IAIN M. BANKS

KÖZELKÉP

„Ötletes, furmányos… Félelmetesen eredeti!”

Daily Mail

„Mesteri játék a képzelettel, melyben az író csak azért húzza meg a határt, hogy frivol eleganciával átléphessen rajta.”

Time Out

„Banks a kortárs SF meghatározó személyisége: lendületes tollú, nyughatatlan fantáziájú alkotó, aki zavarba ejtő vízióival, elegáns és sodró lendületű lét-meséivel

a science fiction-hagyományok legtisztább vonulatát viszi tovább.”

William Gibson

IMPRESSZUM

Iain M. Banks: Surface Detail Copyright © Iain M. Banks, 2010

Hungarian translation © Gálla Nóra, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Iain M. Banks: Surface Detail Orbit Books, New York, 2010

Fordította: Gálla Nóra

ISBN: 978-615-5468-19-3 (epub) ISBN: 978-615-5468-20-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely Borítódesign: Lauren Panepinto Borítófotók © Shutterstock A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba Szerkesztő: Bordás Veronika Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Sethnek és Larának

Adèle, mindent köszönök neked.

EGY

– Nem könnyíti meg a dolgunkat, annyi szent – dohogta egy férfihang.

A lány magasan a fejük fölött egyensúlyozott, a sötétség elrejtette az alakját, mintha fekete pokrócba burkolózott volna. Bár a helyzete egyre kilátástalanabbnak tűnt, az arcán csúfondáros mosoly terült szét. Megizzasztalak benneteket – gondolta magában –, meg ám! A hajsza a vadásznak is tartogathat kellemetlen meglepetéseket. Arra tippelt, hogy az iménti hang tulajdonosa csak Jasken lehet, Veppers személyi testőre, a biztonsági gárda főnöke. Hát persze, hogy Jasken, ki más?

– Velem packázik? Mit képzel magáról ez a kis… – zengett egy másik, sértett bariton. Ezek szerint személyesen Veppers vezeti az üldöző különítményt. A lány összerezzent.

– Mit látsz? – dörögte Veppers.

A testőr körbekémlelt a távcsövével. Régimódi pilótaszemüvegnek tűnt, de a legsötétebb éjszakában is ugyanolyan remekül lehetett vele tájékozódni, mintha csak fényes nappal lenne. Az ember hőképét, sőt, állítólag még a rádióhullámokat is érzékelte. Jasken sosem vált meg a csodagukkertől, bárhová ment, mindig magával vitte. Most viszont hiába fürkészte a hatalmas színháztermet, nem látta a szökött madárkát.

A lány egy díszlet kiálló peremén állt, hátát a vékony kárpitnak vetve. Ilyen közelről nem lehetett megállapítani, mit ábrázolt maga a kép – egy idilli falut, vagy egy romantikus tájképet –, a mázolmány alaktalan, színes foltok halmazának tűnt. A két férfi léptei már a keskeny szervizhídon döngtek, közvetlenül alatta. A testőrrel ellentétben ő csak a saját szemére hagyatkozhatott, így nem látta tisztán az alakjukat.

Egyikük fegyvert szorongatott a kezében.

Mély lélegzetet vett, kezét ökölbe szorította. Óvatosan ide-oda tekergette a nyakát, és igyekezett ellazítani begörcsölt vádliját. A vásznat szegélyező léc valamivel keskenyebb volt a cipőtalpánál, így kénytelen volt kifelé fordított lábfejjel araszolni rajta. Sokemeletnyi mélység tátongott a lába alatt, a színpad a sötétbe veszett. Aki innen leesik, zuhanás közben biztosan eltrafál egy-két reflektortartó állványt, spekulált magában.

A színpad fölötti zsinórpadláson, ahol a használaton kívüli díszleteket tárolták, még teljes kivilágítás mellett is komoly mutatvány lett volna előrejutni. A lány végtelenül lassan, óvatosan araszolt tovább. A sarka még mindig fájt ott, ahonnan előző este kitépte a nyomkövetőt.

A két férfi abbahagyta a pusmogást, és a testőr előkapta az adóvevőjét.

– Hallgatom, dr. Sulbazghi – mondta. Veppers odahajolt, hogy hallja az orvos válaszát. Semmiféle kommunikációs eszközt nem hordott magánál, még egy szimpla személyhívót sem. Ezt a luxust egyedül ő engedhette meg magának.

Veppers, Jasken és dr. Sulbazghi… Vajon hányan üldözik még? Veppersnek tucatnyi testőre van, és egy hadseregnyi csatlósa, akiket szükség esetén mozgósíthat. Az opera biztonsági őreit is ráuszíthatja, elvégre az egész kóceráj az övé. Még ha a talpnyalóin kifogna is a feladat, régi barátja, a rendőrfőnök biztosan a segítségére siet a saját embereivel. Ha kell, másnapra az egész város őt keresi. Felsóhajtott, és elszántan továbbaraszolt a peremen.

– Az északi falon? – Veppers felnézett a díszletekre. – Nem, ott nincs. Istenemre, elnáspángolom a tetovált hátsóját, csak találjam meg. Lededje! – kiáltotta bele a sötétbe.

A lány összerezzent. A vászon finoman meglebbent a háta mögött. Ösztönösen a derekán lógó kései után kapott. Egy pillanatra kibillent az egyensúlyából, aztán elengedte a markolatot, és némi balanszírozás árán sikerült kiegyenesednie.

– Lededje! – A férfi hangja ide-oda pattogott a zsinórpadlás sötét rekeszei között. A lány továbbaraszolt. A léc meghajlott a talpa alatt, kezdett elválni a vászontól.

– Fejezzük ezt be, kedvesem. Engem egy partira várnak, és tudod, milyen sokáig tart, amíg átöltözöm. Astil aggódni fog, ha nem érünk haza idejében. Ugye nem akarod, hogy a jó öreg aggódjon?

Csakhogy a lányt nem érdekelte Veppers nagyképű komornyikja. Tőlem a „jó öreg” akár fel is fordulhat, gondolta.

– Csak néhány napra hagylak magadra, és így elkanászodsz… Elég a bújócskából! Gyere elő! Esküszöm, nem bántalak. Vagyis nem nagyon. Megúszod egy pofonnal. Vagy egy újabb tetoválással. Ez az; egy új darab a gyűjteményedbe. Szépen megcsinálják, ígérem. Mit szépen, művészien! Tudod, hogy nem adom alább, nekem mindenből a legjobb kell. Csak egy aprócska tetoválás… Látod, milyen nagylelkű vagyok? Légy jó kislány, és bújj elő! Ne várd meg, hogy elveszítsem a türelmemet! Most még vicces a dolog, de ha tovább makacskodsz… A végén azt kell hinnem, hogy fellázadtál ellenem. És én nem tűröm a lázadást. Senkitől.

– Fulladj meg! – mormolta a lány.

A léc megreccsent a lába alatt. Lededje nagyot nyelt, és sietősen továbblépdelt.

– Kihúzod a gyufát, hallod? – harsogta Veppers. – Én itt a lelkemet kiteszem, te meg… Ugye, Jasken, milyen hálátlan? – A testőr motyogott valamit, aztán megint felharsant Veppers hangja. – Tessék, Jasken is egyetért velem, pedig ő olyan elszántan szokott védeni téged, hogy ha nem ismerném jobban, azt hinném, összejátszotok. Egy-kettő, rajtad a sor, kislány! Nem mondom még egyszer. Kezdem elveszteni a türelmemet. Hallod, amit mondok?

– Hogy a mennykőbe ne hallanám? – dünnyögte a lány.

Joiler Veppers megszokta, hogy mindenki engedelmeskedik neki. Úgy viselkedett, mintha övé lenne a világ, és valóban: mesés vagyonának meg kiterjedt kapcsolatrendszerének köszönhetően a sichulti helynökségben semmi sem történhetett a tudta és beleegyezése nélkül.

– Ide figyelj, Lededje, komolyan beszélek. Gyere elő azonnal! Ne várd meg, hogy utánad menjek.

A lány kitartóan továbbhaladt. Újabb reccsenés hallatszott, de Veppers monológja szerencsére minden más zajt elnyomott.

– Ötig számolok. Addig meggondolhatod magad. – Lededje lassan előrecsúsztatta a lábát. Nincs visszaút, gondolta, és bár szíve mélyéből gyűlölte a férfit, elfogta a rémület. Ekkor éles csattanás hallatszott; Veppers összeütötte a tenyerét. – Egy – kiáltotta. Szünet következett, majd újabb taps. – Kettő!

Lededje egyre kétségbeesettebben tapogatózott a vászon túlsó vége felé. A fal mentén egymást érték a létrák meg állványok: megannyi lehetőség a szökésre. Bárcsak már ott lenne! Felhangzott az újabb taps. A csattanás egyre nyersebben verődött vissza a falakról. – Három!

Próbálta felidézni magában, milyen széles lehet a színpad. Sokszor járt az operában Veppersszel, aki mindenhová magával cipelte, mint valami két lábon járó trófeát, üzleti zsenijének újabb fényes bizonyítékát. Több tucat előadást végigültek a díszpáholyban, de most csak arra emlékezett, hogy az operaház riasztóan hatalmasnak tűnt, a reflektorfény bántotta a szemét, a díszletek öncélúan komplikáltak és agyongépesítettek voltak, és az egész színpad csupa rejtekajtóból, trükkös emelőből és süllyesztőből állt. Két oldalról füstgépek okádták a ködöt, a színpad fölött petárdák durrogtak, a süllyesztett zenekari árokban a zenészek pedig teljes beleéléssel húzták a kíséretet a mereven lépkedő, cifra kosztümökben páváskodó énekesek produkciójához, akiknek a hangját nagy teljesítményű erősítők igazították a zenekar bömböléséhez.

Az egész olyan volt, mintha egy hatalmas holoképernyőt figyelt volna az ember, ami csak a színpadot mutatja, és így – lényegéből adódóan – képtelen azokra a váratlan lépték-és nézőpontváltásokra, amelyekhez a filmvásznon szokott az ember. Rejtett kamerák követték a szereplők minden mozdulatát, a háromdimenziós közelképeket óriási oldalképernyőkre vetítették. Ennek ellenére (vagy talán éppen a heroikus erőfeszítés és az efféle szuperprodukciókra fordított hihetetlen mennyiségű pénz és energia miatt) a végeredmény bárgyúan falsnak tűnt. A dúsgazdagok számára a filmművészet nem volt elég szórakoztató, ezért a klasszikusnak számító történeteket színpadon, valós időben újrajátszatták. Lededje a maga részéről jobban szerette a filmeket.

Veppers persze imádta az operát.

Te jó ég, hányszor cipelte magával, hogy az emberek megbámulhassák, mint valami egzotikus háziállatot! Udvariasan csevegnie kellett vadidegenekkel, csak hogy azok másnap elújságolhassák a barátaiknak: látták Veppers tetovált kedvencét, sőt, beszéltek is vele! Maga az előadás persze csak ürügy volt. Azokon az estéken az igazán fontos események nem a színpadon zajlottak, hanem az előcsarnok hatalmas kristálycsillárai alatt, a márványfolyosókon, a szalonok fejedelmien megterített büféasztalainál és persze az előkelőségeknek fenntartott első sorokban és páholyokban. A gazdagok és hatalmasok önmagukat tartották a fő attrakciónak. Megjelenésük és távozásuk, jövésük-menésük és a futótűzként terjedő pletykák szolgáltak az összejövetel valódi céljául; a pazar épület és a színpadi előadás csak a körítés volt.

– Elég a komédiából, kislány! – kiabálta Veppers.

Ha csak hárman lennének a nyomában – Veppers, Jasken meg az a tökfilkó Sulbazghi –, talán lenne esélye. Veppers nem akarta, hogy híre menjen ennek a kínos incidensnek. Jasken és az orvos mellékes, bennük feltétel nélkül megbízik. Ők sose fecsegnék ki a titkait. De ha idegeneket is be kell vonnia az akcióba, másnap az egész város arról fog beszélni, hogy a védence megszökött, és ez foltot ejtene a drágalátos renoméján. Joiler Veppers önbizalmánál csak a hiúsága volt nagyobb. Aki ennyire fenn hordja az orrát, az előbb-utóbb hasra esik… – Öt!

Lededje összerezzent. Egy pillanatra még az óvatos araszolást is abbahagyta.

– Jól van. Te akartad! – üvöltötte Veppers. A lány egy pillanatra behunyta a szemét. –Jasken…

Ekkor Lededje halkan, hogy úgy tűnjön, mintha távolról érkezne a hangja, elkiáltotta magát. – Uram!

– Na, mi az?

– Ez ő. Led? – kiabált Jasken. – Hol vagy?

– Itt vagyok! Büntess meg, uram, rászolgáltam. De előbb hozz le innen!

– Még szép, hogy megbüntetlek – motyogta Veppers. – Hol vagy, Lededje, szívem? Merre keressünk?

A lány fölemelte a fejét, és szavait az óriási vásznaknak címezte, amelyek úgy himbálóztak a magasban, akár a pakliba fogott kártyák. – A zsinórpadlás tetején, uram. A legfelső szinten, azt hiszem.

Jasken hitetlenkedve bámult a magasba. – Hogy mászott fel oda?

– Te látod?

– Nem, uram.

– Mutasd magad, gyermekem! – kiáltotta Veppers. – Nem tudsz jelezni valahogy?

– Áh, hmm, egy pillanat – felelte a lány. – Mindjárt…

Ismét elindult a peremen, fürgén araszolva a fal felé. Vajon milyen messze lehet? A páholyból nézve a díszletek hatalmasnak tűntek, valószínűleg félúton sem jár. – Volt egy elemlámpám valahol… – kezdte. Talán nyerhet egy kis időt, mielőtt Veppers végleg elveszíti a türelmét.

– Dr. Sulbazghi van a vonalban – jelentette Jasken. – Az igazgató beszélni szeretne önnel.

– Remek! Már csak ez hiányzott.

– Az igazgatót aggasztja a kialakult helyzet, uram. Tudni szeretné, mi folyik az operaházában.

– Világosítsd fel az urat, hogy ez az én operaházam – vetette oda Veppers. – Mondd neki, hogy a kíséretem egyik tagja eltévedt. Azonnal kapcsolják fel a reflektorokat. – Egy darabig csönd volt, aztán dühösen kaffantotta: – Igen, az összeset!

– Fenébe! – Lededje még gyorsabbra vette a tempót, a faléc a lába alatt vészesen recsegett és imbolygott.

– Lededje – kiáltotta Veppers –, hallasz?

A lány nem válaszolt.

– Maradj, ahol vagy. Ne mozdulj, hallod? Csinálunk egy kis fényt.

A reflektorok lustán felizzottak. Mindegyiket a színpadra irányították, a nagy fénykörök odafentre épp csak annyi világosságot vetettek, ami halvány derengésbe vonta az állványokat és traverzeket. A vászon szürke, fehér, kék és fekete foltjai egy árnyalattal élesebben rajzolódtak ki, de még mindig nem lehetett tudni, mit ábrázol a kép. A távolban néhány hasonló díszletelem lógott, némelyik háromdimenziós, több méter vastag darab volt; az egyik egy ódon kikötőt ábrázolt, a másik egy kisvárosi utcát, a harmadik falusi házikókat, hegyormokat, buja erdőben kanyargó ösvényeket. A tárolórekeszek a tetejüknél fogták össze őket, mintha egy gigantikus képeskönyv lapjai lennének. Lededje megállapította, hogy félúton jár, a színpad közepe fölött. Még legalább húsz méter volt hátra a túlsó falig. Gyors pillantást vetett lefelé. A fényárban úszó színpad jó harminc méterre lehetett alatta. A léc egyre vészesebben recsegett, mintha szú percegne a fában. Eltökélten araszolt tovább. Mi mást tehetett volna?

– Még mindig nem látlak.

– Uram, nézze! Az a függöny mozog.

– A kurva életbe! – szívta a fogát a lány, és fürgébben kúszott tovább.

– Lededje, mondj valamit!

– Uram, ott van! Már látom.

– Picsába! – helyesbített Lededje. A léc érezhetően meghajlott. Aztán puskalövésszerű robajjal kettétört, és a lánynak már csak arra maradt ideje, hogy előkapja a késeit.

Jasken felkiáltott.

Lededje tövig döfte a pengéket a vastag vászonba. Felhúzódzkodott, és erősen kapaszkodott a markolatokba, de a vászon sziszegve hasadni kezdett. A lánynak eszébe jutott egy régi filmjelenet. Gyors mozdulattal elfordította a pengéket, hogy vízszintesbe kerüljenek. A vászon nem hasadt tovább, a lány teste egy rántással megállt. Tehetetlenül himbálózva lógott a mélység fölött.

Ez nem lesz jó, gondolta. A karja remegni kezdett.

– Mi a… – kezdte Veppers, aztán: – Te jó ég! Csak nem…?

– Gyorsan, forgassák el a díszletet, uram! – hadarta Jasken. – Aztán eresszék a színpadra!

– Persze, hogyne. Sulbazghi, hallotta?

Mondott még valamit, de a lány nem értette, mert a vér egyre hangosabban dübörgött a fülében. Zihálva szedte a levegőt. A vásznat kárpitosszögek rögzítették a deszkához, és jobb kéz felé, alig egy karnyújtásnyira még épnek tűnt a perem. Ha át tudna lendülni… Lassan, nagyokat fújtatva hintázni kezdett, s közben kétségbeesetten kapaszkodott a markolatba. A két férfi odalentről folyamatosan kiabált, de nem értette, mit mondanak. A lába ingaként lengett ide-oda, egyre nagyobb amplitúdóval, a vászon hullámzott a feje fölött. Mindjárt eléri…

Sikerült a lábát megakasztania a peremben, s mikor megbizonyosodott róla, hogy a deszka megtartja a súlyát, óvatosan kihúzta az egyik kést, és a feje fölött újra belevágta a vászonba, ügyelve rá, hogy vízszintesen tartva lefelé nyomja, nehogy a vászon ismét hosszában felhasadjon. Amikor sikerült stabil helyzetbe tornásznia magát, kihúzta a másik kést is, és magasabbra szúrta a feje fölött.

– Most mi a fenét művel?

– Lededje! – kiabálta Jasken. – Ne csináld! Leesel és összetöröd magad.

A lány szorosan a vászonhoz húzta magát, és megkönnyebbülten fújt egyet. Aztán újabb lendületet vett, és még magasabbra döfte a kést. Sosem gondolta volna, hogy ennyi erő lakik az izmaiban. Kár, hogy mindjárt leeresztik a díszleteket, és akkor vége a játéknak. De ez sem tántorította el, rendületlenül tört egyre feljebb és feljebb. Nem fogja olcsón adni a bőrét. Lehet, hogy Veppers gyerekes csínytevésnek tartja a szökését, ő viszont véresen komolyan gondolja a dolgot. Szabadság vagy halál. Más lehetőség nincs.

Halk csikorgás közepette az összes díszlet mozgásba lendült, méghozzá… igen, fölfelé! Komótos tempóban emelkedtek a zsinórpadlás sötétjébe. Legszívesebben felnevetett volna, de nem volt hozzá ereje. Lábaival támasz után tapogatózott. Nagy nehezen talált egy hasadást, és a karjára nehezedő teher rögtön elviselhetőbbé vált.

– Idióták! – üvöltötte Veppers. Jasken is kiabálni kezdett. – Állítsa meg! Lefelé! Lefelé, ha mondom, nem hallja? Sulbazghi! Ez lázadás! Sulbazghi!

A forgódob tovább emelte a díszleteket, mint valami roppant grillsütő a nyársakat. A lány hátranézett a válla fölött. Az összes díszlet mozgásban volt, egy részük vele együtt felfelé, más részük – a hátsó színpadhoz közelebb esők – lefelé tartottak. A szomszédos díszletfüggöny sík vászonlap volt, keresztgerendákkal merevítve, a felülete semmilyen fogódzót nem kínált. A feje fölött, a magasban komplikáltabb installációkat látott, apró, beépített fények világítottak rajtuk. Újabb lyukat vágott a vászonba, ezúttal szemmagasságban. Orrát a vastag szövethez nyomta, és átlesett a túloldalra.

Odaát háromdimenziós díszletet látott meredek palatetőkkel, ereszcsatornákkal, manzárdablakokkal és kéményekkel, amelyekből valódi füst kezdett gomolyogni. A háztetők fölött fémháló feszült az éjszakai műégboltra, amelyen fénypöttyrengeteg imitálta a csillagokat. Az idilli kép egyre közelebb és közelebb került hozzá.

Ügyet sem vetett az odalent hadonászó férfiakra. Kitágította a lyukat, átmászott a másik oldalra, és gondolkodás nélkül rávetette magát a háztetőre. Arra azonban nem számított, hogy a vászon beleng, amint elrúgja magát tőle. Zuhanás közben éppenhogy sikerült elkapnia a színpadkép peremét. A kései kihullottak a kezéből és hangos csattanással értek földet a színpadon. A lány megkapaszkodott egy ereszcsatornában, lábával egy franciaerkély korlátjára támaszkodott.

A férfiak torkuk szakadtából üvöltöztek, mondandójukat részint neki, részint Sulbazghi doktornak címezve, de a lány rájuk se hederített. Heroikus erőfeszítéssel feltornászta magát a kovácsoltvas korláton, aztán tovább kapaszkodott, egyre följebb és följebb a műpatinás ereszek és timpanonos ablakpárkányok között. Végül sikerült feljutnia a díszlet tetejére, és – óvatosan egyensúlyozva a kémények erdejében – éppen megindult volna a közeli állványzat felé, amikor az óriási gépezet egy rántással megállt. Lededje elvesztette az egyensúlyát, megcsúszott, és már zuhant is lefelé.

Az életét a fénypontokkal hintett műégbolt-fémháló mentette meg, amely bár megnyúlt a váratlanul ránehezedő súlytól, és recsegett-ropogott, de nem szakadt el. A drótok a lány tagjai köré tekeredtek, és minél jobban kapálózott, annál inkább beléjük gabalyodott.

– Most! – hallotta Veppers kiáltását.

Dörrenés törte meg a csöndet. A csípőjébe erős fájdalom nyilallt. A kék fénypontok hullámozni kezdtek a szeme előtt, és a világ elsötétült.

*

Valaki a vállán cipelte, aztán kiterítették a földre.

Megpróbálta mozdítani a karját, a lábát, de nem sikerült. Legalább nem vágták a földhöz, mint egy zsákot, hanem óvatosan fektették le. Ez jó jel, gondolta. A feje tiszta volt, és nem hasogatott annyira, mint a legutóbbi hasonló kalandja után.

Vajon mennyi idő telhetett el, és hol van? A rezidencián, az operaház mellett? Vagy az Espersiumon? A szökevényeket általában a családi birtokra vitték, amíg Veppers ki nem találta, mi legyen a sorsuk. Sokszor heteket vártak, mire megtudták, milyen büntetést eszelt ki számukra. Jasken kábítólövedékei jó pár napra kiütötték az embert, ennyi idő alatt egy másik földrészre is elvihették, vagy akár egy másik bolygóra.

Hárman beszélgettek fölötte, de a szavaikat nem értette. Úgy döntött, megkockáztatja, hogy kinyissa a szemét, és egy gyors pillantást vet fogvatartóira. Lehet, hogy mégiscsak a városi házban van?

Nagy, sötét terem közepén feküdt. Közvetlenül mellette ott állt Veppers. Dús, fehér haja glóriaként övezte aranybarna arcát, válláról nehéz köpeny lógott. Egyik embere éppen Lededje dereka körül matatott.

Aztán dr. Sulbazghi őszbe vegyülő haja, és szikár, szögletes arca úszott a képbe. Veppers kezébe nyomott valamit. – A kései, uram.

Veppers elgondolkodva simított végig az arasznyi pengéken. – A kis bestia! Ellopni a családi ereklyéket!

– A kések az ön megboldogult nagyapjáé voltak – harákolta az orvos mély, reszelős hangján. – Tudjuk, uram.

– A kis hölgy dédszüleitől szerezte őket az öreg, szóval bizonyos értelemben… De mindegy, a lopás akkor is lopás marad. – Veppers a zsebébe süllyesztette a késeket.

Dr. Sulbazghi leguggolt Lededje mellé és kitapintotta a pulzusát. A mennyezet az orvos feje fölött sötétbe veszett.

A másik oldalán Jasken ült a földön, fegyverrel az ölében. Pilótaszemüvegét a homlokára tolta, és a kábítólövedéket nézegette. Sápadt arcán aggodalmas fintor ült. Mögötte fémállványzat sötétlett, a magasban egy színpadi díszlet himbálózott: tucatnyi háztető, kovácsoltvas erkélykorlátokkal és timpanonos padlásablakokkal.

Még mindig az operaházban lennének? Képtelenség! Jasken lórúgásnyi altatóadagokat szokott használni. Nem térhetett magához ilyen hamar!

– Láttátok? Mintha pislogott volna. – Veppers leguggolt a lány mellé, bő köpenye legyezőként terült szét körülötte. Lededje behunyta a szemét, még a lélegzetét is visszafojtotta. Óvatosan megmozgatta az ujjait, és elégedetten állapította meg, hogy fel tudna ülni, ha akarna.

– Lehetetlen – rázta a fejét az orvos. – Ma már biztosan nem tér magához. Igaz, Jasken?

– Hát – vakarta az állát a testőr. – A lövedék csontot ért. Talán a szer…

– Milyen szép – dünnyögte Veppers. Végigsimította a lány arcát, és elkente a tetoválásokat elfedő sminket. – Nem is tűnt fel…

Hát persze – gondolta a lány keserűen –, mert megerőszakolni mindig hátulról szoktál, te mocsok.

A férfi közelebb hajolt hozzá, forró lélegzete az arcát csiklandozta.

– Uram – kezdte Jasken. – Talán jobb lenne, ha…

Lededje kinyitotta a szemét. Veppers arca alig egy arasznyira volt tőle, így jól láthatta, ahogy a férfi pupillája kitágul a rémülettől.

A nyakába akart harapni, de csak az orrát találta el.

Veppers megpróbálta lerázni magáról. – Szedjétek le rólam! – rikácsolta. De a lány belemélyesztette a fogait, teljes erőből harapta, tépte az orrát. Valami reccsent, és Lededje szájában elömlött a vér íze. Erős kezek ragadták meg, és a földre szorították. Mozdulni sem tudott. Veppers talpra kászálódott, és vérző arcát tapogatva odébb botorkált. Dr. Sulbazghi aggodalmas arccal sietett utána.

Veppers orra túl nagy volt, a lány alig bírta lenyelni. Jasken a nyakára szorította a kezét, mintha meg akarná akadályozni, hogy a falat lecsússzon, végül mégis elengedte. Lededje hörögve kapkodott levegő után.

– Leharapta? – zokogott Veppers, ahogy Sulbazghi lefejtette véres ujjait az arcáról. Bandzsítva lefelé bámult, és a látványtól pislogni is elfelejtett. – Leharapta a kis kurva! – bömbölte teli torokból. Ellökte Sulbazghit, és a lányra vetette magát. A kezében megvillantak az imént elkobzott kések.

– Uram, ne! – Jasken igyekezett visszatartani a főnökét, de az egy rúgással arrébb penderítette. Mielőtt Lededje megmozdulhatott volna, rátérdelt a lányra, karját a padlóra szorította. Orrából patakzott a vér, végigfolyt az arcán, a nyakán. Az ingén hatalmas, vörös folt terjengett.

Kár, hogy csak a hegyét haraptam le, gondolta Lededje. De legalább elrondítottam azt a gőgös pofádat. Ezt magyarázd ki az esti fogadáson, Veppers elnök úr, ha tudod!

Veppers egyetlen határozott mozdulattal vágta át a torkát, aztán szíven akarta szúrni, de a penge megcsúszott áldozata bordáin. Lededje torka tehetetlenül bugyborékolt; a lánynak egyszerre kellett volna levegőt vennie és köhögnie, de egyikre sem volt képes. Hiába kapálózott, a férfi erősen szorította. Mielőtt másodszor is lesújtott volna, gondosan beirányozta a kés hegyét. Ezúttal biztosra akart menni. Előrehajolt, egészen közel az arcához. – Büdös szuka! – sziszegte. Egy vércsepp Lededje levegőért kapkodó szájába hullott. – Most mondhatom le a meghívást miattad!

Azzal markolatig döfte a kést a lány testébe.

A szíve vadul kalapált, mintha ki akarná lökni magából a pengét. A mellkasára ólomsúly nehezedett, immár arra sem maradt ereje, hogy levegőért küzdjön. Veppers kirántotta a kést. Lededje utolsó lélegzete úgy fütyült ki szétroncsolt gégéjéből, mint egy erőtlen sóhaj.

Hirtelen minden elcsöndesedett. A lányt nagy nyugalom szállta meg. Hallani vélte, ahogy futkosnak, kiabálnak körülötte az emberek. Amikor Veppers leszállt róla, búcsúzóul még lekevert neki egy pofont, csak a miheztartás végett. Az orvos és a testőr odaugrottak hozzá, igyekeztek elállítani a vérzést, bekötni a sebeit.

Késő, gondolta. Már mindegy. Nem számít.

A sötétség lassan felfalta a világot; a látótere pereméről indult, s egyre jobban betöltötte a horizontot. Már pislogni sem tudott, csak bámult maga elé. A végső megvilágosodásra várt, vagy legalább egy utolsó, bölcs gondolatra, de semmi sem jutott az eszébe.

Fenn, a zsinórpadláson a díszletek finoman lengtek ide-oda. A háztetők előtt egy festmény lógott, amely derűs, felhőkkel tarkított eget, hófödte csúcsokat és zöldellő bérceket ábrázolt. A vászon szakadt volt és rojtos. Az alján törötten lógott a fakeret.

Szóval ott járt, a hegyek ormán. A végtelen ég alatt.

Micsoda kilátás, gondolta, mielőtt meghalt. Micsoda kilátás.

KETTŐ

Vatueil közlegény, Őfelsége rangfosztott lovassági tisztje, akit büntetésképpen vezényeltek a Harmadik Utászdandárhoz, kérges tenyerével megtörölte a homlokát. Négykézlábra ereszkedett, és előrébb kúszott a tárnában. A térde már nagyon fájt. Sóhajtott, és az ásóját belevágta a fejtésbe. A föld ezen a szakaszon különösen tömör volt, minden ütésbe belesajdult a válla, a fájdalom az egész gerincén végigsugárzott. Az ásó hegye valami kemény dolognak koccant; nagyobb kődarab lehet, egy újabb átkozott sziklazárvány.

Vatueil felszisszent, magába szívta a fülledt, párás levegőt és izzadt, mosdatlan társai bűzét. Egy darabig ferdén döfködte a földet, hogy kitapogassa a kődarab szélét. Ha nem túl nagy, talán ki tudja fordítani. Csakhogy bármerre tapogatózott, mindenütt tömör sziklába ütközött. A karja sajgott a megerőltetéstől, a fejében mintha tucatnyi harang kongott volna. Letette az ásót, és a hátranyúlt a csákányért. Minden porcikája tiltakozott az újabb erőfeszítés ellen. A csákány azonban messze volt; jó darabot haladt, mióta legutóbb használnia kellett.

Óvatosan megfordult, ügyelve rá, nehogy a szomszédja útjába kerüljön, aki dühödten hadonászott a szekercéjével, és közben fojtott hangon káromkodott. Az új fiú a másik oldalon, akinek már elfelejtette a nevét, lagymatagon kaparászta a falat, és alig haladt a munkával. Izmos legény volt, de reménytelenül lusta. Hamarosan le kell váltaniuk, ha tartani akarják magukat az ütemtervhez. Egy-két füles a századostól, és megtáltosodik a fiú, vagy megy a sötétzárkába.

A tárnafolyosót lobogó fáklyafény világította meg, a járat többi része homályba veszett. A félmeztelenre vetkőzött utászok kétrét görbedve robotoltak a szűk vájatban: ásóval, csákánnyal bontották a földet. A köhögés és a kurta szóváltások szünetében egy közeledő csillekocsi zötyögését lehetett hallani. A kocsi befordult a vágatba, és tompa puffanással becsapódott a vonal végét jelző ütközőbe.

– Még mindig szédül, Vatueil? – vetette oda megvetően a fiatal hadnagy, ahogy elhaladt mellette. Ő volt a szakaszban az egyetlen, aki idelent sem vált meg a zubbonyától. Vatueil magában csak legyintett; túl fiatal volt, semhogy komolyan lehessen venni. (A rosszullét, amire a felettese utalt, még a műszak elején tört rá. Kihányta a reggelijét, és a társai a kibányászott földdel együtt egy lapátnyi szerves fölösleget is belelapátoltak a csillébe.)

A gyomra odafent kezdett kavarogni, ahogy a tárnához vezető csapáson baktatott. A vágatban az émelygés tovább erősödött, különösen az utolsó métereken, ahol kétrét görnyedve kellett haladni. Ezt a szakaszt sosem szerette. Magas növésű volt, és a háta gyakrabban súrlódott a támgerendáknak, mint a többieké. Csúnya bőrkeményedés nőtt a derekán, amit az utászok keresetlen egyszerűséggel csak „bányászülep”-nek neveztek. De a hányingere ezután sem múlt el, ráadásul rettentő szomjúság gyötörte, amit alig enyhített az óránként kimért, szűkös vízadag.

A főtárna felől baljós robaj hallatszott, kiáltások harsantak. Bányaomlás? Vatueil riadtan pillantott körbe. Legalább megszabadulnék innét; egy perc, és mindennek vége, futott át az agyán. De csak újabb csillekocsi robogott feléjük a folyosó sötétjéből, majd fülsértő csörömpöléssel nekirohant az ütközőnél várakozó másiknak. Mindkettőből sűrű porfelhő szállt fel, az első kocsi kereke az ütközés erejétől leugrott a sínről. Vatueil társai káromkodtak, szidták a bányamérnököket, akik rosszul fektették a síneket, a felszínen dolgozó társaikat, akik rosszkor indították a csillét, és a többi utászt a főjáratban, akik nem figyelmeztették őket a veszélyre. A hadnagy mindenkit a csilléhez vezényelt, hogy visszaemeljék a sínre. – Te áss tovább, Vatueil – intett a férfinak. – Ma már eleget lazsáltál.

Vatueil dünnyögött valamit az orra alatt, és visszaaraszolt a fejtéshez. Legalább rendesen meg tudja lendíteni a csákányt, nem kell figyelnie a többiekre. Arra a pontra koncentrált, ahol az imént megakadt az ásó, és egy pillanatra elképzelte, hogy a pökhendi hadnagyot készül fejbe kólintani. Megfordította a csákányt, hogy a vésőszerű, ellaposodó vége legyen elöl, lendületet vett, és belevágott a tárnafalba.

Ha az ember évekig dolgozik bányában, előbb-utóbb ráérez, mibe ütközik a szerszám, mintha az a keze meghosszabbítása lenne, egy újabb érzékszerv. Vatueil karja elzsibbadt az ütés erejétől, izmai sajogva tiltakoztak. A csákány feje megcsúszott és beszorult egy láthatatlan hasadékba. Üreges lenne a kő?

Mindegy, lényeg, hogy fogást talált rajta. Nekifeszült a szerszám nyelének, és érezte, hogy a szikla végre megmozdul. A bányászlámpa fényében jókora, faragott kődarab puffant a lába elé, nyomában homok pergett a falból. A helyén éjfekete üreg tátongott, és a férfi arcát hűvös levegő csapta meg, egy ódon pince lehelete.

*

A vár a síkság közepén állt. A talajt egész évben vastag ködtakaró borította, az ezüstös gomolygás kísértetiessé tette a tájat.

Vatueil gyakran álmodott a várról. Álmában az egész építmény délibábként lebegett a föld fölött, mintha varázslat tartaná ott (vagy egy idegen, magasabb rendű technológia, ami tulajdonképpen mindegy is), ők pedig hiába fúrták keresztül-kasul a rónaságot, ásták egyik járatot a másik után a gyilkos forróságban, a céljukhoz mégsem jutottak közelebb. Vatueil senkinek sem beszélt az éjszakai álomképekről. Nem bízott a társaiban. Ha a felettesei fülébe jutott volna a dolog, jobb esetben a morál bomlasztásáért ítélték volna el, rosszabb esetben árulásért.

A valóságban a vár széles sziklaplatóra épült, amely szigetként magasodott a mocsaras völgy fölé. A szögletes, otromba építmény bevehetetlennek tűnt. Nekik mégis el kell foglalniuk, bármi áron – így szólt a parancs. A kiéheztetős stratégia nem vált be, ezt két év után belátták, ezért más módszerhez kellett folyamodniuk: ostromgépeket ácsoltak, és külön erre a célra készített úton vontatták őket a plató tövébe. Gyújtóbombákkal akarták megszórni az ellenséget, csakhogy amint a vár közelébe értek, működésbe lépett az ostromlottak hadigépezete, egy óriás katapult, ami az erődítmény közepén terpeszkedett, egy masszív torony tetején.

Az ördögi masinának köszönhetően a vár uralta a környéket. A védők minden gyanús mozgásra tüzeltek, és a fennsík peremétől akár kétezer lépésre is eltalálták a célpontot. Bármilyen csellel próbálkoztak, hogy hadigépeiket a vár közelébe juttassák, az ellenség gyilkos kőzáport zúdított a nyakukba, és nemcsak nehezen összebarkácsolt gépeiket lőtte rommá, hanem a katonák között is félelmetes pusztítást végezett. A hadmérnökök hiába törték a fejüket, nem tudtak olyan ostromgépet szerkeszteni, ami kétezer lépésről vagy annál messzebbről eltalálta volna a várfalat.

A parancsnokság végül úgy határozott, hogy alagutat fúrnak a sziklaperemig, majd közvetlenül a vár tövében építenek fel egy ostromgépet, lehetőleg olyan közel, hogy a védők ne találhassák el. Sokan úgy vélték, hogy a gépezet önmagát lövi majd ki, átbucskázik a lőrések fölött, és a várudvarban robban fel. A legtöbben csak nevettek, és fejüket csóválták, hiszen a földhözragadtabb elgondolás – miszerint egy hagyományos ostromgépet ácsolnak az alagút végében – éppolyan eszement ötletnek tűnt, mint a kamikaze „önhajítógép”.

Ki tudja, mi lesz, ha egyszer odaérnek. Parancsba kapják, hogy rágják át magukat a tömör sziklán? Vagy aláaknázzák az egész platót? Bármi elképzelhető. A parancsnokság sok-sok kilométerre volt az eldugott és a szóbeszéd szerint egyre jelentéktelenebbé váló frontvonaltól. Talán félretájékoztatták őket a vár elhelyezkedéséről, és azt gondolják, hogy az egész építmény puha, könnyen fejthető altalajon áll, az itteni tisztek pedig nem merik szembesíteni feletteseiket a valósággal. De hát ki tudná megmondani, milyen srófra jár a hadvezetés esze?

