lézersugarak csapódtak közéjük. A védőruháik ide-oda táncoltak a sugarak között, pörögtek és forogtak, keresték a kiutat a hirtelen támadt kavarodásból, fekete felszínükről minden találatnál vastag rétegek váltak le. Ferbin úgy érezte magát, mint akit egy kaúd gyomorszájon rúgott. Izzadni kezdett, nehezen szedte a levegőt, és ahogy a védőruhája egyfolytában tüzelt, azt hitte, kiszakad a karja. A megvadult ruhadarab olyan erővel lökdöste és tekergette, hogy a csontjai is belesajdultak.

– Egy szatellit! – kiabálta valaki.

– Kettő! – vágta rá egy másik hang.

– Vigyázz, föntről…

– A büdös francba! – üvöltötte megint másvalaki. Ferbinnek ismerős volt a hang, aztán rájött, hogy ő maga ordított.

Egy idő után nem is próbálta kideríteni, hogy hol a fönt és hol a lent, merre vannak a többiek, és egyáltalán, mi történik vele. Csak azt tudta, hogy akármilyen nyakatekert pozitúrába hajtogatja a védőruhája, a fegyverei mindig ugyanabba az irányba tüzelnek. Minden egyes lövés újabb erős ütés volt a karján és a vállán, míg végül egész teste egyetlen nagy, emberformájú zúzódássá alakult, amit a válogatott káromkodások tartanak össze. Végül a szitokszavakból is kezdett lassan kifogyni.

Aztán csönd lett.

– Hippinse?

Semmi válasz.

– Hippinse, szólalj meg! – jött Djan Seriy kétségbeesett hangja az éterből.

Csönd.

– Hippinse!

Ř

Ferbin előtt elsötétült a világ.

Nem sokkal később arra tért magához, hogy a védőruhája sűrű elnézéseket kér tőle „az extrém manőver” miatt, és szenvtelen hangon közli vele, hogy a veszély elmúlt. A látómezején piros nyilak jelölték Holst és a nővérét, akik pár száz méternyire voltak tőle, ugyanannak az óriási hűtőbordának az árnyékában, ahol ő is rejtőzött. A fejük fölött a magasban épp akkor robbantak fel az utolsó, célt tévesztett ellenséges torpedók.

Még jószerével meg sem fogalmazta magában a kérdést, hogyan került fedezékbe, amikor a védőruhája felvilágosította, hogy az életét ezúttal is neki és Anaplia ügynök gyors reflexeinek köszönheti.

Igazán magától is kitalálhatta volna.

– Ferbin? – A nővére hangja olyan hirtelen robbant be a gondolatai közé, hogy összerezzent. – Élsz?

– Á… igen, azt hiszem – motyogta. Gondolatban sorra vette a testrészeit: lát, hall, semmije sem fáj, vagyis minden rendben. Illetve dehogy, hiszen ellőtték a lábát, jutott eszébe. – Mondjuk, hogy nem vagyok rosszabbul – javította ki magát. Tulajdonképpen meglepően, már-már gyanúsan derűs hangulatban volt. Az iménti tompasága szertefoszlott; frissnek és kipihentnek érezte magát, mi több, harcra késznek. Vajon a fájdalomcsillapítón kívül milyen tudatmódosító szerekkel nyomja tele a védőruhája?

– Hols? – hallotta újra Anaplia hangját.

– Jól vagyok, asszonyom. Mi történt Hippinse úrral?

– Elvesztettük. Az egyik morthanveld szatellit végzett vele. Xuss sem válaszol. És úgy látom, a Majombiztos drónjai is elfüstöltek. Nos, kissé megfogyatkoztunk.

– Két gép támadt ránk, igaz? – kérdezte Hols. – Legalább kilőttük őket?

– Igen. Hippinse szedte le az egyiket, én meg… – Anaplia elharapta a mondat végét, és nem is szólt többet. Hols azon tűnődött, vajon ő is megsérült-e, de úgy döntött, nem akarja tudni.

– És most, asszonyom? Hogyan tovább?

– Jó kérdés, Hols – sóhajtott Anaplia. – Ha kidugjuk a fejünket, azonnal lepuffantanak. Menekülni nem tudunk, mert közel-távol nincs más fedezék. A jó hír, hogy megmaradt a rövid hatótávolságú fotonágyúm, amivel egy tucat ilnt ropogósra tudnék sütni, ha idedugnák a képüket. A rossz hír, hogy a mi ilnünk tud a fegyveremről, és esze ágában sincs felajánlkozni pirítósnak. – Egy darabig hallgatott. – Az összes többi fegyverünket elvesztettük: a részecskevetőt kilőtték a kezemből, a kinetikus puskák mind felrobbantak vagy besültek, a lézer nem működik ekkora távolságra, a tűrakétákat pedig elhasználtuk. Itt maradtunk üres kézzel. Jobban jártatok volna, ha otthon maradtok, ez a büdös nagy igazság. – Sóhajtott, és hozzátette: – Tökéletesen kilátástalan a helyzetünk.

Valóban kilátástalan, gondolta Ferbin. Néha az egész élet olyan kilátástalan…

Azon tűnődött, milyen sors vár rájuk. Talán csak perceik vannak hátra. Egy dologban biztos volt: soha nem akart és nem akar király lenni. Amikor meglátta az apja holttestét, az első gondolata az volt, hogy elfut; elmenekül a világ végére, és beáll remetének. A lelke mélyén tudta, hogy csapnivaló uralkodó lenne, és most már abban is biztos volt, hogy az egész élete – mármint abban a rendkívül valószínűtlen esetben, ha mégis túléli – egyetlen lassú és dicstelen süllyedés volna a feledésbe, a nihilbe. Itt és most dől el a bolygó sorsa; íme a lehetőség, az egyszeri és vissza nem térő alkalom, hogy valami nagyot, valami dicsőségeset alkosson. Olyasmit, aminek értelme van. Ha elmulasztja, leírhatja magát. Egy új világ jön, és neki nincs helye ebben az új világban. Elimnek és Oramennek se volt…

Hols törte meg a csöndet: – Csak ülünk, és várunk?

– Hát, megtehetjük, hogy harsány csatakiáltással kitörünk, és rárontunk az ilnre. Kinyírna minket, mielőtt leadnánk az első lövést, de legalább gyorsan túlesnénk a dolgon. A másik lehetőség, hogy megvárjuk, amíg elegendő antianyagot gyűjt össze, és az egész bolygó a levegőbe repül. Ebben az esetben meglehet az a jó érzésünk, hogy az iln egy tizedmá-sodperccel előttünk hal meg. Közvetlenül – tette hozzá rosszkedvűen – a xinthiád után.

Hols nagyot nyelt. – Asszonyom, nem volna valami… konstruktívabb megoldás?

– Nocsak. – Anaplia csöndre intette őket. – Iln barátunk beszélgetni akar. Szerintem hallgassuk meg; úgy sincs jobb dolgunk.

– Emberparányok – dörögte egy mély, zengzetes hang –, tudjátok meg az igazságot! A hagymabolygókat azért építették, hogy védőpajzsot vonjanak a galaxis köré. De építőik nem megvédeni akartak benneteket, hanem épp ellenkezőleg: fogságban tartani és elpusztítani minden más fajt és civilizációt. Én a szabadságot hoztam el nektek, akárcsak az elődeim. Sokan gonosznak, pusztítónak tartanak minket, de ne higgyetek a szavuknak! Ha mi nem lettünk volna, ti meg sem születtek. Megszabadítottunk benneteket az elképzelhető legnagyobb rossztól: az önzéstől. Ne álljatok hát az utamba! Segítsetek, hogy befejezhessem elődeim áldozatos munkáját, és végleg eloszlassam a világunkat fenyegető árnyékot.

– Mit mond? – értetlenkedett Ferbin.

– Ezek szerint…? – hápogott Hols. – De hát azt hittem…

– Marhaság. – Anapliát láthatólag nem győzte meg az iln szónoklat. – Okosan játssza a szerepét. A helyében én is összevissza hablatyolnék. Első számú alapszabály: zavard össze az ellenséget, és hintsd el közöttük a kétkedés magvát. Lezárom a hangcsatornát, hogy ne kelljen tovább hallgatnotok. Fölösleges időpazarlás.

Lezárja a hangcsatornát, gondolta Ferbin. Hát persze; mindvégig ő irányította a védőruháikat. Az iln gépezet pedig minket akar irányítani, mindannyiunkat. Erről szól az egész: a hatalomról.

– Lyukat akar beszélni a hasunkba, igaz? – kérdezte reménykedve Hols. – Patthelyzetben vagyunk, és ezt ő is tudja.