Vatueil hunyorgott a napsütésben. Megdörzsölte fájós derekát, tekintete a vár sziluettjére tévedt. Egyre görbébben tartotta magát, pedig a tisztek nem szerették a púpos közlegényeket, különösen a fiatal hadnagy, akivel valami szerencsétlen véletlen folytán már az első nap sikerült megutáltatnia magát.

Végignézett a piszkosszürke sátrakon. Az égen rongyos felhők úsztak, a nap tompán derengett a síkságot körbeölelő hegyvonulatok fölött.

– Húzza ki magát, Vatueil! – dörrent rá a fiatal hadnagy, mielőtt beléptek volna a parancsnoki sátorba. Vatueilnek tiszta holmit kellett vennie a kihallgatásra, nem mintha az elnyűtt egyenruhán látszott volna a különbség. – Jelent a tábornok úrnak, aztán nyomás a tárnába, megértette? Végig fogja dolgozni a műszakot, erről magam gondoskodom. Na, menjen, a tábornok úr már várja. – Azzal úgy fültövön csapta Vatueilt, hogy annak lerepült a sapkája. Lehajolt, hogy fölvegye a földről, de a hadnagy fenéken billentette, mire arccal előre bezuhant a parancsnoki sátorba.

Odabent talpra kászálódott, és leporolta magát. A tisztek némán figyelték.

– Vatueil közlegény – motyogta tisztelettudóan –, azonosító száma…

– Nem kérdeztük a számát, közlegény – intette le a százados. Három hadnagy állt mellette, a tábornok egy asztal mellett ült. – Mondja el, mi történt.

Vatueil néhány szóban összefoglalta, hogyan feszegette ki a követ a tárnafalból, aztán elmondta, mit látott, amikor átdugta a fejét a nyíláson. Valamiféle csatornaféle lehetett, mert a sötétben víz csobogását hallotta. Amikor mindezt megállapította, elment, hogy a felfedezéséről beszámoljon a hadnagynak. Vatueil nyugodt, közönyös hangon beszélt, pillantását egy arasszal a tábornok feje fölé szegezte, és csak egyszer nézett a szemébe. A többi tiszt unottan bólogatott. Egy tisztiszolga szorgosan jegyzetelte a szavait. – Leléphet – intett a százados, amikor Vatueil befejezte a jelentését.

Engedelmesen sarkon fordult, aztán mégis megtorpant. – Még egy szóra, uram – nézett vissza.

A tiszt összevonta a szemöldökét. – Mi az? Mit akar?

Vatueil kihúzta magát, és ismét a tábornok feje fölötti pontra összpontosított. – Arra gondoltam, uram, hogy az ellenség talán ebből a csatornából veszi az ivóvizet.

– Maga nem azért van itt, közlegény, hogy gondolkodjon – szögezte le a százados, bár az arca korántsem volt olyan elutasító, mint a szavai.

– Igen – simogatta az állát a tábornok, aki eddig némán hallgatta a beszélgetést. – Én is erre gondoltam.

– Túl messze vagyunk a falaktól, uram – jegyezte meg az ötödik tiszt, egy kopasz fiatalember.

– Az összes forrást megmérgeztük a völgyben – magyarázta Vatueilnek a tábornok. – De semmit sem értünk vele. Ez a vonal a hegyekből jön. – Vatueil megkockáztatott egy gyors bólintást.

– Titkos forrásaik vannak – pislogott a kopasz tiszt a társaira, mintha valami régi tréfára utalna, amit csak ők értenek. – Mindig is mondtam.

A tábornok összehúzott szemmel méregette Vatueilt. – Maga a lovasságnál szolgált, fiam?

– Igen, uram.

– Rangja?

– Hadnagy, uram.

– És? Mi történt?

– Függelemsértést követtem el, uram.

– Nagyon kihúzhatta a gyufát, ha utász zászlóaljba vezényelték. Mit csinált?

– Kihúztam a gyufát, uram, ahogy ön is mondja. A feletteseim rosszul tűrték, hogy gondolkodom.

A tábornok felhorkant, a szeme vidáman csillogott. Magához intette a tisztjeit. Halkan váltottak néhány szót, aztán a százados Vatueil felé fordult. – Felderítőegységet küldünk a csatornába, hogy megtudjuk, hová vezet. Lenne kedve részt venni az akcióban, közlegény?

– Azt teszem, uram, amire parancsot kapok.

– Az egység tagjait a tábornok úr választja ki az önkéntes jelentkezők közül.

Vatueil kiegyenesítette fájós derekát, és tisztelgett. – Akkor önként jelentkezem a feladatra, uram.

– Jól van, fiam. Szüksége lesz egy számszeríjra is a csákány mellé.

– Mindkettővel jól bánok, uram.

– Jelentkezzen az ügyeletes tisztnél. Elmehet, közlegény.

*

Bokáig gázoltak a jéghideg vízben, a bakancsuk az első percben beázott. Libasorban haladtak, Vatueil volt a negyedik a sorban. Bányászlámpáikat elővigyázatosságból eloltották, egyedül a szakaszvezetőnek imbolygott egy olajmécs a kezében, az is lefojtva, hogy a lehető leghalványabb fényt adja. A csatorna keresztmetszete tojásra emlékeztetett, a falát kinyújtott kézzel épphogy elérte az ember. A fejüket le kellett hajtaniuk, nehogy beverjék, Vatueil mégis ezerszer jobban érezte magát itt, mint a szűkös bányajáratban, ahol csak kétrét görnyedve vagy négykézláb lehetett közlekedni.

A levegő friss volt, és kellemesen hűvös, össze se lehetett hasonlítani a poros, fullasztó tárnával. Párás huzat fújt az arcukba. Olyan csöndesen araszoltak előre a csatornában, ahogy csak tudtak, lélekben felkészülve rá, hogy bármelyik kanyar mögött belesétálhatnak az ellenség karjaiba. Egy ősz halántékú, harcedzett hadnagy és egy fiatal altiszt vezette őket. A csapatban két másik utász volt rajta kívül, mindketten markos legények, igaz, a tűzkeresztségen még egyik sem esett át. Hozzá hasonlóan csákányt és lapátot hoztak magukkal, az oldalukon íj és kurta kard lógott. A termetesebb utász egy feszítővasat is cipelt.

A két legényt végül is a fiatal hadnagy választotta ki, aki a történtek után legszívesebben megfojtotta volna Vatueilt egy kanál vízben. Szabályos dührohamot kapott, amikor kiderült, hogy az osztag lustája a felderítőosztaggal tarthat, míg neki továbbra is a fejtésen kell dolgoznia. Vatueilnek nem voltak kétségei afelől, hogy a hadnagy nagyon megkeseríti majd az életét, ha visszajön. Ha visszajön.

A következő kanyar után az alagutat függőleges vasrudak zárták le. Szerencsére a rudak elég távol voltak egymástól, hogy egy ember átférjen köztük. A rács túloldalán a csatorna mélyült, ezért össze kellett kapaszkodniuk, nehogy elcsússzanak a sebes sodrású vízben. Ezután ismét egy sekélyebb szakasz következett, majd újabb rács. Úgy tűnt, hogy a keskenyebb és szélesebb szakaszok szabályos távolságban váltják egymást.

Vatueil nem győzött csodálkozni a szerencséjén, hogy itt lehet. A rémálmaira gondolt, és nevethetnékje támadt. Lehetséges volna, hogy egyszerűen besétálnak az ellenséghez? A vár olyan régi, hogy odabent talán nem is tudnak erről az alagútról. Persze lehet, hogy nem is a várba vezet… De hiszen forrásvíz csörgedezik a lábuk alatt, a fal pedig elsőrangú mérnöki munka; hova máshová vezethetne egy gondosan megépített vízvezeték ezen a nevesincs, isten háta mögötti lapályon? A védők biztosan kelepcét állítottak mindazoknak, akik ezen az úton akarnak bejutni a falak mögé. Azon tűnődött, ha az ő feladata volna a ciszternák védelme, vajon miféle trükkel akarná megállítani az ellenséget.

Csak akkor zökkent ki a révedezésből, amikor az előtte haladó megtorpant, és ő a hátának ütközött. A mögötte jövő az ő hátának koccant, s a hullám végigfutott a soron. Pisszenés sem hallatszott, mindenki feszült csendben várakozott.

Rácsos fémkapu állta az útjukat, teljes szélességében eltorlaszolva a folyosót. A hadnagy fölcsavarta a mécses lángját. A hadnagy és az altiszt összedugta a fejét, fojtott hangon tanácskoztak.

Végül odaintették az utászokat, hogy közelebbről is vizsgálják meg a kaput. Lakattal összefogott vastag lánc lógott rajta. A szárny fölfelé nyílt, és úgy tűnt, hogy nyitott állapotban a mennyezethez lehet rögzíteni. Furcsa, gondolta Vatueil. Feloltották a lámpáikat, és szemügyre vették a lakatot. Kivirágzott rajta a rozsda, mégsem tűnt túl réginek.

Az egyikük már nyúlt a csákány után, hogy leüsse a láncot.

– Az mérföldekre elhallatszik, uram – tiltakozott suttogva Vatueil. – Csöndesebb megoldást kellene találni.

– Mégis, mire gondol? – bosszankodott a tiszthelyettes. – Talán fújjunk rá, hogy magától leessen?

– Próbálkozzunk a feszítővassal, uram.

A tiszthelyettes kérdőn pillantott a hadnagyra. Amaz bólintott. – Rendben.

Az utász lekanyarította a feszítővasat a válláról, és becsúsztatta a lakat alá. Vatueil és a másik bányász igazított a láncon, aztán teljes erőből ránehezedtek a rúdra. A lánc megreccsent, de nem engedett. Pihentek egy keveset, aztán újra nekidurálták magukat. Végül tompa kattanás kíséretében a lakat megadta magát, mire hátrazuhantak a vízbe. A lánc csörögve hullott le.

– Ez sem volt épp csöndes megoldás – dünnyögte az altiszt.

A három férfi felkászálódott.

– A vízben nincsenek csapdák – jelentette valaki, miután végigtapogatták a rács alját.

– A falon sincsenek.

Vatueil a túloldalt fürkészte. Arasznyi kőkockák magasodtak a víz színe fölé, mintha lépőkövek volnának. Vajon mire valók?

– Kész? – hallatszott a hadnagy hangja.

– Igenis, uram – szusszant a két utász. Izmos karjuk könyékig eltűnt a sötét vízben, ahogy megragadták a rács alját.

– Gyerünk! – adta ki a parancsot a tiszt.

A csapóajtó nyikorogva nyílni kezdett. Félúton az utászok fogást váltottak, aztán tovább emelték, egészen a plafonig.

Ekkor Vatueil gyanús mozgásra lett figyelmes a csatorna mennyezetén, a rács takarásában. – Várjanak! – kiáltotta, de senki nem figyelt rá.

A csapóajtó túloldalán jókora palackok potyogtak alá a mennyezetről, üvegtestük megcsillant a mécses lobogó fényében. A lépőkövek peremén ripityára törtek, és valami sötét folyadék kezdett szivárogni belőlük. A rácsot tartó utászok későn vették észre, hogy baj van. – Mi a fene…? – dünnyögte egyikük. A víz gőzölögni és bugyborékolni kezdett, a süllyedő palackok szürke buborékfelhőket böffentettek ki magukból. A gáz pillanatok alatt belengte a folyosót, áthatolhatatlan ködbe burkolva a rácson túli szakaszt.

– Ugye, nem… – kezdte valaki, de elharapta a szót.

– Vissza, fiúk! – adta ki a parancsot a hadnagy, ahogy a köd egyre közelebb sodródott.

– Szerintem ez…

– Vissza, halljátok? Vissza!

A tejfehér felhő már a rácsnál gomolygott.

A két utász elengedte a csapóajtót, ami súlyos csobbanással zuhant vissza a vízbe. Egyiküket annyira megbabonázta a látvány, hogy nem lépett vissza idejében, és az arcát meglegyintette az első füstpamacs. Köhögés fogta el, fájdalmasan összegörnyedt, kezét a térdére támasztotta. Csakhogy derékmagasságban még sűrűbb és fojtogatóbb volt a gáz. A katona hörögve szívta be a levegőt. Megpróbált kiegyenesedni, de újabb köhögésroham fogta el. Térdre rogyott, pupillája kitágult. Két kézzel markolta a torkát, tüdeje sípolt. Társa megpróbálta elhúzni a rács közeléből, de ő nemet intett. Nekizuhant az alagút falának, a szeme kiguvadt. Közben a rácshoz legközelebb állókat is elérték az első, ritkás ködfoszlányok, és ők is köhögni kezdtek.

A többiek futásnak eredtek, dübörögve gázoltak a lábszárközépig érő vízben, meg-megcsúszva a nyálkás, síkos köveken. Sorban rohantak el Vatueil mellett, aki mozdulatlanul állt, mintha szoborrá dermedt volna.

A rudakon úgyse jutunk át, gondolta.

A gáz megállíthatatlanul nyomult előre, már a férfi térdénél gomolygott. Amikor meglátta a piszkosszürke buborékokat a vízben, Vatueil kifújta tüdejéből a levegőt, aztán nagy lélegzetet vett, és igyekezett bent tartani, amíg csak tudta.

Eközben a többiek fejvesztve rohantak visszafelé, a csatorna visszhangzott bakancsaik dobbanásaitól és a víz fröccsenésétől. A piszkosszürke felhő lassan körbeölelte Vatueilt. Befogta az orrát, de még így is érezte a fojtogató bűzt. A szeme égett, a torka kaparni kezdett.

Nem fog menni, gondolta, de nem maradt más választása: belenyúlt a tajtékzó vízbe, felrántotta a csapóajtót és átcsúszott alatta. A rács hangos csattanással zuhant vissza. A bakancsa alatt üvegszilánkok csikordultak. A csatorna szélén tapogatózott előre, hogy kikerülje a lépőköveket.

A szürke felhő beburkolta, akár egy köpeny, alig bírta nyitva tartani a szemét. Óvatosan végigoldalazott a kövek mellett, aztán futni kezdett, ahogy a lába bírta. Úgy érezte, hogy mindjárt szétrobban a tüdeje.

Makacsul visszatartotta a lélegzetét; addig futott, amíg oszladozni nem kezdett a köd, és a vízben sem rotyogtak a buborékok. Az utolsó métereken szinte vakon támolygott előre. Végül nem bírta tovább; az első mély, hörgő szippantás tűzfolyamként perzselte végig a torkát és a tüdejét. Percekig fújtatott, kezét a térdére támasztva. Minden újabb levegővétel fájt, de a feje kezdett kitisztulni. Az alagútban síri csönd honolt.

Hátranézett, tekintetét a folyosó sötétjébe fúrta. Azon tűnődött, mit találna ott, ha megvárná, amíg eloszlik a gáz. És vajon meddig kellene itt rostokolnia? Rövid töprengés után továbbindult a folyosón. Lesz, ami lesz.

*

Az őrök halászták ki a vízgyűjtő aknából, miután rekedtre ordítozta magát. A várparancsnok elé vitték. Vatueil felajánlotta, hogy mindent elmond, amit tudni akarnak. Ő csak egy egyszerű utász, aki túlélte a ciszternába rejtett csapdát, de nagyon szívesen beszél az ostromlók haditervéről, amelynek lényege, hogy alagutat fúrnak a síkság alatt, egészen a platóig, hogy közvetlen közelből bombázhassák a várat. Sőt, ha az ostromló erők elhelyezkedésére és létszámára kíváncsiak, ő arról is tud felvilágosítással szolgálni. Cserébe mindössze annyit kér, hogy kíméljék meg az életét.

Kihallgatói elárasztották kérdésekkel, és ő a legjobb tudása szerint, készséggel válaszolgatott. Aztán megkínozták, hogy kiderítsék, igazat mond-e. Végül, mivel egyrészt nem tudták eldönteni, bízhatnak-e benne, másrészt nem akartak még egy éhes szájat etetni, és a kínzástól elgyötört rabot munkára sem igen foghatták, felcipelték a fellegvárba, betették a hatalmas parittyába, és kilőtték az ellenség tábora felé.

Még pislákolt benne az élet, amikor a földbe csapódott; társai hallották a tompa puffanást, amikor az esti műszak végeztével elhagyták a tárnát, és rongyos sátraik felé vették az irányt.

Régebben gyakran álmodta, hogy repül. Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt meghalt.

HÁROM

Beletelt néhány percbe, mire Yime Nsokyi rádöbbent, hogy már csak az ő fegyvere ropogását hallani.

Az orbitál kommunikációs központját lőtték ki elsőnek, az amplitúdómodulált lökéshullám pillanatok alatt végiggyűrűzött az egész komplexumon. Aztán az orbitál alsóbb szintjein és a dokkokban várakozó űrhajók következtek, végül az érkező és induló hajókat szedték le. Az összehangolt támadássorozatban sok MI veszett oda, felbecsülhetetlen tudásuk és az általuk tárolt, hatalmas mennyiségű információ szemvillanás alatt semmivé vált, még mielőtt felfoghatták volna, mi történt.

A lökéshullám még el sem érte a gyűrűbolygó belsejét, amikor a láthatatlan ellenség újra lecsapott: parányi atombombákkal és termonukleáris töltetekkel sorozták meg az orbitál mellett elhaladó űrhajókat, gondosan ügyelve rá, hogy a felszabaduló energia ne okozzon helyrehozhatatlan kárt a műbolygó szerkezetében. A távolabbi cirkálókat látványos tűzijáték kíséretében antianyag rakétákkal zúzták porrá. A robbanások kísérteties árnyékokat vetettek az orbitál felszínére.

Mikroméretű plazmabombák segítségével harcképtelenné tették a platók biztonsági felügyeletét ellátó, rendszerfüggetlen MI-ket, majd megsemmisítsék a teljes, több ezer egységből álló csillagközi flottát. Először a cirkálók és rombolók szívódtak fel egy-egy termonukleáris felhőben, aztán a kereskedelmi hajók, végül a lassú és fegyvertelen, rövid hordtávolságú űrkompok következtek.

Sorra likvidálták a gyűrűbolygó másodlagos védelmi vonalát felügyelő gépi elméket: lezárták a kommunikációs csatornákat, azután átvették az irányítást a fegyvereik fölött. Abban a pillanatban, ahogy megszűnt a kapcsolat a központtal, az MI-k egy része hibernálta magát. A többit a támadók meghekkelték, és tűz alá vették a bolygó épen maradt védelmi egységeit.

A védőknek mindössze néhány tucat légvédelmi lövege maradt, maroknyi drón és ember felügyelete alatt, akik a megfelelő időben voltak a megfelelő helyen, s bár nem értették, mi történik körülöttük, a védelem összeomlását látva magukhoz ragadták a kezdeményezést.

Ennek a fele se tréfa, gondolta Yime Nsokyi. Kiugrott a központi transzportfolyosóról, és bepattant egy plazmaágyú irányítófülkéjébe. Éppen idejében zárult be a buborékkupola, mielőtt elvakította volna egy közeli robbanás. Így is jó pár percig színes foltok táncoltak a szeme előtt.

Nem az orbitál megsemmisítése a céljuk – gondolta megkönnyebbülten, ahogy elhelyezkedett az irányítókonzol mögött, és hagyta, hogy az automata hevederek az ülésbe szíjazzák. Csak az életet akarják letakarítani róla. Csodás! Mikor is mentette az emlékeit legutoljára? Hónapokkal ezelőtt? Villámgyorsan lekapcsolta a lövegtornyot a hálózatról, és kézi vezérlésre állt, aztán áthangolta a kommunikációs rendszert a biztonságosabb, de lomhább optikai adattovábbításra. Beizzította a tükörpajzsot, és a kapcsolókon fürgén zongorázva életet lehelt a vezérlőpultba. A légvédelmi ágyú képernyőjén végigfutottak az inicializáló rutin parancssorai.

Fejére húzta a sisakját, hogy ellenőrizze, működik-e a vizuális és audio kapcsolat, kipróbálta a légzőmaszkot, aztán – biztos ami biztos alapon – magán is hagyta. Idegmíderével rákapcsolódott a lövegtorony vezérlőprogramjára, és türelmesen várta, hogy az új kódok összehangolódjanak az évezredes szekvenciákkal. Kellemetlen érzés volt, mint egy erősödő viszketés az agytekervényeiben. A drogmirigyei működésbe léptek, a vérében keringő tudatmódosítók koncentrációja a még elviselhető legmagasabb szintre állt be. Ezt a tempót legfeljebb negyedóráig lehet bírni. Felsóhajtott. A mídere szerint percei vannak hátra, mielőtt kiiktatják az ágyújával együtt.

A combján és a mellkasán különös, feszítő-bizsergető érzés támadt, mintha tucatnyi apró állatka futkosna rajta. Aha, a védőpáncélzat! Jöjjön, aminek jönnie kell – gondolta. Ennél jobban úgysem tud felkészülni.

Mídere segítségével körbenézett az űrben. Az ellenséget kereste, de csak parázsló, elszenesedett hajóroncsokat látott mindenütt. A kommunikációs csatornán ráakadt egy maroknyi túlélőre, emberekre és drónokra, akik ugyanazon a platón sáncolták el magukat. Sisakja azonnal meg is jelenítette bajtársait a látótere peremén, apró kék pontokként ábrázolva őket. Hozzá hasonlóan ők sem értették, mi történik velük, és hiába keresték az ellenséget, vagy bármit, amire lőni lehet. Izgatott beszélgetésüket rekedt üvöltés szakította félbe, és az egyik kék pontocska vörösre váltott. A képernyőn lepergő információ szerint egy kinetikus lövedék kilőtt egy plazmatornyot mintegy ezer kilométernyire. Az egyik lézerüteget vezérlő drón jelezte, hogy a téridő szövetén csak most futnak végig a robbanások utórezgései, amelyek néhány perccel ezelőtt elpusztították a csillagközi flottát.

– Megszállják az orbitált, és mi tehetetlenül nézzük – dühöngött egy társa.

– Először a tüzérség, aztán a gyalogság – kontrázott egy másik hang. – Figyeljétek meg, mindjárt itt lesznek.

Hamarosan megérkezett az üzenet, hogy az utolsó hajót is megsemmisítették. Yime mídere visszalassította a tudatát normál emberi tempóra, hogy részt vehessen a beszélgetésben.

– Szerintem nem lesz felszíni invázió – mondta. – Ezek rögtön áthelyezik magukat a belső szektorokba.

– Lehet. De a peremfalnál csúnya meglepetésben lesz részük.

– Sikerült valakinek kapcsolatba lépni az ottaniakkal?

Persze, hogy nem. Nem volt kapcsolatuk az orbitál többi részével, sem a rendszeren áthaladó űrhajókkal. Csak magukra számíthattak. A következő perceket azzal töltötték, hogy némán pásztázták az űrt, és igyekeztek összeköttetésbe lépni a szomszédos platókkal. Lassan kiégett az utolsó hajóroncs is, a tüzek elhamvadtak. Yime-től nem messze kivilágítatlan csőkocsik araszoltak az éjszakában, a túlélők nyilván mentőkabinnak próbálták használni őket. Semmi esélyük nem volt; amint kiértek az űrbe, az ellenség azonnal kilőtte őket. Az apró robbanások után megint csend lett.

– Ti is látjátok, amit én? – kérdezte valaki.

– Igen, látom őket – erősítette meg a drón, amelyik a téridő-szenzor mellett ült. Túl gyors tempóban továbbította az adatokat, így Yime míderének ismét maximális kapacitásra kellett kapcsolnia. (Ennek megvolt az a kellemetlen következménye, hogy az utolsó szó még percekig zümmögött az éterben.)

Űrhajók léptek ki a hipertérből az orbitál mellett. Nem sugároztak rádiójeleket, felségjelzés sem volt rajtuk. Meg sem próbáltak úgy tenni, mintha baráti látogatásra érkeztek volna.

– Pörköljünk oda nekik! – kiabálta valaki. Szavait zajos fegyverropogás követte.

Ezrével özönlöttek a támadók, a fénypontok masszája betöltötte az egész látóhatárt. Néhányan közülük egy helyben lebegtek, de a többség gyors tempóban közeledett; túl gyorsan ahhoz, hogy a védők egy-két lövésnél többet leadhattak volna rájuk. A drónok gyorsabban reagálnak, gondolta Yime. Célba vette az egyik hajót, és tudat alatt érzékelte, hogy a mídere és az ósdi plazmaágyú egyezteti a koordinátákat. A lövegtorony megremegett, majd gyors egymásutánban két vakító fényimpulzust lövellt ki magából. Egyik sem talált. Sebaj, gondolta Yime, és szélesebbre állította a pászmát. A célpont miszlikbe robbant. Yime-nek nem volt ideje ünnepelni, máris új célpontot keresett. Az ágyú ide-oda lendült, rendületlenül köpködve magából a plazmasugarakat.

Egymás után semmisültek meg a hajók. Yime csak lőtt és lőtt, közben torkaszakadtából üvöltött. Lelke mélyén tudta, hogy semmi esélyük. Hány hajót tudnak leszedni? Százat? Ezret? A többi úgyis eléri az orbitált.

Talán már itt is vannak.

A látótere peremén az apró kék pöttyök egymás után váltottak pirosra. Nemsokára nem maradt több kék pötty a sisakmonitorán. Mindegyik társát kilőtték. Ő az utolsó.

A kép hullámozni kezdett, és egyre homályosabb lett. Yime lekapta a fejéről a használhatatlanná vált sisakot. Immár szabad szemmel pislogott az éjszakába az irányítófülke gyémántüveg burkolatán át. Kirántotta a mechanikus vezérlőkart a karfából, irányba forgatta a lövegtornyot, és tüzelni kezdett a leggyorsabban közeledő pontra, ami kezdett alakot ölteni a távolban.

Tompa puffanás hallatszott a torony tövéből, és mintha valami megmozdult volna az üvegbura túloldalán. Yime automatára kapcsolta az ágyút, és a mozgás irányába fordult.

Csontvázszerű, hatlábú lények özönlötték el az orbitál felszínét. Fittyet hánytak a súlytalanságra, a lábuk odatapadt a gyűrűbolygó kérgéhez. Rugózva, szökellve közeledtek a löveg felé. Yime a kézifegyvere után kapott, de már nem maradt ideje előhúzni. Az egyik lény rávetette magát az üvegbuborékra, betörte, és a nő ölébe pottyant. Ha nincs rajta a védőpáncél, nyomban összezúzta volna. Az oxigén fehér felhőként robbant ki a repedésen. A koponyafejű lény – talán egy katonai drón – egészen közel hajolt a nőhöz, az arcuk szinte összeért. Nem voltak hangképző szervei, és már levegő sem volt a kabinban, ami továbbíthatta volna a hangrezgéseket, Yime fülét mégis két szó ütötte meg kristálytisztán: – Szimuláció vége!

A nő felsóhajtott, és hátradőlt a székén – egy másik széken, fényévekkel távolabb. A bezúzott gyémántüveg, a megnyomorított lövegtorony és a hatalmas, halálra ítélt orbitál lassan semmivé foszlott körülötte.

*

– Frusztráló élmény volt, bosszantó és értelmetlen. Föl nem foghatom, miért kellett végigcsinálnom! – dühöngött a gyakorlatvezetőjének. – Büntetésből kaptam, igaz? Az ilyesmit csak a mazochisták élvezik. Legközelebb inkább kihagynám.

– Nehéz helyzet volt, az biztos – hagyta rá a férfi mosolyogva. – Azonos technológiai fejlettségű ellenfél, meglepetésszerű rajtaütés, agresszív inváziós stratégia.

Hvel Costrile idősödő férfi volt, mahagónibarna bőre éles kontrasztot alkotott göndör, szőke hajával. A fali kivetítőn úgy tűnt, hogy egy vitorlás fedélzetén heverészik, valahol a nyílt tengeren. A háttérben a végtelen víztükör szikrázott, a környezete pedig – a napozóágy és a fedélzet korlátja – jobbra-balra hintázott. A kivetítő két dimenzióban mutatta a jelenetet, mert Yime Nsokyi nem szerette, ha a dolgok másmilyennek tűnnek, mint amilyenek valójában. – De azért tanulságos volt, nem?

– Nem! – vágta rá a nő. – Mégis, mit tanulhatok abból, hogy letarolja a bolygómat egy ellenséges faj, és nekem tétlenül kell néznem, ahogy mindent elpusztítanak, engem is beleértve? Nem hiszem, hogy ennek a… tapasztalatnak bármiféle erkölcsi vagy gyakorlati haszna volna.

– A valóságban ennél rosszabb dolgok is történnek. Az áldozatok néha még ennyi esélyt sem kapnak, Yime, és a károk is súlyosabbak.

– Az ilyen helyzetgyakorlatok akkor is értelmetlenek – szögezte le a nő. – Ráadásul a szimulációban idegmíderem volt, pedig én sosem használtam mídert, és ezt te is tudod. Tiszteletben kellett volna tartanod a döntésemet.

Costrile bólintott. – Ez volt a reklám. Tény, hogy hasonló helyzetekben a míder életet menthet.

– Vagy épp a tulajdonosa halálát okozhatja. Mi garantálja, hogy az ellenség által bevetett vírusok nem írják felül a míder kódját?

– Ha idáig fajulnának a dolgok – vont vállat a férfi –, akkor már úgyis mindegy. Gondolom, ebben egyetértünk.

– Nem feltétlenül.

– Akárhogy is, a míder legalább elmenti az elmestátuszodat.

Yime fagyosan mosolygott. – Én nem ezt az utat választottam.

– Hát… – sóhajtott Costrile, és átvett egy pohár koktélt valakitől, akinek csak a kezét lehetett látni –, legközelebb gyakorlatiasabb feladatot kapsz, ígérem.

– A tudás hatalom – biccentett a nő búcsúzóul, de a képernyő addigra már elsötétült. – Kapcsolat megszakítva – mondta ki hangosan, hogy lezárja az adást. Sosem vitatta az intelligens háztartási szoftverek létjogosultságát, de nem akart egy ilyen csodamasinával egy fedél alatt élni. A maga részéről azt szerette, ha a saját lakásában ő az úr. A kultúrabeliek zöme nem mondhatta el ugyanezt magáról.

A teljes neve meglehetősen hosszú volt: Prebeign-Frultesa Yime Leutze Nsokyi dam Volsh, de általában csak Yime Nsokyiként mutatkozott be. Már réges-rég elköltözött a szülőorbitáljáról, így a titulusát nem használhatta postacímként, és nem akarta olyan hely nevét viselni, amit mindenféle értelemben maga mögött hagyott. Éppen fésülködött, amikor a személyhívóján befutott a villámszimulációra szóló meghívó. Fölcsatolta a projektorgallért, és egyetlen szempillantás alatt az ostromlott orbitál valósnak tűnő világában találta magát. – Gyakorlatiasabb feladatot, na persze! – horkantotta bosszúsan, és kinézett a szobája ablakán. Dinhyol-hei jól felfegyverzett gyűrűbolygó volt. Hasonló támadás esetén nekik több esélyük volna a túlélésre.

Odakint tavakkal és erdőkkel tarkított, lankás dombok zöldelltek, a réteket magányos fák pettyezték. Valamennyi ablakból ugyanilyen pazar kilátás nyílt, a szomszédos lakásokból talán a ködbe burkolózó, távoli hegyláncokat és a beltengerek kékjét is látni lehetett. A parton hófehér villák sorakoztak, a habokon ringatóztak a lakóhajók.

A toronyház, ahol lakott, helyi léptékkel mérve kicsinek számított – magassága alig haladta meg az egy kilométert –, és a központtól távolabb helyezkedett el. Irwal igazi szórványváros volt; egy idegen talán észre sem vette volna, hogy egy város utcáin jár. A kultúrabeli települések többségéhez hasonlóan felülről nézve hatalmas hópelyhet formázott, a parkok zöld tapogatócsápjai egészen a központig nyúltak.

Ha az épületeket szorosan egymás mellé építették volna, Irwal valahogy úgy festene, ahogy a régi idők emberei elképzelték a jövő megapoliszait. A karcsú felhőkarcolók több száz méter magasra nyúltak, áramvonalas, csillogó testük űrhajóra emlékeztetett. Merthogy azok is voltak: űrkompok, melyek szükség esetén bármikor lekapcsolódhattak a bolygó testéről, és a galaxis bármelyik pontjára elszállíthatták lakóikat.

A Dinhyol-hei orbitál teljes népessége ilyen a felhőkarcoló-járművekben lakott.

A házak közt nem akadt két egyforma. Az első otromba, de praktikus modelleket viszonylag hamar kiszorították az esztétikusabb szériák. A tervezés során jobbára műszaki szempontok domináltak, de egyre nagyobb teret kaptak az egyéni (tervezői, ad abszurdum felhasználói) elképzelések, míg végül, kisebb-nagyobb vargabetűkkel és kitérőkkel az űrtechnológia eljutott a fejlődés azon fokára, ahol a csillagközi utazás már hétköznapi, megszokott közlekedési módnak számított, és bármilyen épületet képesek voltak űrképes járművé alakítani. Ezek a hatalmas mentőkabinok egyszerre több ezer embert (illetve bármely más létformát, mely rosszul tűrte a vákuumot és a kozmikus háttérsugárzást) elszállíthattak a galaxis legtávolabbi pontjaira.

Ezután sok épületet alakítottak űrhajóvá: megerősítették a teherhordó szerkezetüket, a dinamikus terhelés miatt plusz merevítéseket építettek a falakba, a hézagokat különleges, légzáró zselével tömítették, beszerelték a hajtóművet – és már kész is volt az űrhajó! A Kultúrán belül még radarra és navigációs berendezésre sem volt szükség. Ha az ember egyik orbitálról a másikra akart eljutni, akkor pusztán az idegmíderével vagy akár egy régimódi tollterminállal is elkormányozhatta a járművét. A „manuális” űrutazás ezen módja annak ellenére megőrizte a népszerűségét, hogy a statisztikákban rendre a legveszélyesebb szabadidős tevékenységek közé sorolták.

A gigantikus hajóházak egyetlen célt szolgáltak: lakóik biztonságát. Ha valami baj történik az orbitállal, az épületek azonnal űrjáró üzemmódba kapcsolnak, és kiürítik a veszélyzónát.

A prioritások az eónok során szép lassan változtak: évezredekkel korábban, a Kultúra történelmének hajnalán a biztonság volt a legfontosabb. Aztán, az orbitálépítési láz idején, amikor az automata bolygóvédelmi rendszerek egyre megbízhatóbbá váltak, fokozatosan enyhítettek a szigorú előírásokon. Majd a béke évei véget értek, és az idiri háború miatt megint előtérbe került a felhőkarcoló-űrkomp koncepció. Egész naprendszerek találták magukat a csatatér kellős közepén, egyik napról a másikra.

Az orbitálok a hagyományos bolygóknál jóval sérülékenyebbek voltak, mert a tervezőik úgy spekuláltak, hogy a katonailag érdektelen műbolygókat senki sem fogja megtámadni. A sűrűn lakott, de stratégiailag jelentéktelen létesítmények általában az adott rendszer kulturális és tudományos központjaként működtek. Mi értelme lenne lebombázni egy civil bolygót? Ráadásul néhány kisebb incidenstől eltekintve, amit a fejlődő civilizációk barbár népvezérei provokáltak, az élet a galaxisban már centieónok óta csendes mederben csordogált. Az Érintettek elitklubja tartotta magát az együttélés íratlan szabályaihoz, az interkulturális konfliktusok kezelésének bejáratott módszertana volt, a pánfaji erkölcsiség régen túllépett a kezdeti idők kvantitatív alapkérdésein, és más civilizációk totális leradírozását mindenki pazarló, fölösleges és improduktív cselekedetnek vélte, ami rövid, közép-és hosszú távon egyaránt szembemegy a galaktikus közösség érdekeivel, s mindemellett a támadó saját értékrendszerének válságáról és társadalmának aggasztó éretlenségéről tanúskodik.

Ez a humanista és abszolút ésszerű megközelítés egy csapásra okafogyottá (sőt, kimondottan ön-és közveszélyessé) vált, amikor az idiriek – talán éppen azért, hogy megmutassák a makacsul pacifista és reménytelenül dekadens civil töketlenek számára, mi fán terem a háborús virtus – a környékükön föllelhető valamennyi orbitált minden előzetes figyelmeztetés nélkül megtámadták és atomjaira robbantották.

A gyűrűbolygók filigrán, törékeny szerkezetek voltak, melyek általában hárommillió kilométerre keringtek az adott rendszer napja körül. Gravitációjuk a tengely körüli forgásukból származott, s ugyanez a mozgás határozta meg a nappal-éjszaka ciklust is. Elég volt egyetlen apró sérülés a tízmillió kilométer kerületű gyűrűn, és a struktúra rugó módjára szétpattant, a jéghideg űrbe katapultálva minden lakóját és építményét.

Azokat a naprendszereket, ahová új orbitált szándékoztak telepíteni, első lépésként mindig alaposan megtisztították az űrtörmeléktől, majd ezt a nem elhanyagolható mennyiségű anyagot felhasználták a műbolygó építéséhez. Természeti katasztrófák így is gyakran előfordultak, ezért a legbékésebb, jólétben elkényelmesedett orbitálokat is felszerelték valamiféle védelmi rendszerrel, amellyel kilőhették a pályájukat keresztező aszteroidákat és üstökösöket.

Az idiriek támadását annak idején bénult döbbenet fogadta, pusztító fegyvereikkel szemben az orbitálok tehetetlenek voltak. Amikor bombázni kezdték a gyűrűbolygókat, a Kultúra épp azzal volt elfoglalva, hogy kikísérletezze és tökélyre fejlessze a flottaépítés módszertanát; azt a pár kapkodva felfegyverzett űrhajót, amit a frontra tudtak küldeni, az idiriek pillanatok alatt részecskefelhővé porlasztották.

Az áldozatok száma több tízmilliárdra rúgott. Az esztelen öldöklésnek ráadásul semmi haszna nem volt, az idiriek szempontjából sem. A támadó flotta, engedelmeskedve a felsőbb utasításoknak, megsemmisítette a civil célpontokat, aztán visszavonult, hogy méltóbb ellenfél után nézzen. A Kultúra nem hátrált meg fülét-farkát behúzva, ahogy remélték, hanem szép lassan – önmagát is meglepve – hadigazdálkodásra állt át, és sok trillió polgára sztoikusan vette tudomásul, hogy elhúzódó konfliktusnak néz elébe.

A háborús zónában elhelyezkedő orbitálok egy részét evakuálták majd megsemmisítették, más részüket felfegyverezték, és a szebb napok reményében – akár a benaftalinozott ruhákat a szekrényben – otthagyták.

A műbolygók legnagyobb előnye, hogy viszonylag könnyen áttelepíthetők egyik naprendszerből a másikba. Csakhogy az efféle költöztetés sokáig tart, és a szállításra váró orbitálok listája a háború első hónapjaiban egyre nőtt. Sok kultúrabeli polgár ezekben az időkben szembesült életében először azzal, hogy valamire várnia kell.

Akkoriban történt, hogy az emberek újra felfedezték az űrkomp-épület technológiát, és rohamosan nőtt a luxus mentőkabinként is használható felhőkarcolók száma. A csatazajtól távol eső orbitálokon is követték az új trendet, és gombamódra nőttek ki a földből a hajó formájú, futurisztikus üveg-acél csodák.

Az első, ritkás beépítésű szórványvárosok létrejötte is erre az időszakra tehető. A mérnökök rájöttek, hogy a felhőkarcolókat nem szabad szorosan egymás mellé telepíteni. Támadás esetén így javulnak a lakók túlélési esélyei, hiszen az ellenség nem intézheti el az egész metropolist egyetlen jól irányzott csapással. Az egyes épületeket bonyolult felszíni vákuumcsőhálózat kötötte össze, amely jóval gyorsabb és kényelmesebb megoldást jelentett, mint a hagyományos gyalogos közlekedés.

Azóta sok idő telt el, a háború borzalmai lassan elhalványultak. Néha még épült egy-egy újabb hajóház, így a technológia sosem merült feledésbe. Mindig akadnak olyanok, akik kataklizmabiztos épületben akarnak lakni. Yime is közéjük tartozott, ezért is költözött ebbe a városba.

Lassú, ráérős mozdulatokkal fésülgette a haját. Még mindig az iménti beszélgetésen járt az esze. Costrile pocsék instruktor. Hogy is bízhatták rá az orbitál terrorelhárító alakulatát!? Fogalma sincs, hogyan kell vezetnie a csapatát! Még itt, a fegyelmezettségéről és szabálykövetéséről híres Dinhyol-hei orbitálon sem érdekel senkit a biztonsági protokoll. Szégyen! Mindenki csak szórakozni akar. Kultúra-szerte történtek már kísérletek arra, hogy bevonják a lakosságot a helyi evakuációs forgatókönyv összeállításába, vajmi kevés sikerrel. Mindenki ódzkodik a gondolattól, hogy az életét áldozza a szülőbolygójáért. Pedig bármi megtörténhet. Vajon miért nem értik ezt az emberek, miért?

Az a mi bajunk, borongott magában, hogy túl jó dolgunk van. Egy véres háború rögtön helyretenné az emberek értékrendjét! Az idiri konfliktus ezerötszáz éve robbant ki, a szemtanúk egyike-másika még él, de ezeknek a hedonista, önző alakoknak kisebb gondjuk is nagyobb annál, semhogy megosszák másokkal az élményeiket. A gépi elmék és drónok pedig, akik részt vettek a konfliktusban, hallgatnak, mintha összebeszéltek volna. Valahogy föl kellene rázni az embereket, megértetni velük, hogy ez nem mehet így tovább! A felelőtlen, hanyag hozzáállásuk egyszer meg fogja bosszulni magát. Costrile játéknak tartja az egészet. Arra sem hajlandó, hogy viszonozza az osztag egyezményes köszöntését. („A tudás hatalom.”) Micsoda faragatlanság! Le kellene váltani ezt a fickót. És ki volna alkalmasabb a megüresedő posztra, ha nem ő maga?

Százhuszonöt, százhuszonhat… – már majdnem végzett a reggeli fésülködési rituáléval. Aranybarna hajfürtjei éppen olyan hosszúak voltak, hogy ha megrázta a fejét, nem csapódtak a szemébe. Fő a praktikum, szokta mondogatni.

Gondolatait a tollterminál szakította félbe. Dallamos ciripelésétől Yime-nek önkéntelenül is összerándult a gyomra. Micsoda? Az Exitustól keresik?

Ma mégsem fog unatkozni.

Mielőtt válaszolt volna, komótosan befejezte a fésülködést. Már csak két hosszú, ráérős simítás volt hátra.

Elvégre az ember ragaszkodjon a szokásaihoz!

NÉGY

A Háromszor Feltépett Seb-szurdok a harmadik szint 308-as zónájában, a pavuliai virtuális pokol peremén húzódott. Az öreg malom lapátkerekét lusta sodrású vérpatak forgatta, amelyet a kárhozottak serege táplált. A démonok reggelente elővonszolták a karámból sikoltozó, kapálózó foglyaikat, a kínpadhoz láncolták, azután munkához láttak. A vér nemsokára megtöltötte az árkokat, és a kopár, köves domboldalról a patakba csordogált.

A környék madártávlatból nézve hatalmas lábnyomot formázott. A láb gazdája, egy pokolra jutott arisztokrata még élt – ha ezt a szenvedést életnek lehet nevezni egyáltalán. Nyúzott bőrét akkorára nagyították, hogy egyetlen ráncában elfért az egész völgy, amelyben a kárhozottak szenvedtek, vezeklésül a kinti világban elkövetett bűneikért.

A kínpadok között csordogáló vér valódi folyadékként viselkedett, mintha nem is virtuális térbe transzformált kódsorozat lett volna. A patak – amelyben a vér sosem alvadt meg, hiszen a pokolban ez is lehetséges volt – hosszú kanyargás után egy tóba torkollt. Itt állt a malom. A vörös árt keskeny csatorna terelte a lapátkerékhez.

A kerék formátlanná kopott csontokból állt. Küllőit a kárhozottak izmai és inai tartották össze, akiknek a testrészeit beépítették a malomba, s akiknek a kerék minden fordulata elviselhetetlen kínokat okozott. A tetőt aránytalanul megnagyított körmeik fedték, melyet tűzként égetett a reggelente záporozó savas eső. Az épület falai megnyújtott bőrükből készültek, gerendái és fogaskerekei pedig a csontjukból. A kitekert, végsőkig feszített végtagok biztosan üvöltöttek volna, ha lett volna saját hangjuk.

A tavon túl, a hamuszürke ég alatt a patak egy ingoványba folyt, amelyben a kárhozottak nyakig vérbe merülve fuldokoltak, szájuk hol a savas esőt, hol társaik vérét köpte.

A meder naponta megtelt, de a malom csak ritkán működött. A kerék többnyire mozdulatlanul várt a sűrű, nyálkás vérfolyamra, amelyet egy mellékcsatornán át egyenesen a mocsárba vezettek.

S hogy mit őrölt a malom? Semmit. Az egész konstrukció, malmostul-patakostul arra szolgált, hogy a pokolra jutottak szenvedését az elviselhetetlenségig fokozza. Legalábbis a többség így tudta. Mások úgy vélték, hogy a pincében óriási őrlőkövek járnak körbe-körbe, és ízzé-porrá darálják mindazok csontjait, akik vétettek a pokol törvényei ellen. Mert bizony ilyenek is akadtak szép számmal. Nekik leírhatatlan, őrjítő kín volt a büntetésük, amihez képest eltörpül a többiek szenvedése.

De a malom valójában egészen más célt szolgált: egy portált működtetett, a valóságba vezető átjárók egyikét. A két pavuliai, aki a szurdok oldalában kuporgott, nagyon is tisztában volt ezzel. Apró alakjuk beleolvadt a sivár tájba. Fölöttük, a hegyoldalon fából ácsolt útakadályok és szögesdrót kordonok sorakoztak, a földbe ásott, kihegyezett végű cölöpök végén rothadó tetemek bűzlöttek.

Elvesztünk, Prin! Nincs tovább.

Sose félj, szerelmem. Néhány perc, és megszökünk. Itt hagyjuk ezt az istenverte helyet. Légy türelemmel!

Megszökünk? Nézz körül: ez itt a valóság, nem az a másik, amiről csak ködös emlékeink vannak. A démonok belepiszkáltak az agyunkba. Ez is a büntetés része. Meg kell szabadulnunk a hamis emlékektől! Nincs másik életünk, nem volt, és nem is lesz soha. Fogadd el végre, és megkíméled magad a csalódástól.

Prin és Chay, akárcsak a pokol többi lakója, pavuliaiak voltak. Négy lábon jártak, testüket sűrű bunda fedte. Busa fejükön két rövid, vaskos ormány lógott, hegyükön egy-egy tömpe, kisujjra hasonlító tapogatóval.

Nem fogunk csalódni, szerelmem, hidd el! Megszökünk. Ne feledd, a többieknek is tartozunk ezzel. Mindenkinek meg kell tudnia, milyen a pokol. Ha visszatérünk a valóságba, talán tehetünk valamit azért, hogy véget érjen ez a rengeteg szenvedés.

Prin és Chay a pokol számos táját bejárták együtt. Szubjektív időben mérve hónapok óta kóboroltak a túlvilágon, de úti céljuk kezdettől fogva a szurdok volt. Aznap reggel, amikor megpillantották a malmot, Print hatalmas megkönnyebbülés öntötte el.

Mindketten rémes állapotban voltak. Prin jobb ormányát letépte egy démon, a seb azóta sem gyógyult be teljesen. A démon az ép ormányát is végigkarcolta, ezért a legapróbb mozdulattól is fájdalmasan megrándult az arca. Nyakukat szögesdrót fonta körbe, tüskék tépte sebeikből folyamatosan szivárgott a vér, és amikor begyógyultak, viszkető, hámló heg maradt utánuk.

Chay hátsó lábai még aznap eltörtek, amikor idekerültek; elgázolta egy hullaszállító batár, amely a tetemeket fuvarozta a pokol egyik végéből a másikba. Az utat, amelyen a kocsik közlekedtek, társaik felhólyagzott hátából hasították.

Prin hetekig a hátán cipelte Chayt. A nőstény csontjai rosszul forrtak össze, de már ezen sem csodálkoztak. Hamar megtanulták, hogy a pokolban nincs tökéletes gyógyulás.

Tévedsz, Prin. Nincs „odaát”, nincs másik világ. Álomképekkel kábítod magad, hogy ne kelljen szembenézned a valósággal. Az önámítás rosszabb, mint a démonok csapásai. Hát nem érted? Lásd be végre: ez a valóság. A másik világ csak a fejedben létezik.

Nem, Chay. Elfelejted, hogy ez egy virtuális tér. Programok vagyunk, és mindenki más is az! Bármilyen élethűnek látszik ez a hely, van egy másik, egészséges testünk, amibe bármikor visszatérhetünk.

Ha tényleg van igazi, egészséges testünk, akkor miért hagytuk ott? Miért gondoltuk, hogy a szenvedésünk bárki hasznára válhat? Nem, ha volt is másik életünk, az már a múlté. Innen nincs visszaút. Ha ezt belátod, te is megkönnyebbülsz. – Chay tapogatójával az egyik oszladozó tetem felé nyúlt. Fiatal nőstény volt, szemgödrei vakon meredtek a két pavuliaira. – Így is elég borzalmas ez a hely. Ez a szüntelen rettegés… – A párjára pillantott. – Minek fokozzuk tovább a kínt? Minek áltatjuk magunkat?

Prin az ép ormányát gyengéden a párjáéhoz érintette.

Chayeleze, Hiforn lánya, te csapod be önmagad. Ne hagyd, hogy a kétségbeesés eluralkodjon rajtad! Az átjáró hamarosan kinyílik. Mindjárt kiengedik a látogatókat, mi pedig egyszerűen beállunk közéjük. Hazamegyünk, és elmondjuk mindenkinek, milyen borzalmakat éltünk át. Leromboljuk a társaink fejében élő hamis illúziókat. Ezt a mészárszéket a mi fajtánk teremtette, és a mi fajtánk fogja lerombolni is. Csak még egy kicsit tarts ki! Engedd, hogy megmentselek, hogy mindkettőnket megmentsem. – Azzal átnyalábolta és szorosan magához húzta a párját.

Chay Prin válla fölött a hegygerincre pillantott. – Jönnek a dögevők – mormolta.

Prin is megfordult, és kilesett a rothadó hullák közül. Fél tucat nekrofág közeledett imbolyogva a csupasz hegyoldalon; lerángatták a hullákat a cölöpökről, és szőröstül-bőröstül felzabálták őket.

Az áldozatok haláluk pillanatában azonnal új testet kaptak, többé-kevésbé épet, hogy tovább szenvedhessenek.

A démonok a pavuliaiak legfélelmetesebb, ősi ellenségeire emlékeztettek. Azoknak a ragadozóknak a felnagyított változatai voltak, amelyek évmilliók óta vadásztak Prin és Chay nemzetségére. Kétszer akkorára nőttek, mint egy átlagos pavuliai, pofájukon két nagy, előredülledő szem izzott, állkapcsuk széles volt, és zsákmányaikhoz hasonlóan két tömzsi, izmos ormányt viseltek. Fényesen csillogó, vörös-sárga csíkos bundájukban meglehetősen bizarrul festettek, mintha egy gyerekkönyvből bújtak volna elő. (Eredetijüknek persze más színe volt, és ormány is csak a pokolfajzatokra került, a pavuliaiak kigúnyolására.)

Egyik cölöpsortól a másikig cammogtak. Arasznyi, félelmetes fogaikkal letépték a hullákat a szögesdrótról, majd ormányukkal a szájukba tömték. Élvezettel ropogtatták a finomabb falatokat, a maradékot pedig ráhajították a durván összetákolt hullaszállító kocsikra, amiket vak pavuliaiak vonszoltak a nyomukban.

Mindjárt ránk találnak – nyögte Chay. – Ha szerencsénk van, élve kibeleznek, vagy karóba húznak, és később visszajönnek értünk. Ha nincs, akkor rádobnak a kocsira, és elvisznek valamelyik nagydémonhoz. Azok aztán szeretnek játszani az étellel, mielőtt felfalják!

Prin aggódva bámulta a nekrofágokat és a nyomukban bicegő, megcsonkított fajtársait. Ez nem szerepelt a tervében; egy pillanatra elöntötte a pánik. Chay tovább dünnyögött az ormánya alatt, a szavaiból áradó reménytelenség Print is meglegyintette. Nap nap után heroikus küzdelmet kellett vívnia azért, hogy ne veszítse el a hitét, és most…

A dögevő osztag már egészen közel járt. Hallották, ahogy a démonok ropogtatják a csontokat. A felkantározott pavuliaiak panaszosan nyöszörögtek. Prin egy utolsó pillantást vetett az épület irányába, és örömében majdnem felkiáltott; a kerékről habos vér csorgott alá. A malom működik!

Chay, nézd! – húzta magához az ormányával a nőstényt.

Látom. Még egy repülő halálmasina.

Prin először nem értette, miről beszél, aztán ő is megpillantotta a közeledő légi járművet. Hosszúkás alakja szinte beleveszett a szürke felhők hátterébe.

A malmot nézd! Forog a kereke. Megmenekültünk, Chay! – Gyengéden megrázta a párját. – A sikló hozza a látogatókat, még mindig nem érted? – Szögesdrót nyakörveikre mutatott. – Ezek a mi szerencsehozó talizmánjaink, Chay. Odakintről hoztuk őket, emlékszel? Ez az egyetlen esélyünk a szabadulásra.

Neked teljesen elment az eszed! Ezek csak szögesdrótok. Mindjárt ránk találnak, és visznek a démonmesterhez.

A repülő szerkezet hatalmas páncélos bogárra hasonlított. Zümmögve lebegett a malom felett, gyors szárnycsapásai egyetlen szivárványosan csillogó foltba mosódtak össze. Leszállás közben előrenyújtotta a lábait, és a malom melletti, csupasz földpadkán landolt.

Sikerülni fog. Markold meg erősen a nyakláncodat.

Chay engedelmesen a dróthoz érintette tapogató-ujjait. – Persze.

Amikor szólok, rántsd meg erősen. Erősen, érted?

Igen, értem. Ne beszélj velem úgy, mint egy gyerekkel!

De csak amikor szólok, rendben? Mi is démonokká változunk. De igyekeznünk kell, mert a trükk nem tart sokáig.

A sikló a malom mellé farolt. Majdnem akkora volt, mint maga az épület, borítása olajosan csillogott. Szárnyait behajtogatta, és visszacsúsztatta a páncélja alá, potroha lenyílt. A belsejéből fél tucat démon kíséretében reszkető, rémült pavuliaiak sorjáztak elő.

Messziről lerítt róluk, hogy csak látogatók. Piszkos, szakadt rongyokat viseltek, de legalább volt rajtuk ruha. Ha egy kárhozott megpróbálta elrejteni meztelenségét, kegyetlenül megbüntették, hogy megértse: a testével itt mások rendelkeznek, neki pedig nincs joga máshoz, csak szenvedni és tűrni.

A kis csoport mindössze nyolc főt számlált. Mind egészségesek és jól tápláltak voltak, nem hiányzott egyetlen végtagjuk sem, testüket nem borították sebek és gennyedző fekélyek. Tekintetükből mégis sütött a rémület, szemlátomást alig várták, hogy eltűnjenek erről az irtózatos helyről. Néhányukban már ott motoszkált a gyanú, hogy talán mégsem eresztik haza őket, és az egész csak átverés, rosszízű tréfa, amelyet sokkal rosszabbak követnek majd.

Nem is tévedtek nagyot; Prin számtalanszor látott már hasonló jelenetet. A „kirándulás” végére a látogatók többsége sokkos állapotba került. Összekapaszkodtak, egymás közelségéből merítettek erőt, mindenféle értelemben. Primitív, mégis szoros kötődés alakult ki közöttük, társadalmi helyzetüktől függetlenül. Aztán amikor már épp megkönnyebbültek volna, hogy vége ennek rémálomnak, az egyiküket kiragadták a csoportból, és belökték a kárhozottak közé. A többiek ezután, a valóságba visszatérve mintapolgárokká váltak. Bármit megtettek volna, nehogy visszakerüljenek ide.

Mindjárt bemennek. Készülj! – Prin gyors pillantást vetett a nekrofágokra, amelyek már majdnem odaértek a rejtekhelyükhöz. Az volt a terve, hogy csak a patak túloldalán aktiválják a kódot, de nem maradt más választásuk.

Rántsd meg a drótot, Chay, most!

Be akarsz csapni, ugye? Nem hiszek neked.

Chay, most nincs idő erre! Én nem tudom meghúzni helyetted. A saját kódodat csak te aktiválódhatod. Rántsd meg azt az átkozott drótot!

Nem rántom. Inkább belenyomom a nyakamba. Nézd! – Az arca fájdalmas grimaszba torzult. A drót még a tapogatóját is átszúrta.

Prin felszisszent. A hangra a legközelebbi dögevő fölkapta a fejét. Tekintete végigpásztázta a hullákat, s végül megállapodott a két szökevényen.

A francba!

Prin megrántotta a nyaka körül tekergő drótot. A kód aktiválódott; a beteg, elgyötört pavuliai hím eltűnt, és egy hatalmas, hatlábú démon tornyosult a helyén. Végtagjai minden átmenet nélkül csatlakoztak a fejéhez, lóhere formában összenőtt mellső lábai vastag törzset formáztak. Ahogy felemelkedett, jó pár torlaszt magával rántott, a cölöpökről érett gyümölcs módjára potyogtak a hullák. Széles, zöld-sárga csíkos hátán fennakadt a szögesdrót útakadály. Chay reszketve kuporodott össze a monstrum lábánál, és félelmében összecsinálta magát.

Prin az ormányainál fogva fölkapta, pont úgy, ahogy a démonok szokták, és egy üvöltéssel lerázta magáról a dróttorlaszt. A tákolmány recsegve zuhant a porba. Egy aláhulló deszka a földhöz szögezte az egyik vak pavuliai lábát, aki fájdalmában felüvöltött.

A nekrofág megtorpant, tekintetében zavartság tükröződött. Prin rávicsorgott, mire a démon hátrált egy lépést. Társai közömbösen szemlélték a jelenetet. Szemlátomást azt latolgatták, vajon megrohanják-e az új jövevényt, vagy fordítsanak neki hátat, és tegyenek úgy, mintha mi sem történt volna.

Prin a dögevő orra elé dugta Chay mozdulatlan, ernyedt testét, és megrázta. – Az enyém! – hörögte. – Én láttam meg először.

A dögevő hátrasandított. Látván, hogy hiába vár a felmentő seregre, lesunyta a fejét, és karmos mancsával végigkaristolta a talajt a lába előtt.

Vigyed, testvér – dorombolta. – Nekem nem kell. Van itt elég, jut mindenkinek. – Azzal szaglászni kezdte a feltúrt földet, mintha valami érdekeset talált volna benne.

Prin hátat fordított a nekrofágoknak, és magához szorítva Chayt leügetett a hegyoldalon, nyaktörő tempóban szlalomozva a hullakupacok és szögesdrót akadályok között. Átgázolt a sötét vérpatakon, aztán fölkaptatott a meredélyen, és egyenesen megcélozta a malom kapuját. A látogatók időközben bementek az épületbe. A rovargép előhajtogatta a szárnyait, és felszálláshoz készülődött. Prin oldalra sandított a hatalmas összetett szemre, és elképzelte a gépet vezető démont. (Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy a kódolt pilóta tulajdonképpen bármi lehet: egy elvarázsolt madártoll vagy akár egy különösen expresszív mintázatba rendezett pavuliai végbéldarab.)

Elrohant a gép mellett, és feltépte a malom ajtaját.

ÖT

Azt mondják, ahányféle öntudatlan állapot létezik, annyiféleképpen térhet magához az ember. Ebben a kellemes, bódult nyugalomban – a testmeleg, mozdulatlanságával ringató magzatpózban, a lezárt szemhéjakon átszűrődő fény vörösen derengő magányában – önkéntelenül rácsodálkozunk a tömérdek ajtóra, amelyeken át kiléphetünk énünkből, és a kacskaringós kerülőutakra, amelyekkel visszatérhetünk oda.

A szundikálás után gyakran egy rándulással térünk magunkhoz, fölrezzenünk. Az egó ilyenkor egy pillanat leforgása alatt visszazuhan a testbe. Ha csak egy-két percünk van pihenni, rendszerint a belső vekkerre bízzuk az ébresztést. Aztán ott vannak a mélyebb szintek: a kóma, az orvosi altatás, vagy amikor az ember beveri a fejét, és egy pillanatra a saját nevét is elfelejti.

Bármennyit is fejlődött a technológia az utóbbi eónok során, az embernek még mindig szüksége van az éjszakai pihenésre. A hipermodern közlekedési eszközök, tudatmódosító szerek és éjjel-nappal fényárban úszó, hangyabolyként nyüzsgő városok világában az alvás továbbra is az élet megkerülhetetlen része.

Az űrrepülés hőskorában az űrutazók mély, álomtalan álomban tették meg a hosszú utat a csillagok között. Testüket drasztikusan lehűtötték, és éveket vagy akár évtizedeket töltöttek hibernálva, amíg el nem érték a célállomást. Sokan ma is álomtalan álomba merülve várják, hogy az orvostudomány gyógyírt találjon a betegségükre.

Így vagy úgy, visszatérni egy másik világból mindenképpen furcsa érzés.

A lánynak zsibbadni kezdett a válla. Az ágy kényelmes volt, ő mégis át akart fordulni a másik oldalára. Könnyűnek érezte magát, gyanúsan könnyűnek, de alighogy megfogalmazódott benne a kétely, a teste máris mélyebben nyomódott a matracba.

Elégedetten szusszant egyet, és csukott szemmel megfordult az ágyon. Azon tűnődött, vajon hol lehet. Általában kiverte a hideg veríték, ha idegen helyen ébredt, de most nem zavarta. Tökéletes biztonságban érezte magát, mintha angyalok vigyáznának rá.

Megpróbálta felidézni, mikor volt legutoljára ilyen… boldog.

Talán kislány korában, az édesanyjával.

Ha felülne és kinyitná a szemét, minden kérdésére választ kapna. Mégsem mozdult, nem tudta rászánni magát, hogy véget vessen a kellemes, zsongító lebegésnek álom és ébrenlét határán.

Mostanában ez a reggeli felemás állapot volt a nap fénypontja; legszívesebben egész nap ágyban maradt volna, mit sem törődve a világgal, a mindennapok gondjaival. Szeretett így pihenni, álmok és gondolatok nélkül, akár egy csecsemő. Visszacsöppenni a tökéletes semmibe, az öntudatlanság ölelő anyaméhébe. Rendszerint a végletekig odázta a pillanatot, amikor szembe kell néznie a kínos és fájdalmas emlékekkel, a félelmeivel és az évek alatt felgyülemlett haragjával. De most… olyan békésnek és kiegyensúlyozottnak érezte magát, hogy még ezek a komor gondolatok sem tudták elrontani a kedvét.

Hosszan, elégedetten sóhajtott. Nyújtózott egyet, és azt kívánta, bárcsak sose érne véget ez a reggel. A lepedője puha volt és finom tapintású, mintha folyékony selyemből lett volna. Sose gondolta, hogy Veppersnek ilyen…

Összerezzent. Lelki szemei előtt egy pillanatra megjelent a gyűlölt arc, aztán ugyanolyan gyorsan el is tűnt, mintha függöny hullott volna elé.

Már nem félt tőle.

A rettegés ideje elmúlt, gondolta. Ideje fölkelni.

*

A szoba tágas volt, akár egy bálterem, a nyitott ablakok előtt meg-meglibbent a vékony függöny. Kellemesen meleg volt, odakintről virágillatot sodort be a szél. A napfény aranysárga négyszögeket vetített az ablakok elé.

Egy franciaágyon feküdt, meztelen testét fehér lepedő ölelte körbe. Az ágy lábánál halványan derengett valami. Betűk. Szemét hunyorítva megpróbált rájuk fókuszálni, mire egyetlen szóvá fonódtak össze: SZIMULÁCIÓ.

Szimuláció?

Felült, és megdörzsölte a szemét. A szoba az utolsó szögig valóságosnak tűnt. A kezére meredt, és egy pillanatra elakadt a lélegzete.

Alaposan szemügyre vette; előbb a kézfejét, aztán a tenyerét, a karját, a hasát. Felugrott, ledobta magáról a lepedőt, és tetőtől talpig végigmérte magát.

Újfent megvizsgálta az ujjait, egészen közelről, mintha valami szabad szemmel nem látható dolgot keresne. Aztán kipattant az ágyból, és a két ablak között álló, egész alakos tükörhöz botorkált.

Döbbenten meredt a tükörképére.

A bőre egészen szokatlan színű volt. Koromfeketének kellett volna lennie, ehelyett – hirtelen nem is tudta, minek nevezze ezt a színt. Vörösesbarnának? Drappnak? Mocsárszínűnek?

De ami nagyobb baj volt…

– Hová tűntek a tetoválásaim? – fakadt ki fennhangon.

SZIMULÁCIÓ – villogott kitartóan a szó a szeme sarkában, ahogy sápadt bőrű, tetoválatlan tükörképét bámulta. Az alakja és a testalkata valóban emlékeztetett régi önmagára, de a többi…! A haja is sötétebb volt, és túlságosan hosszú.

SZIMULÁCIÓ, pulzáltak a betűk. Ököllel beleütött a tükör szélébe. A fájdalomtól felszisszent, és ekkor meglátta, hogy a fogairól is eltűntek a minták; egyszínű, porcelánfehér fogsor villant felé a bizonytalanul hullámzó tükörből.

– Ez fájt – motyogta, és ujjait dörzsölgetve az ablakhoz lépett. Félresöpörte a függönyt.

Keskeny, balusztrádos erkélyen találta magát. Amerre a szem ellátott, harsányzöld rétek hullámoztak, elegánsan nyírt, türkiz lombú fákkal pettyezve. A láthatáron erdőkkel borított hegyoldalak emelkedtek, hósipkás csúcsaikat kékre színezte a távolság. Nem messze tőle ezüstös folyó hömpölygött, a partján maroknyi, sötét bundájú állat legelt. A tájat aranyló ragyogásba vonta a napsütés.

Hátralépett, megmarkolta a függönyt, és összevont szemöldökkel vizsgálgatni kezdte a szövetét. A nyitott zsalugáterek között az ablaküvegen a tükörképe ugyanígy tett. Hitetlenkedve megcsóválta a fejét – milyen szokatlan volt a mozdulat így, hosszú hajjal! – aztán lehajolt a durva kőkorláthoz, végighúzta rajta a kezét, és összedörzsölte az ujjait. Ahogy megszagolta, érezte rajtuk a kő hűvös, nyers szagát.

SZIMULÁCIÓ. A szó makacsul ott vibrált a látóterében. Sóhajtott – ezúttal kissé bosszúsan –, és fölnézett az égre. A kékségben apró, bodros felhők úsztak.

Járt már korábban is virtuális valóságban, de egyik sem volt ilyen élethű – még akkor sem, ha tudatmódosítóval segített rá az élményre. A legjobb szimuláción is látszott, hogy csak közel áll a valósághoz; ha az ember jobban szemügyre vette az apró részleteket, mindjárt kiderült a turpisság. Ez a szoba azonban, az egész környezetével, a házzal és a tájjal együtt tökéletesen valóságosnak tűnt.

Igaz, az ég talán túl kék volt, a napsugár túl aranyszínű, és a hegyek sem mosódtak össze a távolban. A legkézenfekvőbb bizonyítékot viszont mégiscsak a teste szolgáltatta; eltűntek a tetoválásai, és ettől, ha lehet, még meztelenebbnek és kiszolgáltatottabbnak érezte magát.

SZIMULÁCIÓ. A vörös betűs szó kitartóan pulzált a látóterében.

Megfordult, és szemügyre vette az épületet. Homokszín fala volt, díszes párkányokkal, kőbabás teraszokkal és szabályos ritmusban sorakozó ablakokkal. A teraszok fölött apró tornyok nyújtóztak az ég felé. Lent, a ház lábánál kavicsos ösvény kanyargott. A fák lombjainak susogásán át hallani lehetett a madarak csicsergését és a vízparton legelésző állatok bőgését.

Visszament a szobába, megállt az ágy mellett, és megköszörülte a torkát.

– Rendben, értem. Ez egy szimuláció. Van itt valaki, akivel beszélhetnék?

Semmi válasz.

Már épp levegőt vett, hogy még egyszer feltegye a kérdést, amikor kopogtak az ajtón.

*

– Ki az?

– Sententia vagyok, kedvesem. Bemehetek?

A hangja alapján egy idős asszony állhatott az ajtó előtt. Lededje kedvenc nagynénijének volt ilyen duruzsoló, kissé rekedtes hangja.

– Egy pillanat.

Nem akarta meztelenül fogadni látogatóját. Gyorsan elképzelte, hogy egy fehér köntös borul a vállára, de nem történt semmi; továbbra is pucér maradt.

Ekkor vette észre az ajtó mellett álló terebélyes gardróbszekrényt. Odaugrott, s közben azon tűnődött, vajon miért zavarja, hogy nincs rajta semmi. Hiszen virtuális térben van, ráadásul nem is a saját testében. Egyébként sem volt szégyellős soha; hogyan is lehetett volna? Hiszen még a születése előtt megjelölték, és neki ország-világ előtt viselnie kellett a tetoválás mintáit.

A szekrényben szebbnél szebb ruhák sorakoztak. Lededje egy egyszerű, sötétkék köntöst választott, ami ugyanabból a finom anyagból készült, mint a lepedő. Aztán az ajtóhoz lépett, kihúzta magát, és határozottan lenyomta a kilincset.

– Örülök, hogy megismerhetlek – biccentett a jövevény barátságosan. A háta mögött széles folyosó látszott, két oldalán számtalan ajtó sötétlett. – Megengeded? – intett a szoba felé. Ősz haját kontyba fogta, szeme zölden ragyogott. Egyszerű szabású, fekete ruhát viselt.

– Persze, tessék!

Sententia körbenézett, és elégedetten összecsapta a tenyerét. – Volna kedved kiülni velem az erkélyre? Hozatok valami frissítőt.

Lededje bólintott.

Közös erővel kivonszoltak két súlyos, brokáttal kárpitozott széket a teraszra, majd kényelmesen elhelyezkedtek.

Túl tág a pupillája – gondolta Lededje. – Pedig a nap felé néz. Egy hús-vér ember hunyorogna a helyében.

A párkányon két apró, kék tollú madár perlekedett. Dühös szárnycsattogással keringtek egymás körül.

Sententia elmosolyodott, és összekulcsolta a kezét az ölében. – Mi most – kezdte – egy szimulációban vagyunk.

– Ezt észrevettem – bólintott a lány. A vörös betűk a nő lábánál villództak.

– Akkor erre már nincs szükség. – Sententia intett, mire a szó eltűnt. A lány nyugtalanul pislogott körbe. Arra gondolt, milyen kiszolgáltatott az ember egy szimulációban. Sententia előrehajolt. – Elárulnád a neved, kedvesem?

Lededje egy pillanatig üres tekintettel bámult a nőre, aztán kibökte: – Lededje Y’breq.

Hát persze. Lehet ezt elfelejteni?

– Köszönöm. – A nő szúrós oldalpillantást vetett a veszekedő madarakra, mire azok rászálltak Sententia kezére, majd rögtön fel is rebbentek róla, és nagy szárnycsattogás közepette elrepültek. – És honnan jöttél?

– Hogy én? – Újabb, alig érzékelhető szünet következett. – Én… Veppers úr kíséretéhez tartozom.

Veppers, ízlelgette magában a nevet. Már nem félt tőle. Mintha a sok hozzá kapcsolódó borzalom egy másik életben történt volna, amihez már semmi köze. Megpróbálta felidézni a legutolsó emlékét, mielőtt felébredt volna, de hiába: mintha egy jótékony kéz eltakarta volna előle a múltat. – Ubruater városában születtem, és az Espersium birtokon nőttem fel – folytatta. – Azóta is a birtokon élek, és ha Veppers úr üzleti útra megy, általában magával visz.

Sententia bólintott, de gondolatban valahol máshol járt. – Ühüm – mondta végül. – Ubruater város, Sichult, Quyn-rendszer, Ruprine-halmaz. Az 1. számú galaxiskar külső pereme.

A Quyn a rendszer központi csillaga volt, és a Ruprine-halmaz is ismerősen csengett, de Lededje még sosem hallott az 1. számú galaxiskarról. Ezek szerint mások így hívják a régiót, ahol született.

– Hol vagyok? – kérdezte, miközben egy önjáró tálca lavírozott melléjük, két kristálypoharat és egy kancsót egyensúlyozva. A kancsóban valami türkizkék, jégkásás folyadék lötyögött. Sententia teletöltötte a két poharat, majd megkeverte az italt. – A szó fizikai értelmében – kezdte kényelmesen hátradőlve – egy MI-magban, az Ép észen innen, őrületen túl rendszerhajó fedélzetén. A hajó jelenleg az Istenszem-régió peremvidékén halad át, és forgásirányból közelít a ‘liavitzi hólyaghoz.

Lededje bambán bámult a nőre. – Rendszerhajó? Vagyis ez egy… Kerék? – Belekortyolt az italába. Kellemes, frissítő íze volt, alkohol egyáltalán nem érződött benne.

Sententia kérdőn pillantott rá. – Kerék?

– Igen. Kerék.

Egy darabig kölcsönös értetlenséggel szemlélték egymást.

Lehetséges volna, hogy valaki ne tudja, mi az a Kerék?

Sententia arca felderült. – Áh, persze, Kerék! Nagy kezdőbetűvel, ugye? – Lehunyta a szemét, mintha befelé figyelne. – Hogyne, azok aztán izgalmas szerkezetek. – Megrázta a fejét. – Nem, ez sajnos nem egy Kerék. Sokkal nagyobb annál: ez egy Plató osztályú rendszerhajó. A külső mezőt is beleszámítva a hossza meghaladja a száz kilométert, és az átmérője, ha csak a csupasz hajótestet nézzük, bő négy kilométer. A tömege mintegy hattrillió tonna, de pontosan nehéz lenne meghatározni a hajtóművek idegenanyag-tartalma miatt. Jelenleg csaknem ötmillió ember tartózkodik a fedélzeten, nem számítva azokat – és itt a lányra mosolygott –, akik épp virtuális kiruccanáson vesznek részt.

– Mit is mondtál, hogy hívják a hajót?

– Ép észen innen, őrületen túl. – Sententia vállat vont. – Az én nevem is innen ered, szegről-végről. A hajó avatárja vagyok.

– Ez egy kultúrabeli hajó? – csodálkozott a lány, és furcsa bizsergést érzett a tarkóján.

Most Sententián volt a meglepődés sora. – Te nem is tudtad, hogy egy kultúrabeli hajón vagy?

Lededje némán megvonta a vállát. Egyáltalán nem emlékezett rá, hogyan csöppent ide. – Még sosem voltam ilyen élethű szimulációban. A mieink messze nem ilyen kidolgozottak. Veppersnek földig koppanna az álla, ha látná.

Sententia bólintott.

– És hol vagyok igazából? – kérdezte a lány.

– Ezt hogy érted?

– Hol van a testem?

Sententia letette a poharát a lebegő tálcára. Csücsörített, hangosan beszívta a levegőt, és végignézett a távoli hegykoszorún. – Mi a legutolsó dolog, amire emlékszel, mielőtt magadhoz tértél volna?

– Hát éppen ez az: nem emlékszem semmire. Fogalmam sincs, mi történt velem.

– Amennyire én tudom, sokkoló élményben volt részed.

Lededje meglepetten pislogott az asszonyra. Sokkoló? Ez meg mit jelentsen?

– Bevallom – kezdte Sententia –, velem még sosem fordult elő, hogy meg kelljen kérdeznem egy vendégem nevét. Nem szoktak anonim léleknyomatok csak úgy beesni hozzám, mindenféle azonosító nélkül. Ez az én praxisomban, mondhatni, példátlan. Az elmestátuszok, lelkek vagy tranziens tudati mátrixok, nevezzük őket akárhogy, részletes leírással és használati utasítással rendelkeznek. Neked viszont nincsenek csatolt adatbázisaid, semmiféle információt nem mellékeltek a státuszodhoz. – Lededje fokozódó zavarát látva biztató mosolyt villantott a lányra. – Alig néhány perce immaterializálódtál itt, kedvesem – folytatta –, egy vészkóddal ellátott, egyirányú és többszörösen transzponált szingularitás formájában. Annak a valószínűsége, hogy ilyesmi történjen… nos, mi, elmék ezt magunk közt úgy fogalmazzuk, hogy az esemény „na ne!” rátája erősen az egyhez konvergál. Ráadásul, amint az imént említettem, nincsenek azonosítóid. Semmit sem tudok rólad.

– És… az baj?

Az avatár érces, búgó hangon felnevetett. – Nem, dehogy baj! – rázta a fejét. – Bár én különben sem ezt a szót használnám. A „furcsa” sokkalta adekvátabb volna. Először én is alig hittem a szenzoraimnak. Megpróbáltam körbeérdeklődni, szétküldtem egy hadosztályra való avatárt, avatoidot és drónt, hátha valakivel történt már ilyesmi, de úgy tűnik, a te eseted az első, legalábbis ami az utóbbi ezerötszáz évet illeti.