– Nem – rázta a fejét Anaplia. – Ő áll nyerésre. Órákig is eltarthat, mire elég antianyagot gyárt a robbantáshoz. De ha van egy kis esze, már réges-rég ránk küldte az egyik drónját. Ott fog felbukkanni, látjátok? A fölött a fogaskerék fölött, jó ötven kilométernyire. Nem is kell közelebb jönnie; onnét is remekül le tud szedni minket, egyikünket a másik után.

Hols összehúzott szemmel méregette a horizontot, aztán végignézett a közvetlen környezetükön; szintmennyezetet súroló gömbök és hengerek magasodtak mindenütt, ameddig a szem ellátott. Hogyan kerülhetne bárki a hátukba? – Már megbocsáss, asszonyom, de lehetetlenségeket beszélsz. Csak itt tud átrepülni, a fejünk fölött, akkor pedig mi puffanthatjuk le őt!

– Megkerüli az egész szintet – magyarázta Anaplia fáradtan. – A mag átmérője mindössze ezernégyszáz kilométer; a horizont sokkal szűkebb, mint amihez a Nyolcadikon hozzászoktatok. Az is lehet, hogy lerövidíti az utat, és átvág a bolygómagon. Egy gépnek ez nem probléma, pláne vákuumban. Néhány percünk lehet, míg ideér.

– Néhány perc?

– Talán annyi se.

Hols ezen elgondolkodott. – Akkor nincs remény, asszonyom?

– Ó! – mondta Anaplia halvány mosollyal az ajkán. – Remény, az mindig van.

– Biztos van valamilyen terved…

– Ha valamelyikünk feláldozná magát – kezdte Anaplia lassan –, és egy időre elvonná az iln figyelmét…

– Tessék, úrnőm?

– Más ötletem nincs – vonta meg a vállát Anaplia, és mély levegőt vett, hogy megnyugodjon. – A többiek kapnának még egy esélyt, néhány percet vagy csak másodperceket, nem tudom. A védőruhák segíthetnének a túlélőknek kijutni az űrbe. Talán azt is megakadályozhatnánk, hogy az iln felrobbantsa a bolygót. Ez sem utolsó szempont.

– Mit kell tennünk? – kapott a szón Ferbin.

– Kettőtök közül valaki megadja magát – kezdte Anaplia. – őt az iln biztosan meg fogja ölni, remélhetőleg gyorsan és fájdalommentesen. Ha szerencsénk van, sikerül felpiszkálnunk a kíváncsiságát, és előtte elbeszélget vele. De akárhogy is, eleinte gyanakodni fog; aki elsőnek megy ki, az biztosan meghal. A másodikat, ez én leszek, remélhetőleg közelebb engedi magához. Alaposan végiggondoltam a dolgot. A tolmácsgépen futó program, amivel az ochtok megkínálták, valószínűleg a miénk volt. Ha így van, szinte semmit sem tud a Kontaktról és az RK-ról. Ezt akarom kihasználni. Csakhogy van még egy bökkenő. Ha a bolygószellem súlyos sérüléseket szerzett, hiába szabadítjuk ki, nem fogja tudni visszaalakítani az antianyagot, és az előbb-utóbb berobban. Ekkora mennyiség biztosan elpusztítja a xinthiádot, ráadásul súlyos károkat okoz a magban is. Egyszóval nem túl rózsás a helyzet. Ha tétre játszanánk, az ilnre fogadnék.

– Szóval – hümmögött Hols –, valakinek ki kell mennie, és…

– Egyikőtöket sem kérhetem rá… – kezdte Anaplia, aztán oldalra pillantott, és elakadt a lélegzete. – Ferbin! – üvöltötte teli torokból.

Apró, fekete alak emelkedett ki a távolban a borda takarásából, védőruháján megcsillant a pulzáló, halálos fény. Ferbin elhajította a fegyverét és vadul integetni kezdett.

– Megadom magam! Hé, te rohadék, hallod? Megadom magam!

Ř

Kemény ütést érzett a tarkóján, tetőtől talpig belezsibbadt.

Amikor magához tért, egy gyémántkemény, könyörtelen marok szorítását érezte. Az iln kibelezte és felnégyelte. A védőruháját miszlikbe tépte, ott hevert nem messze a testével együtt. Nem maradt belőle semmi más, csak a feje – csupa seb és lepörkölődött bőr – és egy rövidke, ernyedten lifegő gerincvelő. Ezt a cafatot babusgatta az iln.

A szemhéja leégett, így nem tudott pislogni. A nyelve és az állkapcsa sem engedelmeskedett. Djan Seriy Anaplia kiszolgáltatottabb volt, mint egy újszülött.

Az iln gép termetre meglepően apró volt, a teste puffadt, piramisszerű. Ködösen látta csak (a szeme is megsérült). Hiába, nem a méret a lényeg… Nevetni akart, de nem volt mivel. A sötét alakot hátulról megvilágította a xinthiádra feszülő energiapányva fénye, s olykor a tároló lüktető ragyogása is meg-megcsillant a testén; a tárolóé, amely a hízó antianyaggömböt tartotta.

Különös lények vagytok – kondult az öblös hang a fejében. – Már egészen elfelejtettem, milyen illékony csodákat álmodik az élet, milyen sokféle és mulandó anyagból alkot tökélyt, megannyi önmagába zárt egészet, aztán közönyösen nézi, ahogy eltűnnek a feledés kútjában, amely feneketlen, akár maga az idő…

Djan Seriy látta, amit látnia kellett, és hallotta, amit hallania kellett. Készen állt.

Így van…

Közelebb már úgysem jut hozzá. Semmihez.

…és csak annyit mondok, hogy…

A legrosszabb az egészben – elmentett elmestátusz ide vagy oda –, hogy sosem fogja megtudni, sikerrel járt-e, vagy sem.

Sebaj.

…feldughatod magadnak a bölcsességeidet! – fejezte be a mondatot elégedett sóhajjal.

Azzal felrobbantotta a fejébe rejtett, miniatűr antianyag-reaktort.

Függelék

Rövidítések

PB: primer beavatottak (1. még: SzB: szekunder beavatottak; TB: tercier beavatottak)

RK: Rendkívüli Körülmények

S1Sz: Sursamen bolygó, 1-es élőszint (S2Sz, S3Sz, S4Sz stb.)

ÁKE: általános kontaktegység ÁKH: általános kontakthajó

ÁOE: általános offenzívaegység

ÁSZE; általános szállítóegység

BF: bolygóközi futárszolgálat

GyH: gyorsítóhajó

JH: járőrhajó

KRH; közepes rendszerhajó

MRH: másodosztályú rendszerhajó

RH; rendszerhajó

SOE: sebes offenzívaegység

arch: archaikus, elavult szóhasználat

biz: bizalmas, kötetlen szóhasználat

sarl: sarl eredetű kifejezés

tréf: tréfásan

vulg: vulgáris kifejezés

Szereplők

Aclyn Blisk száműzött úrnője, Elim és Oramen hercegek édesanyja

Aiaik a sursameni D’neng-oal torony toronymestere

Alveyal Girgetioni narisiin funkcionárius, regionális alal-Zamerin, Baeng-yon kráter; S0Sz

Baerth sarl nemes, Charvin ura

Bleye hadnagy tyl Loesp kormányzó seregében

Broft műszakvezető a Névtelen Város ásatásain; S9Sz

Chasque sarl főpap ’ exaltin

Chire sarl hajtánykezelő gépész a Zuhatagnál

Choubris Hols szolga a sarl udvarban, Ferbin herceg inasa

Chilgitheri összekötő tiszt a Frrbrrgh Hétfő nevű morthanveld űrhajó (ExpandTestű, 5. rend) fedélzetén

Dilucherre neves sarl festőművész az óidőkből

Djan Seriy, Anaplia sarl hercegnő, Hausk király lánya; a kultúrabeli Rendkívüli Körülmények ügynöke

Droffo sarl nemes, Shilda grófja; Oramen fegyverhordozója

Dubrile veterán katona a Zuhatagnál állomásozó sarl seregben; Oramen herceg testőrparancsnoka

Elim, esk Blisk-Hausk’r sarl herceg; Hausk király legidősebb fia, Oramen herceg édestestvére

Fanthile sarl tisztségviselő, a pourli királyi palota kamarása

Ferbin, otz Aelsh-Hausk’r sarl herceg, Hausk király középső fia

Foise a sarl hadsereg tábornoka, a Zuhatagnál állomásozó csapattest parancsnoka

Geltry Skiltz kultúrabeli utazó az Egyedül Nem Megy nevű MRH fedélzetén

Gillews, dr. Hausk király udvari orvosa

Girgetioni narisiin nagycsalád, Sursamen bolygó

Harne Aelsh úrnője, Ferbin herceg édesanyja

Hausk Nerieth (a Győzhetetlen); sarl hadvezér-király

Humli Ghasartravhara összekötő tiszt az Egyedül Nem Megy nevű MRH fedélzetén

Honge sarl közember; közismert bajkeverő, törzsvendég Pourl város sörbarlangjaiban

Illis a Pourl városbeli királyi palota fegyverkovácsa

Jerle Batra kultúrabeli polgár; Djan Seriy felettese és mentora az RK-ban; életciklusát tekintve acikulátus

Jerfin Poatas sarl mérnök-régész, a Zuhatag környéki ásatások vezetője

Jish Pourl városbeli kéjhölgy

Kebli sarl nemesi ház gyermeke, Djan Seriy játszótársa a pourli királyi udvarban

Kiu, ta-Pourl Pourl városbeli ocht nagykövet

Klatsli Quike a Majombiztos nevű GyH avatoidja

Leeb Scoperin Rendkívüli Körülmények ügynöke, Prasadal bolygó

Leratiy vezető technikus a Zuhatag környéki ásatásokon

Luzehl sarl kéjhölgy

Machasa anya Djan Seriy gyermekkori nevelőnője és házitanítója

Mallarh sarl udvarhölgy

Masyen sarl nemes; Aclyn úrnő második férje, Rasselle polgármestere

Mertis tyl Loesp sarl főnemes; Hausk király barátja és legfőbb tanácsadója, Oramen koronaherceg régense, az ország teljhatalmú kormányzója

Munhreo novícius a Hictur-Anjrinh kolostoriskolában

Neguste Puibive szolga a sarl királyi udvarban; Oramen herceg inasa

Nuthe 3887b mobil kommunikátoregység, az Űrvándor-támogatási Galaktikus Alap munkatársa, pszeudo-szintetikus létforma; Syaung-un fészekbolygó

Obli Harne úrnő házi kedvence ’ ynt

Omoulldeo neves sarl festőművész az óidőkből

Oramen, lin Blisk-Hausk’r sarl herceg, Hausk király legkisebb fia, Elim herceg édestestvére

Pone Hippinse a Majombiztos nevű GyH avatoidja

Prod, ifjabb neves sarl drámaíró

Puisil palotaszolga a sarl királyi udvarban

Quitrilis Yurke kultúrabeli utazó a Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom nevű ÁSzE fedélzetén

Ramile udvarhölgy a sarl királyi udvarban

Renneque sarl udvarhölgy, Silbe úrnője

Savidius Savido ocht különleges megbízott, Átvitt Értelem Barbár-felügyeleti Társaság, Sursamen bolygó

Seltis a Hictur-Anjrinh kolostoriskola elöljárója, Ferbin herceg egykori házitanítója

Senble sarl szolgáló, Choubris Hols felesége

Shir Rocass sarl tudós, Oramen herceg házitanítója

Shoum a morthanveld Stratégiai misszió elöljárója; Harmad Hulia űrrégió

Sinnel neves sarl drámaíró az óidőkből

Skalpapta összekötő tiszt és idegenkapcsolati referens a Bumm, Reccs, Szün nevű morthanveld űrhajó fedélzetén

Sordic neves sarl festőművész az óidőkből

Tagratark a Vaw-yei torony torony mestere, Sursamen bolygó

Tareat gyógyító a sarl királyi udvarban

Tchilk narisiin Barbár Kapcsolatok távfelügyelő, Baeng-yon kráter; S0Sz

Tohonlo hadnagy tyl Loesp kormányzó seregében

Tork prasadali hadiárva, Djan Seriy pártfogoltja

Tove Lomma Oramen herceg gyermekkori barátja, fegyverhordozója

Truffe sarl udvarhölgy, Ferbin herceg másodunokatestvére

Tulya Puonvangi kultúrabeli küldött a Bumm, Reccs, Szün nevű morthanveld anyahajó fedélzetén

Turminder Xuss, Handrataler kultúrabeli drón az RK kötelékében; Djan Seriy ügynök társa

Utaltifuhl narisiin funkcionárius, sursameni fő-Zamerin

Vaime Anaplia úrnője, Djan Seriy édesanyja

Vollird sarl lovag; Sournier ura

Werreber sarl vezérezredes; a királyi fősereg parancsnoka

Wudyen sarl herceg; Hausk király öccse

Xessice deldeyn kéjhölgy; Hyeng-zhar, S9Sz

Xide Hyrlis kultúrabeli számkivetett, a narisiinek katonai stratégája

Xidia sarl udvarhölgy; Renneque barátnője, aki a sarlok kultúrabeli pártfogója, Xide Hyrlis tiszteletére kapta a nevét

Yariem Girgetioni narisiin funkcionárius, sursameni kirendelt al-Zamerin

Yilim sarl főtiszt Hausk király seregében, táborszernagy

Zeel a gyermek Djan Seriy házi kedvence ’ mirtikhor

Zourd (Retrográd Ötös Stádium) gomolytestű felhőlény, transz-kommunikatív; S4Sz

Kultúrabeli teljes nevek

Astle-Chulinisa Klatsli MB Quike dam Uast

Meseriphine-Sursamen VIIIsa Djan Seriy Anaplia dam Pourl

Sholz-Iniassa Jerle Ruule Batra dam Ilyon

Stafl-Lepoortsa Xide Ozoal Hyrlis dam Pappens

Idegen civilizációk, itt. állat- és növényfajok megnevezései

aeronatőrök, szórvány gázóriáslakó faj ’ xinthiádok

ánizsgyümölcs a Kultúrában elterjedt, fűszeres illatú gyümölcsfaj

aultridiák a xinthiádok testpáncélja alatt élő parazitákból kifejlődött szivacstestű vagy pelliform (vulg) lények; feltörekvő civilizáció, TB

aviánok gázóriáslakók, metán mikrokörnyezethez alkalmazkodott testfelépítés; S5Sz

biriliszek avián alfaj, narkotikumfüggő genom, SzB

bithiánok vízlakó kopoltyús állatfaj; S0Sz

biván igás jószág; S8Sz, S9Sz

bolygószellem a hagymabolygó magjába telepedett xinthiád egyed ’ xinthiádok

bundaborm galaxisszerte honos, hosszú szőrű kultúrabeli állatfaj, könnyen szelídíthető

csuph házi kedvencként vagy házőrzőként tartott állat; S8Sz, S9Sz

deldeynek sarlokkal rokon humanoid faj, S9Sz; az aultridiák szövetségesei, a bolygószellem és a sarl nép ellenségei

dra’Azon ősi szemi-szublimált civilizáció, halottkultuszáról ismeretes

fátyollények ’ involucrák

felhőfa mélyföldeken honos, fás szárú növény; S8Sz, S9Sz

gomolytestűek oxigénalapú ködlények, felhőszerű struktúra; S4Sz

hidrálok feketelyuk-vándor faj; S13Sz

ilnek tüskevázas testfelépítésű avián lények, kihalt faj, PB; szisztematikusan felkutatták és megsemmisítették a hagymabolygókat, ill. az azokat konstruáló fátyollények temetkezési helyeit

involucrák ’ fátyollények, a köd népe; kihalt civilizáció, az ~nak tulajdonítják a hagymabolygók építését, PB

kaúd szárnyas állatfaj, háziasítható, hátasként használatos; S8Sz, S9Sz

khunzel csatamén, igás jószágként is használatos; S8Sz

Kultúra humanoid civilizáció, PB

krisk mogyoró a kaúdok kedvelt csemegéje; S8Sz, S9Sz

lyg erőteljes testfelépítésű szárnyas állatfaj, háziasítható, hátasként használatos; S8Sz, S9Sz

meanderiták szegmentált testfelépítésű gázóriáslakók; S6Sz, S10Sz

mirtikhor nagy testű négylábú, háziasítható, hátasként használatos; S8Sz, S9Sz

mógtövis igénytelen cserjefaj; S8Sz, S9Sz

monthiák bálnoid testfelépítésű, óceánlakó faj

morthanveldek gömbalkatú, tüskevázas vízi élőlények, a narisiin faj pártfogói és mentorai, PB

napfalók fotoreaktív faj, amelynek egyedei közvetlen módon hasznosítják a testük által elnyelt fényt; Sz0Sz

narisiinek hatlábú, szegmentált testfelépítésű lények; az ocht nép pártfogói és mentorai, SzB

nuersotisek humanoid faj; a Prasadal bolygó egyik domináns civilizációja ’ zeléták

ochtok oktokrit testfelépítésű vízi élőlények, az involucrák leszármazottainak vallják magukat; konstruktor faj, a sarl nép pártfogói és mentorai, TB ’ örökvárók, hagymabolygó

ossesyi négylábú háziasított állatfaj, csataménként használatos; S8Sz

örökvárók ’ ochtok

örvénylakók vízbolygón honos, úszóhólyagos faj, a felszíni áramlatok lakói; S10Sz

páratestűek gázóriások alsóbb légrétegeiben honos fajok; S12Sz

pelágus sárkány 1: vízbolygólakó faj, a vízfelszín feletti légköri rétegekben élő pszeudo-avián kultúra; S5Sz || 2: hólyagmeghajtású, kétéltű jármű