– Szóval ezért kérdezted a nevemet.

– Pontosan. Az elmék nem szoktak belenézni a szerves alapú létformák emlékeibe, etikai okokból. Ezúttal azonban kénytelen voltam egy röpke pillantást vetni a gondolataidra, máskülönben nem tudtam volna, milyen testprofilt kölcsönözzek neked itt, a virtuáliában. Nem akartam a kelleténél nagyobb traumát okozni.

Hát, ez nem jött be – gondolta Lededje. – Se a bőrszínem, se az arcom nem stimmel, a tetoválásaimról nem is beszélve.

– Azt is meg kellett tudnom, milyen nyelven és formában kommunikálsz – folytatta Sententia. – Szerencsére a legtöbb faj esetén az ezt meghatározó idegközponti zónák jól behatárolhatók. Ha mélyebbre hatoltam volna, kideríthettem volna a neved, és begyűjthettem volna a hiányzó adatokat, de az durva beavatkozásnak minősült volna. Közben végeztem egy kis kutatást a vonatkozó szakirodalomban, és találtam egy elvi, a gyakorlatban soha ki nem próbált módszert, hasonló helyzetekre. A régiek úgy nevezték: a traumaesemény pszichoszomatikus leárnyékolása. – Újabb mosoly. – Szerettem volna megkönnyíteni az érkezésedet, amennyire csak lehetséges. A rendelkezésemre álló információkból ugyanis arra a következtetésre jutottam, hogy nemrégiben sokkoló élményben volt részed. Én ezt az élményt leárnyékoltam, vagyis időlegesen elkülönítettem a többi emlékedtől – mondta, gondosan kerülve a lány tekintetét. – Az érkezés amúgy is mindig megrázkódtatással jár; így legalább van egy kis időd lelkileg felkészülni.

Lededje eltátotta a száját. – Karanténba raktad egy emlékemet? Még sose hallottam ilyesmiről.

– Nos, technikai értelemben nagyon egyszerű a dolog – sietett megnyugtatni Sententia. – Az izolációra csak addig van szükség, amíg teljesen rendbe jössz. Én a helyedben pihennék egy-két napot, mielőtt…

Lededje erősen összpontosított, hogy felidézze, mi történt vele. A legutolsó emléke az volt, hogy az Espersium parkjában sétál, és a szökését tervezgeti.

Hm, ez érdekes. Sikerült volna meglógnia Veppers elől? De hol lehet a teste, és mi ez a trauma, amiről az avatár beszél?

Visszatette a poharát a tálcára, és az avatárhoz fordult. – Kérlek, ne kímélj! Mindent tudni akarok.

Sententia aggódva méregette. – Biztos vagy benne – kezdte lassan –, hogy kibírsz egy ekkora megrázkódtatást?

Tyűha, gondolta Lededje. Ez rosszul kezdődik.

*

Gyerekkorából csak boldog emlékei maradtak, szeretet és gondoskodás vette körül. Úgy bántak vele, mintha hercegnő volna, és sok szempontból az is volt. Máshogy nézett ki, mint a többi gyerek, ahogy az anyja is kirítt a felnőttek közül a viselkedésével, a megjelenésével. Királyi kényelemben éltek egy pazarul berendezett kastélyban.

Amióta az eszét tudta, megvoltak a tetoválásai. Így született. A tetováltak hasonlítottak ugyan a sichulti emberekhez, mégis külön kasztot alkottak. A bonyolult, egyedi mintázat nemcsak a bőrüket borította el, hanem ott kanyargott a belső szerveiken, minden egyes csontjukon, szövetükön. A minták már az anyaméhben kirajzolódtak a testükön.

A legtöbb tetováltnak – a sichulti közigazgatás hivatalosan kényszertetováltnak nevezte őket – hófehér bőre volt, tintafekete rajzolatokkal, amelyek átkúsztak a fogsorukra, a szemük fehérjére, és átsejlettek a körmeiken is. A bőrredőik szabályos rendben sorakoztak, az alattuk futó, vékony erek is összefüggő mintázatot alkottak, s ugyanezek az ábrák köszöntek vissza a belső szerveik felületén, szívüktől a gyomrukig. A csontjaik felszínét átszövő pókhálófinom vonalak a csontüregekben is folytatódtak. Testüknek nem volt olyan része, amelyet ne szőtt volna be a mintázat. Ez különböztette meg őket a többi embertől.

Az utóbbi száz évben egyre többen születtek közülük éjfekete bőrrel. Az ő testükön sokkalta komplexebb mintázatok kanyarogtak, amelyek a szivárvány színeiben játszottak, és a sötétben foszforeszkáltak. Lededje kislány korában mindig büszke volt rá, hogy a tetováltak közé tartozik – igaz, akkor még nem sejtette, hogy tetováltnak lenni átok, és nem áldás.

Az anyja, akinek bőre az övénél jóval világosabb volt, arra biztatta, hogy legyen büszke a tetoválásaira. Mások a fél karjukat odaadnák, hogy cserélhessenek vele, szokta mondogatni. Lededje órákat állt a tükör előtt és böngészte a bőrén örvénylő motívumokat. Már egészen kis korában megállapította, hogy az anyja mintái nem olyan bonyolultak és részletgazdagok, mint az övéi. Persze ezt sosem hozta előtte szóba, mert nem akarta megbántani. Arról ábrándozott, hogy ha egyszer majd híres és gazdag lesz, csodás mintákat rajzoltat neki. Ilyenkor mindig nagyon felnőttnek érezte magát.

A többi gyerek a kastélyban imádta, akár egy istent; lesték minden kívánságát, alávetették magukat a szeszélyeinek. Az ő sápadt testükön nem kanyarogtak minták, olyanok voltak, akár az üres pergamenlap. Lededje messziről kirítt közülük, és élvezte, hogy a társai versengenek a barátságáért.

Az anyja minden befolyását latba vetette, hogy megóvja egyetlen gyermekét, mégis eljött a pillanat, amikor Lededje-nek meg kellett tudnia a keserű igazságot. A tetováltak nem kiválasztottak voltak, hanem rabszolgák, egy előkelő család bukásának két lábon járó mementói, afféle biodíszlet a gazdagok és hatalmasok összejövetelein. Úgy hordozták körbe őket, mint valami hadi trófeát, vagy az ellenség megtépett zászlaját.

Ez a sors várt Lededje-re is.

Tetovált gyerekek olyan családokba születtek, ahol a szülők eladósodtak, és törlesztésképpen nem tudtak mást felajánlani, mint a saját gyermekeiket.

A sichulti törvények szerint – a vonatkozó jogszabályokat két évszázaddal korábban vezették be a politikai vetélkedésből győztesen kikerülő klánok – amennyiben az adósságot nem sikerül teljes mértékben rendezni, vagy egy tranzakcióban az eladó nem kapja meg az áru ellenértékét, az adós „természetben” is törleszthet, átengedve a hitelezőnek az utódai fölötti rendelkezés jogát. Így gyerekeik és unokáik tetováltként születnek, és haláluk napjáig annak a személynek a jogos tulajdonát képezték, akinél a felmenői eladósodtak.

Miután csatlakoztak a galaktikus közösséghez, a sichultiak sok bírálatot kaptak e gyakorlat miatt, ám ők a leghatározottabban visszautasították a kritikákat. A sichulti arisztokraták semmivel sem szeretik kevésbé utódaikat, mint bármely más faj tagjai, állították. A különbség pusztán annyi, hogy nekik fejlettebb a kötelességtudatuk, és a hajlamosabbak a család becsületét saját, egyéni érdekeik fölé helyezni. Az elnyomottak jogait természetesen tiszteletben tartják, és törvényeik kiváltképp védelmezik azokat, akik szüleik felelőtlen költekezése miatt kerültek nehéz helyzetbe.

A tetováltakkal való bánásmódot, ahogy ezt minden galaktikus fórumon hangsúlyozták, a jogszabályok a legnagyobb gondossággal és körültekintéssel rögzítik, nehogy tulajdonosaik elhanyagolják, vagy emberhez méltatlan körülmények között tartsák őket. Bizonyos szempontból a tetováltak a sichulti társadalom legelitebb csoportja, hiszen jólétben élhetnek, ugyanakkor senki sem várja el tőlük, hogy megdolgozzanak az ellátásukért. A legmagasabb körökben mozoghatnak, részt vehetnek minden fontos társasági eseményen, bálokra és diplomáciai fogadásokra járhatnak. A legtöbb ember szívesen feláldozná úgynevezett szabadságát egy ilyen életért cserébe! Értékük ily módon – a szó szoros értelmében – felbecsülhetetlen. Mi másra vágyhatna egy lecsúszott család sarja, aki máskülönben a legnagyobb nyomorban tengetné a napjait?

A legtöbb társadalomhoz hasonlóan, amely a világűrbe kilépve szembetalálta magát a metacivilizáció ősi, komplex és a sajátjánál nagyságrendekkel érettebb morális világrendjével, a sichultiak azonnal védekező álláspontra helyezkedtek. Foggal-körömmel ragaszkodtak gyarló szokásaikhoz, mondván, hogy ezek társadalmi berendezkedésük sarokkövei, amelyeken faji és kulturális identitásuk nyugszik.

Persze akadt egy hangos kisebbség, amely nem értett egyet ezzel az állásponttal; követelték a tetovált státusz megszüntetését, és éles hangon bírálták a politikai-gazdasági rendszert, amely eltűri az efféle adósrabszolgaságot. Néhány zavaros fejű bajkeverő odáig merészkedett, hogy a magántulajdon létjogosultságát is megkérdőjelezte, és a korlátlan tőkefelhalmozás ellen kampányolt. A helyiek többsége azonban elfogadta a történelmi status quót, sőt, néhányan kimondottan büszkék voltak a „nemes hagyományokra”.

A galaktikus közösség polgárai tapasztalatból tudták, hogy az új tagok beilleszkedése súrlódásokkal jár. Türelmesen várták hát, hogy elsimuljanak a problémák, és a sichultiak is megtalálják helyüket a terülj-terülj asztal mellett.

Lededje élénken emlékezett a napra, amikor rádöbbent, hogy a tetoválásai mégsem a hatalmat jelképezik, hanem a szolgaságot. Nem a szépsége vagy az érdemei miatt tűnik ki a tömegből, hanem éppen az értéktelensége miatt; külseje messziről hirdeti, hogy puszta vagyontárgy, családja morális vereségének beismerése. Akkor ért véget a gyerekkora, és a szégyen azóta is kísérte, élete minden egyes percében.

Az első gondolata az volt, hogy megszökik. Mindegy, hová, csak el. Faképnél hagyta a játszópajtását, aki kíméletlen nyersességgel szembesítette az igazsággal, és kirohant a házból, de nem jutott tovább a birtokot övező műholdtányéroknál.

Amikor visszavitték, ököllel esett az anyjának. – Hazudtál nekem! – zokogta. Aztán bezárkózott a szobájába, és napokig nem jött elő. A takaró alatt kuporgott, és hallgatta, ahogy az anyja a szomszéd szobában szipog. Eleinte kéjes elégtételt érzett, aztán elszégyellte magát, és kisomfordált hozzá. Összekapaszkodtak és egymás vállán sírtak órákon át. De valami végleg megváltozott. Attól fogva a többi gyerek is másképp nézett rá; a hercegnő álombirodalma szertefoszlott.

Évek teltek el, mire megértette, mi mindent tett érte az anyja, és hogy a kiválasztottakról szóló, szánalmas mese csak arra volt jó, hogy fölkészítse őt a rá váró töménytelen szenvedésre.

Az anyját, mint megtudta, erőszakkal tetoválták, és neki azért kellett tetováltként születnie – ahogy a testvéreinek is, ha lettek volna –, mert az apja, Grautze túl hiszékeny volt.

Grautze és Veppers gyerekkori jó barátok voltak. Az egyetem elvégzése után közös vállalkozásba kezdtek. Mindketten gazdag, befolyásos családból származtak, és ahogy múltak az évek, mindketten tovább gyarapították családjuk vagyonát és hatalmát. Sok ellenséget szereztek, de az üzleti életben ez természetes. Gyakran versenyeztek egy-egy jobb megbízásért, de a vetélkedésük mindig barátságos keretek közt maradt, hiszen összekötötte őket a múlt és a sok közös érdekeltség.

Aztán adódott egy komoly lehetőség, amely mellett minden addigi vállalkozásuk eltörpült; az évszázad üzlete, busás haszonnal és hírnévvel kecsegtető, történelemformáló, világmegváltó lehetőség. Megegyeztek, hogy közösen vágnak bele, és a nyereséget is megfelezik. Az egyezséget vérszerződéssel pecsételték meg. Azzal a két ódon tőrrel vágták meg magukat, amit még Lededje dédapja ajándékozott Veppers nagyapjának. Írásos szerződésre nem volt szükség, feltétel nélkül megbíztak egymásban.

Veppers olyan furmányosan árulta el és forgatta ki a vagyonából a barátját, hogy egy seregnyi ügyvédnek hosszú hónapokig tartott, mire felgombolyították a szálakat. De a lényegen ez sem változtatott; Lededje apja mindenét elveszette, és a lavina magával sodorta az egész családot, a legtávolabbi rokonai is koldusbotra jutottak.

Veppers mindeközben úgy tett, mintha segíteni próbálna a barátján, és olyan ügyesen keverte a lapokat, hogy végül mindent üzleti riválisaira kent. Felvásárolta Grautze kintlevőségeit, és közben hagyta, hogy barátja egyre mélyebbre süllyedjen az adósság örvényében. Amikor már semmije sem maradt, Grautze kénytelen volt beleegyezni, hogy tetoválják a feleségét. Ez azt jelentette, hogy a következő gyermeke és annak valamennyi leszármazottja tetováltként fog születni.

Veppers látszólag le volt sújtva, de – mint mondta – nem látott más lehetőséget társa jó hírének megmentésére. Hiszen az ember legnagyobb kincse a becsülete. Úton-útfélen hangoztatta, milyen rettenetesen megviseli barátja szenvedése, de nincs más megoldás; a törvény a gazdagokra is vonatkozik.

Az ítéletet a sichulti legfelsőbb bíróság mondta ki, és azonmód végre is hajtották: Lededje anyját elaltatták és tetoválták. Aznap, amikor a feleségét elvitték, Grautze öngyilkos lett. Ugyanazzal a késsel ölte meg magát, amellyel a végzetes szerződést megpecsételték.

Az orvosoknak sikerült néhány életképes spermát begyűjteniük a holttestből. Az özvegytől levettek egy petesejtet, a mesterséges megtermékenyítés után módosították az embrió genetikai állományát, majd visszaültették az anyaméhbe. A mintázatkészítő technikusok később azzal büszkélkedtek, hogy ez volt életük legjobban sikerült munkája.

Így született Lededje.

A minta leggyakrabban előforduló motívuma a V betű volt, utalásképpen Veppers és cége, a Veprin Konszern nevére. Az indázó vonalak között gyakran felbukkant két keresztbe fektetett tőr, a végzetes szerződés emlékeként, valamint a sichulti pajzs, a világűrbe telepített árnyékoló szerkezet, amely a nap gyilkos sugárzásától óvta a bolygót.

Lededje minden kínálkozó alkalmat megragadott, hogy megszökjön a birtokról. De sosem jutott messzire.

Közben teltek az évek, a kislányból lassan felnőtt nő lett. A tetoválás immár teljes pompájában díszlett a bőrén. Szökési kísérleteinek sorozatos kudarcából megértette, hogy a gazdája keze mindenhová elér. Egy idő után felhagyott a menekülés gondolatával, és beletörődött, hogy a birtokon fogja leélni az életét.

Aznap éjjel, amikor Veppers először megerőszakolta, értette meg, hogy a tetováltak jogai csak elméletben léteznek, a gyakorlatban a gazdájuk élet-halál ura, és azt tehet a tulajdonával, amit csak akar. Meg sem várta a hajnalt: kiszökött a kastélyból és napokig gyalogolt egy erdei úton. A birtok határán fogták el. Így is szép teljesítmény volt, jó kilencven kilométerre jutott.

Néhány nappal később az anyja kivetette magát az ablakon. A testét a vízi labirintusban találták meg, ahol Lededje és a barátai annak idején sokat játszottak együtt.

Soha nem mondta el az anyjának, mit művelt vele Veppers. A férfi azzal fenyegette, hogy ha kifecsegi a titkukat, nem látja többé az anyját. Az asszony mégis megsejthetett valamit, talán ezért lett öngyilkos.

Lededje tudta, hogy a halál a szabadulás egyetlen módja, mégsem követte anyja példáját. Bár lelke mélyén örült volna, ha megfoszthatja Vepperst kísérete legdrágább ékkövétől, makacsul ragaszkodott az élethez, és nem hagyta, hogy öngyilkosságba kergessék. Nem adja meg Veppersnek ezt az elégtételt, de nem ám!

A szökésért példás büntetést kapott, és az anyja halálát sem gyászolhatta meg. A tarkójára, amelyet eddig viszonylag kevés minta díszített, egy stilizált erdő közepén álló női alakot tetováltak, és gondoskodtak róla, hogy minden tűszúrás fájjon.

Az avatár végül felfedte a rejtett emléket, a legutolsó, tragédiába torkolló szökési kísérlet eseményeit, amelyek fináléjára Ubruaterben, Veppers kedvenc operaházában került sor.

Újra átélte az öklendező fuldoklást, ahogy megpróbálta lenyelni Veppers leharapott orrát, és hallotta a férfi artikulátlan üvöltését. Aztán érezte, ahogy a kés becsúszik a bordái közé és átjárja a szívét, és végül a kép elsötétült.

*

És most valahol máshol volt, valahol… messze. Mindenféle értelemben.

Első dolga volt megkérni Sententiát, hogy változtassa feketére a bőrét, mert a jelenlegi túlságosan emlékeztette Veppers arcszínére. Kívánságára a ház és a környező táj is átalakult, mintegy varázsütésre.

A kastélyt apró, meszelt falú, tornácos kunyhó váltotta fel, amely egy oázis közepén állt, és magas, vörös levelű fák vetettek rá árnyékot. A homokdűnék a látóhatárig futottak. A közelben kis patak csörgedezett, amely a fák között megbúvó, apró tavacskába torkollt, partján színes sátrak sorakoztak.

– Legyenek itt gyerekek is! – kérte az avatártól. Óhaja teljesült, máris tucatnyi apróság futkározott a sátrak körül, bele-belegázolva a sekély vízbe. Nem törődtek a két nővel, nevetve fröcskölték egymásra a vizet.

Mielőtt megmutatta volna az utolsó napok eseményeit, az avatár azt javasolta Lededje-nek, hogy helyezzék magukat kényelembe a rongyszőnyegen, a vályogház tornácán. Lededje sápadtan nézte élete filmjét. Újra ott ült Veppers terepsiklójában, amikor a birtokról a fővárosba utaztak. A férfi kéjes élvezettel tekergette a kormányt a gyomorforgatóan kanyargós úton. Ahogy megérkeztek a rezidenciára, Lededje rögtön elkéredzkedett azzal az ürüggyel, hogy bejelentkezett a szabójához. Út közben kitépte a bőre alól a nyomkövető implantot, magához vette a jó előre gondosan elrejtett ruháit, bepúderozta a tetoválásait, és bevette magát a szegénynegyed sikátoraiba. Üldözői hamar a nyomára bukkantak, és az ominózus végjátékra – stílusosan – Veppers operaházában került sor.

Sententia fokozatosan hozta felszínre az emlékképeket, hogy a lány kellő távolságtartással szemlélhesse őket, mintha valaki mással történt volna minden. Lededje néhány jelenetet többször is megnézett, az utolsó másodperceket újra meg újra visszapörgette.

*

Föl-alá járkált a tornácon. Sententia a szőnyegen ülve figyelte.

– Szóval meghaltam?

– Ha ezt a kérdést fel tudod tenni, akkor elméletileg nem halhattál meg, de ami a testedet illeti… nos, igen. Hivatalosan halott vagy.

– És hogy kerültem ide?

– Biztosan volt egy idegmídered, és az emlékeidet kódolt csatornán átjátszotta nekem az érintett hajó.

– Miféle hajóról beszélsz?

– Később elmagyarázom.

– És miféle idegmíder? Nekem sosem volt idegmíderem!

– Ha így volna, most nem beszélgethetnénk itt. Persze az is elképzelhető, hogy valaki egy mobil szkennerrel rögzítette az elmestátuszodat a halálod pillanatában. Csakhogy, legjobb tudomásom szerint, ti még nem ismeritek ezt a technológiát.

– Rengeteg idegen él a bolygóinkon – vont vállat Lededje. – Különösen Ubruaterben. Az a bolygónk fővárosa és az egész sichulti helynökség központja. A palota környéke tele van követségekkel, és a diplomatáknak a legfejlettebb technológiák állnak a rendelkezésükre.

– Ha így is van, miért rögzítenék éppen a te elmestátuszodat és továbbítanák anonim módon kódolva egy kultúrabeli hajónak a galaxis túlsó végébe, mindenféle magyarázat és használati utasítás nélkül? Ráadásul a legfejlettebb szkennerpánttal sem lehetne ilyen minőségben és részletezettséggel rögzíteni egy elmestátuszt, mint amilyennel a tiédet elkészítették. A biztonsági mentésekre alkalmas, komplex idegmíderek az aggyal együtt növekednek és fejlődnek, így az évek során szimbiózisba kerülnek a környező szövetekkel. Ez teszi lehetővé, hogy a teljes agyi aktivitást érzékeljék és tárolják. Az emlékeid alapján biztos vagyok benne, hogy neked is volt ilyen implantod, méghozzá olyan típus, amely nemcsak az adatok tárolására volt képes, hanem a nagy távolságú, egyszeri adattovábbításra is.

– Vagyis minden emlékem megmaradt?

– Igen, teljes értékű másolat vagy, már amennyire meg tudom állapítani. Jobban hasonlítasz arra az énedre, amelyik meghalt, mint amennyire a régi éned hasonlított önmagára egy kiadós éjszakai alvás után.

A lány elgondolkodva meredt maga elé.

– Az idegmíder-technológia lényege, hogy a kópia tökéletesen megegyezik az eredetivel. Bár az efféle vészátjátszások esetén az adatveszés esélye nagy.

– Adatveszés?

– Az átjátszás, különösen a vészeseti szingularitástranszfer nem mindig működik. Néha a teljes adatsor megsemmisül, ezért sem használják ezt a módszert kényes adatok továbbítására. Háborús helyzetben vagy közvetlen életveszély esetén persze más a helyzet. Az RK-ügynökök biztosan ismerik a protokollt, de a civilek inkább a biztonságosabb módszereket választják.

– Vagyis szerencsém volt.

– Halottnak kellene lenned, kétszeresen is, de mégis élsz; mi ez, ha nem szerencse? – Az avatár egy darabig hallgatott. – Bár ez még mindig nem magyarázza meg, honnan volt transzferképes mídered, amely hozzáfért egy használaton kívüli csatornához, amelyről az MI-k már rég megfeledkeztek, jómagamat is beleértve.

A lány a homlokát ráncolta.

– Nem tudom. Hacsak…

*

Az avatárral egy diplomáciai összejövetelen találkozott a Sichult egyenlítői űrliftjének fogadóállomásán. A jhlupiai küldöttséggel érkezett, pár politikus és kulturattasé társaságában. A jhlupiaiak a fejlett civilizációk közé tartoztak, és Veppers akkortájt abban mesterkedett, hogy hosszú távú kereskedelmi szerződést kössön velük. A fogadást a dokkok körül keringő hatalmas tóruszok egyikében tartották, ahonnan remek kilátás nyílt a bolygó felszínére.

A jhlupiaiak vézna, nyakigláb lények voltak, leginkább partra vetett vízipókokra hasonlítottak. Tizenkét végtagjuk zömök torhoz csatlakozott, amelyet fényes, tengerzöld színben irizáló páncél borított. Három szemük vaskos kocsányon lógott. A helyváltoztatásra hosszú pálcikalábaik helyett apró fémpárnát használtak, amely tolmácsegységként is szolgált; sichultira fordított szavaik onnan recsegtek elő.

Pontosan tíz éve történt, Lededje tizenhat éves volt. A serdülőkor kínjait tetézte, hogy akkoriban értette meg, mit jelentenek a tetoválásai, és hogy miért bámulják meg, bárhová megy. Veppers szerint ez így volt jó, mi több: ez volt életének legfőbb célja és értelme.

Az volt az egyik első fogadás, amelyen részt vett Veppers kíséretének tagjaként. Gazdája sleppje elképesztően sok emberből állt. A Jasken vezette testőrség mellett velük tartott a médiakapcsolatokért felelős titkár és több tanácsadó – hogy az utóbbiaknak mi volt a dolga, azt sosem értette pontosan, de Veppers egyetlen lépést sem tett nélkülük.

Lám, még ezek a pojácák is jók valamire, nézte irigyen Veppers léhűtőit. Bezzeg ő… Ő nem volt több puszta dekorációnál, megbámulandó csecsebecsénél, aki a puszta jelenlétével hangsúlyozza a helynökség legbefolyásosabb emberének, a Veprin Konszern első számú vezetőjének és tulajdonos-elnökének vagyonát és hatalmát.

A ráncos öregember a sarokban ült. Különbözött a sichultiaktól, külseje alapján mégis emberszabású volt, a galaxis egyik legelterjedtebb és legváltozatosabb létformájának tagja. Messziről jöhetett, gondolta Lededje, és kíváncsian mérte végig a csontvázszerű jelenséget. Akkoriban már a szegények is megengedhették maguknak, hogy halálukig fiatalos külsővel járjanak-keljenek, ami azzal járt, hogy belső szerveik gyorsabban öregedtek. De az átlagpolgárnak a látszat minden pénzt megért. Mindezek fényében különösen furcsa volt látni egy efféle figurát, ráadásul egy elit összejövetelen, ahol hemzsegtek az illusztris vendégek.

Többségükben sichulti vállalatvezetők, politikusok, állami bürokraták és médiamogulok voltak, na meg persze a tanácsadóik, titkáraik, asszisztenseik és egyéb tányérnyalóik. Lededje keserűen állapította meg, hogy ő az utóbbi kategóriába tartozik.

A feladata annyiból állt, hogy Veppers közelében lebzseljen, és színpompás tetoválásaival elbűvölje a beszélgetőpartnereit. Csakhogy Veppersnek aznap este nem volt rá szüksége. A vízipókokkal félrevonult egy ablakhoz, ahol hosszas tárgyalásba merültek. Három masszív zei testőr vigyázott rájuk; összefont karral álltak, tekintetük unottan pásztázta a vendégsereget.

Lededje hamar megértette, hogy a férfi miért cipeli magával mindenhová: a testét elborító mintázatörvények szinte hipnotizálták az embereket, a legtöbben le sem tudták róla venni a szemüket. Veppers ezt ügyesen ki is használta, amikor valakit rá akart bírni valamire, vagy egyszerűen le akarta nyűgözni a partnerét. A rovarszerű jhlupiaiak azonban nem láttak nagy különbséget közte és a többi kétlábú között, így Veppers ezúttal nem tartott igényt a szolgálataira.

De persze nem hagyta magára. Mellé rendelte egyik zei testőrét és dr. Sulbazghit.

– Az az ember egyfolytában téged bámul – intett az orvos a vézna, púpos öregember felé, aki görnyedten ült az asztalánál, mintha egy nehéz élet terhét cipelné a vállán. Vonásai dögkeselyűre emlékeztettek, és az öltözéke is furcsa volt; szűk, jellegtelen és szürke. Látszott, hogy nem sokat törődik a divattal.

– Engem mindenki megnéz, dr. Sulbazghi.

Dr. Sulbazghi alacsony, tömzsi emberke volt, sárgás arcát mély barázdák szántották. Ritkuló, seszínű haja arról tanúskodott, hogy az ősei Keratiyről származnak, Sichult legnagyobb kontinenséről. Igazán megengedhette volna magának, hogy előnyösebb külsőt csináltasson, mégsem tette. Tökéletes kontrasztot alkotott a mellettük ácsorgó, fekete egyenruhás zeijel, aki igencsak jóképű volt, dagadó izmain majd szétrepedt az öltöny. Átható pillantása megállás nélkül a termet pásztázta, mintha egy láthatatlan labdajátékot figyelne.

– De ő nem úgy bámul téged, mint a többiek. – Az orvos magához intette az italos pincért, és elvett egy pohár pezsgőt. – Nézd, észrevette, hogy róla beszélünk. – És valóban, az öreg barátságosan odabiccentett, majd elindult feléjük.

A zei kérdőn fordult a lány felé. A klónok két fejjel magasabbak voltak nála, így Lededje mindig törpének érezte magát mellettük.

Sóhajtva bólintott; hadd jöjjön az öreg! Veppers nem örülne, ha egy ilyen fontos eseményen bárkivel barátságtalanul viselkedne.

– Üdvözlöm, kisasszony! Ön bizonyára Lededje Y’breq – mosolygott rá az idegen, és kurtán odabiccentett dr. Sulbazghinak. Nem használt tolmácsgépet, és a szavai erősen, határozottan csengtek. Veppers éveken át kezeltette a hangszálait, hogy mélyebb és dallamosabb orgánuma legyen, de az öreg mellett labdába se rúghatott volna. Pedig ráncos volt és rozoga, akár egy múmia… Talán az idegenek máshogy öregszenek, gondolta Lededje.

– Igen, az vagyok – felelte, és könnyed eleganciával a kezét nyújtotta, ahogy az illemtanórán tanulta. – Örvendek. Kihez van szerencsém?

– A nevem Himerance. – Egy pillanatra megfordult, és tekintetével megkereste Vepperst, aki két vízipókkal tárgyalt. – A jhlupiai delegáció tagja vagyok, afféle kulturális tolmács. Az a feladatom, hogy… hogy is mondjam: elsimítsam a nézeteltéréseket.

– Ó, ez igazán érdekes lehet – mondta Lededje, és igyekezett elnyomni egy ásítást.

Miközben beszélt, az öreg tetőtől talpig végigmérte. Bámulj csak, vén majom – gondolta Lededje, és észrevétlenül megigazította az estélyijét, amiben az igazat megvallva alig volt anyag. Az egész ruhatára ledér, kihívó darabokból állt, amelyek többet mutattak, mint amennyit takartak. Lededje büszkén, méltósággal viselte a sorsát, de volt is mire büszkének lennie, hiszen a tetoválásai nélkül is utánafordultak volna az emberek. Ugyanakkor szoknia kellett új szerepét. Sokszor olyan mohó, vágyakozó tekintettel bámulták, hogy legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében. Még Veppers is furcsán nézett rá időnként – mintha először látná –, és ettől igencsak kényelmetlenül érezte magát.

– Bevallom – hajolt közelebb az öreg –, engem mindig lenyűgöztek a tetováltak. De ön még közöttük is különleges. Igazi kuriózum!

– Ez igazán hízelgő.

– Ez az igazság.

A zei egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, aztán kurtán elnézést kért, és belevetette magát a tömegbe. Termetéhez képest meglepő könnyedséggel és eleganciával szlalomozott a vendégek között. Alig távolodott pár lépésnyire, dr. Sulbazghi is megingott, mintha elszédült volna. Gyanakodva pislogott a poharába, tekintete elhomályosult. – Mit a fene van ebben a löttyben? Elnézést, le kell ülnöm… – Azzal faképnél hagyta őket, és egy közeli asztal felé botorkált.

– Nocsak – dünnyögte Himerance a csodálkozás leghalványabb jele nélkül.

A lány az etikettről megfeledkezve, kíváncsian bámult az öregre. – Ezt maga csinálta? – A távolodó zei után nézett, aztán a doktorra, aki nyögve rogyott le egy székre.

– Okos kislány – mosolygott az öreg. – A testőr hamis riasztást kapott, a doktor úr pedig kissé megszédült, ennyi az egész. Hamarosan visszatérnek. De addig is, hadd kérjek öntől egy apró szívességet. – Azzal ismét rámosolygott. – Négyszemközt szeretnék önnel beszélni, Y’breq kisasszony. Megengedi?

Lededje körbenézett. – Itt? Most? – Igencsak rövid beszélgetés lesz, gondolta magában. Veppers kínosan ügyelt rá, hogy egyetlen percre se hagyja gardedám nélkül.

– Nem, dehogy! Ma éjjel – felelte az öreg. – Az ön hálószobájában, az ubruateri rezidencián.

Lededje felnevetett. – Gondolja, hogy meghívják? – Legjobb tudomása szerint Veppers szűk körű, csöndes vacsorát tervezett aznap estére. Neki tánc-és illemtanórára kellett mennie, aztán, remélte, marad egy kis ideje lefekvés előtt megnézni egy filmet. Kíséret nélkül amúgy sem hagyhatta soha el a házat, és az ötlet, hogy egy idegen férfival randevúzzon a hálószobájában, még ha vén és bizonyára impotens is az illető, több volt, mint mulatságos.

Himerance nem sértődött meg. – Tudja, kisasszony, előttem nincsenek zárt ajtók. De a világért sem szeretném megijeszteni váratlan megjelenésemmel, ezért gondoltam, hogy előbb megkérdezem.

Lededje összeszedte magát. – Miről lenne szó, Himerance úr? – kérdezte higgadtan.

– Ne aggódjon, a világért sem szeretném kellemetlen helyzetbe hozni. Csupán egy ajánlatot szeretnék tenni, ami mindkettőnknek előnyös lehet. Semmi olyat nem kell csinálnia – fűzte hozzá –, amit később megbánna. Attól tartok, gyors választ kell kérnem, Veppers úr testőre errefelé tart. Úgy tűnik, észrevette, hogy ön kísérő nélkül maradt.

Lededje bizsergető izgalmat és zsibbasztó félelmet érzett. Nem szokott hozzá, hogy önálló döntéseket hozzon.

– Mikorra várhatom? – kérdezte végül.

*

Szilárdan eltökélte, hogy ébren marad, de valahogy mégiscsak elnyomta az álom. Egész este rettentő ideges volt, nyugtalanul járkált fel s alá, aztán ledőlt egy percre, és amikor felébredt, az öreg már ott volt a szobájában.

Lededje az épület legfelső emeletén lakott. A házat annyi fegyveres őrizte, mint egy katonai bázist. A lakosztályhoz tágas gardrób és egy külön fürdőszoba tartozott, hatalmas ablakai az előkertre néztek. A zsalugáterek között átszűrődtek a város éjszakai fényei.

Az öreg egy fotelben ült, sziluettje sötéten rajzolódott ki az ablak előtt. Lededje felkönyökölt a párnán.

Az öreg odabiccentett neki.

– Y’breq kisasszony – mondta halkan. – Örülök, hogy újra láthatom.

Lededje némán megrázta a fejét, ujját az ajka elé érintette, és körbemutatott a szobában.

Az öreg elmosolyodott. – A kamerák ma éjjel nem működnek.

Ezek szerint, gondolta a lány, a riasztónak is annyi. Pedig végszükség esetén az lett volna a titkos fegyvere. Persze sikíthat is, de mit érne vele? A fickó belepiszkált a zei kommunikációs hálózatba, dr. Sulbazghit is kiiktatta egy pohár pezsgővel, aztán sikerült észrevétlenül bejutnia Veppers házába… Kezdett komolyan félni.

Az öreg mécsest gyújtott az asztalon, és intett neki, hogy csatlakozzon hozzá. A sápadt fényben Lededje észrevette, hogy ugyanazt a szürke ruhát viseli, mint a fogadáson.

Remegő kézzel köntöst terített a hálóingére, és remélte, hogy sikerült lepleznie ijedtségét. Bizonytalanul letelepedett a kanapéra, és vendége szemébe nézett, aki most valahogy sokkal fiatalabbnak tűnt. A vonásai teltebbek voltak, és a hátáról is eltűnt a púp.

– Igazán kedves öntől, hogy fogadott, Y’breq kisasszony.

Lededje felhúzta a lábát, és átölelte a térdét. – Miről akar velem beszélni?

– Szeretnék egy képet készíteni önről.

– Egy képet? – A lány alig tudta leplezni a csalódottságát. Hát erre megy ki a játék? Biztosan egy teljes alakos aktot akar a perverz vén kecske! Pedig milyen izgalmasnak ígérkezett az este… Már-már romantikusnak.

– Az egész testéről, kívül és belül. Egy lenyomatot, hogy úgy mondjam. Rajta lenne minden atomja. Talán mondanom sem kell, nem a szokványos, háromdimenziós módszerrel készülne.

Lededje hitetlenkedve bámult rá. – Talán a hiperűrből akar fényképezni?

Az öreg szélesen elmosolyodott. – Eltalálta.

– Miért?

– Műgyűjtő vagyok, és örömömet lelem az efféle képekben.

– Aha.

– Biztosíthatom, Y’breq kisasszony, hogy az érdeklődésem a legkevésbé sem erotikus természetű.

– Hát persze.

Himerance felsóhajtott. – Az ön teste egy igazi műremek, ha szabad ilyet mondanom. S persze több, mint egy halom izom és csont; maga rendkívül intelligens, kellemes modorú, vonzó fiatal teremtés. De nem akarom áltatni, én mindössze a tetoválásai miatt kerestem fel, amelyeket még születése előtt, az anyaméhben véstek a genomjára.

– Rám… vésték?

– Bocsásson meg, ha durván fogalmaztam, sokat gondolkodtam, milyen szót használjak.

– Semmi baj, igaza van – bólintott Lededje. – Engem senki sem kérdezett, hogy akarom-e őket, vagy sem.

– Ez igaz.

– És mit akar csinálni ezekkel a felvételekkel?

– Gondolkodom rajtuk. Számomra ezek műkincsek.

– Tudna mutatni néhányat?

Himerance izgatottan előrehajolt. – Tényleg látni akarja őket? – kérdezte.

– Ha van rá időnk.

– Már hogyne volna!

A következő másodpercben egy élénk színű, háromdimenziós alakzat öltött testet előttük a levegőben. Első pillantásra semmihez sem hasonlított; olyan volt, mintha narancssárga-fekete zsinórok gubancolódtak volna egymásba, szeszélyesen örvénylő mintázatot alkotva.

– Ez a pillanatfelvétel egy mezővándort ábrázol – magyarázta az öreg. – Akkor lesz igazán érdekes, ha lenullázzuk a szélességi koordinátákat… – A gubanc hirtelen megnyúlt és egyetlen, karhosszúságú köteggé sodródott össze, amely mellett egy apró, legömbölyített élű kocka jelezte a méretarányt – vagyis csak jelezte volna, ha Lededje tudja értelmezni a piktogramot. Az objektum mögött, a kép hátterében egy nap felszíne fortyogott. Aztán a köteg visszaugrott eredeti, összegabalyodott formájába.