peregrin ’ spórapor; csillagközi mezővándor plazmamagja

perforák feketelyuk-vándor faj; S13Sz

riir négylábú mindenevő, macskaszerűek rendje; S8Sz, S9Sz

riorda falkában élő négylábú kisragadozó; S8Sz, S9Sz

rosoaril olajos magvú ipari növényfajta, termését a gőzgépek hajtóanyagaként használják; S8Sz, S9Sz

sarlok agresszornak minősített, többször áttelepített humanoid nép, aktuális élőhelye a Sursamen; S8Sz, S9Sz

taploidák szimbióta lények, amelyek szublimált vagy kihalt fajok élőhelyein, vagy az azok által létrehozott megastruktúrákban telepszenek meg

taralma a kaúdok kedvelt csemegéje; S8Sz, S9Sz

tropelfa űrhajók mesterséges parkjaiban gyakran előforduló, igénytelen kultúrabeli növény

tükörgondola interstelláris mobil magház; S1Sz

tuerielliák tükörgondola perceptor faj, maieutikus alrend

uomén háziasított négylábú állatfaj, hátasként használatos; S9Sz

xinthiádok légköri aeronathánok kihalófélben lévő alrendje; gázóriáslakó faj; a behemotauruszokkal rokon légjáró lények ’ bolygószellem

xirze kenyérgabona-féle; S8Sz

xolpék humanoid nép; narisiin kliensfaj

ynt négylábú mindenevő; szelídíthető, közkedvelt sarl háziállat; S8Sz, S9Sz

zeléták humanoid faj, a Prasadal bolygó egyik domináns civilizációja ’ nuersotisek

Általános szószedet

34-es Százszorszép-örvény az űr egyik nagyszegmense

512/5 TájKerék kultúrabeli mikro-orbitál és látogatóközpont; Syaung-un fészekbolygó

acikulátus bokorszerű létforma

álcamező kultúrabeli technológiai eszköz tárgyak vagy élőlények vizuális árnyékolására

állócsillag hagymabolygó élőszintjeit bevilágító, helyhez rögzített beltéri termonukleáris fényforrás ’ vándorcsillag

Alsó-Sulpin-tenger nagy kiterjedésű állóvíz, az -be ömlik a Sulpitin folyó; S9Sz

Anjrinh Hictur tartomány kolostoriskolájáról híres kerülete; S8Sz

Aoud csillag és azonos nevű csillagrendszer, Kultúra befolyási övezet; az ~ rendszerben található a Gadampth orbitál

aritmetikus hagymabolygó-altípus; az ~ hagymabolygók esetén az élőszintek egyforma távolságban követik egymást ’ exponenciális

A soktetős ház sarl iskoladráma Sinnel tollából

Asulious IV. morthanveld bolygó; Yattliai kis-Szórvány

avatoid fejlett biomimikrivel rendelkező, új generációs avatár

Az aranymosó bánata Pourl városbeli kocsma; S8Sz

Baeng-yon felszíni mikrokörnyezet; S0Sz ’ kráter

beavatottak fejlett civilizációk összefoglaló neve ’ optimaták

Békefrakció a Kultúra politikai lobbicsoportja, a Kontakt és az RK által képviselt aktív ! külpolitika egyik fő ellenzője

Belső-Caferliti spirálkar az űr egyik nagyszegmense

beltércsillag az egyes élőszintek szintmennyezetén elhelyezett és antigravitációs módon fixált mesterséges nap; a fixáció módja szerint a ~oknak két altípusa ismert: ’ vándorcsillag, állócsillag

Bilpier narisiin bolygó, Heisp csillagrendszer

Birodalmi Sokasodás-felügyeleti Tanács a Peterakási Ciklust felügyelő narisiin bizottság

bolygómag a hagymabolygók szilárd, belső magja ’ hagymabolygó

Botrey ismert szerencsebarlang és bordély, Schtip negyed, Pourl; S8Sz

Bulthmaas bolygó a Chyme csillagrendszerben

Charvin sarl közigazgatási egység, tartomány; S8Sz

Chon csillag és azonos nevű rendszer a Yattliai kis-Szórványban, a xinthiád faj otthona

Chyme csillagrendszer; a ~ rendszerben található a Bulthmaas bolygó

Clissens vándorcsillag; S9Sz

Dengroal sarl település a D’neng-oal torony tövében; S8Sz

Dillser-palota deldeyn hercegi rezidencia a yakidi Gőz-tenger partján; S9Sz

D’neng-oal torony ocht irányítás alatt álló vertikális transzportvonal, Sursamen

Domiti vándorcsillag; S8Sz

Égi Sereg tyl Loesp kormányzó támogatását élvező deldeyn vallási szekta

előfény vándorcsillag által kibocsátott, a napkeltét közvetlenül megelőző derengés

élőszint a hagymabolygók két szomszédos gömbhéja által bezárt tér ’ szintmennyezet, szintpadló

Evingratt sarl település a Pourlból Xilisk tartományba vezető út mentén; S8Sz

exaltin sarl főpapi rang

exaltin gárda a sarl főpap személyes irányítása alatt álló militáris egység

ExpandTestű morthanveld űrhajóosztály

exponenciális hagymabolygó-altípus; az – hagymabolygó élőszintjeinek egymástól való távolsága a bolygómag felé haladva fokozatosan növekszik ’ aritmetikus

Fajfenntartó Anya a Narisiin Birodalom vezetője, bolykirálynő

fátyoltanya arch ’ hagymabolygó, fátyollények

fejtörő kultúrabeli társasjáték súlyfából készült labdával

Felső rév mobil kikötő a Hyeng-zhar vízesés fölött, a Sulpitin folyó felső szakaszán; S9Sz

Felső-Sulpin-tenger nagy kiterjedésű állóvíz, a ~ből ered a Sulpitin folyó; S9Sz

felszíni zárvány a hagymabolygók külső héján elhelyezkedő speciális mikrokörnyezet ’ kráter

feltörekvő civilizáció ambiciózus, esetenként nyíltan agresszív faj, amely beavatott státuszra pályázik

fészekbolygó mesterséges morthanveld élőhelytípus

Feyrla Xilisk tartományban eredő folyó; S8Sz

Foerlinteul kultúrabeli műbolygó ’ orbitál

főipontin a Hyeng-zharia misszió főpapja; S9Sz

fő-Zamerin: narisiin főtisztviselői rang ’ Zamerin, al-Zamerin, alal-Zamerin

Gadampth kultúrabeli műbolygó ’ orbitál

Gavantille Primusz közepes méretű vízbolygó, morthanveld űrszektor

Gazan-g’ya bolygófelszíni mesterséges mikrokörnyezet ’ kráter; S0Sz

gépmag a szilárd magot közvetlenül körbevevő élőszint ’ hagymabolygó

gépsziget arch ’ hagymabolygó

Grahy morthanveld bolygó, Yattliai kis-Szórvány

Guim vándorcsillag; S8Sz

hagyma biz, tréf ’ hagymabolygó

hagymabolygó koncentrikus gömbhéjakból álló, ismeretlen rendeltetésű megastruktúra; építői az involucrák, fenntartói az ún. konstruktőr fajok ’ sztrátum, halálbolygó

halálbolygó arch ’ hagymabolygó

harangkehely speciális kialakítású, rezonáló kristályedény, ideális a zümm szesz fogyasztásához

Harmad Hulia régió az űr egyik nagyszegmense

Heisp csillagrendszer, narisiin befolyási övezet

Hemerje-palota deldeyn hercegi palota, Rasselle; S9Sz

Heurimo lezuhant vándorcsillag; S9Sz

Hictur sarl közigazgatási egység, tartomány; S8Sz

Hictureé torony ocht irányítás alatt álló vertikális transzportvonal, Sursamen

holtföld élőszintek azon területei, amelyek a héj geometriája vagy egyéb okok miatt nem kapnak direkt megvilágítást; a ~ön a héjszerkezetet általában nem borítja termőföld vagy egyéb talajtakaró réteg ’ beltércsillag, hagymabolygó

Hyeng-zhar vízesés a Sulpitin folyón; S9Sz ’ Zuhatag

Hyeng-zharia misszió deldeyn szerzetesrend; a Zuhatagnál végzett ásatások szakmai és adminisztratív irányítói ’ Hyeng-zhar

Hyeng-zhar tábor biz sátorváros; ideiglenes település, a Zuhatagnál dolgozó munkások szállása, a feltárások adminisztratív központja; S9Sz

ichteus légió sarl zsoldosok; S8Sz

Illsipine torony vertikális transzportvonal, Sursamen

Ischuer narisiin település; Bilpier bolygó, Heisp csillagrendszer

Jhouheyre ocht város-szórvány Zaranche bolygón

Jiluence monthia anyabolygó, a bálnoidok őshazája

Keande-yi régió Pourl város szomszédságában; S8Sz

Keande-yiine torony vertikális transzportvonal, Sursamen

Khatach Solus narisiin anyabolygó

Kheretesuhr szigetprovincia a Vilamia-óceánban; S8Sz

Kherien hegység Pourl város szomszédságában; S8Sz

Kiesestraal vándorcsillag; S9Sz

Klusse település a Lesuus-fennsíkon; Gadampth orbitál, Kultúra befolyási övezet kolostoriskola: szekularizált sarl oktatási intézmény, a tudás szentélye

Kuertile-szoros az űr egyik nagyszegmense

kültércsillag sarl a Meseriphine-rendszer bolygói

kráter hagymabolygó felszínén található, eredeti felszíni struktúrák felhasználásával készült, részben vagy egészben fedett, légkörrel ellátott mikrokörnyezet

labirintus ’ hagymabolygó

Lalance kontinens a Prasadal bolygón; Zoveli csillagrendszer

Lemitte sarl tábornok tyl Loesp kormányzó seregében

Lepessi báró társadalmi témájú sarl monodráma az ifjabb Prode tollából

Lepoort plató a Stafl orbitálon

Lesuus plató a Gadampth bolygón, Lesuus régió

Meast morthanveld vízi város, Gavantille Primusz bolygó, Pliyr űrrégió

mécskő foszforeszkáló, gyúlékony szénvegyület

Meseriphine csillag és azonos nevű rendszer a Harmad Hulia űrrégióban; a ~ rendszerben található a Sursamen bolygó

Moiliou szigete sarl királyi magánbirtok, Quoluk-tavak; S8Sz

monokuli antigravitációs elven működő, egyszemélyes jármű

monolifter a hagymabolygó vertikális transzportvonalain közlekedő, személy- és teherszállításra alkalmas mobil egység ’ torony

műbolygó lakható mesterséges megastruktúra

Nagy Palota deldeyn királyi palota, Rasselle város; S9Sz

nanorg távkontrollálható organizmus vagy biomechanikus szerkezet, amelyet specifikus gyógyítási céllal juttatnak a beteg szervezetébe

Natherley vándorcsillag; S9Sz

Névtelen Város elsüllyedt ősi metropolis a Sulpitin folyó árterében; S9Sz ’ Hyeng-zhar

Oausillac állócsillag; S9Sz

Obor vándorcsillag; S8Sz

Oerten felszíni mikrokörnyezet, S0Sz ’ kráter

optimaták sarl fejlett civilizációk összefoglaló neve ’ beavatottak

orbitál gyűrű formájú, szegmentált megastruktúra, mesterséges élőhelytípus ’ műbolygó

PallóTestű morthanveld űrhajóosztály

PáncélTestű morthanveld űrhajóosztály

Pandil-fwa torony ocht irányítás alatt álló vertikális transzportvonal, Sursamen Pentrl: vándorcsillag; S8Sz

Peremethine torony ocht irányítás alatt álló vertikális transzportvonal, Sursamen

Pliyr csillag és azonos nevű rendszer, morthanveld űrrégió

posztstrukturális bolygómaghoz közelebb eső élőszintek; a ~ szintek esetén a tornyok fejezetét alkotó rácsboltozat összefüggő hálózatot alkot, ezáltal az adott szinten lehetővé válik a szintmennyezet alatti, horizontális közlekedés ’ prestrukturális, hagymabolygó

Pourl sarl régió és azonos nevű főváros; S8Sz

Prasadal bolygó a Zoveli csillagrendszerben

prestrukturális bolygómagtól távolabb eső élőszintek; a ~ szintek esetén a tornyok fejezetét alkotó rácsboltozat nem alkot összefüggő hálózatot, ezáltal az adott szinten a szintmennyezet alatti, horizontális közlekedés csak korlátozott mértékben lehetséges ’ posztstrukturális, hagymabolygó

Prille közigazgatási egység Sketevi kontinensen, Bulthmaas bolygó, Chyme csillag-rendszer

Primárius űrhajótípus, nagyméretű csapatszállító egység

primer szerkezet a fátyollények által épített eredeti konstrukció ’ hagymabolygó, konstruktőr fajok, szekunder szerkezet

Quoline a Quoluk-tórendszerből eredő folyó; S8Sz

Quoluk-tavak hat tóból álló összefüggő vízrendszer Pourl város közelében; S8Sz

Quonber mobil plató, Prasadal bolygó, Zoveli-rendszer

rácsboltozat hagymabolygó primer teherhordó szerkezete, speciális kialakítású pillérgerenda rács ’ prestrukturális, posztstrukturális

Rasselle deldeyn főváros; S9Sz

Rendkívüli Körülmények a kultúrabeli Kontakt Szekció elitalakulata

Reshigue kolostoriskolájáról nevezetes sarl település; S8Sz

RésTestű morthanveld űrhajóosztály

sarkközeli sarl földrajzi irány meghatározására szolgáló kifejezés, melynek jelentése: a sarl fővároshoz közelebb eső sarkkör irányába ’ sarktávoli

sarktávoli sarl földrajzi irány meghatározására szolgáló kifejezés, melynek jelentése: a sarl fővárostól távolabb eső sarkkör irányába ’ sarkközeli

sarl agresszív külpolitikájáról ismert exóta nép, államformája királyság; S8Sz, S9Sz

Schtip Pourl város szórakozónegyede; S8Sz

Shilda sarl tartomány; S8Sz

sil a hagymabolygó talajtakarójának fő alkotóeleme; a természetes talajerózió folytán a tengerbe mosott ~ kristályokat vízben élő mikroorganizmusok juttatják vissza a szárazföldre

Sketevi kontinens Bulthmaas bolygón, Chyme csillagrendszer

Sournier sarl közigazgatási egység, tartomány; S8Sz

Stafl kultúrabeli műbolygó ’ orbitál

Steruta narisiin mobil tranzitállomás a Syaung-un körzetben

Suli deldeyn régió; S9Sz

Sullir deldeyn régiós központ a Hyeng-zhar vízesésnél; S9Sz

Sulpitin a Felső- és Alsó-Sulpin-tengert összekötő folyó; S9Sz

Sursamen aritmetikus hagymabolygó a Meseriphine csillagrendszerben

Syaung-un morthanveld fészekbolygó, 34-es Százszorszép örvény

szekunder szerkezet hagymabolygó kiegészítő szerkezeti elemei, ill. struktúrái, amelyeket a konstruktőr fajok építettek az élőszintekhez ’ primer szerkezet

szintjáró a hagymabolygó vertikális transzportvonalain közlekedő, személyszállításra alkalmas mobil egység ’ torony

szintmennyezet a hagymabolygó koncentrikus gömbhéjainak alsó síkja

szintpadló a hagymabolygó koncentrikus gömbhéjainak felső síkja

sztrátum arch ’ hagymabolygó

terraformálás adott élőhely felszíni-légköri viszonyainak módosítása egy vagy több exóta faj igényeinek megfelelően

t’leish a Gavantille Primuszon honos morthanveld népcsoport

tolmácsgép interkulturális adatátviteli egység; a ~et az ismeretlen civilizációkkal való kapcsolatteremtésre használják

torony hagymabolygó primer tartószerkezeti eleme; a vákuummal telt toronybelső vertikális közlekedőrendszerként is használatos

Tresker vándorcsillag; S9Sz

tüskevázas csontos belső vázzal rendelkező faj

Uliast sarl tábornok tyl Loesp kormányzó seregében

unga porított halmazállapotban fogyasztott tudatmódosító szer; S8Sz, S9Sz

urletin gárda sarl zsoldosegység; S8Sz

Uzretea vándorcsillag; S9Sz

vándorcsillag hagymabolygó élőszintjeit bevilágító, mobil termonukleáris beltéri fényforrás ’ állócsillag, beltércsillag

Vaw-yei torony vertikális transzportvonal, Sursamen

Vilamia-óceán beltenger; S8Sz

Voette független deldeyn királyság; S8Sz

Wiriniti Voette deldeyn királyság fővárosa; S8Sz

Xilisk Pourllal határos sarl tartomány; S8Sz

Xilisk torony vertikális transzportvonal, Sursamen

Yakid deldeyn tartomány, székhelye az azonos nevű város; S9Sz

Yattliai kis-Szórvány az űr egyik nagyszegmense

Zamerin narisiin főtisztviselői rang ’ fő-Zamerin, al-Zamerin, alal-Zamerin

Zaranche bolygó a Felső-Caferliti spirálkaron, ocht befolyási zóna

Za visszavág kultúrabeliek által kedvelt hallucinogén ital

Zoveli csillag és azonos nevű rendszer

Zuevel a Gavantille Primuszról származó morthanveld nagycsalád

Zuhatag vízesés a Sulpitin folyón; S9Sz ’ Hyeng-zhar

Zunzil ligatúra periferikus űrrégió; az iln faj származási helye

zümm szesz erős alkoholtartalmú, audio-hallucinogén ital ’ harangkehely

Hajónevek

Kultúrabeli űrhajók:

Egyedül Nem Megy Pampa osztályú MRH

Minden Jót Beléd Is Ratatata Kókler osztályú JH, ex-ÁOE

Lokális Méltóságdeficit ÁKE

Az Én Bulim, Én Sikítok ÁKE

Halmazosan Hátrányos ÁKE

Majombiztos Folyó osztályú GyH (átépített Delta osztály, Renegát)

Most Úgy Csináljuk, Ahogy Én Mondom ex-Csillagközi osztályú ÁSzE

Embernagy Böszme Kajak ÁKE

AkiOké Árok osztályú MRH

Boronáljunk Háromra Óceán osztályú RH

Finom Hangsúlyeltolódás Rónák osztályú ÁKH

Libbenő Égi Tünemény ÁKE

Xenoglossza Légi osztályú KRH

Irgumburgum Szörnyecskék ÁKE

Ha Elmész, Takaríts Fel Magad Után Gengszter osztályú BF, ex-SOE

Narisiin űrhajók:

Érted az Erőd Üstökös osztályú csillagjáró

A Századik Baromarcú Fehér törpe osztályú csillagjáró

Morthanveld űrhajók:

Frrbrrgh Hétfő ExpandTestű, 5. rend

Bumm, Reccs, Szün Anyahajó

Jhiriit Rózsás Orcáját Látván RésTestű, 4. rend

Logikát Keresek, Ne Taposs Rám PallóTestű, 3. rend

A Sursamen élőszintjei és azok lakói

Szint száma, mikrokörnyezet jellege

Az adott szinten élő fajok

0. felszíni vákuum; terraformált zárványok

narisiin kolónia, napfalók

1. vákuum

tükörgondola-keltető

2. vákuum

napfalók

3. vákuum

sötét anyag

4. óceán + légkör

gomolytestűek, hidrálok és ozmoliták

5. metán sekélyes

légi megastruktúrák, aviánok

6. gázóriás felső rétegek

hólyagtestű meanderiták

7. metántenger

monthiai örvénylakók, bálnoidok

8. szárazföld + légkör

sarlok

9. szárazföld + légkör

deldeynek, sarlok

10. gázóriás középrétegek

légfoltos meanderiták

11. metántenger

monthiai veshikulárok, örvénylakók és bálnoidok

12. gázóriás alapréteg

páratestűek

13 ősleves

perforák, hidrálok

14. jég + víz

sötét anyag

15. gépszínt

bolygószellem: xinthiád egyed

16. szilárd bolygómag

bolygószellem: xinthiád egyed

Időintervallumok

Megnevezés

Számalak

zeón

1 000 000 000

decizeón

100 000 000

centizeón

10 000 000

eón

1 000 000

decieón

100 000

centieón

10 000

millennium

1000

évszázad

100

évtized

10

év

1

Epilóg

Senble Hols feltűrt ingujjal görnyedt a mosóteknő fölé, és a szennyest gyúrta dühödt hévvel, amikor nyílt az ajtó. A férje lépett a szobába, és kézen fogva vezetett egy idegen kisfiút, aki messzi vidékről tévedhetett erre, mert a szeme is máshogyan állt, mint az itteni népeknek. Egy úri kinézetű, feltűnően jól öltözött férfi követte őket; fürtös szőke fejét barátságosan megbiccentette, akár egy herceg. Az asszony leesett állal bámult a belépőkre, majd’ kiesett a kezéből a kopott mosófa.

Choubris Hols színpadias mozdulattal keresztbe fonta a kezét a mellén, és nagy komolyan meghajtotta magát.

– Virágos jó reggelt, Hols asszony! – mondta csillogó szemmel. Komótos léptekkel a zsúfolt tisztaszoba közepére sétált, és körülnézett. (A kisgyerek rémülten kapaszkodott belé, a világ minden kincséért el nem engedte volna a kezét.) Drága posztóból szabott ruhát viselt, amilyent még a palotabeli szolgák se hordanak. Megváltozott; az arcáról eltűntek az éhezőráncok, mintha sosem lettek volna, és majd’ kicsattant az egészségtől. Az ikrek reszketve bújtak az anyjuk szoknyája mögé – olyan erősen kapaszkodtak belé, hogy szinte letépték róla a kötényt –, és onnan kukucskáltak a jövevényekre.

– Drágám, te egyre szebb vagy – bókolt Hols az asszonynak. A legkisebb gyerek a hálókamra függönye mögül leselkedett. Hols barátságosan odaintett neki, mire az rémült sivítással eltűnt a sötétben. Hols jókedvűen felkacagott, és az asszonyára nézett. – És a kis Choubris?

– I… iskolában – motyogta Senble.

Hols bólintott. – Igaz is – mondta vigyorogva. A fogai is furcsák voltak; gyanúsan fehérek és szabályosak. – Ejnye no, micsoda modortalan alak vagyok! – A jól fésült úrra bökött, aki egy kisebb halomnyi, masnival átkötött dobozt egyensúlyozott a karján. – Senble, kedvesem! Bemutatom neked Klatsli Quike urat.

A férfi szabad kezével megemelte a kalapját. – Örülök, hogy megismerhetem, asszonyom.

– Quike úr egy ideig nálunk fog lakni – jelentette be Hols fesztelenül. – Tudod, drágám, Quike úr befolyásos ember, akit eltéphetetlen érzelmi szálak fűznek… hozzánk. Feltett szándéka, hogy egy kis időre letelepszik közöttünk, és közelebbről is megismerkedik a mi kies hazánkkal. Ő pedig itt – mondta, és meglengette a furcsa szemű, megszeppent kisfiú kezét – Tork. Tork Hols, ezentúl így hívják, merthogy örökbe fogadjuk. Hadiárva a lelkem, akinek rengeteg szeretetre és gondoskodásra van szüksége, hogy kiheverje az átélt borzalmakat. Mi leszünk az új családja. Na, mit szóltok, gyerekek? Lesz egy új testvérkétek!

Senble-nél betelt a pohár. A vizes ruhát a teknőbe csapta, beletörölte a kezét a kötényébe, és fenyegetően kihúzta magát. (Az ikrek elengedték a ruháját, és visítva eltűntek a hálókamra függönye mögött.)

– Azt hiszed, te semmirekellő pernahajder – kezdte lassan, összehúzott szemmel, hogy ennyivel megúszod? Gondolsz egyet és felszívódsz, se szó, se beszéd, aztán híredet se halljuk egy teljes éven át! Már azt hittük, meghaltál… És akkor egyszer csak beállítasz ide, bocsánatot sem kérsz, de hát minek is kérnél, igaz? Aztán közlöd velem, hogy beköltözteted hozzánk a barátodat, pedig a gyerekeid ketten alszanak egy ágyban, én meg etessek egy újabb kölköt, akit ki tudja, honnét szedtél össze, amikor nekünk sincs mit ennünk? Egy árva vasunk sincs, mert neked csavarogni támadt kedved ahelyett, hogy rendes ember módjára dolgoznál, te, te… lusta disznó! Honnét veszed egyáltalán a bátorságot? Van bőr a képeden ideállítani ennyi idő után…

– Drágám, kérlek – csitította Hols. Lehuppant az ablaksutban álló, öreg karosszékbe, a megszokott helyére. Felkapta a kisfiút, és a térdére ültette. A gyerek a vállába fúrta az arcát. – Lesz étel bőven, és már ma este mindenki külön ágyban fog aludni. Jól mondom, Quike úr?

– Jól bizony – tüsténkedett Quike, kivillantva porcelán fogsorát. A dobozokat a konyhaasztalra tette, és egy pecsétes levelet varázsolt elő a kabátjából. – Öt hálószoba, asszonyom, szalon és dolgozó, külön mosóhelyiség – sorolta, és átnyújtotta a nőnek a papírt. – Ha megunják, vagy nem felel meg, bármikor választhatnak másikat.

– Előre kifizettem – dicsekedett Hols. – Egész évre.

– Ugyan miből? – fújtatott az asszony dühösen. – Az udvarnál ugyan hiába keresnél szolgálatot; más világ van itt azóta, hogy elmentél. Félévi házpénzzel tartozunk, akarom mondani, te tartozol… ez után a koszos lyuk után. Amikor berontottatok, azt hittem, a végrehajtó jön.

– A pénz miatt ne fájjon a fejed, drágám. – Hols a mosóteknő felé intett a fejével. – Az efféle aljamunkát szolgák fogják végezni helyetted, hogy kímélhesd a finom kacsódat. – Körülnézett, mintha keresne valamit. – Nem láttad a pipámat?