– Egy többdimenziós képet nehéz három dimenzióba transzformálni – szabadkozott az öreg. – Azért megpróbálom. – A gubanc szilánkjaira robbant, és apró fonaldarabkák süvítettek szét minden irányban, akár metsző jégkristályok a hóviharban. Lededje kénytelen volt megkapaszkodni a kanapéban; a kavargó látványtól egészen elszédült.

– Jól van? – kérdezte Himerance aggódva. – Ez kábítólag szokott hatni.

– Igen, jól vagyok. Mi volt ez?

– Mint említettem, egy mezővándor, méghozzá egy különösen szép példány. Ezek a lények a csillagok fotoszférájában élnek, és életműködésükhöz a környezet mágneses energiáját használják.

– Ez a micsoda élt?

– Igen, és ha jól tudom, még ma is él. A mezővándorok rendkívül hosszú életűek. – Arcára különös árnyékokat rajzolt a fortyogó anyagban úszó gombolyag-lény képe.

– Maga ezt négy dimenzióban látja?

Himerance a lányra nézett, és félénken elmosolyodott, de a tekintete büszkén ragyogott, mint egy kisfiúé, ha a kedvenc játékáról van szó.

– Maga lát négy dimenzióban? – ismételte meg a kérdést Lededje. – Hogyan…?

– Be kell vallanom, nem vagyok ember – mondta az öreg. – Avatár vagyok. Rajtam keresztül a hajóm elméje beszél önhöz; az lát négy dimenzióban. A neve Számítok rám. Valaha kultúrabeli volt, de újabban független peremvidékinek nevezi magát. Csillagközi kalandor, aki örömmel ajánlja fel közvetítői szolgálatait a legkülönfélébb fajoknak, ha azok más kultúrákkal akarnak kapcsolatot létesíteni. Szabadidejében pedig, ahogy már említettem, különleges lények lenyomatait gyűjti, a galaxis minden tájáról.

– És, feltételezem, gond nélkül le tudna fényképezni titokban, a tudtom és beleegyezésem nélkül.

– Így van. Mi sem egyszerűbb ennél.

– És maga mégis az engedélyemet kéri. Miért?

– Mert így tisztességes. Nem igaz?

Lededje az avatárra nézett. – Ha megengedem, hogy képet készítsen rólam, ugye nem mutatja meg senkinek?

– Hová gondol! Ön az első, akinek eldicsekedtem a gyűjteményemmel. Rengeteg lenyomat van még. Akarja, hogy…?

– Nem. – A lány mosolyogva feltartotta a kezét. – Köszönöm.

A mezővándor képe eltűnt, a szobát ismét csak a mécses sápadt fénye világította be.

– A szavamat adom, hogy senkinek sem mutatom meg a felvételt az ön kifejezett és egyértelmű hozzájárulása nélkül.

– Vagyis minden alkalommal megkeres, és az engedélyemet kéri, ha kell?

– Úgy van. Ugyanez vonatkozik a…

– Fogok érezni valamit, amikor… lefényképez?

– Nem, semmit.

– Hm. – A lány felhúzta a lábát, állát a térdére támasztotta, és elgondolkodva rágcsálta a hálóinge szélét.

– Szóval, elkészíthetem a képet? Megengedi?

A lány fölemelte a fejét. – És mit kapok cserébe? – kérdezte.

– Mit szeretne?

– Szabadítson ki innen. Vigyen magával. Nem akarom rabszolgaként leélni az életemet. Segítsen megszöknöm!

Az öreg szomorúan csóválta a fejét. – Ez nem áll módomban, Lededje. Sajnálom.

– Miért nem?

– Mert annak súlyos következményei lennének.

A lány rosszkedvűen bámulta a szőnyeg rojtjait. – Veppers az oka, igaz?

– Ő a legbefolyásosabb ember a rendszerben. Megkerülhetetlen figura. – Az öreg sóhajtott. – Különben pedig az én képességeimnek is megvan a határa. Önöknek szigorú törvényeik vannak, amelyek nemcsak ezen a bolygón, de az egész helynökségben érvényesek. Senki nem piszkálhat bele önkényesen egy másik civilizáció életébe, és a ritka kivételekre szigorú szabályok vonatkoznak. Szívem szerint segítenék, de nem tehetem. Amit kér, az meghaladja a képességeimet.

A lány lebiggyesztette az ajkát. – Szóval semmit sem tud cserébe adni.

– Nyithatnék önnek egy bankszámlát, rajta tekintélyesebb összeggel, ami talán…

– Veppers sosem hagyná, hogy önálló életet éljek.

– Akkor esetleg…

– Jaj, csinálja már! – mordult fel a lány. – Mire vár? – Azzal szorosabban ölelte a térdét, és az öreg szemébe nézett. – Fel kell állnom hozzá?

– Nem. Biztos benne, hogy…

– Csinálja! – ismételte dühösen.

– És mit szólna, ha kárpótlásul felajánlanék egy…

– Persze, persze. Nekem édes mindegy. Lepjen meg valamivel!

– Lepjem meg?

– Hallotta, nem?

– Biztos benne?

– Igen, biztos vagyok. Megvan már az a kép?

*

– Áh, értem – simogatta az állát Sententia. – Így már minden világos.

– A hajó rakta belém az idegmídert?

– Igen, vagyis csak a magját. A míder abból fejlődött ki.

– Érdekes, semmit nem éreztem.

– Az ilyesmit nem lehet érezni. – Az avatár végignézett a homokdűnéken. – Igen, a Számítok rám – mormolta maga elé. – Huligán osztályú KTE, igazi peremvidéki csodabogár. Több mint egy évezrede vonult vissza, azóta nyoma veszett. Remeteként tengeti valahol az életét.

– Kellett nekem azt mondani, hogy lepjen meg! – dünnyögte a lány, de a lelke mélyén örült. Fény derült hát a titokra, és a hajó ajándéka felettébb hasznosnak bizonyult: megmentette a haláltól. Bizonyos értelemben.

Sententiára pillantott, de az avatár elgondolkodva meredt a távolba. A dűnék oldalában porördögök kergették egymást, a láthatáron meg-megcsillant egy tó délibábja. Vajon kitől-mitől függ most a sorsa? Vendéglátójának kegyétől, vagy a Kultúra és a sichulti helynökség között fennálló valamiféle jogi egyezménytől?

Eldöntötte, hogy megkérdezi. Mindennél jobban gyűlölte a bizonytalanságot.

Régebben, ha kérni akart valakitől valamit, ösztönösen gyerekes, behízelgő hangon szólalt meg, érzékeltetve kiszolgáltatottságát, egyben rokonszenvet próbálva ébreszteni maga iránt. Ilyenkor nem bántották, nem alázták meg, sőt, ha szerencséje volt, akár a kívánságát is teljesítették. Az anyjánál és Veppersnél gyakran bevált ezt a módszer. De most elbizonytalanodott. Sosem szeretett alakoskodni, és itt különben is mások voltak a szabályok. Legjobb lesz, ha nyíltan és őszintén teszi fel a kérdést.

– Szóval – kezdte, kerülve az avatár tekintetét –, mi lesz most velem, Sententia? Milyen sorsot szánsz nekem?

Az asszony csodálkozva pillantott rá. – Hogy milyen sorsot? – visszhangozta.

Lededje lesütötte a szemét. Micsoda képtelen helyzet! Sosem gondolta volna, hogy egyszer egy mesterséges édenkertben a saját haláláról fog beszélgetni egy szuperkomputerrel. Bárcsak tudná, mi vár rá! Vajon szabadon kóborolhat majd a virtuális világban, vagy visszatoloncolják a Sichultra, és a testetlen lenyomatát átadják Veppersnek? Egyáltalán, kinek kell egy magafajta emlékhalmaz? Lehet, hogy egyszerűen csak törlik, mint fölösleges programot? Szorongva várta az avatár válaszát.

Sententia megdörzsölte a halántékát. – Ez csak rajtad múlik, Lededje. Ilyen helyzetre nincs precedens. De akárhogy döntesz, életképes, ép intellektussal és konzekvens emlékanyaggal rendelkező elmestátusz vagy, ami azt jelenti, hogy jogaid vannak.

A lánynak nagyot dobbant a szíve. – Jogaim? Ez mit takar?

– Elsősorban azt, hogy új testet igényelhetsz.

– Újjászülethetek?

– Igen. Visszatérhetsz a valóságba.

Lededje szája kiszáradt az izgalomtól. (Milyen furcsa, villant át az agyán a gondolat, hiszen ez az egész csak szimuláció.)

– De hát az… lehetetlen! Nem?

– Ellenkezőleg: nagyon is lehetséges, sőt, hasonló helyzetben erősen javallott. – Az avatár a sivatagra mutatott, mire a távolban egy ablak nyílt a tájon. Mögötte csillogó metropolis tűnt fel, aztán egy csövekkel körbeszőtt, fénypontokkal tarkított hegy, majd egy hatalmas hajó, valóságos mozgó város, végül egy gombaházakkal pöttyözött, göcsörtös indákkal behálózott tengeröböl. Efféle tájak csak a virtuáliában létezhetnek, vagy egy őrült álomban. Aztán az ablak becsukódott, és ismét csak a homokdűnék vonulata támasztotta a horizontot. – Persze itt is maradhatsz – tette hozzá Sententia. – Olyan életkörülményeket választasz magadnak, amilyet akarsz. De leginkább új testet szeretnél, nem igaz?

Lededje nagyot nyelt. Ilyen egyszerű volna? – Igen – felelte. – Vissza akarok menni a valóságba.

– Tökéletesen érthető. Nos, bármilyen alakot választhatsz, a lehetőségek száma korlátlan, de a helyedben a megszokott formánál maradnék, egyelőre legalábbis. A kontextus fontos dolog, és a primer érintkezési felületünk a világgal éppen a testünk. Megfelel a mostani külsőd?

Lededje végignézett magán. Köntöse szegélyét finoman lengették a forró fuvallatok. – Igen. De talán jó lenne egy tetoválás, a régi idők emlékére. Még nem döntöttem el.

– Azt később is megoldhatjuk, igaz, már nem genetikai szinten. Komplett külső-belső mintázattal sajnos nem szolgálhatok, ez az információ kimaradt az adatcsomagodból. – Az avatár vállat vont. – Adok egy testképet, amit kedvedre alakíthatsz.

– És hogyan csinálsz nekem testet? – kíváncsiskodott a lány. – Lombikban növesztesz?

– Vannak félkész sablonjaim, azokból használok fel egyet.

– Mikorra készül el?

– Itt, a szimulációban egy szempillantásnak fog tűnni. A valóságban nagyjából egy hét. Sichulti alaptestet sajnos nem tartok készleten.

– Nincs olyan tested, amit azonnal használhatnék? Néhány óra még rendben van, de egy egész hét…

– Ej, de türelmetlen vagy! – mosolygott az avatár.

Lededje bólintott, az arca egészen kipirult. Nem akart egy hetet várni. Szívből remélte, hogy a hajó nem űz vele gonosz tréfát, és minél hamarabb megkaphatja a testet. Aztán irány a Sichult!

– Rendben van. Holnapra meglesz. – Az intésére egy meztelen női alak képe bontakozott ki a levegőben. Magzatpózban hevert, csukott szemmel. Nem sichulti volt, de többé-kevésbé hasonlított Lededje-re. A bőre szürkés árnyalatúból feketére színeződött, majd sápadtfehérré fakult, végtagjai hol megnyúltak, hol vaskosabbak lettek, és a fejformája, arcvonásai is átalakultak. – Ezeket a paramétereket tudod módosítani – mondta a lánynak. – Ennyi idő alatt sajnos többel nem szolgálhatok.

Lededje maga elé idézte Veppers arcát. – Mennyi idő lenne, ha bennszülött sichultinak akarnék látszani? Aranybarna bőrt szeretnék.

– Néhány óra plusz, rosszabb esetben egy nap. De akkor is csak külsőleg lennél sichulti. A legegyszerűbb szövetminta-vagy vérvizsgálat leleplezne.

– Nem baj. Ezt szeretném – jelentette ki, majd némi habozás után hozzátette: – De mielőtt belevágnánk, valamit be kell vallanom. Nincs egy árva vasam se. Nem tudok fizetni a testért. – Azelőtt sokszor hallotta, hogy a Kultúrában nem használnak pénzt, de sosem hitte el. A megtermelt javaknak meg kell adni az árát, ez alól a Kultúra sem lehet kivétel.

– Eszembe sem jutott pénzt kérni érte.

– Akkor miért teszed? Puszta szívességből? – kérdezte a lány. – A kedvemért?

– Nevezhetjük szívességnek is. A lényeg, hogy örömmel teszem.

– Ez esetben köszönöm – mondta Lededje, és félszegen meghajolt az avatár előtt.

Sententia elmosolyodott.

– Esetleg megtennél még valamit? – kérdezte óvatosan Lededje. – Szeretnék mihamarabb visszajutni a Sichultra. Szívesen ledolgozom az útiköltséget, ha kell.

– Mi sem egyszerűbb. Az útiköltség miatt ne aggódj, mifelénk nem így mennek a dolgok. Megkérdezhetem, mik a terveid, ha hazaérsz?

Megölöm azt a mocskos disznót, az a tervem, gondolta Lededje komoran. Aztán pedig… Csakhogy akadnak dolgok, amikre gondolni sem szabad, mert veszélyesek. Legjobb eltemetni őket a tudatalatti legsötétebb bugyrába.

Reménykedett benne, hogy az avatár nem lát a fejébe.

– Van egy elintézetlen ügyem – felelte végül.

Sententia bólintott, de nem válaszolt.

Aztán egy darabig szótlanul nézték a látóhatárba olvadó homokdűnéket.

HAT

Prin futott, ahogy a lába bírta. Szerencsére a pilóta nem törődött vele. A gép csillogó szárnyai kifeszültek és kavarni kezdték a levegőt. Lomhán a levegőbe emelkedett, port és apró csontszilánkokat legyezett a malomra. Prin szorosan a mellkasához ölelte párja ernyedt testét.

Berúgta az ajtót és átnyomakodott a szűk nyíláson. A sikló porörvényt kavarva emelkedett, a huzat betaszította Print a csontépítmény fogadóhelyiségébe. Odabent hideg, kékes fény lüktetett, a túlsó falon egy ajtónyílás körvonala derengett. A látogatók a szoba távolabbi sarkába tömörültek, a démonok éppen készültek beterelni őket az ajtón. A falak vészjóslóan recsegtek-ropogtak.

– Mehet az utolsó három – mordult valaki. – Mozgás!

Az ajtó hangos döndüléssel becsapódott mögötte, amitől az egész építmény beleremegett. A helyiségre sötétség borult. Chay egész testében remegett a karjai között, és halkan nyüszített. A közelben álló démonok feléjük fordultak, és gyanakodva méregették őket.

A látogatókra hat démon vigyázott; kettő a malom állandó kezelőszemélyzetéhez tartozott, a többi a siklóval érkezett, a turistacsoporttal együtt. Mindegyikük ugyanolyan kistermetű, négylábú szerzet volt. Egyesével valószínűleg könnyedén elbánt volna velük, de együtt komoly túlerőt jelentettek. A pavuliaiak közül már csak négyen maradtak a helyiségben, társaik már valószínűleg visszatértek a valóságba.

– Mit akarsz? – sziszegett rá az egyik démon. Közben a társa elkapott két pavuliait, és átlökte őket az ajtón. Alakjukat egy villanással elnyelte a kék köd.

Ekkor a démon megragadta a harmadik pavuliait, és fejével sokatmondóan a negyedik felé bökött. – Ez itt marad.

– Ne! – sikította a szerencsétlen, és megpróbálta kitépni magát fogvatartója karmai közül. – Ezt nem tehetik!

– Elhallgass, te mocsok! – hördült rá a démon. – Azt csinálunk, amit akarunk.

– Mi kéne, testvér? – A Prinhez legközelebb álló démon megindult feléjük.

Prin ekkor apró, szúró fájdalmat érzett a tarkójánál, ahol a szögesdrót belemélyedt a bőrébe. Kifut az időből! A kódkészítők figyelmeztették: négy tűszúrás, és visszaváltozik. Újra kárhozott lesz, egy a milliók közül, reményvesztett és tehetetlen, mint Chay. Alighogy ezt végiggondolta, újabb szúrást érzett.

Másodpercei maradtak, hogy cselekedjen.

Válasz helyett a démonnak ugrott. Egy lapra tett fel mindent; vagy egyetlen lendülettel elsöpri mind a hatot, vagy végük. A bestia képére méla döbbenet ült ki. Nem tudta kivédeni Prin ütését, a következő pillanatban nyekkenve csapódott a falnak. (Hirtelen mintha lelassult volna az idő. Prinnek átfutott az agyán, hogy a ragadozók is ezt tapasztalhatják, amikor lecsapnak a zsákmányra; mintha megnyúlna a pillanat. Vagy azért képes erre, mert maga is démonná vált?)

A démonok végre megértették, mire megy ki a játék. Ketten lefogták a pavuliaiakat, nehogy megszökjenek, a másik három Prinre rontott.

Vajon be tudná hajítani Chayt az ajtón? Nem, azzal értékes másodperceket veszítene, és a démonok röptében elkapnák az ernyedt testet. Közben ő is visszaváltozna, és akkor vége a dalnak.

Az egyik démon a hátsó lábaira ágaskodva próbált lesújtani rá. Kitért előle, és lendületes szökellésekkel megindult az ajtó felé. Egy újabb démonnak sikerült elébe kerülnie. Hörögve állta el az utat.

Prin fenyegetően rámordult, de a harmadik tűszúrás a tarkóján belefojtotta a szót. Már nem volt ideje játszadozni. Prin rávetette magát a démonra, éles fogaival elroppantotta a csigolyáját. A torkába spriccelő vértől megittasulva felkapta a dögöt, és a levegőben megrázta, mint egy rongybabát. A démon tehetetlenül kalimpáló végtagjai állon találták a társát, aki acsarogva ugrott félre. Prin elhajította a tetemet. Az élettelen szörnyeteg sötét csíkot húzva végigcsúszott a padlón, és a foglyok előtt állt meg.

Nagy lendületet vett, és a kéken gomolygó ajtó felé lökte magát.

„Mehet az utolsó három…” – robbantak az emlékezetébe a szavak.

Ketten már átmentek. Az ajtó már csak egy látogatót enged át.

„Ez itt marad” – visszhangzott a fejében a hang.

Három átjut, egy itt marad. Hát persze! A kapu számolja az áthaladókat – pontosabban azok, akik odaátról kezelik. Nem engednek vissza több lelket, mint ahányat beengedtek. Vagyis még egyvalaki mehet át rajta, mielőtt bezárul.

Prin lábai megnyúltak, ahogy felemelkedtek a talajtól. Zömök teste előredőlt, az ajtó már-már betöltötte az egész látóterét. A kék köd ott gomolygott karnyújtásnyira. Szorosan magához ölelte Chay eszméletlen, ernyedt testét, és szívből fohászkodott, hogy sikerüljön becsapni az érzékelőket. Nincs más lehetőség, sikerülnie kell!

Az idő ismét megnyúlt. Prin lassított felvételben süvített a nyílás felé, maga elé tartva az ájult Chayt, hogy ő érhessen először a fénybe; ha tényleg csak az egyikük juthat át, ő legyen az. Ha neki maradnia kell, hát marad, és büszkén vállalja a büntetést, bármi legyen is az.

Chayre fog hárulni a feladat, hogy elmondja kálváriájuk történetét. Remélhetőleg az elszenvedett sokk nem törli ki az emlékezetéből a történteket, és nem beszéli be magának, hogy az egészet csak képzelte. Vagy, ami szintén érthető lenne, nem hallgatja el szántszándékkal a dolgot, nehogy őrültnek higgyék… Hisz ideát is makacsul hajtogatta, hogy nem létezik másvilág, és a pokol a valóság. Túl könnyen feladta a reményt. Ki tudja, nem teszi-e ugyanezt odakint, ha maga mögött hagyta a pokol kínjait?

Mi lesz, ha kómába esik, és nem tudják felébreszteni? Vagy ha tényleg megőrült, és már sosem tisztul ki az elméje? Ha maga elé engedi, azzal vajon lovagi tettet vagy iszonyú ostobaságot követ el? Nem kellene inkább a saját bőrét mentenie?

Az utolsó pillanatban összehúzta magát és labdává gömbölyödött a levegőben. Döntött: ő megy elsőnek, és megpróbálja maga után rántani Chayt.

Ő sosem hagyná cserben. De Chay valószínűleg cserbenhagyná őt.

Ebben a pillanatban tűszúrást érzett a tarkóján. Vége hát, ez volt a negyedik. Többé nem védi őt a kód. A következő pillanatban visszaváltozott, és a két pavuliai együtt bukfencezett be a kék ködbe.

HÉT

A Nimbus–7 méltóságteljes lassúsággal zötyögött a ködös síkságon, küllőinél ezüstös páracsomók gomolyogtak. Nyomában egy-egy pillanatra feltárult a sivár táj, majd a köd ismét összezárult.

Veppers a medencéjében áztatta magát, és elgondolkodva bámulta a távoli hegyormot, amit lustán nyaldosott körbe a szürke ködtenger. A fürdővíz felszíne finoman fodrozódott, hiába, Obrech közmondásosan döcögős útjain a rezgéscsillapítók fabatkát sem értek.

A Kerekeket arra tervezték, hogy utasaik gyorsan és kényelmesen jussanak át a Sichult végtelenbe nyúló rónaságain, lankás dombságain és sekély beltengerein. A Nimbus–7 százötven méter magas volt és húsz széles; úgy festett, mint egy elszabadult vásári óriáskerék.

A Veprin Konszern felszíni járműgyártásra specializálódott leányvállalata különféle méretű és típusú Kerekeket készített. Többségük a luxusjármű kategóriába tartozott, hosszú túrákat lehetett velük tenni a Sichult vadregényes tájain. A Nimbus 7-et Veppers rendelésére készítették, ez volt a leglenyűgözőbb darab, amely valaha elhagyta a gyártócsarnokot. Magassága nem különbözött a szériajárművekétől, de a szabványos harminckettő helyett harminchárom szegmensből állt.

A szegmensekben kaptak helyet a lakosztályok, szalonok és báltermek, ezek mellett két medence, egy szauna és egy edzőterem szolgálta a tulajdonos és a vendégek kényelmét. Minden lakosztályhoz fűszer-és konyhakert tartozott, a teraszokon színpompás virágok virítottak. Veppers terepkocsijai, siklói, motorcsónakjai, vitorlásai és mini-tengeralattjárói a garázs-és hangárszegmensekben sorakoztak, és külön szegmensben voltak elszállásolva a személyzet tagjai. A Nimbus 7 több volt egyszerű közlekedési eszköznél, a „guruló kastély” kifejezés jobban illett volna rá.

A harminchárom körcikket nem rögzítették a peremgyűrűhöz, így a sorrendjüket szabadon lehetett variálni. Ha a környéken nem volt kiépített Kerék-út, vagy egy meredekebb domboldalra kellett felkapaszkodni, a Kerék kissé megdőlt, ilyenkor a súlyosabb szegmenseket a jármű aljára csoportosították, hogy a súlypontja alul maradjon. Veppers ezeket a manővereket a Kerék tetejére függesztett kilátófülkéből figyelte, és rettentően élvezte vendégei riadalmát. A szomszédos szegmenseket rövid toldófolyosók kapcsolták össze, a távolabbiakat körlifttel lehetett elérni. A liftfülkék a saját, külön gyűrűiken közlekedtek a szerkezet belső peremíve mentén.

Veppers összehúzott szemmel fürkészte a távoli ormot, és magában megpróbálta felidézni birtokainak térképét. – Vajon enyém az a hegy? – kérdezte fennhangon.

Jasken néhány lépéssel arrébb támasztotta a falat, nehogy megzavarja főnökét az elmélkedésben. Fekete pilótaszemüvege alól ő is a tájat kémlelte, miközben a szemüveg lencséjén képek és adatsorok cikáztak végig. Időnként ránagyított egy-egy részletre, elemezte a környék hőtérképét, aztán rádiójelforrásokat keresett. – Megkérdezem – válaszolta, és csatornát váltott. Kezét röviden a fülébe akasztott, apró hangszóróhoz érintette. – Igen, uram – felelte kisvártatva. – Bousser parancsnok azt mondja, a birtokhatár a hegy mögött húzódik, jó harminc kilométerre innen. – Bepötyögött valamit a csuklóvédőjébe épített, apró billentyűzeten, mire a tájra újabb réteg vetült, a látómezeje szélén friss adatok gördültek le. Igen, a harminc kilométer nagyjából stimmel, nyugtázta magában.

Az első tiszt, Bousser parancsnok szemrevaló teremtés volt. Jasken gyanította – nem is alaptalanul –, hogy a szépsége miatt szerződtették, nem az érdemeiért. Nem bízott a nőben. Folyton figyelte, és csak arra várt, hogy valami baklövést kövessen el. Akkor talán Veppers is belátja, hogy nem ő a megfelelő ember a pozícióra, és lecseréli egy igazi, profi navigátorra.

– Hm. – Vepperst már nem érdekelte a hegy. Elgondolkodva tapogatta az orrán a kötést. A seb már szinte teljesen begyógyult, a hiányzó szövetdarabot pótolták. A testszínű tapasz egyáltalán nem volt feltűnő, különösen, ha egy kis púdert kent rá, mégis feszélyezte az arcát csúfító műorr. Több fontos találkozót le kellett mondani miatta.

Micsoda blamázs, gondolta fintorogva.

Akárhogy igyekeztek, nem sikerült eltussolniuk az ügyet, pláne hogy aznap este egy fontos fogadáson kellett volna részt vennie. Szerencsére dr. Sulbazghi remek fedősztorit talált ki: mindenkinek azt mondták, hogy ő és Jasken vívógyakorlatot tartottak, és a túlbuzgó testőr merő véletlenségből lemetszette az orrát.

*

– Jó lesz így, doktor, hagyja már! – nyögte Veppers, és türelmetlenül arrébb hessentette dr. Sulbazghit, aki az elmúlt órában azon ügyködött, hogy ellássa a sebét az ubruateri ház betegszobájában. Előbb fertőtlenítette, aztán alvadásgátló zselét kent rá, végül a lehetőségekhez mérten bekötözte. A plasztikai sebész már úton volt. Dr. Sulbazghi nekifogott, hogy megszervezze a lány temetését, akit hullazsákban szállítottak a hűtőházba.

Bár tele volt nyugtatókkal, Veppers még mindig reszketett az átélt sokktól. Mozdulatlanul feküdt, és az orvos szorgos ténykedését figyelte. Jasken az operaházban maradt, hogy mindent elsimítson, és a szemtanúk szájába rágja a történtek hivatalos verzióját.

Nem kellett volna megölnie a lányt. Ostoba, elhamarkodott lépés volt. Persze néha nincs más megoldás, de neki akkor is ügyelnie kellett volna rá, hogy ne szennyezze be a kezét. Erre valók a beosztottak, az olyanok, mint Jasken meg az emberei. Az ember tartózkodjon a tettlegességtől, és mindig legyen egy bombabiztos alibije.

Egyetlen mentsége, hogy magával ragadta a vadászszenvedély. A csapdába esett préda vergődése mindig felizgatta. Mintha a lány szándékosan hergelte volna; itt vagyok, kapj el! Ölj meg…!

Ettől még hiba volt kinyírnia. Az anyagi kár mellett komoly presztízsveszteség érte, hiszen elvesztette kísérete tetovált tagját. Az embereknek fel fog tűnni, kérdezősködni fognak. Már a szökése után szárnyra keltek a pletykák, és az összes PR-tanácsadóját riadóztatnia kellett, hogy elfogadható magyarázatot találjanak a lány eltűnésére. Végül elhintették, hogy egy különleges, ritka kór támadta meg, ami csak a tetováltakra veszélyes.

Most majd kénytelenek lesznek előadni, hogy elvitte a betegség, és szinte biztos, hogy emiatt összetűzésbe keverednek az orvosi kamarával, a biztosítóval – na meg annak a klinikának a jogászaival, ahol annak idején Lededje genetikai módosítását végrehajtották. Talán kisebb macerával járna elismerni, hogy megszökött, vagy azt hazudni, hogy elrabolták, vagy a saját kérésére zárdába adták. Igaz, hosszabb távon mindegyik verzió komplikációkhoz vezethet.

De legalább a késeit visszaszerezte. Az inge alatt kitapogatta a nyelüket, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Az az idióta Jasken be akarta olvasztani őket! Pedig ha nincs holttest, fölösleges megsemmisíteni a bizonyítékot. Hogy jutott eszébe annak a ribancnak épp a legszentebb családi ereklyéjét meglovasítani? Micsoda alávaló, képtelen pimaszság! Annyi mindent tett érte, és tessék, ez a köszönet! Piti tolvaj módjára megrabolja a jótevőjét! Sőt, megsebesíti! Még az is lehet, hogy egyenesen a torkának akart ugrani. Mégis, mit képzelt magáról? Hogy merte ilyen kellemetlen helyzetbe hozni?!

Mégiscsak jól tette, hogy átvágta a torkát!

Még sosem ölt embert. Ha elcsitulnak a kedélyek, és a sebek is begyógyulnak – átvitt és szó szerinti értelemben egyaránt –, talán még hálás is lesz a kis kurvának, hogy ilyen érdekes, nem mindennapi tapasztalathoz segítette.

Amíg el nem vette a szüzességét, erőszakot sem követett el soha. Hiszen nem volt rá szüksége. Ilyen értelemben két meghatározó élménye kötődik a lányhoz. Ez némi elégtétellel szolgál a sok kellemetlenségért, amit okozott neki.

Tulajdonképpen nem mindennapi élmény belevágni a kést valakibe, és végignézni, ahogy meghal. Az ilyesmi megrázza az embert, legyen bármilyen erős jellem. Felidézte a haldokló lány arcát, a furcsa, ködös pillantását…

Gondolataiból a szobába toppanó Jasken zökkentette ki, aki odaintett a két strázsáló zeinek, és levette fekete szemüvegét.

– Az mégse járja, Jasken, hogy én itt fekszem sebesülten, rajtad meg egy árva karcolás sincs! – morogta köszönés helyett, és szúrós tekintetet lövellt a testőr felé, mintha az egész az ő hibája lenne. Ami bizonyos értelemben igaz is volt, hiszen az ő feladata lett volna szemmel tartani a lányt, és gondoskodni róla, hogy ne szökhessen meg. – A vívóleckés mese nem rossz, de nekem a renomémra is gondolnom kell. Még végül mindenki azt fogja hinni, hogy engem bárki legyőzhet. Úgyhogy kompenzáció gyanánt mondjuk… kiszúrjuk a szemedet. Mit szólsz?

Jasken sápadt arca egy árnyalattal még fehérebb lett. – De uram…

– Vagy eltörjük a karodat. Valami komoly sérülés kell, hogy hihető legyen a dolog.

– Én a törésre szavazok – bólogatott dr. Sulbazghi, és máris a testőr karját mustrálgatta, mintha azon töprengene, melyiket válassza.

Jasken dühödt oldalpillantást vetett az orvosra. – Kérem, uram… – fordult Veppershez.

– Meg tudná csinálni komplikáció nélkül, igaz, dr. Sulbazghi? – kérdezte Veppers. – Lényeg, hogy gyorsan gyógyuljon.

– Természetesen.

– Uram – kezdte újra a testőr, összeszedve magát –, szabadjon felhívnom a figyelmét, hogy egy efféle beavatkozás jelentősen akadályozna a munkám elvégzésében. Törött végtagokkal nem tudom ellátni a feladatomat. Ha a biztonsági óvintézkedéseink csődöt mondanak, senki sem tudja megvédeni önt egy esetleges merénylettől.

– Az már igaz – hümmögött Veppers. – De akkor is ki kell találnunk valamit. Mit szólnál egy sebhelyhez, mondjuk az arcodon? Egy csinos kis kardvágáshoz.

– Hosszú és mély hegnek kell lennie. Legjobb, ha csontig felnyitjuk a szövetet – jegyezte meg dr. Sulbazghi tárgyilagosan. – Úgy maradandó lesz. – A testőr sötét pillantást vetett rá, mire vállat vont. – Ez persze csak javaslat.

– És ha álgipszet hordanék? – Jasken megveregette a bal karját. – Maradhatnánk a törött kéz verziójánál, de úgy hatékonyabban tudnám végezni a dolgom. A gipsz alá plusz fegyvereket is rejthetnék, vészhelyzet esetére.

Veppersnek tetszett az ötlet. – Remek – bólintott. – Akkor ebben megegyeztünk.

*

Amikor eszébe jutott a testőr rémült arckifejezése, hangosan felnevetett. Micsoda grimaszt vágott szegény Jasken, te jó ég! Egy pillanatra tényleg elhitte, hogy kinyomják a szemét, vagy eltörik a karját! Ez volt annak a borzalmas estének a fénypontja.

Újra végigpásztázta tekintetével a távoli hegyláncot. A medencét felnavigálta a Nimbus–7 tetejére, hogy a reggeli testedzés közben kedvére gyönyörködhessen a tájban. Nagy karcsapásokkal leúszott még egy hosszt, aztán kimászott a medence partjára, ahol legújabb szeretője aludt fürdőköntösébe burkolózva.

Az idők során tucatnyi szebbnél szebb lányt gyűjtött maga köré a sichulti helynökség különböző tájairól, így alakult ki a háreme. Új kedvencét Pleurnek hívták, és megvolt az a képessége, hogy bármilyen hírességgé át tudott alakulni, méghozzá úgy, hogy nemcsak a külsejüket, de a viselkedésüket és hanghordozásukat is tökéletesen utánozta. Veppers persze gyakran – saját bevallása szerint a kelleténél többször – bújt ágyba aktuális celebekkel; színésznőkkel, énekesekkel, táncosnőkkel, riporterekkel, sportolókkal, sőt, olykor egy-egy csinosabb politikusnőt is sikerült ledöntenie a lábáról, de az ilyen liezonok rendkívül időigényesek voltak. A hírességek magukkal voltak elfoglalva, és még a legbefolyásosabb alfahímtől is elvárták, hogy udvaroljon nekik, és drága ajándékokkal halmozza el őket. Sokkal egyszerűbb volt egy Pleurhöz hasonló kaméleonlányt tartani, aki bármilyen alakot ölthetett, a gazdája kívánsága szerint. (Időnként persze egy-egy kisebb műtéttel rá kellett segíteni a gyorsabb metamorfózisra.) Végtére is, nem az eszükért vagy a személyiségükért kívánta meg ezeket a nőket, és a módszernek megvolt az a kétségtelen előnye, hogy ki lehetett küszöbölni általa az eredeti nő testi tökéletlenségeit.

Veppers Jaskenre pillantott, és fejével az alvó lány felé bökött, aki épp egy egyetemi tanszékvezetővé kezdett átvedleni – ami nem vallott Veppersre, mert sosem vonzották a tudósok. Egészen pontosan a lombe-i egyetem eugenikaprofesszorának vonásait öltötte magára, akit Veppers egy bálon ismert meg néhány hónappal korábban, Ubruaterben. A nő nem volt hajlandó megcsalni a férjét, és sem a szép szavak, sem a gáláns ajándékok nem hatották meg. (Pedig utóbbiakkal rendszerint a vonakodó férjeket is rá lehetett venni, hogy vaknak tettessék magukat.) A testőr odalépett az alvó lányhoz. Veppers némán jelezte neki, mit tegyen.

Jasken megragadta a nyugágy keretét, és fél kézzel megdöntötte, begipszelt balját kímélve. A lány éles sikoly kíséretében, hatalmas csobbanással zuhant a medencébe. Mikor felbukkant, csapkodni kezdte Vepperst, aki nevetve védekezett a lány ártalmatlan ütései ellen, miközben megpróbálta lefejteni róla a nedves köntöst. A testőr a füléhez érintette a kezét. Egy darabig feszülten figyelt, aztán leguggolt a medence szélére, és intett a főnökének.

– Mi az? – kiáltott oda neki Veppers. Pleur elvétette az ütést, és a férfi arcába csapott. – Hé, vigyázz az orromra, ostoba kurva!

– Sulbazghi az – felelte Jasken. – Azt mondja, sürgős.

Veppers elkapta a lány hadonászó kezét. Amaz tekeregve próbált szabadulni a szorításból, és káromkodva szidalmazta a két férfit. – Mit akar? Valami baj van Ubruaterben?

– Nem tudom. Mindenesetre siklóba szállt, és öt perc múlva itt lesz. Nem hajlandó elárulni, miről van szó, de állítólag életbevágóan fontos. Mondhatom Bousser parancsnoknak, hogy készítse elő a leszállópályát?

Veppers sóhajtott. – Persze. – Végre-valahára sikerült lefejtenie a tekergőző lányról a köntöst, és Pleur is abbahagyta a hasztalan csapkodást. Sértődötten szipogott. – Ha megjött, kísérd ide! – A testőr biccentett, azzal sarkon fordult, és távozott.

Veppers a medence széle felé taszigálta a meztelen lányt. – Ami téged illet, ifjú hölgy – mondta, és akkorát harapott a lány nyakába, hogy az fájdalmasan feljajdult –, nem ártana, ha egy kis illemet tanulnál.

– Engedetlen voltam, ugye? – dorombolt a lány behízelgő hangon. Ismerte Vepperst, tudta, mi következik. – Taníts móresre! Ugye, móresre tanítod a rossz kislányt?

– De móresre ám! – mondta, és félresöpörte a víz felszínén lebegő köntöst. Pleur két kézzel megragadta a medence szélét és kitámasztotta magát. – Egy perc, és ott leszek! – kiáltott Veppers a testőr után.

*

Értetlenül bámulta a pókhálófinomságú fémszövetet, ami dr. Sulbazghi ráncos tenyerén hevert, mint egy összegabalyodott nyaklánc. Még mindig lihegett, és az elégedettség aurája lengte körül. Köntöse alól csöpögött a víz.

A doktor tényleg sietve távozhatott a városi házból, mert még mindig az orvosi köpenyét viselte. Kettőjükön kívül csak a testőr és Astil, a komornyik tartózkodott a fényűzően berendezett szalonban. A vastag brokátfüggönnyel és lengő bojtokkal keretezett ablaktáblák mögött már derengett a hajnal. A dombok közül kezdett felszállni a köd, a reggeli napfény pasztell színorgiába vonta a vidéket.

– Köszönöm, Astil – biccentett Veppers, és elvette a jeges teát a komornyiktól. – Elmehet.

– Ahogy parancsolja, uram. – Az öreg meghajolt, és nesztelen léptekkel távozott.

Veppers megvárta, amíg becsukódik mögötte az ajtó, aztán az orvoshoz fordult. – Szóval, mi ez az izé?

A vékony fémszálak kékes fényben derengtek. Összegyúrva egy nagyobbacska gyöngyszem telt volna ki belőlük.

Dr. Sulbazghi kimerültnek és nyugtalannak tűnt. – A hamvasztókemencében találtuk – mondta.

– Milyen kemencében? – Vepperst bosszantotta, hogy az emberei minden csip-csup dologgal őhozzá rohangálnak ahelyett, hogy a probléma megoldásán gondolkodnának. Fontoskodnak, lármáznak és sopánkodnak, aztán valahogy mindig elintézik, amit kell – hiszen ezért fizeti őket. Csakhogy most baljós feszültség vibrált a levegőben, és Veppers gyanította, hogy ezúttal komoly dologról van szó.

– Mindennek el kellett volna égnie – szólt közbe Jasken. – Mekkora hőmérsékletre állították a kemencét?

Sulbazghi úgy tett, mintha nem hallotta volna a testőr kérdését. – A Veppers Kórház központi hamvasztókemencéjében – felelte, a főnökére pillantva. – Ennyi maradt a lányból.

Áh, Lededje! – gondolta Veppers, és görcsbe rándult a gyomra. Tehát a csökönyös bestia a síron túlról is kísérteni fog? – Értem – mondta lassan. – Ez valóban váratlan fejlemény, de… Mi az isten ez tulajdonképpen?

– Elhamvasztottuk a holttestet, ahogy kérte, és ezt találtuk a hamvak közt – ismételte dr. Sulbazghi.

– Csak a hamunak kellett volna maradnia – csóválta a fejét Jasken. – Persze ha túl alacsony hőmérsékletre állították a kemencét…

– A legmagasabb hőmérsékletre állítottuk azt az átkozott kemencét! – sipította az orvos dühösen.

Jasken kesztyűs keze ökölbe szorult. Úgy tűnt, mindjárt egymásnak esnek.

– No de uraim! – vágott közbe Veppers. – Magyarázza el nekem, doktor, mi ez az izé. És hagyja a szakzsargont meg a techno blablát; úgy mondja el, mintha egy ötéves gyerekkel beszélne.

– Ez egy idegmíder – felelte a doktor. Most már kimondottan fáradtnak tűnt.

– Egy idegmíder? – A szó ismerősen csengett. Hát persze, hiszen ilyen micsodákat használnak a fejlett civilizációk tagjai, akik a közösségi túlvilág helyett puccos alternatív valóságokba menekülnek. Ez a szerkezet ahhoz kell, hogy a segítségével lementsék az emlékeiket, sőt, az egész lelküket valami adatcsomagba, amit ők elmestátusznak neveznek.

Veppers az orvosra sandított. – Azt akarja mondani – kezdte lassan –, hogy Lededje-nek volt idegmídere?

Nem, az nem lehet, fizikai képtelenség! A Sichulton törvények tiltják az idegmíder használatát. Az ittenieknek még drogmirigyeik se lehetnek.

– Minden jel erre utal – bólintott dr. Sulbazghi.

– És hogyhogy nem vettük észre? – Veppers dühösen meredt az orvosra. – Dr. Sulbazghi, maga legalább százszor megröntgenezte azt a lányt!

– Ez az anyag a mi műszereink számára láthatatlan. Kész csoda, hogy megtaláltuk a hamvak közt.

– És ki ültette bele? – tette fel a logikus kérdést Veppers. – Az orvosok a klinikán?

Sulbazghi a fejét rázta. – Kizártnak tartom.

– Akkor kicsoda?

– Ha megengedi, uram; megpróbáltam informálódni, miután a doktortól értesültem a fejleményekről – szólt közbe Jasken. – Úgy vélem, ezúttal külső segítségre lesz szükségünk. Olyasvalakire, aki jártas az idegen technológiákban.

– Például Xingre – helyeselt az orvos. – Ő ért az ilyesmihez. Vagy legalábbis tudni fogja, merre tapogatózzunk tovább.

– Xingre? – húzta a száját Veppers. A jhlupiai kereskedő és tiszteletbeli konzul számtalanszor segített neki informális összekötőként, hogy kiépíthesse a Konszern hídfőállásait a fejlett civilizációkhoz tartozó jhlupiai rendszerben. Jasken arcára savanyú fintor ült ki, ami azt jelentette, hogy kivételesen egyetért az orvossal. Mindketten tudták, hogy az ügyet a lehető legnagyobb titokban kell tartani, ennek ellenére elkerülhetetlennek látszott az idegen bevonása.

– Egy kérdést megér – bólintott. – A vén pók talán meg tudja mondani, honnan származik ez a micsoda.

– Neked van valami ötleted?

Jasken sóhajtott. – Ilyen szerkezeteket csak a Kultúrában készítenek. Persze lehet, hogy tévedek. Nem vagyok szakértő a témában, és a mi műszereinkkel amúgy sem…

– Miért hamisítana bárki egy kultúrabeli mídert? – mordult fel dr. Sulbazghi. Veppers leintette.

Jasken megvető pillantást vetett az orvosra, aztán folytatta: – Semmiben sem lehetünk biztosak. Ezért kell megkérdeznünk egy idegent. Tudnunk kell, hogy valóban kultúrabeli-e ez a szerkezet.

Veppers egyikükről a másikukra nézett.

– Egy kultúrabeli bizgere az én tetováltamban? – Kinyújtotta a tenyerét, mire Sulbazghi engedelmesen beleejtette a hálót. Alaposan megnézte; a hajszálvékony főágból pókhálófinom mellékágak ágaztak szét és szövődtek bonyolult térbeli struktúrába. A gubanc puha volt és könnyű, akár egy tollpihe.

– Nagyon úgy tűnik – bólintott a doktor.

Veppers a levegőbe dobta a finom szövedéket, és ámulva figyelte, hogy az szinte súlytalanul, végtelen lassúsággal hullik alá. – Értem – mondta végül. – És mi mindennek a jelentősége? Lededje sosem járt a Kultúrában. Vagy mégis?

– Nem, biztosan nem – rázta a fejét dr. Sulbazghi.

– És ennek a valaminek a segítségével kapcsolatba lépett az idegenekkel? – Veppers az orvosról a testőrre nézett. Jasken a gipszre támasztotta a könyökét, és elgondolkodva simogatta az állát.

Az orvos megrázta a fejét. – Szerintem nem is tudott róla, hogy a testében van. Pontosabban a fejében.

– Hogyhogy?

– Ezek a dolgok mikroszkopikus magként kerülnek a szervezetbe, és azzal együtt fejlődnek ki – magyarázta Jasken. – Ha tényleg az, aminek gondoljuk, akkor lassan, hosszú évek alatt hálózta be az agyát. A kifejlett struktúra minden egyes agysejttel összeköttetésben áll.

– Hogyhogy nem dagadt akkorára a feje, mint egy dinnye? – vigyorgott Veppers, de senki nem vette a poént.

Ez nem túl biztató jel, gondolta.

– A míder alig fél százalékkal növeli meg a szürkeállomány tömegét – magyarázta Jasken, és a hálóra mutatott. – Ami megmaradt belőle, az többnyire üreges. Az agyban folyadék tölti ki, vagy maguk a szövetek. A legvékonyabb szálak szabad szemmel nem is láthatók, ebben az esetben valószínűleg elégtek a testtel együtt.

Veppers a különös, jelentéktelennek tűnő hálót nézte. – Jó, jó, de mi keresnivalója volt ennek az izének az én tetováltam fejében? Mi célt szolgált? Mert hogy nem lettek tőle emberfeletti képességei, azt mindhárman tanúsíthatjuk.

– A mídernek az a feladata, hogy rögzítse az ember elmestátuszát – felelte a testőr.

– Vagyis az emlékeit, az egész személyiségét, ha úgy tetszik – tette hozzá dr. Sulbazghi.

– Arra találták ki, hogy ha a viselőjét halálos baleset éri, egy másik testben újjászülethessen.

– Tudom – bólintott Veppers. – Én is utánanéztem a témának. Mindig izgatott a halhatatlanság. – Megpróbálkozott egy újabb vigyorral, de a két férfi komoran bámult rá. Micsoda fapofák, gondolta sértetten.

– Nem zárhatjuk ki a lehetőségét – folytatta a testőr –, hogy a míder Lededje halálakor továbbította az összegyűjtött információkat, vagyis a teljes elmelenyomatát. Végtére is erre való.

– Továbbította? – kérdezte Veppers. – Hová?

– Nos, ezt jó lenne kideríteni – mondta Jasken.

– Az egészet nem továbbíthatta – csattant fel az orvos. – Képtelenség! A transzferhez idő kell, és komoly klinikai háttér. Végtére is egy ember teljes személyiségéről beszélünk, és jelentős mennyiségű emlékanyagról. Az ilyesmit nem lehet csak úgy, egyszerűen átlökni, mint egy szimpla szöveges üzenetet!

– Az idegenek ezt nevezik nyolcadik generációs technológiának – ellenkezett a testőr. – Sok mindenre képesek, amit mi még elképzelni sem tudunk. Az ő szempontjukból olyanok vagyunk, mint az ősember, aki ránéz egy monitorra, és azt mondja, hogy nem működhet, mert senki sem képes ilyen gyorsan átrajzolni a barlangrajzokat.

– De azért ők se mindenhatók – kötötte az ebet a karóhoz dr. Sulbazghi.

– Hozzánk képest azok.

Az orvos mély lélegzetet vett, hogy visszavágjon, de Veppers beléfojtotta a szót. – Értem. Nos… – Visszaadta Sulbazghinak a mídert, aki egy zacskóba süllyesztette, majd gondosan becsúsztatta a köpenye zsebébe. – Ha ez a szerkezet valóban eltárolta a lány emlékeit, akkor az idegenek sok mindent tudnak rólam.

– Mindent, amit a lány tudott – bólintott dr. Sulbazghi.

Veppers a testőrhöz fordult. – Jasken, kérdezd meg Yarbethile-től, hogy alakult mostanában a hivatalos viszonyunk a Kultúrával.

A testőr azonnal kapcsolatba lépett Veppers titkárával, aki a Nimbus–7 elnöki irodájában várta a gazdája utasításait. – Ködös!? – visszhangozta a válaszát. – Ezt most komolyan mondja, vagy viccel?

– Messziről el kéne kerülnünk az egész bagázst – állapította meg Veppers. A nagybetűs „Kultúra”… Na hiszen!

Jasken bólintott. Dr. Sulbazghi a cipője orrát tanulmányozta.

A Nimbus–7 időközben kiért az Oligyne-beltenger partjára. Némi imbolygás közepette átrendezte a szegmenseit, majd mély árkot vájva átvágott a kavicsos parton. Belegázolt a hullámokba, és máris a türkizszínű vizet taposta.

– Mindent tudni akarok az ügyről – jelentette ki Veppers. – Jasken, járj utána a részleteknek, szedj össze minden információt. Napi jelentést kérek! – A testőr bólintott. Veppers felállt, és biccentett az orvosnak. – Köszönöm, doktor. Maradjon velünk reggelire, rendben? Ha nincs több megbeszélnivalónk, megyek és felöltözöm.

Azzal elindult az összekötő folyosó felé, amely a lakosztályához vezetett. A hullámokon való bukdácsolástól, mint mindig, most is felkavarodott a gyomra.

Sebaj, gondolta. Majd elmúlik.

NYOLC

A bolygó nagy volt és kék-fehér foltos. Forgott a tengelye körül, ahogy rendes bolygóhoz illik, de ezt szabad szemmel nem lehetett észrevenni. Csak azért látszott mégis, hogy forog, mert a leshely is mozgott kint az űrben, nem messze a felszíntől. Pazar kilátás nyílt róla az égitestre – ezért is hívták leshelynek –, de tulajdonképpen egy elhagyott hangár volt, valamiféle gyártócsarnok.

Arra vártak, hogy felbukkanjon az ellenség, és ők lecsapjanak rá. Ezt volt a dolguk. A seregben mindenkinek ez a dolga; arra születtek, hogy öljenek. Nem is tudnak mást, csak ölni. Mi másnak lenne értelme a seregben?

Ő katona, aki benne ül a konzervben, egy harci gépben, és az a dolga, hogy szétlőjék, ugyanakkor őt nem fogják fizikai értelemben szétlőni, mert a teste biztonságban van, egészen máshol. Ott fog majd felébredni, ha a konzerv felrobban.

Ez már csak így van a seregnél.

– Vatueil! Vatueil tizedes?

Megint a vészfrekvencián keresik. Ma már nem először.

*

Ezt a háborút elvesztettük, gondolta, miután átfutotta a legfrissebb jelentéseket. Igazából a jelentések nem is kellettek hozzá, hogy megállapítsa. Elég volt egy pillantást vetnie a frontvonalakra, visszajátszani a fontosabb akciókat, és napnál világosabban látszott.

Rögtön egy sor vereséggel kezdték, s bár néhány kisebb győzelmet is arattak, a stratégiai fontosságú ütközeteket mind elvesztették. Aztán fordult a kocka: nagy nehezen sikerült megszilárdítaniuk a pozícióikat, és ők kerekedtek felül minden fronton. Már-már úgy tűnt, hogy megnyerik a háborút, amikor kiderült, hogy a győzelmeik fabatkát sem érnek, az ellenség végig a bolondját járatta velük. A lufi kidurrant, csak még nem hallották a pukkanását. Látszólagos lendületük a kipukkadó léggömb szerteszét repülő darabjainak lendülete.

Ott hevert – vagy inkább lebegett – a stratégiai szimulátortérben, a vezérkar többi tagjával együtt, akik között akadtak barátai, kollégái és szakmai ellenlábasai is, de mindegyiküket őszintén tisztelte. Voltak köztük vészmadarak, kishitű, pesszimista alakok is; ezek elenyésző kisebbséget alkottak, viszont remekül érveltek, és ezzel tevékenyen hozzájárultak a közös álláspont kialakításához. A közös munka során alaposan kiismerte az embereket, idegeneket egyaránt. Néha mégis magányosnak érezte magát, mint most is.

Körbenézett.

Hétköznapi kifejezésekkel nehezen lehetett volna leírni a szimulációs teret. Egy embermagas gömb körül lebegtek mindannyian, amely tömör volt, mégis áttetsző, és ha valaki rendelkezett a megfelelő jogosultságokkal, könnyedén áthatolhatott a falán.

Ha a tanács valamelyik tagja bedugta a fejét a gömbbe, a többiek követték. Belül sorra jelentek meg a fejek, amelyek között alig akadt emberi.

A gömb közepén egy apró kivetítő villódzott. A világűr egy szegmensét mutatta, a háborús övezetet, ahol múzeumba való, réges-régi hajók csatáztak egymással. Nukleáris töltetekkel, részecskeágyúkkal és lézervetőkkel felszerelt űrrakéták kergetőztek egy aszteroidafelhőben, kíméletlenül pusztítva az ellenséget. Már sokszor látott ilyen szimulált ütközeteket, sőt részt is vett bennük, néha emberként, máskor géptestben.

Társai az egyik hadmozdulat stratégiai jelentőségét vitatták, de őt cseppet sem érdekelte a téma. Otthagyta őket, és visszatért saját gondolataihoz. Lelki szemei előtt megjelentek a sokszor látott képek.

Ezt a háborút nem nyerhetjük meg, gondolta. Az üdvösségünkért harcoltunk, de elbuktunk.

Mert a háború a másvilágok között zajlott, pokol és mennyország között, a holtak lelkéért.

*

– Vatueil! Vatueil tizedes?

Igen, így hívják. De csöndben marad, mert ezt a parancsot kapta. Márpedig egy paranccsal nem vitatkozik az ember. Betartja és kész.

– Hall engem?

Hát persze, hogy hallja. De nem válaszol. Nem teheti.

– Vatueil! Jelentést kérek, ez parancs!

Az más! Ha parancs, akkor parancs. Ugyanakkor azt is parancsba kapta, hogy ne csináljon semmit, várja meg, míg a felettese megérkezik, és azonosítja magát a titkos jelszóval. Vagyis ez a parancs nem írja felül az előzőt. Ez az egész nagyon zavaros.

Legszívesebben kikapcsolta volna a kommunikátort, de akkor nem tudta volna követni, merre járnak éppen.

A komputerével még egyszer átnézette a fegyvereket, betárazta a lőszert, és ellenőrizte az akkumulátor szintjét, aztán lefuttatott egy rendszerellenőrzést, és hallgatta az energiacellák egyenletes, megnyugtató zümmögését. Így mindjárt más! Máris jobban érezte magát.

– Nem hall minket. – Ez egy másik hang volt.

– A technikus szerint hall. Azt is hallja, amit maga mond, tizedes.

– Miért nem kapcsolunk a titkosított csatornára? – szólalt meg egy harmadik hang.

– Mert a teljes sávhoz hozzáfér. Úgyhogy a fontos közlendőkhöz használják a kézjeleket és a szemkontaktust.

– Picsába. – Ez megint egy új hang volt.

Vajon miért káromkodik? – tűnődött Vatueil.

– Ide figyeljen, Vatueil, itt Q’naywa őrnagy beszél. Emlékszik rám, ugye? Hát persze, hogy emlékszik. Erőltesse meg az agyát!

Nem emlékezett semmiféle Q’naywa őrnagyra. Igaz, másokra sem; az emlékei egyszerűen elpárologtak a fejéből. Üres volt, akár egy tölténytár, aminek a bevetés előtt tele kellene lennie, mégsincs tele.

– Vatueil, ide hallgasson, fiam! Van egy kis gondunk. A maga letöltése nem fejeződött be teljesen; az egység többi tagjának átjöttek az adatai, de a maga csomagja megsérült. Érti, amit mondok? Szólaljon meg, az isten szerelmére!

Szeretett volna válaszolni ennek a Q’naywa őrnagynak, de nem tehette. Q’naywa őrnagy nem a felettese. Ha az lenne, már mondta volna a titkos jelszót.

– Szólaljon meg, fiam! Köszörülje meg a torkát, nekem az is elég.

Hiába erőltette az emlékezetét, sehogyan se jutott eszébe a titkos jelszó, amivel a felettese igazolni tudná magát. Baj, ez nagy baj… Talán ha meghallja a szót, ráismer.

– Vatueil, tudjuk, hogy a rendszer letöltötte magát, és azt is tudjuk, hogy megsérült a kódja. Ezért lőtt ránk. Ha meglát minket, ne tüzeljen, érti? Ez nagyon fontos. Ne lőjön!

Nem értette. Persze magukat a szavakat értette, és össze is tudta rakni a mondatokat, de az egésznek valahogy nem volt semmi értelme. Mindegy; bármit mondanak ezek az emberek, nem számít. Nem tudják a jelszót, vagyis nincs köztük a tiszt, akire vár.

Újra ellenőrizte a fegyvereit.

*

Mozdulatlanul lebegett, és csak a szükséges mértékig őrizte meg eredeti, emberi formáját. Hátat fordított a gömbmonitornak, és lelki szemei előtt végigpörgette a háború főbb eseményeit, az idő linearitásában kibomló fastruktúrába rendezett cselekménysort. Gyorsítva újra meg újra áttekerte az egyes csapatmozgásokat, figyelmét mindig más részletre összpontosítva. Az összkép kísértetiesen hasonlított a szimulációkhoz, azzal az apró különbséggel, hogy utóbbiak rendre kedvezőbb kimenetelt jósoltak az akcióiknak, mint ami aztán a gyakorlatban bekövetkezett.

A háborús szimulációkat – legalábbis régebben – lejátszották igazi fegyverekkel és katonákkal is, így a vereség nem tűnt olyan megalázónak, mint egy ízig-vérig virtuális csatározás. Merthogy a virtuális háború, amit újra meg újra végigpörgetett az agyában, olyan komplikált és mocskos volt, hogy sok valódi háborún túltett volna.

Régen a szimulációkat stratégiai tervezésre használták, de azóta sok minden megváltozott. Igyekeztek a fegyveres konfliktusokat a valóságból fokozatosan átterelni a virtuáliába. A háború, amelyben épp vesztésre álltak, egy különösen részletgazdag szimulációnak készült. Az érintett felek előre megállapodtak, hogy az eredményt elfogadják, és magukra nézve kötelező érvényűnek tekintik, az esetleges békemegállapodás kitételeit betartják. Vagyis bizonyos értelemben igazi háború volt, hiszen mi lehetne ennél igazibb?

Most két lehetőség áll előttük: tartják magukat a szabályokhoz és elismerik a vereséget, vagy a győzelem érdekében tisztességtelen eszközökhöz folyamodnak. Ha ez sem válik be, akkor – megállapodás és szokásjog ide vagy oda – még mindig ott a végső megoldás, a valódi háború.

Hogy jutottunk idáig? – töprengett.

Persze tudta a választ, ahogy a többiek is tudták – minden választ az összes lehetséges kérdésre. Csakhogy az ellenség is tudta. És ők jobb válaszokat adtak.

*

Senki sem emlékszik rá, ki fejlesztette ki a technológiát, amellyel rögzíteni lehet egy élőlény elmestátuszát, személyiségének teljes körű, digitális lenyomatát. A történelem során számos faj követelte magának a dicsőséget, de egyikük sem tudott meggyőző bizonyítékokkal szolgálni. Tény, hogy több milliárd éve létezett a módszer, és a fejlődő civilizációk újra feltalálták itt-ott az anyag, energia és információ lassan kavargó örvényében, amelyet galaxisnak nevezünk.

Néhol ez a tudás feledésbe merült egy időre, vagy akár végleg. Néhány faj egyszerűen peches volt; rossz helyen fejlődött ki, rossz időben. Nyakukba zúdult egy kóbor meteoritraj, és szénné égtek, megfulladtak, vagy a levegőbe repültek egész szülőbolygójukkal együtt, mielőtt rájöhettek volna az örök élet titkára. Sok civilizáció tűnt el nyomtalanul a galaktikus térképről.

De akár maga találta fel a lenyomatkészítést az adott faj, akár másoktól kapta ajándékba, egy csapásra lehetővé vált a számára, hogy a vallási dogmáiból – legalábbis azokból, amelyek a mennyre és a pokolra vonatkoznak – valódi világokat teremtsen.

*

– Vatueil? Kifutunk az időből, fiam. Bemegyünk magához. Ne lőjön, hallja? Kapcsolja ki a… lássuk csak… az ösztönös agresszív reakcióit, a célzóreflexet és a fegyveralkalmazási modult. Meg tudja csinálni? Nem szeretnénk, ha… szóval nem akarnánk ellenségként tekinteni magára.

– Uram! – Ez megint egy idegen hang. Talán legegyszerűbb volna megszámozni őket. – Talán meghalt, uram. Könnyen elképzelhető. – Mondjuk, legyen ez a 2-es számú.

– Ja. Xagao elég nagy darabot kihasított a hangár falából. (– Ez a 3-as számú hang.)

– Az egy szál gépkarabélyával? Viccelsz? Talán egyetlen tárat, ha kilőtt, mielőtt az a micsoda leszakította a karját és felnyársalta. Tudod, micsoda arzenálja van? (– Ismét az 1-es hang.)

– Nem halt meg. Él, és minden szavunkat hallja.

– Uram? (– 4-es számú hang.)

– Mi van?

– Xagao meghalt, uram (– jelentette a 4-es számú.)

– A francba! Jól van, jól van… Vatueil, figyeljen ide; van egy halottunk. Érti? Maga ölte meg, Vatueil. Felrobbantotta a leszállóegységünket, aztán kilőtte az osztag egyik tagját. Ígérem, senki nem fogja felelősségre vonni ezért. Nem a maga hibája volt. De most már álljon le, fiam, mielőtt még másnak is baja esik. Ne kényszerítsen, hogy bemenjünk magához, és csavarjaira szedjük!

– Micsoda? (– csattant fel az 1. számú hang tulajdonosa. –) Elment az esze? Hét könnyűfegyverzetű űrgyalogos egy ilyen gépesített szörny ellen? Az egy tank!

– Fogja be a száját, közlegény! Még egy szó, és hadbíróság elé állítom, megértette? Az ostoba fecsegésének hála Vatueil most már mindent tud az osztagról. Ha be kell mennünk, magát állítom az első sorba, zsenikém!

– Picsába (– dünnyögte Zsenikém.)

– Pofa be, katona! Vatueil?

Szóval heten vannak. Nem árt tudni.

*

Minden feltörekvő civilizációnak volt valamiféle eredetmítosza, még ha űrképes korukra ezek a történetek fokozatosan el is vesztették a jelentőségüket, és egyre inkább úgy gondoltak rájuk, mint érdekes (esetenként zavarba ejtő) történelmi kuriózumra. Egyes fajok a csillagokkal szeretkező viharfelhőkben hittek, mások a magányos, öreg, perverz Alkotóban, aki csak azért teremtette a világot, hogy addig se unatkozzon. Megint mások hatalmas halakban, amelyek bolygó-ikrákat raknak. Elképesztőbbnél elképesztőbb históriákat agyaltak ki, hogy bizonyítsák saját fontosságukat és felsőbbrendűségüket. A fejlődés velejárójaként azonban a mitológia egyre inkább háttérbe szorult, a tudatukra ébredt lények új, pragmatikusabb hitvilágot eszkábáltak maguknak, amelynek három alappillére volt: az ész, a tudomány és a technológia.

A legtöbb faj valamiféle metafizikai keretrendszert alakított ki, amely megmagyarázta, miért tűnik olyan kiszámíthatatlannak és ellenségesnek a világ. Ezeket a struktúrákat addig csiszolták és tökéletesítették, amíg valamiféle filozófiát vagy vallást kreáltak belőlük; egy jól felépített, komplex metaforát, amely megköveteli híveitől, hogy szó szerint kövessék.

Minél nagyobb áldozat árán jutott el egy adott civilizáció a kerék feltalálásától az űrutazásig, a kifogyhatatlan energiáig, a jóindulatú szuperszámítógépekig és a betegség nélküli, örök életig – hogy a többi praktikus dolgot ne is említsük –, annál szilárdabban hitt a lelkek halhatatlanságában. (És erről a meggyőződéséről akkor sem mondott le, amikor végleg maga mögött hagyta primitív múltját, és elfoglalta helyét a galaktikus elitklubban.)

A fejlődő civilizációk végtelenül nagyra tartották önmagukat, egyedeik úgy vélték, hogy személyes túlélésük mindennél fontosabb. Rendületlenül hittek a halhatatlan lélekben, még ha az adott közösség hitvilágában eredetileg nem is szerepelt a túlvilági élet. Hiszen csak egy reménytelenül borúlátó, fantáziátlan, közönyös vagy kollektíve ostoba társadalom mond le arról a reményről, hogy a rövid, véres és szenvedésekkel teli evilági lét után igenis egy jobb világ várja a polgárait „odaát” – persze csak azokat, akik ezt bizonyos feltételek teljesítésével kiérdemelték.

A fejlődés során tehát törvényszerűen megjelent a túlvilág ideája, legkésőbb akkor, amikor tudósok rájöttek, hogyan lehet rögzíteni a személyiség önmagában teljes, fizikai kötöttségektől mentes lenyomatát, amely ettől kezdve egyszerű adatcsomagként volt kezelhető.

*

– Vatueil? Vatueil tizedes? Válaszoljon. Vatueil, jelentést kérek!

Hallotta a hangot, de nem figyelt rá. Minden alkalommal, amikor Q’naywa őrnagy valami zavaró dolgot mondott, végigfuttatott egy rendszertesztet, aztán ellenőrizte a fegyvereit.

– Kifutunk az időből, Vatueil. Az én türelmem is véges. Hallja?

Vagy a bolygót bámulta. Az mindig megnyugtatta. A hangár, ahol elsáncolta magát, pontosabban ahová a konzervet rejtették, 120×60×20 méteres terem volt, íves kapuja közvetlenül az űrbe nyílt. A padlót ládák és ismeretlen rendeltetésű gépek borították. Ezek egyike sem jelentett veszélyt – amint arról egy gyors letapogatással már az első percekben meggyőződött –, viszont kitűnő fedezéket nyújtottak.

– Jól van, Vatueil. Bemegyünk. Ha nem hagy más választást…

– Picsába( – Ezt az 5. számú hang mondta.)

– Csodás. Pont itt akartam feldobni a bakancsomat! (– 6. számú hang.)

– Meghalunk, mind meghalunk! (– Zsenikém.)

– Uram, nem várhatnánk, amíg… (– 2. számú hang.)

– Nincs időnk megvárni az erősítést, úgyhogy szedjék össze magukat, értve vagyok? Ne feledjék, amit a kiképzésen tanultak! Most élesben is kipróbálhatják magukat.

– Már megbocsásson, uram, de ilyen helyzetekre nem kaptunk kiképzést (– Zsenikém.)

– Engem még csak nem is a megfelelő egységbe osztottak. Egy NKKE-ben kellene lennem! (–2. számú hang. Mi lehet az az NKKE?)

– Ez nem lehet igaz, ez egyszerűen nem lehet igaz! (– 5. számú hang.)

– Fogja be a száját, Maneen. Mindenki fogja be!

– Igenis, uram! (– 5. számú hang = Maneen.)

– Gulton, le tudja szedni a rakétavetővel?

– Naná! Már azt hittem, uram, sosem kérdezi meg. (– 6. számú hang = Gulton.)

Az osztag be akar jönni, de nem tudják a jelszót. Vagyis ellenségként kezelendők, akárcsak az az idegen katona, Xagao.

– Szóval… Íme a terv: visszavonulunk a barikádig. Ott eligazítást tartok LMK-val. Nem akarom, hogy kihallgasson bennünket. (– Az LMK azt jelenti: lézer morzekód.)

Az idegen sziluettje a bejárati nyílás közepén, a nagy kék-fehér bolygó előtt rajzolódott ki. Abban a pillanatban, ahogy a figyelmeztetés megjelent a látóterében, becélozta, de nem lőtt. Amaz lassan, óvatosan kúszott felé, és célba vette őt. Vatueil ekkor még mindig várt, lézerrel letapogatta a katonát, és az azonosítóját kérte.

Az idegen erre szó nélkül tüzelni kezdett egy kis kaliberű, kinetikus sorozatlövővel. Kilenc töltény csapódott be a nagy sűrűségű, azonosítatlan fémtárgyba, amit fedezéknek használt. Kettő eltalálta a felső lövegtorony burkolatát, de nem okozott komolyabb kárt benne. A többi átfütyült a feje fölött, és a hangár falába csapódott. A dörrenéseket a talpán keresztül érzékelte.

Válaszul ő is tüzelni kezdett a jobb oldali lézervetővel. Rögtön kilőtte a katona kezéből a fegyvert, aztán kétszer eltalálta az altestén. Ellenfele igyekezett fedezékbe vonulni. A kék-fehér bolygó háttere előtt egy bakancsba bujtatott láb lebegett el, vért fröcskölve szanaszét.

– Xagao legalább bemérte, mielőtt elpatkolt? (– 3. számú idegen hang.)

– Igen. Majd továbbítom TAS-on, ahogy látótávolságba érünk (– felelte a 2. számú hang. TAS, vagyis titkosított adatsáv)

Vatueil határozottan jobban érezte magát, miután lelőtte az idegent. Ha az ember kivéd egy támadást, az mindig jó érzés. Nézte a pörgő lábat, amint kecses ívben suhan a horizonton, és elégedettség töltötte el.

– Megpingelte, mielőtt lepuffantotta volna? Tudja valaki? (– Zsenikém.)

– Várj csak… Igen. (– 2. számú hang.)

– Fogják be végre, és szedjék a lábukat! Ha én hallom magukat, akkor ő is hallja.

– Igenis, uram! (– 2. számú hang.)

– Ez jó! Mármint hogy megpingelte. Mert betartja a szabályokat, értitek? (– Zsenikém.)

– Le is tapogatta. – (2. számú hang.)

– Tényleg? Na, látjátok, igazam van! – (Zsenikém.)

Vatueil visszanézte az összecsapást, és két apróbb módosítást hajtott végre a taktikai alaprutinban: deaktiválta az automatikus azonosítót és a lézeres RD-letapogatást.

*

Amint egy civilizáció szorosabb kapcsolatba került a galaktikus közösséggel, először általában az elmestátusz-rögzítés technológiáját vette át. Miután a módszer túljutott a kísérleti fázison, döntéshozóik lehetővé tették a faj egyes tagjai (lényegében a gazdagok és kivételezettek) számára, hogy öregedő testüket fiatalabbra cseréljék, vagy akár egy időben több testben éljenek. Az elit afféle biztonsági mentésként használta a módszert: ha valami szerencsétlenség folytán meghaltak, egyszerűen áttöltötték magukat egy új testbe.

A technológia szélesebb körű elterjedése viszont – változatlan szaporodási ráta mellett – már rövid távon is komoly problémákhoz vezetett. Ha válaszul szabályozták a születések számát, akkor a gondok később jelentkeztek, a stagnálás egy idő után a gazdasági és kulturális élet minden területére kihatott.

A feltörekvő civilizációk persze mindig arra építettek, hogy fejlődési görbéjük lineáris; szaporodnak és sokasodnak, határ a csillagos ég! Csak arra nem számítottak, hogy a világegyetemben már minden talpalatnyi hely foglalt, az erőforrások végesek, és más civilizációk is foggal-körömmel ragaszkodnak a tulajdonukhoz. Nem beszélve a nagy Öregek és a szublimaták szövetségéről, amelynek szintén megvannak a nyersanyagok és élőhelyek igazságos elosztására vonatkozó írott és íratlan szabályai, vagyis: senki nem veheti el a másét, még akkor sem, ha ezt egyesek a személyük ellen irányuló, kirívó méltánytalanságnak értékelik.

Az újoncok lendülete, amellyel a világot a maguk képére akarták formálni, nemcsak entrée-nak volt rossz – egy-egy elbizakodott faj ennek ellenére mindig megpróbálkozik ezzel a módszerrel –, hanem középtávú stratégiának is. Őket a közösség mindig helyre tette, méghozzá azonnal és kíméletlen szigorral.

A virtuális környezet az utóbbi évezredekben egyre valósághűbb élményt kínált, így az ambiciózusabb fajok legalább képzeletben kiélhették a határtalan növekedés iránti vágyukat. A lehetőségek persze még itt, a virtuáliában sem voltak korlátlanok, de a legkülönfélébb vallási és filozófiai elvek alapján szerkesztett túlvilágok – vagy ahogy a világiasabb szemléletű fajok nevezték őket: utóéletek – meglepően valósághű megoldást kínáltak mindazoknak, akik halandó testüket hátrahagyva, csupán elmestátusz formában kívántak tovább létezni. A minden érzékre ható, addiktív túlvilágok az elmestátusz-átírási módszerekkel párhuzamosan, azok eredményeit felhasználva fejlődtek, és különösen azoknál a fajoknál voltak népszerűek, amelyeknél a túlvilág-technológia még csak a bevezetési fázisban tartott.

Így is akadt néhány civilizáció, amelynek tagjai nem mutattak érdeklődést az örök élet és a virtuális másvilágok iránt. Egyes fejlettebb fajok azért, mert már eleve rendelkeztek hasonló módszerekkel, mások pedig vallási vagy etikai okból utasították el a lelkek digitalizálását. Megint mások – ők voltak a legtöbben – azért nem szántak időt és energiát a módszer kifejlesztésére, mert a való világban akarták a halhatatlanságot elérni. Ők az elmestátusz-átírást eleve tévútnak tekintették, vagy ami még rosszabb, a kudarc nyílt beismerésének.

Persze mindenütt létezett egy hívő kemény mag, amely az évezredes hagyományokra hivatkozva ostorozta a high-tech hívságokat, köztük is elsősorban a virtuális túlvilágot. Csakhogy egyre nehezebben tudtak követőket toborozni úgy, hogy az átlagembernek ott rejtőzött az agyában az apró szerkezet, amely garantáltan megóvta az enyészettől, míg a tradicionalisták csak a hitükre hagyatkozhattak.

Akárhogy is, végül minden civilizáció létrehozta a maga mennyországát; egy párhuzamos univerzumot, amely digitális áramkörökből és irdatlan adatsilókból állt, és ahol – bizonyos értelemben – a közösség minden tagja örökké élhetett.

*

– Itt vagyok, uram! (– Maneen.)

– Magáé a csont, Maneen. Kapcsoljon morzekódra!

– Igenis, uram. Akarom mondani… (– Maneen.)

Ezután csönd lett, a hangok elhallgattak. Vatueil a kapu felé fordult, és a kék-fehér bolygót figyelte elmélyülten.

A bolygó felszíne – mármint az a darab, ami a nyíláson át látszott belőle – állandóan változott. Vatueil visszatekerte az elmúlt fél óra anyagát, amióta elsáncolta magát a ládák mögött, és a kavargásból megpróbálta kiszűrni a hangár mozgását. Szerencsére egyenletesen forgott, így a számítást könnyen el tudta végezni.

A kék hátteret tarkító fehér csíkok és örvények szüntelenül mozgásban voltak: szélesedtek, szétfoszlottak, újak keletkeztek, és spirális vonalban örvénylettek saját tengelyük körül, miközben lassú ütemben sodródtak a bolygófelszín fölött.

Többször egymás után visszajátszotta a felvételt. A képsor megnyugtatta, de ez az érzés más volt, mint amit a fegyverek ellenőrzése után szokott érezni. Inkább ahhoz hasonlított, amikor az ellenséges katona lábát figyelte, ahogy pörögve eltűnik a messzeségben. Különösen a pálya íve tetszett neki. Volt benne valami… szép.

Szép. Hosszan ízlelgette a szót, és úgy döntött, kifejező.

*

Voltak non-stop boldogsággal kecsegtető túlvilágok. Ezekben az óriási szórakoztatókomplexumokban egymást érték az orgiák, a különféle sportesemények és koncertek, az elhunytak kedvükre hódolhattak a legkülönfélébb játékok iránti szenvedélyüknek, kaland-és felfedezőtúrákon vehettek részt, bővíthették tudásukat, vásárolgathattak, vadászhattak, vagy csinálhattak bármi egyebet, ami az adott faj kedvenc elfoglaltságai közé tartozott. Más mennyországok egyszerre szolgálták az élők és a holtak igényeit; ez leginkább a fejlett őskultusszal rendelkező civilizációkra volt jellemző, amelyek fontos kérdésekben szívesen kérték ki elődeik véleményét.

Olyan mennyországok is akadtak, amelyek filozofikusabb elvek mentén szerveződtek, és ahol nem a hedonista élvezet volt a legfőbb cél. Az egyén itt nem volt örök életű, személyisége lassan, fokozatosan feloldódott a közösségi információ áramában, és a valós időben több generáció alatt lejátszódó folyamat végére anonim adattöredékekre hullott szét.

Volt, ahol a holtak számára sokkal gyorsabban telt az idő, mint a valóságban, míg másutt ugyanolyan ütemben folyt, de olyanok is akadtak, ahol lassabban peregtek az évek. Néhány civilizáció – persze csak kivételes, rendkívül indokolt esetben – lehetőséget adott elhunytjainak, hogy visszatérhessenek az életbe.