– Ott van, ahol hagytad! – Senble hirtelenjében nem tudta eldönteni, hogy a nyakába ugorjon a férjének, vagy hozzávágja a szennyest, teknőstül-mindenestül. – Ez mi? – kérdezte barátságtalanul, az asztalon tornyosuló csomagokra bökve.

– Ajándék a gyerekeknek – felelte Hols. – Gondoltam, bepótolom az elmulasztott születésnapokat. Ezt pedig – belekotort a zsebébe, és apró bársonydobozt húzott elő – neked hoztam.

A nő gyanakodva méregette a dobozt. – Mi van benne?

– Ajándék, kedvesem. Egy kis csecsebecse.

Senble szusszant egyet, átvette a dobozkát, és bontatlanul a kötényzsebébe lökte. Hols megbántottan pislogott.

– Új ruha, ajándékok – csóválta a fejét Senble. – Azt mondd meg, honnét van a pénz! – Összehúzott szemmel méregette a szőke férfit. – Fogadáson nyerted, mi? Vagy kártyán?

– Hát, úgy is mondhatjuk, kedves – vonta vállat mosolyogva Hols. – Egy alapból folyósítják nekem az új barátaim, bizonyos… rendkívüli körülményekre való tekintettel. – Könnyed, legyező mozdulatot tett. – Quike úr intézi a dolog anyagi részét.

– Remélem, tisztességgel megdolgoztál érte. – Senble farkasszemet nézett az urával. – Mert ha a szerencsebarlangban nyerted, akkor holnap elúszik az egész, és akkor megint bujkálhatunk a háziúr elől. Nincs több rézedényem, amit zálogba csaphatnék. Egy szál gatyában fogunk futni a zsandárok elől, szégyenszemre, és az mind a te hibád lesz, Choubris Hols!

– Ó, ettől nem kell tartanod. Mostantól minden más lesz, meglátod. – Hols megsimogatta az ölében kuporgó kisfiút. – Biztos állásom van. Felcsaptam politikusnak.

Az asszony hátravetett fejjel nevetett. – Politikusnak? Te?

– Ahogy mondom – bólintott Hols, és szélesen elvigyorodott.

Senble meredten nézte a száját; egyszerűen nem tudott napirendre térni a fogsora fölött.

– Gondold csak el: a nép egyszerű fia vagyok, aki megjárta a csillagokat, és olyan barátokat szereztem, amilyenekről mások álmodni se mernek. Remek összeköttetéseim vannak fönt és lent – bökött a mondott irányokba –, legyen áldott érte a bolygószellem neve! Csavaros ész, megnyerő külső, kivételes kommunikációs készség; mi kell még a politikához? Á, persze, egy feneketlen erszény! Képzeld, nekem olyanom is van!

Quike, mintha csak igazolni akarná a sok sületlenséget, komolyan bólintott.

– És akkor még nem is beszéltem a sokrétű élettapasztalataimról. Vagy igen? Annyi baj legyen! A lényeg, hogy jobban megértem majd politikustársaim problémáit és gyarlóságait, mint ők maguk. Minden esélyem megvan rá, hogy jó polgármester legyek, és még jobb miniszterelnök.

– Hogy micsoda? – hüledezett Senble.

– Quike úr lesz a jobbkezem, és vigyáz, nehogy folt essen a becsületemen, és ne legyek… Mi ne legyek, Quike? Egészen elfelejtettem.

– Demagóg – mosolygott a férfi.

– Á, igen, az! – legyintett Hols. – Ne is mondd, drágám: sosem gondoltam volna, hogy tisztességes szolga létemre egyszer idáig alacsonyodhatok. De hát valakinek a nemszeretem munkát is el kell végeznie, és miért ne lehetnék én ez a valaki, nem igaz? Felkavarom a politikai állóvizet, tágítgatom az emberek fejét meg a világképüket… Rájuk fér, lássuk be. Így lesz jó mindenkinek: a sarloknak, az egész Sursamennek, sőt, nekem és neked is, kedvesem. El sem tudod képzelni, milyen hálás lesz nekem az utókor; utcákat fognak elnevezni rólam, tereket, sőt, talán egy egész pályaudvart! Szóval mit mondtál, hol az a pipa?

Senble dühösen kicsapta az almárium ajtaját, lekapott valamit a fölső polcról, és a férjéhez vágta. – Nesze, a pipád! – kiabálta. – Te flúgos gazember, te!

A pipa a vállán találta el. Hols összerezzent, aztán lehajolt, a szabad kezével kitapogatta, leporolta (hál’ a bolygószellemnek, nem tört el!), és a szája sarkába biggyesztette. – Köszönöm, bogaram. – Visszaereszkedett a székébe, és elégedett sóhajjal kinyújtóztatta a lábait. A kis Tork már nem bújt a vállába, kíváncsian bámult ki az ablakon. Tágra nyílt szemében ott ragyogott egy újabb derűs nap ígérete.

Hols vetett egy pillantást zsörtölődő asszonyára, aztán Quike-ra kacsintott. – Otthon – dúdolta –, édes otthon…

Interjú Iain M. Banksszel

A regényeidet olvasva az embernek az a határozott érzése támad, hogy neked a Kultúra az abszolút csúcs; a maximum, amit az emberiség valaha kihozhat magából. Szerinted a ma embere jó úton halad? Egyszer majd mi is ilyen tökéletes világban fogunk élni?

De szép is lenne! Csakhogy erre nem sok esélyt látok. Nézz csak körül, és mindjárt belátod, hogy kívül-belül nagyon sokat kellene változnunk – de főleg belül. Először is meg kellene találnunk azt a bizonyos gént, ami a makacs és javíthatatlan szemellenzősséget kódolja, és ami miatt zabáljuk az előítéleteket: a rasszizmust, szexizmust, homofóbiát, antiszemitizmust, arabellenességet, cigánygyűlöletet, meg az összes többi marhaságot. Amíg nincs más örömünk, mint a másik lehúzása meg az egymásra mutogatás… Mit akarunk addig?

Annak idején nem így gondoltam; egyfajta jövőképként vázoltam fel a Kultúrát, de hát az naiv tacskókoromban volt, valamikor a hetvenes évek közepén, jóval az első könyvem megjelenése előtt. Azóta felnőttem… azt hiszem. Az utóbbi időben egyre pesszimistább vagyok; szerintem rajtunk az se segítene, ha a politikusainkat az utolsó szálig bölcs és mindenható MI-kre cserélnénk, és holnaptól mindenkinek meglenne mindene, amit szeme-szája kíván, a pénzt meg elfelejtenénk egyszer s mindenkorra. Ezért sem írtam le soha, hogy a Kultúra a mi jövőnk. Nem; inkább egy olyan fajé, amelynek hasonlóak az adottságaik, mint a miénk, de egészen mást kezdtek ezekkel az adottságokkal.

A könyveimből tényleg nem nehéz kitalálni, hogy nekem a Kultúra az ideális társadalom – annyira ideális, amennyire az hús-vér emberekkel lehetséges. Tudom, hogy rém naivan hangzik, de én hiszek benne, hogy ez a fejlődés útja, és a fejlett kapitalizmustól a kommunizmusig bezárólag minden politikai formáció errefelé tart. Egy kapitalista rendszerben a javak szűkössége a gond, a szocializmusban pedig az elmélet és a gyakorlat közötti ordító különbség és az időparaméter; a baloldali struktúrákban ugyanis a legkisebb átalakulás is iszonyatosan sokáig tart. Mindenesetre érdekes volna makroszinten eljátszadozni ezzel a dologgal; szerintem hosszú távon mindenki jól járna vele.

A Kultúra-regények több ezer évet ölelnek fel, a központi motívum mégis mindig ugyanaz: a háború. Szerinted a népirtás, a tömegkatasztrófák a fejlődés velejárói?

Nem feltétlenül. Inkább arról van szó, hogy egy könyvben fontos a konfliktus, az adja meg a történet sodrását. Ha a Kultúra békés-boldog mindennapjairól írnék, az olvasó horkolva fordulna le a székről. Én azokra a ritka pillanatokra fókuszálok, amikor folyik a vér és zajlanak az események, mert ezekből lehet igazán jó könyvet írni. Írhatnék ráérősen hömpölygő intellektuel-opuszt vagy folytatásos családregényt komplikált lelkivilágú szereplőkkel, akik átláthatatlan viszonyba bonyolódnak egymással és a saját egójukkal (és ezt az egészet kipakolhatnám az űrbe, mondjuk egy kultúrabeli orbitálra), de ez a műfaj engem nem vonz – az olvasóimat még kevésbé, azt hiszem.