A mennyországok zömében létezett második elmúlás, ami immár végleges volt és visszafordíthatatlan. A legtöbb faj egyedei ugyanis nem tudtak vagy nem akartak halhatatlanok lenni. Minél hosszabb időt töltött valaki a túlvilágon, annál valószínűbb volt, hogy becsavarodik az unalomtól. A fiatal civilizációkat általában sokkolták az első kétségbeesett kérelmek, amelyek a drága pénzen kialakított, féltő gonddal fenntartott, és a legmodernebb technológiával körbebástyázott virtuális édenből érkeztek. Aztán lassan rájöttek, hogy nincs ezzel semmi baj, és szó nélkül teljesítették a kéréseket.

A holtak – az élőkhöz hasonlóan – szeretnek maguk dönteni a sorsukról.

*

Legszívesebben órákig bámulta volna a csíkok hipnotizáló örvénylését. Azt kívánta, bárcsak a bolygó egészére rálátna a nyíláson át.

Kezdte magát kényelmetlenül érezni. Eleinte nem értette, miért. Aztán rájött, hogy rég ki kellett volna bújnia a hangárból; egy összecsapás után nem célszerű egy helyben maradni. Mit tegyen? Már jó ideje csend volt, ellenséges aktivitásnak semmi jele. Nyugodtan továbbállhatna.

Megpróbálta lehívni az adatokat a külső detektoregységétől, de nem tudott kapcsolatba lépni vele. Fogalma sem volt, mit csinál pontosan ez a szerkezet, de nem működött. Talán már nincs is, megsérült vagy elveszett. Egy újabb üres tölténytár, aminek tele kellene lennie.

Valami mást kell kitalálnia. Teleszkópos lábaira emelkedett, és mozgásérzékelőjével letapogatta a környezetét. Kieresztette a drónradarját, hogy magasból is szemügyre vehesse a hangárt, ezáltal a feje fölötti szabad űrszelvény 18-ról 14 m-re csökkent. A lövegeit a bejáratra irányította, s közben automata, kis hatótávolságú fegyvereivel a környező roncsokat pásztázta. A felső hevedergyűrűt úgy forgatta el, hogy a második egység a hátsó dokkfalra nézzen. Kímélni akarta a sérült egységet, még ha a kár nem is volt számottevő, és úgy vélte, hogy arról az oldalról fenyegeti a legkisebb veszély.

Semmi mozgás. Óvatosan átlépett az eddig fedezékül szolgáló azonosítatlan fémtárgyon, és elindult a kapunyílás felé, amelyen át a kék-fehér örvények látszottak. Lassan haladt, hogy a léptei ne üssenek zajt. A horpadt, meghajlott padlólemezek között nehezen tudott manőverezni, egy-egy veszélyesebb piruettnél a lövegtornyaival egyensúlyozott.

Az azonosítatlan eredetű, vegyes szilárdságú tárgyak, amelyek között elhaladt, működésképtelen űrjárműveknek tűntek: kormosak voltak és deformáltak. Beolvasztva talán hasznukat lehetne venni, gondolta.

A szeme megakadt egy masszív fémtömbön a kapu közvetlen közelében. Elindult felé. A bolygóból egyre nagyobb rész bontakozott ki, és Vatueilt újra eltöltötte az ismerős érzés. Szép!

Hirtelen valami megmozdult a kék-fehér háttér előtt.

*

Nem tudni, kinek jutott először eszébe összekapcsolni két független túlvilágot, de mivel a fejlődő civilizációk előszeretettel csatlakoztak rá szomszédaik információs szupersztrádáira (elsősorban persze azokéra, akik az övéknél fejlettebb technológiával rendelkeztek), sejthető volt, hogy a mennyországok előbb-utóbb összenőnek, ha nem is mindig szándékosan. A kapcsolat mindenki számára előnyösnek bizonyult; izgalmas, új szórakozási lehetőségek nyíltak meg a halottak előtt, akik így egy kicsivel tovább ellen tudtak állni a permanens halál kísértésének.

Idővel egyre több mennyország kapcsolódott össze, a „mi is csatlakozzunk a hálóra” divatja futótűzként terjedt. Mielőtt a tudósok bármiféle elemzést készíthettek volna arról, miféle gazdasági, pánkulturális és társadalomlélektani hatásai lehetnek egy ilyen léptékű integrációnak, addigra már a galaxis szinte valamennyi mennyországát rákötötték a rendszerre. A világegyetem népeit a diplomácia, turizmus, kereskedelem és innováció mellett ezután a nagy, közös Másvilág is összekapcsolta.

Mindez több millió évvel ezelőtt történt, azóta a mennyhálózat többé-kevésbé független, párhuzamos dimenzióként létezett. Folyton alakult és formálódott, a hús-vér galaktikus közösséghez hasonlóan. Közben civilizációk születtek, virágoztak, majd tűntek el a történelem süllyesztőjében. Egyes fajok átalakultak, mások visszafejlődtek vagy éppen hogy félistenekké nemesültek, levetették a fizikai lét kötöttségeit, és a joviális közöny állapotát választották, vagyis szublimáltak.

A holtak zöme tehát a mennyországba került. A többiek… nos, ők a pokolra jutottak, de róluk senki sem szeretett beszélni.

*

A mozgó tárgy egészen apró volt. Drónnak is kicsi lett volna, nemhogy embernek. 38,93 métert tett meg másodpercenként, vagyis nem lehetett kinetikus rakéta. Hengeres tárgy volt, a hossza 11 centi, átmérője 3 centi, és repülés közben forgott a levegőben. Egy 32-es aknavető töltet, az adattár alapján legalábbis annak tűnt. Vatueilnek rendkívül részletes adattár állt rendelkezésre ebben a témában. Ez a lövedéktípus akár egy miniatűr nukleáris töltetet is hordozhat, vagy bármi mást, a lehetőségek száma gyakorlatilag végtelen. A hangár azon pontja felé tartott, ahol nemrég Vatueil gubbasztott.

Mintegy öt méterre süvített el tőle. Vizuális szenzorával ráközelített a test apró nyílásaira, amelyek a folytonos pörgés miatt (4,2 fordulat/perc) kissé elmosódva látszottak. A hegye izzott, ahogy lézeres letapogató impulzusokkal bombázta a hangárt. Valószínűleg azért nem vette észre őt, mert csak azután aktiválta az érzékelőjét, miután elhúzott fölötte.

Nemsokára a katonák is itt lesznek.

Még egy óvatos lépést tett előre, azután megállt. Már nem tudott eljutni a fedezékig, amit kinézett magának. Be kellett érnie egy közelebbi, jóval kisebb szilárdságú tárggyal, egy épnek tűnő szatellit offenzívaegységgel. Ha teljesen összecsukódik, ő is hasonló, deaktivált hadigépnek tűnik. A roncs mellett jó eséllyel álcázni tudja magát, és legalább távolról nem szúr szemet.

Ez a gondolat jó érzéssel töltötte el, mintha parancsot kapott volna a felettesétől. (Bár a parancsot, jobb híján, most önmagának adta.) Behajtogatta a lábait, és óvatosan leereszkedett a földre.

Újabb gyors kalkulációval megállapította, hogy ha a lövedék a hangár végében, korábbi búvóhelyénél robban fel, akkor tovább javulnak a túlélési esélyei. Ez is jól hangzott.

A pörgő lövedék olyan lassan repült, hogy rengeteg ideje maradt becélozni az elülső lézervetőjével, bemérni eredeti fedezékének pontos koordinátáit és a páncélzatát felkészíteni a detonációra. Nukleáris robbanás esetén is minimális kárral számolt.

Amikor a lövedék egykori búvóhelye fölé ért, négy precízen irányzott tűpászmát lőtt bele. A találat büszkeséggel töltötte el. Visszahúzta a lézervetőjét, és elégedetten figyelte, ahogy a rakéta felrobban.

Jól sejtette. Atombomba volt.

*

A virtuális poklok azért jöhettek létre, mert sok vallásban a kárhozat és a túlvilági büntetés meghatározó szerepet tölt be. Az intézményt néhány ateista társadalom is bevezette.

Talán túl szigorúan ragaszkodtak szent irataik betűjéhez, amikor a digitális kárhozatot tervezték, vagy komolyabb súlyt akartak adni a bűnösök megleckéztetésére vonatkozó össztársadalmi igénynek, de bárhogy is volt, az eónok alatt több, egyébként köztiszteletnek örvendő társadalomról derült ki, hogy kimondottan beteges, szadista virtuális poklot üzemeltet. Ezeket a létesítményeket természetesen nem kapcsolták rá a túlvilági hálózatra, vagy ha mégis, csak azért, hogy a kárhozottak a gyötrelem újabb, eddig ismeretlen dimenzióit élhessék át, és idegen poklok szörnyei kínozhassák őket minden eddiginél borzalmasabb módszerekkel.

Egy idő után azonban, talán az érintett társadalmak aktuális politikai prioritásainak és morális értékrendjének köszönhetően, mégiscsak létrejött egyfajta laza hálózat, amelyben az átjárás erősen limitált volt, az interakciók pedig szigorúan ellenőrzöttek. De amiről ketten tudnak, az nem titok, így a galaxisban nemsokára híre ment a pokolhálózatnak, és kiszivárogott egy s más arról is, hogyan zajlanak a kárhozottak hétköznapjai.

Ebből a legkülönfélébb konfliktusok származtak. Sokan a pokol puszta gondolatát is visszataszítónak találták, legyen az bárki agyszüleménye. Elutasították a kínzás minden válfaját, és nem értették, hogyan hozhat létre valaki kimondottan azzal a céllal egy virtuális világot, hogy ott értelmes lényeket gyötörjön az örökkévalóságig. Érvelésük szerint ez színtiszta gonoszság, megbocsáthatatlan perverzió. Mások „barbár” jelzővel minősítették a gyakorlatot, pedig efféle kifejezésekkel nem sűrűn dobálóztak a magukat haladónak vélők.

A Kultúra kategorikusan elítélte a fizikai fenyítést és az erőszakot, történjen az a valóságban vagy a virtuáliában, és teljes gazdasági és diplomáciai erejét latba vetve küzdött mindazok ellen, akik szerint az efféle praxisnak helye van egy egészséges társadalom életében. A Kultúrára egyéb ügyekben a józan pragmatizmus volt jellemző, ezért a témában kiadott szenvedélyes kommünikéivel mindig zavarba ejtette a környezetét. Igaz, a Kultúra kezdettől érzékeny volt a jog és igazságosság kérdéseire, úgyhogy a kínzással kapcsolatos álláspontját nem lehetett múlékony hóbortnak tekinteni. Értékrendje az évezredek alatt maradandó nyomot hagyott a pánfaji morális diskurzuson, és a mérleg nyelvét a skála liberális, egocentrikus vége felé billentette. Talán ennek is köszönhető, hogy az „erőszak” szóról egy idő után mindenkinek a „barbarizmus” jutott az eszébe.

A pokolhívők közül mindenki másképpen reagált a bírálatokra. Néhányan elfogadták az érveket, és felszámolták saját antivilágukat. (Igaz, ezek többsége nem elvből lépett a klubba, hanem mert a szomszédaik is ezt tették, és ők nem akartak lemaradni a többiek mögött.) Mások kikérték maguknak a kritikát, mondván: ez az ő belügyük, amihez senkinek semmi köze. Megint mások – különösen azok, akik minden kínálkozó alkalmat megragadtak, hogy botrányt keltsenek – hisztérikusan tiltakoztak szabadságjogaik durva korlátozása ellen, morális gyarmatosításról beszéltek, kulturális diktatúráról és üldöztetésről, ami már-már felér egy hadüzenettel. Néhányan közülük jobb belátásra tértek, némi kompenzáció fejében persze, de a többség makacsul kitartott.

A poklok továbbra is üzemeltek, bírálóik pedig egyre hangosabban követelték a betiltásukat.

Néha sikerült egy-egy civilizációt rávenni, hogy számolja fel a poklát. Ha máshogy nem ment, megvesztegették őket: olyan technológiákat ajánlottak fel nekik, melyeket saját erőből még jó ideig nem találhattak volna fel. Csakhogy ezt sem játszhatták el túl sokszor, nehogy mások azt a helytelen következtetést vonják le, hogy a pokoltrükkel talán ők is szert tehetnek néhány jópofa játékszerre. A fejlett társadalmak pedig, érthető módon, óvakodtak attól, hogy veszedelmes precedenst teremtsenek.

Az agresszívebb altruista fajok időről időre kibertámadást intéztek az általuk legkegyetlenebbnek ítélt alvilágok ellen, hogy felszabadítsák a kárhozottak lelkeit, és lerombolják az őket fogva tartó struktúrát, de ennek is megvoltak a maga veszélyei. Akcióik nyomán számos kisebb-nagyobb lokális csetepaté robbant ki.

A két szekértábor végül megállapodott, hogy háborúval rendezik a vitát. Külön erre a célra létrehoztak egy kontrollált virtuális környezetet, amelyet pártatlan döntőbírók felügyeltek, és mindkét fél vállalta, hogy elfogadja a harc kimenetelét: ha a pokolklub nyer, nem lesz több fanyalgás, szankció és politikai csiki-csuki, ha pedig a mennypárti liga győz, akkor az ellenfél önként és véglegesen felszámolja az inkriminált létesítményeket.

Persze mindenki abból indult ki, hogy ő fog nyerni. A mennypártiak fejlettebb haditechnológiájukban bíztak, amelyet a szimulált összecsapásokban is kihasználhattak, míg a pokolklub tagjai erkölcsi fölényük biztos tudatában vágtak neki a kalandnak. Mellettük szólt az is, hogy nagyobb gyakorlatuk volt a háborúskodásban, mint dekadens ellenfeleiknek, ráadásul az utolsó pillanatban erősítést kaptak; jó pár civilizáció csatlakozott hozzájuk, amelyekről addig senki nem sejtette, hogy a pokololdalhoz húznak. Miután a nyilvánosság előtt színt vallottak, bejelentették, hogy szövetségeseik oldalán ők is részt kívánnak venni a virtuális háborúban. (Ezt egyébként egy jogi kiskapu tette lehetővé, amelyet a mennypárti liga jogászai nem vettek észre a megállapodás szövegében.)

Mindkét tábor szilárdan hitte, hogy az igazság az ő pártján áll – nem mintha ennek a gyakorlatban bármi jelentősége lett volna, ennyire egyikük sem volt naiv.

A háború az évek során dühödt, ádáz küzdelemmé fajult, a szembenállók oda-vissza kergették egymást a gondosan felügyelt konfliktuszónában. A virtuális környezetet rejtő adattárlókat az ishlorsinamiak őrizték, akik híresek voltak a megvesztegethetetlenségükről. Spártai életet éltek, a humorérzék genetikailag hiányzott belőlük, cserébe viszont már-már kórosnak számító igazságérzetük volt.

A háború a végéhez közeledett, és a mennypártiak vesztésre álltak.

*

Kis hatótávolságú nukleáris töltet volt. Szerencsére az érzékelőegységét még időben behúzta a páncélzat alá, most a lövegtorony szenzorával követte az eseményeket. (Ha tönkremegy, majd eldobja; van másik.) Három gyújtóbomba robbantotta be az atomtöltetet, pontosan ott, ahol néhány perce kuporgott. Jelenlegi információi alapján nem tudta megítélni, hogy a konzerv átvészelte volna-e a pusztítást, vagy sem.

A falak beleremegtek a detonációba.

A bomba hatalmas pusztítást végzett; a hangárfal átlyukadt, a mennyezet egy darabja leszakadt. A tartógerendák fehéren izzottak, egyikük-másikuk recsegve adta meg magát a gyenge gravitációnak. Egykori fedezéke eltűnt, valósággal köddé vált. A megolvadt maradék lávakígyóként tekergőzött a padlón, míg bele nem ütközött a már korábban felkunkorodott padlólemezekbe.

– Látom! Túlélte. (– 4. számú idegen hang.)

– Szedje le, Gulton.

Sárgásfehér fény villant a mennyezeten, majd a padlón, és a kettő közt egy ezüstgömb jelent meg a levegőben. Robbanásszerű gyorsasággal tágult, olvadt fémesőt permetezve, és plazmává hevítve mindent, ami csak az útjába került. Hatalmas faldarabok repültek szanaszét, az egyik épp Vatueil felé bucskázott, ide-oda pattogva a padló és a mennyezet között. Már nem maradt ideje kitérni előle. Ha nem hajtogatja össze magát ilyen gondosan, talán elkerülhette volna az ütközést.

Erős ütés érte a konzerv páncélozott testét. A becsapódó lemez kibillentette az egyensúlyából, több horpadást okozva a burkolaton. Miközben lecsúszott róla, végigkaristolta a konzerv oldalát, és kis híján ledarálta a bal oldali lövegtornyot.

Vatueil látóterét ellepték a különféle hibaüzenetek és vészjelzések. A tetőpanelek a feje fölött megremegtek, leszakadtak, és teljesen maga alá temették. Újabb villogó információáradat pergett le a szeme előtt.

– Kapd be, te rohadék! Kapd be az összeset! (– Zsenikém.)

– Telitalálat, uram! (– Gulton.)

– Jól megkapta a mocsok! (– 2. számú idegen hang.)

– Na, mit szóltok, fiúk? Puszta kézzel kicsináltunk egy gépesített taktikai egységet. (– (3. számú hang.)

– Úgy ám! Most ugrálj, ha tudsz, bádogdoboz! (– Zsenikém.)

– Hazavihetem egy csavarját szuvenírnek? Gyertek, fiúk, kapjuk szét! (– 2. számú hang.)

– Várjanak! Türelem! Az a pléhkasztni strapabíróbb, mint gondolnák.

Gépesített taktikai egység… Tényleg így hívják.

Teljesen mozgásképtelenné vált, fémteste nem engedelmeskedett az utasításainak. Páncélja összeroncsolódott, szenzoregysége beragadt a testburkolata alá. Bal oldali lövegtornyát tőből leszakította a robbanás, a kis hatótávolságú, automata fegyverei közül négy nem működött, és a felső gallér is besült. Mindennek tetejébe megsérült a fő energiacellája, de hogy miképp, rejtély. A lábait sem tudta mozgatni. Az egyes számúban maradt ugyan némi töltés, de a többiről még státuszt sem kapott. Jó lenne valahogy megtudni, mennyi időre elég az energiája, és szükség esetén mekkora erőt tudna kifejteni.

A leszakadt tetőlemezek valósággal odaszögezték a földhöz, a robbanásban megolvadt fém pedig szó szerint egymáshoz hegesztette a testrészeit. Kénytelen hát maradni, legalábbis egyelőre. Próbálta elfordítani deformált tagjait, de azok panaszos csikorgással válaszoltak. Új taktika kell.

Semmit sem látott, alsó szenzoregységének radarterét teljesen kitöltötték mozgásképtelenné vált lábai.

Nagy nehezen előbűvészkedett egy eldobható szenzoregységet a páncélja alól, és ép vállára ültette. Mégiscsak jobb, mint a semmi.

– Drueser közlegény? Magáé az elsőbbség, fiam.

– Értettem, uram! (– Zsenikém = Drueser.)

Magányos emberalak tűnt fel az íves nyílásban. Négykézlábra ereszkedve óvatosan közelített a romok között. Űrruháján egy önműködő, kinetikus golyószóró csöve villant.

Vatueil hagyta, hogy elosonjon a hangár közepéig. Amikor a beszakadt padlórészhez ért, kilőtt rá egy szuperfekete pehelygránátot. A gyorsítómágnes hangtalanul működött, és a fényelnyelő borítás tökéletesen álcázta a lövedéket. A katonának a hangár sötétjében esélye sem volt észrevenni a felé repülő, apró tárgyat.

A biztonság kedvéért egy második gránátot is kilőtt rá, ezúttal a fejére célozva. A röppályája kiszámításakor feltételezte, hogy ellenfele megáll, és mozdulatlanná dermed. Így is történt.

Az első gránát jó két méterrel a katona háta mögött robbant, a detonáció éles árnyékokat vetett a környező roncsokra. A padló megkondult, mint egy irdatlan harang. Az alak hátranézett, vesztére; olvadt fémdarabok záporoztak rá. Drueser felordított.

Ekkor ért célba a második gránát. A robbanás ereje arrébb lökte a katonát, a sisakja betört, és a vákuum egy szempillantás alatt kiszippantotta a levegőt a szkafanderéből. Rongybabaként omlott a földre.

(Drueser kiiktatva.)

– Drueser?

– Kurva életbe! (– 2. számú hang.)

– Drueser!

– Uram, valószínűleg aknára lépett. Az a rohadék már biztosan halott, nem hiszem, hogy ő tette. (– 4. számú hang.)

– Az ellenség nemsokára ideér, uram. Be kell jutnunk a hangárba. Ha nem tudjuk megtámadni őket, legalább rejtőzzünk el, amíg elvonulnak. (– Gulton.)

– Tisztában vagyok a helyzetünkkel, Gulton. Azt akarja, hogy magát küldjem be következőnek?

– Uram, Koviukkal inkább fentről cserkésznénk be. Úgy talán többre mennénk. (– Gulton.)

– Rendben, katona. BNF.

Vatueil nem tudta, mi az a BNF.

Ezúttal két alak óvakodott be a hangárba. A levegőbe emelkedtek, és egyenesen a plafonon tátongó lyuk felé vették az irányt. Űrruhájukat narancsszínűre festette a gerendák izzó fénye.

Lelőhette volna mindkettőt, mégsem tette. Halottnak hiszik, ami taktikai szempontból előnyös lehet. Inkább kivárja, hogy az egész osztag bejöjjön a hangárba. Akkor sokkal hatékonyabban el tudja intézni őket.

*

„Hintázzunk!” – szólt az üzenet. Vatueilt nem lepte meg. Ő is ezt akarta javasolni.

Üres alaklenyomatát otthagyta a stratégiai szimulációs térben, és átlépett a hintatérbe. Út közben jó néhány belépési kódot elpotyogtatott, mintha csak virágszirmok lennének, és – minden eshetőségre készen – pár hamis nyomot is hátrahagyott.

Öten voltak. Mindegyikük egy-egy hintán ült, amelyek mintha a semmiből csüngtek volna alá. A tér olyan hatalmas volt, hogy sem a padlóját, sem a falait nem lehetett látni. A sajátos díszletek azt szimbolizálták, hogy titkosított csatornán kommunikálnak egymással. Ha valamelyiküknek tériszonya lett volna, vagy erős gravitációjú bolygóról származott volna, bizonyára valami más szimulációt választanak. A jelenlevők egyike sem hasonlított valóságbeli önmagára, de Vatueil jól ismerte őket, és bízott bennük, ahogy – feltehetően – ők is megbíztak benne.

Szőrös, négylábú élőlény alakját öltötte magára. Hatalmas szemei voltak, és hosszú végtagjai, tömzsi, erős ujjakkal. Legtöbbször olyan lények bőrébe bújtak, amelyek fákon éltek. (Ketten vízbolygólakók voltak, nekik biztosan furcsa volt a helyzet, de a virtuális valóságban sok különös dolgot lát és tapasztal az ember.) Mindenki választott magának egy színt, hogy könnyen azonosítható legyen. Vatueil volt a vörös, mint mindig. Tömött bundája rőt színben játszott.

Végignézett a többieken. – Ha így megy tovább, veszítünk – közölte szárazon.

– Folyton ezt mondod – csóválta a fejét a sárga.

– Azóta mondom, amióta rossz irányt vettek a dolgok. Ne ringassuk magunkat illúziókba!

– Vészmadár vagy – dünnyögte a sárga, és elfordította a fejét.

– Jobb félni, mint megijedni – szólt közbe a zöld.

A lila felsóhajtott. – Kezd kicsúszni az irányítás a kezünkből, ezt ti sem tagadhatjátok. – Megmarkolta a kötelet és előre-hátra dülöngélt, hogy mozgásba hozza a hintát.

– Szóval, akkor hogy döntünk? – kérdezte a zöld.

A megbeszéléseik az utóbbi időben egyre rövidebbek voltak. Azelőtt órákig elemezték a helyzetet; vitatkoztak, győzködték egymást, számba vették a lehetőségeiket, de most láthatóan arra vártak, hogy valaki átszavazzon a másik oldalra, vagy megelégelve a helyzetet egy még szűkebb körű tanácsot hívjon össze, és magához ragadja az irányítást. Természetesen az elején megállapodtak, hogy nem tesznek ilyesmit, de hát mit számítanak az efféle ígéretek?

Mind a kékre néztek. Ő volt a mérleg nyelve. Eddig következetesen nemet mondott „a sorsdöntő lépésre”, ahogy a tervet egymás közt nevezték, de ötük közül egyedül ő nem ragaszkodott mereven az álláspontjához. Többször hangoztatta, hogy ha változnak a körülmények, talán meggondolja magát, és mégis megszavazza az akciót.

A kék megvakarta a herezacskóját, aztán megszagolta az ujjai hegyét. (Amikor az erdőlakók alakját öltötték magukra, sokszor a viselkedésüket is utánozták.) Felsóhajtott.

Végre! – ujjongott némán Vatueil.

A kék bűnbánó pillantást vetett a sárgára és a lilára. – Sajnálom. De tényleg.

A lila megcsóválta a fejét, aztán elmélyülten kurkászni kezdte a bundáját, mintha azt remélné, hogy talál benne valamit. A sárga dühös rikácsolást hallatott, majd hátraszaltózott, és eltűnt a sötétben. A hinta, amelyiken ült, vadul ide-oda rengett.

A zöld kinyújtotta a kezét, megállította, aztán a társaira nézett. – Igazán megvárhatta volna a szavazás végét – dünnyögte rosszallóan.

– Tudom, hogy nem számít – kezdte a lila halkan –, de én is a tervre szavazok. – Körbenézett, hogy lássa a többiek reakcióit. – Nem azért, hogy lázadjak, hanem éppen hogy szolidaritásból, és… mert félek. Ezt nagyon meg fogjuk bánni. Ugye tudjátok?

– Egyikünknek sem könnyű a döntés – mondta a zöld.

– Akkor belevágunk?

– Én amondó vagyok – felelte a kék.

– Szóval hazudunk, hekkelünk, szabotálunk. Minden eszközt bevetünk a győzelem érdekében – bólintott a zöld. – Ha harc, legyen harc!

– Ne áltassuk magunkat, nincs mentségünk – motyogta a lila. – Aláírtuk a megállapodást.

– Mindannyian szeretnénk tisztességes eszközökkel küzdeni, de választanunk kell: vagy napokon belül elveszítjük a háborút, vagy félretesszük az erkölcsi aggályainkat – jelentette ki a zöld. – Az eredmény minket fog igazolni, ebben biztos vagyok.

– Már ha beválik a tervünk, és valóban nyerünk.

– Háborúban semmire sincs garancia – vont vállat a zöld.

– Ó, dehogyis nincs! – A kék tekintete a távolba révedt. – Minden háború halált hoz, pusztulást, szenvedést és vért. Az garantált. Na meg a bűntudat.

Egy darabig a gondolataikba merülve, csöndben hintáztak.

Aztán a zöld megrázta a hintája kötelét. – Nincs időnk erre. Döntöttünk. Térjünk rá a részletekre!

*

Még mindig nem vették észre. Ketten a detonáció helyét vizsgálták, egy harmadik Drueser maradványainál kutakodott, a negyedik pedig valahol a roncsok között járkált (őt nem látta). A maradék kettő a bejárat közelében térdelt, alig néhány méterre tőle.

– Elszállt az egyik lövegtornya (– 2. számú hang).

A két térdeplő katona felpillantott. A hang közvetlenül Vatueil háta mögül érkezett.

Most már mindegyikük pozícióját ismerte.

– A rohadék… Uram, ezt nézze! (– Gulton).

Az egyik térdelő elfordult, de a másik továbbra is ugyanarra bámult, mintha egyenesen őt nézte volna.

– Az ott nem…? – Ez Q’naywa őrnagy volt, megismerte a hangjáról. Az alak most felemelte a fegyverét, és egyenesen rá célzott.

Vatueil elsütötte a lézervetőjét. Mindkét célpontot telibe találta, bár az őrnagy mögött kuporgó katonát, aki valószínűleg a 4. számú hang gazdája volt, csak hozzávetőlegesen tudta bemérni. A biztonság kedvéért a páncélököllel is közéjük durrantott.

A golyószóróját széles pászmára állította, és a hangárnak arra a részére célzott, ahol Gultont és Koviukot sejtette. Az apró, hiperkinetikus lövedékek porrá darálták a padló leszakadt lemezeit, a falakat és a plafont.

Aztán megsorozta a területet, ahol a harmadik katona Drueser holttestét vizsgálta, és utánaküldött egy pár gyújtóbombát is. Végezetül kilőtt Gultonra és Koviukra vagy fél tucat nyomkövető rakétát, de indításkor kikapcsolta a meghajtóegységeiket, hogy abba a szektorba csapódjanak, amelyet a jelenlegi pozíciójából nem látott be.

Mindeközben folyamatosan szórta a hőkereső és mozgásérzékelő gránátokat, hátha sikerül eltalálnia a 2. számú hang gazdáját, aki a roncsok között bujkált, valahol a háta mögött. Pár gránát a plafonig pattant, de most nem a pontosság volt a lényeg.

Q’naywa őrnagy és a 4-es katona szempillantás alatt elesett a páncélököl keltette robbanásfelhőben. A kommunikációs csatornát bugyborékoló halálhörgés töltötte be; Gulton vagy Koviuk lehetett. Miközben a golyószóró tovább darálta a padlót és a mennyezetet, a hang lassanként elhalt. A gyújtóbombák lángba borították a hangár középső részét, a Drueser mellett térdelő katonát beburkolta a tűzorkán.

A nyomkövető rakéták a hangár távolabbi sarkába csapódtak, plazmává olvasztva a falakat, mérges gázokat böfögve.

Vatueil ekkor abbahagyta a tüzelést. A golyószórója félig kiürült.

Néhány másodpercig csak a repeszek pattogása és az olvadó roncsok nyikorgása hallatszott, aztán csönd lett. A gázfelhőt pillanatok alatt kiszippantotta a kapu túloldalán uralkodó vákuum. A kommunikációs csatornát statikus sistergés töltötte be.

Ellenfeleiből nem sok maradt; itt-ott egy-egy kesztyű és megpörkölődött sisak.

Tíz percet várt, aztán úgy döntött, megpróbálja kiszabadítani magát. Minden erejét latba vetve, egyetlen működőképes lábával igyekezett megemelni a rázuhant gerendát, de nem járt sikerrel. Viszont senki sem lőtt rá. Ezek szerint a 2-esnek is annyi.

Így aztán csak ült és várt. Azon tűnődött, milyen jó lenne közelebbről látni a gyönyörű bolygót.

Egy óra múlva újabb katonák jöttek. Nekik más egyenruhájuk volt, a fegyvereik is idegennek tűntek, és ők sem tudták a jelszót, úgyhogy Vatueil kénytelen volt megint harcba bocsátkozni. Mire plazmaágyúikkal kisöpörték a hangárból, már teljesen vak volt és magatehetetlen. Csak a belső hőszenzorai működtek, és úgy érezte, mintha egy gyenge, de egyre erősödő erő vonzaná. Ez csak a kék-fehér bolygó lehet, gondolta. A fokozódó melegből arra következtetett, hogy belépett a bolygó légkörébe.

A forróság beszivárgott a harc közben szerzett repedéseken és meglazult illesztékeken át. Kezdte megolvasztani az energiablokkot és a központi adatfeldolgozó egységet. Még hallotta a visszaszámlálást: a mag megsemmisül tizennyolc… tizenegy… kilenc másodperc múlva… kettő, egy.

Az utolsó gondolata az volt, milyen jó lenne még egyszer utoljára látni a gyönyörű…

*

A szimulátor visszarántotta a stratégiai központba. A hintabizottság már beindította a tervet, amelytől azt remélték, hogy rövid úton véget vet a háborúnak. A szimulációs teremben jelen lévők még mindig ugyanannak a hadmozdulatnak az elemzésével voltak elfoglalva, mint amikor otthagyta őket.

– Ismerős, nem, Vatueil? – bökött egyik tiszttársa a gömbmonitorra, amelyen a háború valamely jelentéktelen epizódja játszódott le újra meg újra; kibomló tűzgömbök, vakító fénypászmák, süvítő lövedékek, egymásba gabalyodott hajórajok és milliónyi csillag töltötte be a látóteret.

Vatueil a homlokát ráncolta, aztán bólintott. Hogy is nem ismerte fel mindjárt?

Szinte valamennyi fronton szolgált, a legkülönfélébb rangokban. És sokszor meghalt; néha a saját önfejűsége, máskor felettesei elhibázott döntései miatt, de legtöbbször azért, mert valakit egyszerűen fel kellett áldozni. Vajon hányszor hagyta ott a fogát a nemes cél érdekében? Már rég nem számolta.

A lelkek szabadságáért vívott, végtelen csatában néhány millió halottal több vagy kevesebb nem számít. Ha egy katona elesett, a teljesítményét kiértékelte egy erre a célra felállított bizottság. Megvizsgálták, elég kitartó volt-e, állta-e a sarat vészhelyzetben, tudott-e gyorsan dönteni. Az eredménytől függően az illetőt előléptették (vagy lefokozták), aztán visszaküldték a csatatérre. A statisztikákat és az egyéni teljesítményekből leszűrhető tanulságokat pedig felhasználták az újabb stratégiák tervezésénél.

Vatueil a ranglétra alján kezdte, és ígéretes tempóban haladt fölfelé. A bizottság rendszerint akkor is dicséretben részesítette, ha az akcióban az életét vesztette. Döntésüket azzal indokolták, hogy mindent kihozott a rendelkezésre álló lehetőségekből, emellett vakmerőségről és kivételes taktikai érzékről tett tanúbizonyságot.

A legelső bevetése, amelyben utászként szolgált, katasztrofálisra sikeredett. Elárulta az övéit, és az ellenség kivégezte. Ugyanakkor mellette szólt a leleményessége és a helyzetfelismerő képessége: nem menekült el a mérges gáz elől, hanem egyenesen átrohant rajta. A meghallgatásán felmerült a kérdés, hogy egy megbízható, kifogástalan magaviseletű katona miért az ellenségnél próbál szerencsét ahelyett, hogy visszamenne jelenteni a parancsnokának, s végül arra a következtetésre jutottak, hogy az árulása inkább a feletteseire vet rossz fényt, mint őrá. A bizottság megállapította, hogy a titkolózás és a durvaság esetenként kimondottan kontraproduktív lehet, ezért – részint az eset tanulságaiból okulva – változtattak a hadvezetési módszereken.

A halott aszteroidákat elnézve Vatueil arra gondolt: igen, itt is járt, sok élettel és milliónyi tölténnyel ezelőtt. És ezt az akciót sem élte túl.

Itt történt, hogy rálőtt a saját bajtársaira, mert az elmestátusza egy rendszerhiba miatt nem töltődött le teljesen. (Talán szabotázsakció volt; az igazságra sosem derült fény.) Nem tudhatta, ki barát és ki ellenség, de megtette, amit elvártak tőle, engedelmeskedett a parancsnak, és derekasan harcolt. Még némi adaptációs hajlamot is mutatott, így megint csak előléptették.

És azon a bolygó körüli pályára állított romhalmazon azóta is egymást ölik a katonák. Egyszer az egyik oldal kerekedik felül, aztán a másik, de senki sem tud igazi, átütő győzelmet aratni. Vajon hány katona halt meg a rommá lőtt hangárok és elhagyott gyárak roncsai között?

– Szavazzunk – zengett a szimulációt vezető parancsnok hangja. – Támadjunk, tartsuk a pozíciónkat vagy vonuljunk vissza? – Úgy tűnt, mintha testetlen feje egyszerre nézne minden jelenlevőre.

Vatueil a maga részéről a visszavonulásra szavazott, bár nem volt egészen biztos a dolgában. A többiek, egyetlen szavazat többséggel, szintén emellett voksoltak. Vatueil csöndes elégtételt érzett, és közben azon tűnődött, hogy a valóságban létezik-e ez az érzés. Olyan régóta élt a virtuáliában, hogy a fizikai világra szinte már nem is emlékezett.

De így legalább jó darabig nem kell foglalkozniuk ezzel a virtuális pályán keringő kék-fehér bolygóval, ebben a virtuális csillagrendszerben, ennek a virtuális galaxisnak a virtuális idősíkján.

Most szomorúnak kellene lennie? Az is csak újabb hazugság lenne.

És hazugságokkal tele a padlás.

KILENC

Lededje végignézett a hatalmas űrhajón, és arra gondolt, hogy ekkora monstrumot építeni önmagában is elképesztő teljesítmény. Hogy ezek a gépek nagy sebességgel száguldoznak a csillagok között, az végképp hihetetlennek tűnt.

A kanyon fölé magasodó sziklaperemről, amin ücsörgött, pazar kilátás nyílt az alant elterülő tájra. Amerre a szem ellátott, apró járművek nyüzsögtek; a legkülönfélébb méretű és formájú terepsiklók. A távolban méltóságteljes lomhasággal úszott néhány nagyobb hajó, de azok között sem akadt két egyforma. Hólyagszerű, zömök testüket csillogó rücskök tagolták, árbocaikon színes zászlók lengedeztek. Többségük csak sodródott a szellő hátán, amit az RH időjárásmodulja generált, de akadtak egyszerűbb, dísztelenebb külsejűek is, ezeket vontatóhajók húztak fent a magasban.

A tizenöt kilométer hosszú, mértani pontossággal megrajzolt kanyon peremén kúszónövények omlottak alá, akár egy zöld vízesés. A csupasz sziklafalon szabályos raszterben dokknyílások tátongtak, amelyeken ki-be jártak a zeppelinek és űrsiklók – a falak mögött hangárok és javítóműhelyek rejtőztek. És mindez – kanyonostul, hajóstul, dokkostul – belefért az RH egyetlen szektorába.

A völgyet dús fű borította, a zsombékok között friss vizű patakok kanyarogtak. A magasban, a felhők fátyolrétegein túl fénylő, sárgásfehér vonal húzódott; ez adta a fényt és a meleget, ahogy lassan átvonult az égen. A hajó saját ideje szerint dél volt, így a napvonal épp Lededje feje fölött izzott, végei a ködös messzeségbe nyúltak.

A háta mögötti parkot, amely a hajó egész felső szintjét elfoglalta, alacsony kőkerítés takarta, amely egy kavicsos sétautat szegélyezett. A távolból vízcsobogás hallatszott. Itt-ott sápadt, szinte áttetsző növényekből összefonódott oszlopok ágaskodtak az ég felé, amelyek a legöregebb fáknál is két-háromszor magasabbra nőttek. A csúcsukon tojásforma lombkorona zöldellt. Több tucat ilyen növényfonat lengedezett a szélben, akár egy óriás hínárerdő.