Különben is, minek egy ilyen sztorit kipakolni az űrbe? Aki viszonyregényekre vágyik, az hagyja békén a távoli jövőt meg az idegen lényeket, és maradjon a jó öreg jelenben; az őszintébb és elegánsabb megoldás, nem igaz? Ha meg opera, akkor ne szappanopera legyen, hanem vastagon… hogy is mondta Brian Aldiss? Színes Szélesvásznú Barokk Űropera; ez az! Az SF-ben annyi effektet és terminus technicust használhatok, amennyit nem szégyellek, és ezt rettentően élvezem… Ha jobban belegondolok, Gerry Anderson a hibás: ő fertőzött meg a nagy robbanások iránti gyerekes rajongásával. Amikor kitalálok egy rejtélyes, ősi szerkezetet, rögtön beugrik egy kép a Viharmadárból, és máris azon töröm a fejem, hogyan robbanthatnám miszlikbe az egészet, hogy a szomszéd galaxisból is a csodájára járjanak.

Azt nyilatkoztad valahol, hogy inkább SF-íróként gondolsz magadra, pedig a Science fiction mellett kortárs irodalmat is rendszeresen publikálsz.

Az SF az igazi szerelmem! Imádom a szabadságot, amit ad, de éppen ebből fakadnak a korlátai is: mi lesz, ha egyszer csak kifogyok az ötletekből? A szépirodalom írásának mások a nehézségei és örömei: az ember egy adott szabályrendszerben gondolkodik, vissza kell fognia a fantáziáját, viszont ha gúzsba kötve is sikerül szépen táncolnia… na, olyankor igazán büszke lehet magára.

Volt egy rossz periódusom, mielőtt a Száműzőt megírtam volna; attól féltem, hogy soha többet nem fogok SF-et írni. Nem mintha elment volna tőle a kedvem – egyszerűen úgy éreztem, hogy elhagyott az ihlet. Ahogy az ember öregszik, egyre kevesebb új impulzus éri, kevesebb dolog ragadja meg a fantáziáját, és bár a rutin sokat számít, rutinból nem lehet jó Science fictiont írni. Az SF alfája és ómegája az ötlet. Egy jó kortárs regény originális gondolatok nélkül is remekül megáll; elég egy érdekes történet érdekes szereplőkkel, akiknek van valami általánosan érvényes mondanivalójuk. Ezt nem kritikaképpen mondom; a kortárs irodalomban sorra születnek az abszolút irányadónak mondható, izgalmas alkotások, de a zéró-invenció módszer az SF-ben nem működik.

Derűs, optimista embernek tartom magam, de abban a néhány hónapban teljesen kikészültem; visszahúzódtam a csigaházamba, és azon tépelődtem, vajon mi történhetett velem, és mi lesz, ha végleg búcsút kell mondanom az SF-nek. Végül úgy döntöttem, egy kicsit máshogy állok hozzá, mint eddig, és egy Kultúrától teljesen idegen civilizációt képzelek el; néhány hónap leforgása alatt összeraktam ezt a világot, és ebből született a Száműző. Kijött a könyv, én meg rettentően megkönnyebbültem; helyreállt az önbizalmam, és nagyon remélem, hogy ez a lendület még jó pár évig kitart. Felváltva fogok szépirodalmat és sci-fit publikálni, ahogy eddig is tettem – legalábbis ezt tervezem. De hát ki tudja, mit hoz a jövő? Talán tényleg az SF tűnik el először az életemből. Majd meglátjuk!

Évről évre újra felröppen a hír, hogy egyik-másik könyvedből mozit csinálnak; a regényeid képszerűsége, erős vizualitása szinte kínálja magát. A Darázsgyárat és a The Bridge-t már játszották is színházban. Szeretnéd mozivásznon viszontlátni a műveidet, vagy inkább hagyjanak békén a filmesek?

Vegyes érzéseim vannak a regényeim megfilmesítésével kapcsolatban. Amíg a terv nem több mint forgatókönyv, a sztori az íróé, de ha egyszer vászonra vagy a tévéképernyőre kerül, akkor kikerül a kezéből, ami jó is, meg rossz is… Egy író szereti azt gondolni (na jó; én szeretem azt gondolni), hogy a könyveim világában, a saját történeteimben én vagyok az isten; úgy pakolom egymásra a dolgokat, ahogy akarom. A film képei viszont erősebbek, mint a papírra vetett gondolat; felülírják az olvasmányélményt még akkor is, ha valaki előbb találkozott a könyvvel. Másrészt a mozi olyanokhoz is eljut, akik amúgy sohasem vennék kezükbe a könyvedet. A filmadaptációk állati jól fizetnek, és ez sem utolsó szempont, meg aztán ilyenkor több könyv is fogy. Szóval mint minden másnak, ennek is megvannak a maga előnyei és hátrányai.

A Phlebast például nagyon jó volna moziban látni. A technológia már adott hozzá, nem is a trükkök meg az animáció miatt aggódom. Amitől nagyon félek, az a kedvenc hajóim megjelenítése; ha azokat elrontanák, én nem is tudom… Bökné a csőrömet, az biztos.

Szerinted milyen irányba tart a tudomány? Mi lesz a következő nagy lépés: megalkotjuk az első MI-t, vagy teleszórjuk a világűrt a digitális személyiséglenyomatainkkal?

Jó kérdés. Nem hiszem, hogy egyhamar futószalagon gyártjuk majd a másolatokat magunkról, sem digitálisan, sem hús-vér valónkban. Egyrészt ez túl szép lenne, másrészt a dolog felvet egy sor elméleti és gyakorlati problémát, amire nincs konkrét megoldásunk. Túlságosan röghöz kötöttek vagyunk, a fizikai dimenzió foglyai. Az embert a világban, a társadalomban, a szűkebb közösségben elfoglalt helye határozza meg. A tudat nem valami szimpla adathalmaz, hanem a nagy egész leképzése.

Ami az MI-ket illeti, a lehetőség már most is adott; maholnap közöttünk fognak élni a gondolkodó, önálló tudattal rendelkező gépek. Ez legföljebb azoknak okozhat meglepetést, akik meg vannak győződve róla, hogy a lélek az ember kiváltsága. Ki így fogalmazza meg, ki úgy, de mindenki tisztában van vele, hogy az anyag az élet bölcsője; a test és a lélek nem zárja ki egymást (jó esetben, de ebbe most ne menjünk bele). Egyetlen sejtből leszünk, egy marék atomból, és ez maga a csoda – ezt a csodát hívhatjuk evolúciónak is, vagy alkalmazott biokémiának. Oda akarok kilyukadni, hogy az anyag és a tudat között nagyon mély összefüggések vannak. Meggyőződésem, hogy az MI-k kora hamarosan el fog jönni. Hacsak nem tör ki közben a harmadik világháború vagy más kataklizma, ami hosszú időre visszaveti a civilizációnkat. Persze el lehet képzelni olyan forgatókönyvet is, ahol a mesterséges intelligencia kutatása vallási és egyéb okokra hivatkozva a háttérbe szorul – hirtelenjében a Dűne mentátjai jutottak az eszembe – de ez csak késleltetheti a folyamatot.

Az utolsó kérdésem: ha egy hónapra belebújhatnál valamelyik könyvbeli szereplőd bőrébe, kit választanál?

Hmm. Biztos, hogy kultúrabelit. Azzal nem nyúlhatok nagyon mellé, hisz’ mégiscsak utópiáról van szó, nem igaz? Lássuk csak… főszereplő biztos nem lennék, mert azokat mindig csúnyán megrágja az élet, ráadásul megvan az a rossz szokásuk, hogy nem érik meg a történet végét. Úgyhogy, azt hiszem, beérném egy mellékszereplővel, mondjuk egy teljes jogú, testileg felturbózott kultúrabeli polgárral. Persze pusztán a tudományos kíváncsiság beszél belőlem; véletlenül se a drogmirigyekre fáj a fogam vagy a félórás multiorgazmusra! Bár ha jobban belegondolok…

A fenti interjút Mary Branscombe, a Socialist Review, az SFFWorld, a www.sandm.co.uk, az io9.com és az SFX engedélyével közöltük.

Iain M. Banks 1954-ben született Skóciában. A skót Stirling Universityn irodalmat hallgatott. Első regényét – A Darázsgyárat – az Independent című angol napilap szavazása alapján beválasztották az évszázad 100 legjobb könyve közé. Azóta folyamatosan jelennek meg könyvei hol Iain M. Banks, hol Iain Banks néven, kirobbanó sikert aratva. John Sutherland, a London Review of Booksban 1993-ban ezt írta Banksről:

„Ahogy Graham Greene-ből kettő volt, úgy Banksből is. Iain Banks hat »klasszikus« regényt írt, míg Iain M. Banks hat sci-fi regényt. Banks olyan tehát, mint a sziámi ikrek: születésétől fogva egy test, de két lélek.”

Regényei számos nyelven láttak napvilágot, s a filmstúdiók érdeklődéséi is felkeltették. Legújabb sci-fi regénye 2010 októberében jelent meg Surface Detail címmel.