Lededje és Sententia hátukat a kőfalnak vetették. A lábuk alatt, a mélyben vékony biztonsági háló csillogott. „Biztos nem bírna el, ha leesnék” – morfondírozott Lededje, aztán arra gondolt, hogy az avatár valószínűleg nem hagyná, hogy lezuhanjon.

Egy közeli sziklakiszögellésről bővizű patak zubogott alá. A fehér fátyollá foszló vizet ötven méterrel lejjebb egy hatalmas üvegtölcsér gyűjtötte össze, és egy átlátszó cső vezette le a kanyon aljáig.

Hogy is hívják… Ép észen innen, őrületen túl? Ez tényleg őrület.

Az avatár most karcsú nő képét öltötte, bőre bronzszínű volt, az öltözéke meglehetősen hiányos. Furcsán akadozva beszélt, és túl sokat gesztikulált; messziről lerítt róla, hogy nem ember. Azért akarta megmutatni Lededje-nek a kanyont, hogy a lánynak némi fogalma legyen a hajó méretéről.

Lededje lenézett a kezére.

Alig egy órája ébredt az új testében, és az első kérdése az volt, hogy használta-e valaki előtte ezt a testet. (Eddig azt hitte, hogy az üres „héjakat” bűnözőktől veszik el, akiknek kitörlik a lelkét, és a kiürült porhüvelyüket odaadják valaki másnak.)

Közelebbről is megvizsgálta bőrének pórusait és az apró, szinte átlátszó szőrszálakat a karján. Átlagos emberi teste volt, sichulti vonásokkal felruházva, és el kellett ismernie, hogy az álca meglepően jól sikerült. Sokkal jobban látott, mint régen, a bőrének olyan apró, már-már mikroszkopikus részleteit is ki tudta venni, hogy egészen beleszédült. Lehet, hogy az egész léleklenyomatosdi szemenszedett hazugság, és még mindig egy virtuális világban van, ahol egyszerűbb emberfeletti tulajdonságokkal felruházni valakit, mint korlátozni a lehetőségeit a valósághű élmény kedvéért?

Végignézett a kanyonon, és figyelte az egymást kergető terepsiklókat. Talán ez mind szimuláció. Miért is ne? Hiszen sokkal könnyebb lemodellezni valamit, mint ténylegesen felépíteni. Ha egy civilizáció képes manipulálni az anyagot és az energiát – akár a valóságban, akár a virtuális dimenzióban –, akkor gyerekjáték megalkotnia egy ennyire komplex, sokszínű és nyüzsgő világot.

Végtére is az ember sosem lehet biztos abban, hogy amit lát, az a valóság. De hát érdemes ezen gondolkodni? Ha a generált világ pontosan úgy működik, mint az igazi, miért ne tekinthetné igaznak?

Az egész csak hit kérdése.

*

Az ébredés pontosan úgy zajlott, ahogy a szimulációs térben, a hajó memóriablokkjában. Lassú, kellemes bódultsággal indult, mintha különösen mély, pihentető alvásból térne magához. Aztán a jóleső ellazultság fokozatosan átadta a helyét az ébrenlét letisztult állapotának. Azt azonban kezdettől érezte, hogy valami megváltozott.

Újjászülettem – ez volt az első gondolata. Aztán eszébe jutott Sententia megjegyzése: „Test nélkül nincs élet”. Az elme, amelynek minden kapcsolata megszűnik a fizikai valósággal, különös változáson megy keresztül: a virtuális lét egy idő után eldeformálja, felőrli. A test, amelyben az ember újjászületik, meghatározó hatással van a személyiségére.

Amikor kinyitotta a szemét, különös ágyon találta magát. A takarója kavargó, ide-oda hullámzó fehér pelyhekből állt, amelyek kellemes meleget árasztottak. Látszólag semmiféle burok vagy energiamező nem tartotta őket a helyükön, mégsem folytak le a matracról, és a szemébe, orrába sem repültek bele.

Maga a fekhely egy kicsi, bútorozatlan szoba sarkában állt, amelynek egyetlen ablaka egy napfényes teraszra nyílt. Sententia odakint ült, és a tájban gyönyörködött. Amikor a lány felült az ágyban, mosolyogva hátrafordult.

– Isten hozott az élők közt – biccentett. – Öltözz gyorsan! Eszünk valamit, azután körbevezetlek.

*

Lededje kihajolt a perem fölött, és lebámult a kanyonba.

Bő szabású, lila nadrágot viselt, amelynek szárát a bokájánál összehúzta, és egy vékony, áttetsző felsőt, könyékig feltűrt ujjal. Az átlagos kultúrabeli ember, ahogy a parkbeli járókelők külseje alapján meg tudta állapítani, valamivel magasabb volt, mint egy felnőtt sichulti, a testarányaikat viszont furának látta; lábaik rövidek és satnyák voltak, a hasuk és a fenekük lapos, a hátuk ezzel szemben megnyúlt, a vállaik és lapockáik pedig fura szögben elálltak, mintha törött szárnyak lennének. A szemükben ő biztosan púpos hátú, hordóhasú törpének tűnik, de ez csöppet sem zavarta; az ő népe ilyen, és kész. A szülőbolygóján igazi szépségnek számított volna, még a bőrét behálózó rajzolatok nélkül is.

– Szeretnék egy tetoválást – pillantott az avatárra.

– Semmi akadálya. Kérhetsz egyszerű pigmentdíszítést, de választhatsz különlegesebbet is.

– Az mit jelent?

– Megmutatom. – Sententia kecses kézmozdulatára a levegőben egy sor holokép jelent meg, amelyek mind-mind kultúrabeli embereket mutattak, látványosabbnál látványosabb tetoválásokkal. A rajzolatok némelyike foszforeszkált, de volt, amelyik világított, sőt egyesek tükör módjára viselkedtek, és visszaverték a környezetük képét. Némelyikük mozgott, vagy fényimpulzusokat adott ki magából, mások hologramot vetítettek gazdájuk teste köré; ezek már nem is tetoválások voltak, sokkal inkább egy non-stop összművészeti performansz elemei. – Nem kell most választanod. Nyugodtan aludj rá egyet.

A sétányon egy jókedvű társaság haladt el, akik a Kultúra hivatalos nyelvén beszélgettek, marainül, amit most már ő is értett, bár erősen kellett koncentrálnia. Még mindig a sichulti volt számára a legtermészetesebb, ezért az avatárral is ezen a nyelven beszélt. – Szeretnék hazamenni – mondta.

– Hogy elintézd az elintéznivalókat – bólintott Sententia. A szája szögletében mintha mosoly bujkált volna.

– Mikor indulhatok?

– Akár már holnap.

Az avatár bőre csillogott, mintha bronzból öntötték volna. Idegen és mégsem az – akárcsak az én testem, gondolta Lededje.

– Már holnap otthon lehetek? – kérdezte reménykedve.

– Nem, de elindulhatsz. Nagyon messze vagyunk a szülőbolygódtól. Sokáig fog tartani az út.

– Milyen sokáig?

– Nagyjából száz napig. – Bocsánatkérőleg széttárta a karját. – Én nem tudlak elvinni. Túl nagy kitérőt kellene tennem az előre eltervezett útvonalamhoz képest. Sajnos épp az ellenkező irányba tartok. Ebben a pillanatban is távolodunk a sichulti helynökségtől.

– Erre nem gondoltam – komorodott el a lány. – Ha így van, mielőbb szeretnék indulni.

– Kapcsolatba lépek a környékbeli hajókkal, hátha valakinek útba esik a Sichult – mondta Sententia. – De van egy feltételem.

Lám, a szívesség sehol sincs ingyen, gondolta Lededje. Még a Kultúrában sem.

– És mi lenne az? – kérdezte fennhangon.

– Őszinte leszek, Lededje.

– Mondd csak, ne kímélj!

– Ha jól sejtem, azért akarsz hazamenni, hogy megölj valakit.

Lededje egy darabig nem szólt, aztán rájött, hogy hallgatása felér a beismeréssel. – Miből gondolod? – kérdezte. Nagyon igyekezett, hogy a hangja higgadtan és józanul csengjen.

– Ugyan már, Lededje – csóválta a fejét az avatár. – Én sem most másztam le a kabukkfáról. Az az ember hidegvérrel meggyilkolt téged. – Majd a homlokát ráncolva folytatta: – Jó, talán erős felindulásból tette, de akárhogy is, az utolsó pillanatban védtelen és kiszolgáltatott voltál. Ő már azelőtt döntött a sorsodról, hogy megszülettél volna, a családodat romlásba taszította, téged pedig vagyontárgyként kezelt, afféle részvénypakettként, amit az ő igényei szerint állítottak össze. A rabszolgája voltál, és hiába próbáltál elszökni tőle, hajtóvadászatot indított utánad, sarokba szorított, és amikor ellenálltál, megfosztott az életedtől. Most megszabadultál a bélyegtől, ami bizonyította, hogy az övé vagy, és megadatott számodra a lehetőség, hogy visszatérj a szülőbolygódra, miközben ő gyanútlanul éli az életét, nem sejtve, hogy újjászülettél. Nem is lennél igazi ember, ha nem próbálnál bosszút állni.

Lededje nem válaszolt azonnal. Lázasan törte a fejét valami meggyőzőbb mesén, de semmi sem jutott eszébe. – Mi a feltételed? – kérdezte végül.

Sententia vállat vont. – Vannak ügyes kis szerkezeteink, amiket őrdrónoknak hívunk.

Drónok. Lededje hallott már ezekről. A Kultúrában így nevezték a robotokat. A távolban lebegett néhány apró pont, amelyek talán drónok lehettek. Az őrdrónnak nevezett robot, így első hallásra, nem tűnt valami szimpatikusnak.

– Olyanok, akár egy testőr. Az a feladatuk, hogy egy adott személyt kísérjenek, és megakadályozzák, hogy valami meggondolatlanságot kövessen el. Ha úgy ítélik, hogy agresszív lépésre készülsz, például meg akarsz ütni valakit, akkor közbelépnek.

– Mi az, hogy közbelépnek?

– Az utadba állnak, vagy kilökik a fegyvert a kezedből. Ha ez sem hatna – folytatta –, akkor joguk van harcképtelenné tenni. Egy enyhe elektromos impulzust lőnek rád, amitől elveszted az eszméletedet. Nagyobb bajod nem történik, de…

– És ki mondja, hogy kénytelen vagyok eltűrni egy ilyen őr-akármit? – csattant fel Lededje dühösen. – Ki kényszeríthet rá?

– Én, Lededje.

– Tényleg? És milyen alapon?

– Olyan alapon, hogy a Kultúra vendége vagy, és nálunk is vannak szabályok. Ne haragudj, de…

– Szóval a Kultúrában is az erős parancsol a gyengébbnek – dünnyögte a lány keserűen.

– Nem az erő számít, hanem az empátia – javította ki Sententia szelíden. – Ahogy az előbb igyekeztem rámutatni, nemcsak jogom, de kötelességem is drónt rendelni melléd. A tények birtokában, amikhez hozzájutottam, mindenki így cselekedne a helyemben, legyen az gép vagy ember. De tartozom neked annyival, hogy felhívjam a figyelmedet egy másik lehetőségre: a közvélemény elé tárhatod az ügyedet. Ez is egy megoldás. A tematikus hírszolgálatokat biztosan érdekelné a történeted, sőt, mivel a perifériáról származol, egy olyan civilizációból, amellyel nincs napi kapcsolatunk, talán az általános hírcsatornák érdeklődését is felkeltenéd. Vannak kisebbségvédelmi és diplomáciai csoportok, klubok, társaságok… Szerintem az etnofilozófusok is szívesen foglalkoznának a kérdéssel. Biztosan találnál valakit, aki kiállna az érdekedben.

– És ki lenne a döntőbíró? Talán te?

– A nyilvánosság, természetesen! Ez itt a Kultúra, gyermekem. Nálunk a polgárok közössége a legfelsőbb bíróság. Ha leszavaznak, vagy meggyőznek, hogy rosszul döntöttem, akkor kész vagyok elállni a gardedám-tervtől. Mivel egy űrhajó elméje vagyok, figyelembe kell vennem a többi MI véleményét is, nem beszélve a szerves létformákéról, s mivel emberi jogi kérdésről van szó, ezért a te fajtád véleménye nagyobb súllyal esne latba. Elismerem, hogy bonyolultan hangzik, de vannak precedensek és bejáratott módszerek, amiket hasonló esetekben követni szoktunk.

Sententia a lány tekintetét kereste, de Lededje makacsul a körmeit bámulta.

– Most biztosan azt gondolod, hogy egy ilyen nyilvános procedúra sokáig tart. Nos, ebben tévedsz: ahhoz képest, amihez a sichulti udvarban szoktál, itt gyors és humánus eljárásra számíthatsz. Még csak nem is kell nálam megvárnod az eredményt. Elindulhatsz hazafelé, és út közben meglátod, hogyan alakulnak a dolgok. Igaz, hogy nálunk nincs kirendelt bíró, és a kívülálló szemében maga az eljárás is informálisnak tűnhet, a döntést mégis alapos feltárómunka előzi meg. És sokkal igazságosabb ítéletre számíthatsz, mintha az ügyet a ti bíróságotok tárgyalná. Egyszóval nyugodt szívvel javaslom, hogy próbálkozz meg vele. Érdemes. Ha engem kérdezel – tette hozzá –, a Veppers-ügyben több eredményt érhetsz el, mint az őrdrónnal kapcsolatban. De hát mindig vannak kivételek, és a rendszer lényege éppen az, hogy időnként a legegyértelműbbnek tűnő döntéseinket is felülvizsgáljuk.

A lány elgondolkodva nézett maga elé. – Sokan tudnak róla, hogy újjászülettem?

– Csak te meg én. Próbálok kapcsolatba lépni a Számítok rámmal, amelyik annak idején, legalábbis a feltételezésünk szerint, beléd ültette az idegmídert. De eddig nem sok sikerrel jártam.

A míder említésére Lededje ösztönösen beletúrt rövid, szőke hajába, és megtapogatta a tarkóját.

Mielőtt letöltötték volna új testébe, felajánlottak neki egy másik mídert. Ő nemet mondott, maga sem tudta, miért. Lényegében nem volt jelentősége, mert a szerkezetet később is bármikor beültethették, igaz, még évekig tartana, mire teljesen működőképes lenne. Pont mint a régi mídere. Eszébe jutott az a tíz évvel ezelőtti este Himerance-szel, és szinte hallotta az avatár halk, duruzsoló hangját.

– Az a hajó cél nélkül csavarog a galaxisban. Senkinek sem köti az orrára, hogy merre jár. A hajók hajlamosak az ilyesmire, különösen az idiri veteránok. Közülük kerül ki a legtöbb különc.

– Ők bezzeg nem kapnak őrdrón kíséretet – jegyezte meg Lededje.

– Ó, dehogynem. A stratégiai osztályba tartozó hajókra szigorú szabályok vonatkoznak. Elég egy gyanús manőver, és… Egyszer egy olyan hajót is meglegyintett az őrület szele, amilyen én vagyok. El tudod képzelni? Egészen becsavarodott. Lerázta az őrhajóját.

– És mi történt vele? Megúszta?

– Úgy is mondhatjuk. Tény, hogy rosszabbul is végződhetett volna az ügy.

Hallgattak.

Lededje az avatárra nézett. Sententia aggódó arccal és némi bűntudattal pislogott vissza rá. – Semmi esélyt nem látok rá, hogy a gyilkosomat valaha is megbüntessék, vagy akár elmarasztalják azért, amit velem művelt – mondta végül a lány. – Joiler Veppers egy önző, velejéig romlott alak, aki mindenkin átgázol, ha az érdekei úgy kívánják. A pozíciójából adódóan bármit büntetlenül megtehet, és ezzel ő is tisztában van. Az az ember egy ártalmas féreg, akitől meg kellene szabadítani a világot. Nem érdemli meg, hogy te vagy bárki más óvja a szaros életét.

– Megértelek.

A lány felnevetett. – Azt kétlem.

– Azt kívánom, bárcsak segíthetnék. Ezt, kérlek, hidd el nekem. De nem mondhatok ítéletet egy olyan ügyben, amely egy idegen civilizáció belügye, a galaxis túlsó felén.

– Na persze – horkant fel Lededje –, ti sosem avatkoztok mások dolgába, ugye?

A sichulti sajtó rendszeresen ostorozta a kultúrabelieket. A tudósítások az idegeneket hol lágyagyú, dekadens idiótáknak, hol félelmetes agresszoroknak tüntették fel, akik dróton rángatják a galaxis népeit. A kommunikáció üzenete főleg attól függött, hogy az uralkodó elit éppen milyen hívószavakkal akarta hiszterizálni a közvéleményt. A Sichulton mindenki tudta, hogy a Kultúrában a legfontosabb döntéseket nem az emberek, hanem hatalmas robothajóik hozzák.

– Épp ellenkezőleg. Gyakran beavatkozunk mások belügyeibe – ismerte el az avatár. –Talán túlságosan is gyakran. Csakhogy ez egy jól átgondolt, hosszú távú stratégia része. Minden akciónknak konkrét célja van, amely az érintett civilizáció érdekeit szolgálja. Néha előfordul, hogy a terv balul sül el, ezért kell az újabb beavatkozásnál még óvatosabban és körültekintőbben eljárnunk. Különösen, ha ennyire ismert és megkerülhetetlen személyiségről van szó, a lokális ipar és szolgáltatószektor egyszemélyi tulajdonosáról, aki a politikai beágyazottsága miatt…

– Szóval a pénze még itt is megvédi? – Lededje szemét elfutották a könnyek.

– Sajnálom. Ez az igazság. Odahaza nektek is megvannak a saját játékszabályaitok, és teljes joggal mondjátok, hogy a ti ügyeitekbe ne szóljanak bele az idegenek. Ennek az embernek pontosan annyi joga van az élethez, mint bárki másnak a galaxisban. Én nem akarok bűntárs lenni egy ellene elkövetett merényletben. Ha egy társadalom prominens tagja erőszakos halált hal, az mindig nagy hullámokat kavar, amelyek máshová is begyűrűznek. A diplomáciai szempontokat akkor sem hagyhatnám figyelmen kívül, ha engem ölt volna meg helyetted.

– Mindegy – legyintett Lededje, és szipogva elfordult –, úgyse sikerülne. Boldogan megölném azt a disznót, de még játék pisztollyal sem lőttem soha. Egyedül annyi előnyöm van, hogy ismerem a kastélyt, ahol lakik, és az embereket, akikkel körbebástyázta magát. – Végignézett magán. – Ebben a testben senki sem ismerne rám. De ha a közelébe is tudnék férkőzni, mit érnék vele?

– Gondolom, vannak testőrei. – Sententia egy pillanatra maga elé meredt, aztán bólintott. – Hát persze, egy egész regiment. A hírcsatornáitok meglepően sokat foglalkoznak ezekkel a klónozott emberekkel.

Lededje már majdnem legyintett, mondván, az egysejtű izomkolosszus zeik nem sok vizet zavarnak. Akitől igazán félnie kell, az Veppers jobbkeze és hű árnyéka, Jasken. Aztán inkább hallgatott.

– Nem kell visszamenned, Lededje – mondta az avatár szelíden. – Itt maradhatsz. Új életet kezdhetsz a Kultúrában.

A lány szipogott, és a kézfejébe törölte az orrát. – Amióta az eszemet tudom, mindig ez volt a vágyam – mondta. – Éveken át ábrándoztam róla. Ez adott erőt ahhoz, hogy újra és újra megszökjek. Soha senki nem kérdezte, mi az úti célom, hová akarok eljutni ilyen makacsul. Pedig szívesen megmondtam volna. A Kultúrába akartam menni, mert azt hallottam, hogy itt mindenki egyenlő. Nem nyomják el a gyengébbeket, és senkit sem érdekel a pozíció meg a vagyon. Most itt vagyok, és nagyon fáj, hogy Joiler Vepperst itt is védi a hatalma és befolyása. Úgyhogy – folytatta – azt hiszem, vissza kell mennem a Sichultra, mert az az otthonom, akár tetszik, akár nem. Megpróbálok megbékélni a múltammal. Ha sikerül, talán visszajövök… Ha még visszajöhetek.

– Ide bármikor visszajöhetsz.

Lededje bólintott, aztán elfordította a fejét.

Néhány percig csöndben ültek. Végül Sententia szólalt meg: – Az őrdrónok hasznos társak tudnak lenni. Megvédenek, ha kell. Cserébe csupán annyit várnak el, hogy viselkedj okosan. A legjobb drónt kapod, megígérem.

– Biztosan remekül kijövünk majd egymással – dünnyögte Lededje, minden meggyőződés nélkül.

Magában máris azt tervezgette, hogyan fogja lerázni az őrdrónt. Vagy kiiktatni, ha másképp nem megy.

*

Yime Nsokyi megállt a nappali közepén. Kihúzta magát, állát fölszegte, és kezét összekulcsolta a háta mögött. Szürke nadrágot és bakancsot viselt, zubbonyát állig begombolta. A tollterminált a mellényzsebébe tűzte, a tartalék a fülében csillogott. A frizurája kifogástalan volt, mint mindig.

– Üdvözlöm, Nsokyi kisasszony.

– Jó napot.

– Nagyon feszültnek tűnik. Nem foglalna helyet?

– Inkább állnék.

– Ahogy óhajtja. – A Bódhiszattva, EKAS nevű ÁKE avatárja néhány perce, pontban az előre megadott időben materializálódott Yime lakásán. Jövetelét egy órával korábban jelezték a terminálon, így a nőnek bőven maradt ideje felkészülni a látogatásra. Az avatár egy első generációs drónra hasonlított, méretre akkora volt, mint egy régimódi koffer. Fejmagasságban lebegett Yime előtt.

– Térjünk a tárgyra.

– Persze – felelte a drón. – Készen áll?

Yime felemelte az útitáskáját. – Indulhatunk.

– Akkor hát…

Egy-egy ezüst ellipszoid jelent meg a nő és a drón alakja körül. A csillogó tojások a másodperc törtrésze alatt ponttá zsugorodtak és eltűntek. Halk pukkanás hallatszott, a szobapáfrány levelei alig láthatóan megrezdültek.

*

Amikor Prin felébredt a hosszú és borzalmas álomból, első pillantása Chayre esett. Szerelme a szomszédos ágyon feküdt, és álmosan pislogott felé.

Eltartott egy darabig, mire eszébe jutott, hol van, ki ez a nőstény a másik ágyon, és egyáltalán, kicsoda ő maga. Lassan derengett fel neki, hogy a vezérlőteremben fekszik, hogy az ébredező nőstényhez kellemes érzések fűzik, s hogy ők ketten nemrégiben fontos küldetést hajtottak végre.

Odaát jártak, a kárhozottak földjén. Átélték a pokolba taszított lelkek szenvedését, látták a pokol legsötétebb bugyrait. A terv egyszerű volt: kárhozott léleknek álcázva behatolni a másvilágra, bizonyítékokat gyűjteni, majd a közvélemény elé tárni a sztorit. Világgá kürtölni, hogy ettől zengjen az egész sajtó a bolygón, sőt az egész naprendszerben! Ha kell, szembeszállni a politikai elittel, a lobbikkal és különféle érdekcsoportokkal, amelyek ilyen-olyan módon támogatják a poklok létezését – nemcsak az övékét, hanem az egész túlvilághálózatét, úgy általában. Egy magára valamit adó civilizáció nem működtethet ilyen világot legálisan, és nem végezhet virtuális népirtást.

És most visszatértek a valóságba, mindketten, épen, egészségesen.

Körbenézett a szobában; igen, ez a vezérlő, ahol elaltatták őket. Itt transzformálták a személyiségüket elektronikus kóddá. (A technikai részleteket nem ismerte, de nem is igazán érdekelte a dolog.) Az ágyaikat orvosi berendezések és kommunikációs eszközök bástyázták körül, amelyek szüntelenül sípoltak és zümmögtek.

– Prin, sikerült! – A hang ismerősnek tűnt. Egy hím arca úszott be a látóterébe.

Irkun! Ő volt a programozóguru, aki a személyiségük digitalizálását végezte. Irkun juttatta át az adatcsomagjaikat a kommunikációs hálón az állami fenntartású portálig, és ő csempészte be őket a pokolba. S lám, épségben visszahozta mindkettőjüket. Működött a trükkös szögesdrót nyakörv, enélkül soha nem juthattak volna vissza a valóságba.

Prinnek egyszeriben bevillant minden: a kéken ragyogó ajtó, a malom, a völgyben csordogáló vérpatak, a barikádok és dárdavégekre szúrt, rothadó hullák. Az utolsó ugrás a gomolygó ködbe, Chay ernyedt teste, ahogy démonmancsával magához szorította.

Aztán a bukfenc a levegőben, hogy ő érjen át először. És sikerült, megmenekültek!

– Megcsináltuk, hallod? – Irkun lelkesen tapsolt a tapogatóival. Fehér orvosi köpenyt és steril patacsizmát viselt, farkát szoros fonatban viselte. – Sikerült! El se hiszem. Mindjárt Chayt is…

A nőstényre pillantott, aki továbbra is üveges tekintettel bámult maga elé. Prin csak ekkor döbbent rá, hogy a párja nem őt nézi. Chay lassan pislogott egyet, ahogy az előbb is tette.

– …kihozom. – Irkun elharapta a szót, ahogy pillantása a műszerekre tévedt. Előhúzott egy mobil irányítópanelt, és zongorázni kezdett rajta, tapogatói száguldoztak az ikonok és számsorok fölött. – Csak nem…? – kérdezte, majd elhallgatott. Letette a panelt, és kérdőn bámult Prinre.

Prin szemét elfutották a könnyek.

A sekély, part menti lagúna áramlatai szelíden hintáztatták a lakóhajót, benne az alvó pavuliaival, aki nyitott szemmel látott pokoli álmokat, és aki számára talán már soha nincs ébredés.

*

A legénység Prinen és Chayen kívül mindössze négy főből állt. Úgy okoskodtak, hogy minél kisebb a csapat, annál kevésbé valószínű, hogy a pokolklub lefüleli a tervüket.

A hátsó fedélzeten ültek, és a lagúnán túl emelkedő dombokat kémlelték. A lenyugvó nap sugarai türkizkékké varázsolták a vizet. Madarak húztak el felettük, sötét sziluettjük elmosódott árnyékot vetett a szakadozott felhőpamacsokra. Közel-távol nem látszott más hajó a környéken. Vízi járművük hétköznapi vitorlásnak tűnt, de a fedélköz a legmodernebb berendezésekkel volt telezsúfolva, melyeket rejtett optikai kábel kötötte össze egy közeli kisváros tányérantennáival. Prin immár tizenkét órája volt ébren. Sürgősen el kellett dönteniük, mit tegyenek Chayjel.

– Bármeddig ott maradhat, a státusza szempontjából mindegy. Amikor visszajön, majd integráljuk az emlékeit – magyarázta Biath. Ő volt a csapat lélektranszfer szakértője.

Prin a homlokát ráncolta. – És ha közben megzavarodott? Vagy megőrült?

– Nincs jelentősége – felelte Biath közönyösen. – A folyamatot nem befolyásolja az alany elmeállapota.

– Szóval simán felülírhatunk egy alvó, ép elmét egy sérült verzióval? – kérdezte Yolerre. Ő volt a programozójuk, és tőle származott a szögesdrótos trükk is.

Biath vállat vont. – Az új változat általában felülírja a régit. Így optimális.

– És ha felébresztjük?

– Ha felébresztjük, nem fog emlékezni semmire – mondta Sulte. – Mintha el sem mentetek volna. – Sulte régebben a pavuliai kormánynak dolgozott biztonsági szakértőként. – Csakhogy minél tovább él idekint, annál nehezebb lesz összefésülni a divergens személyiségeit; azt, amelyik soha nem járt a pokolban, és azt, amelyik igen. – Biathra pillantott. A hím bólintott.

– Tekintve, hogy az utóbbinak kilóg egy deszkája, nem sokat veszítene az emlékekkel – dünnyögte Irkun.

– Kezeltethetné magát – mutatott rá Sulte. – Vannak bejáratott módszerek.

– Mire? A pokol-élmény poszttraumatikus feldolgozására?

Irkun megcsóválta a fejét, és rosszallóan cuppantott.

– Meddig lehet a két ént egyesíteni? – kérdezte Prin. – Úgy tudom, egy bizonyos idő után veszélyes ilyesmivel kísérletezni.

– Chay esetében már néhány óra elteltével adódhatnak komplikációk – felelte Biath. – Ha sebészi precizitással dolgozunk, pár napig esetleg megoldható a dolog, legfeljebb egy hétig. A felülírást az agya durva beavatkozásnak érzékelné, akár kómába is eshetne tőle. A legtapintatosabb megoldás az lenne, ha cseppenként adagolnánk a problémás emlékeket, bár szerintem a valós énje még így is elutasítaná az új élményanyagot. Borzalmas rémálmai lennének. Valószínűleg gyógyszerezni kéne.

– Hátha mégis kijön magától – mondta Irkun Prinnek, aki még mindig a mobil irányítópanelt szorongatta. Időnként reménykedve pillantott a Chay életfunkcióit ábrázoló görbékre és grafikonokra. Párja továbbra is a vezérlőteremben hevert, a hajó gyomrában. – Hiszen nála van a nyaklánc.

Prin a fejét rázta. – Fogalma sincs, mire való. És ha működésbe is tudná hozni, a menekülő kód nélkül mit sem ér. Azt pedig elfelejtette. Egyre azt hajtogatta, hogy nincs más valóság, csak a pokol létezik. Azok az átkozott démonok biztosan elkapták, miután én megszöktem. Ha nem ugrott utánam azonnal, akkor várnia kell hetekig, talán hónapokig. Ki tudja, lesz-e még egyszer alkalma… – Újra eleredtek a könnyei. A többiek vigasztaló szavakat dünnyögtek, és gyengéden vállon veregették a tapogatóikkal.

Prin fölnézett. – Szerintem ébresszük fel.

– És ha mégis sikerül megszöknie? – kérdezte Yolerre.

– Tovább élhet valamelyik virtuális világban – vont vállat Sulte. – Ott kezeltetni is egyszerűbb. – Kérdőn pillantott Biathra. A hím bólintott.

– Szavazunk? – pillantott körbe Irkun.

– Döntsön Prin – javasolta Sulte. – Mégiscsak az ő párjáról van szó. – A többiek helyeslően bólogattak.

– Minden rendbe jön, Prin – vigasztalta Yolerre, és gyengéden megsimogatta a tapogatójával. – Visszakapod Chayt, meglátod.

Prin elfordította a fejét. – Nem – mondta. – Őt már sosem kapom vissza.

*

Amikor másnap reggel Chay felébredt, Prin már messze járt. Kora hajnalban felkelt, összepakolta a motyóját, és elment.

Nem akart találkozni a másik Chayjel. Úgy érezte volna, hogy megcsalja az igazit, akivel együtt élte át a pokol borzalmait, és akinek megbomlott az elméje. Nem tehetett úgy, mintha semmi sem történt volna, nem élhetett tovább párja régi, romlatlan énjével.

Az a Chay, aki sosem járt a pokolban, nem érti majd, miért hagyta el. Szívtelenséggel fogja vádolni, de Prin tudta, mi az igazi szívtelenség és az igazi fájdalom. Képtelen lett volna úgy tenni, mintha ők ketten sosem lépték volna át a pokol kapuját. Az élmény egyszer s mindenkorra megváltoztatta.

*

Miután légi siklóval körberepülték az RH-t, Sententia kitette az egyik elosztótérben, amely a szállásegységek keskeny, lépcsőzetes völgyeit kapcsolta össze, és adott neki egy míves kidolgozású ezüstgyűrűt. – Ez egy terminál. Bárhol vagy, ezen keresztül kapcsolatba léphetsz velem – mondta. Azután elmagyarázta Lededje-nek, hogyan talál vissza a szállásához (azt a szobát kapta, ahol aznap reggel, az új testében magához tért), és felajánlotta, hogy ha szeretné gyalog is felfedezni a hajót, hívja nyugodtan. – Akár idegenvezetőre, akár beszélgetőtársra lenne szükséged, mindig szívesen állok a rendelkezésedre.

Lededje felhúzta a gyűrűt, ami azonmód hozzáigazította magát az ujjához. Nekivágott a labirintusnak – követve Sententia útmutatóját –, és ha valamelyik sarkon elbizonytalanodott, a gyűrű-termináltól kért segítséget. Amikor visszaért a szobájába, bekapcsolta a fali terminált, és örömmel konstatálta, hogy korlátlan hozzáférést kapott az RH adatbázisához. Leült hát a képernyő elé, és kérdésekkel bombázta hosszú órákon át.

*

– Üdvözlöm a fedélzeten – köszöntötte a Bódhiszattva drónja. – Szabad a csomagját?

– Köszönöm. – Yime odanyújtotta a táskáját, de a drón nem vette át, hanem egy halk pukkanással eltüntette a nő kezéből. Yime majdnem orra bukott, az ujjhegye elzsibbadt, mintha valami forró dologhoz nyúlt volna.

– A kabinjában megtalálja – duruzsolta a drón.

Yime körülnézett. A semmi közepén álltak, lába alatt a csillagok ismerős formációi hunyorogtak, ezüstös ködök és elmosódott csigavonalak. A mattfekete mennyezet visszatükrözte a fénypontokat és Yime sápadt, apró alakját.

Ugyanezeket a konstellációkat látni a Dinhyol-heiről. Furcsa, gondolta; eddig azt hitte, hogy az orbitál egyik szomszédos szektorába viszik. A hajó ezek szerint titkos küldetésen jár. Büszke volt magára, hogy minderre ilyen gyorsan rájött.

– Szeretné kipihenni az út fáradalmait? – udvariaskodott a drón. – Ha gondolja…

– Nem, készen állok. – Kihúzta magát, és összekulcsolta a kezét a háta mögött.

– Természetesen. Kérem, hogy nagyon figyeljen!

Yime bosszúsan ráncolta a homlokát. Ő mindig nagyon szokott figyelni eligazítás közben. Ez jellemző az Exitusra: a forma fontosabb, mint a tartalom. Mintha nem tudnák, hogy a sok szabály a hatékonyság rovására megy. (Ha ez ennyire bosszantja, vajon miért nem az RK-t választotta? Ezt a kérdést már sokszor feltette magának.)

Kultúra-szerte az a pletyka járta, hogy a Kontakt speciális ügyosztályai, az Exitusszal az élen csak azért jöttek létre, hogy munkát biztosítsanak a másodvonalbeli ügynököknek, akik éveken át hiába próbáltak bekerülni a Rendkívüli Körülmények elit egységéhez.

A Kontakt legfontosabb dolga az volt, hogy jó viszonyt építsen ki más civilizációkkal. Ügynökei a Kultúra nagyköveteiként járták az ismert rendszereket, és fedeztek fel új, eddig feltáratlan csillagrégiókat. Kapcsolatot teremtettek a legkülönfélébb fajokkal, a kezdetlegesen fejlettektől kezdve azokon át, akik épphogy összehozták első bolygószintű konföderációjukat, vagy megépítették első űrliftjüket, egészen a világot megértő mosollyal szemlélő nagy Öregekig (akiket nem illett kihagyni a számításból, hiszen tekintélyes anyagi és szellemi erőforrások fölött rendelkeztek) és a fizikai dimenzióból teljes egészében kivonuló szublimatákig – már azokkal, akik hagytak hátra valamiféle kommunikációs csatornát, amelyen el lehetett érni őket.

A sejtelmes nevű Rendkívüli Körülmények volt a Kultúra kémszolgálata.

A Kontakt egy idő után akkorára duzzadt, hogy a szervezeten belül egyre-másra hozták létre a specializált alügyosztályokat, amelyek közül az RK volt a legismertebb. Az elsők között alapították, és egyedülálló módon szinte teljes szuverenitással bírt. Különleges státuszát leginkább az indokolta, hogy egy átlagos Kontakt-alkalmazott páni rémülettel utasított volna vissza minden olyan feladatot, ami az RK-ügynököknél napi rutinnak számított.

Félezer évvel ezelőtt a Kontakt mélyreható átszervezésen esett át. Egyszerűsítették a belső folyamatokat, és három új divíziót alakítottak ki, köztük az Exitust.

Az Exitus szakértői – az egyszerűség kedvéért sokan exitáknak nevezték őket – a halottakkal foglalkoztak. Az elhunytak száma ugyanis nagyságrendekkel meghaladta az élőkét, mármint ha az ember a galaxis valamennyi túlvilágában nyilvántartott lelkeket, vagyis a mennyországok és poklok teljes lakosságát beleszámította. Szerencsére a halottak nem sok vizet zavartak. Néha mégis felmerült egy-egy megoldandó probléma „odaát”, már csak a nagy számok törvénye alapján is. Aki eltávozott, nem mindig nyugszik békében, tartotta a mondás az Exitus berkeiben.

Akadtak olyan túlvilágiak, akik nem értettek egyet a törvényi meghatározásokkal, és kevesellték a jogaikat. A társadalmak zömében ugyanis a virtuális entitások – vagyis azok, akik hosszú távon sem szándékoztak új testbe költözni és visszatérni a valóságba – nem rendelkezhettek ingó és ingatlan vagyonnal a fizikai valóságban. Ezt sokan sérelmezték, és az Exitus feladata volt, hogy egyezségre jusson az elégedetlenkedőkkel, és elsimítsa az időről időre kiéleződő konfliktusokat.

Bár az Exitus létszámát és technikai felszereltségét tekintve relatíve kicsi szervezetnek számított, törzsgárdáját – mondhatni, stílusosan – számos elhunyt, de bármikor reaktiválható szakértő és gépi intelligencia egészítette ki. Az alvó ügynökök indokolt esetben akár testi valójukban is visszatérhettek a másvilágból, hogy kollégáikkal közösen megoldjanak egy-egy különösen komplikált ügyet.

Az Exitusnak olykor együtt kellett működni a Rendkívüli Körülményekkel, de a két szervezet kapcsolata korántsem volt felhőtlen. Az Exitus vezetői szükséges rossznak tekintették az RK-val való közösködést, és hacsak tehették, igyekezték a feladataikat saját erőből megoldani. Az exiták – közülük is elsősorban az emberek – lenézték az RK-ügynököket, úgy gondolták, az ő munkájuk nagyságrendekkel több sütnivalót igényel, s így szükségképpen magasabb rendű, mint kollégáik kommandózása és akcióhősködése. Ezt pedig a megjelenésükkel és viselkedésükkel úton-útfélen érzékeltették is.

Az űrhajóikat a nevük után biggyesztett rövidítésről lehetett felismerni; az EKAS azt jelentette, Exita küldetésen, aktív státus. Az összes hajójuk egyszínű volt, jellemzően fehér vagy fekete, és bármerre jártak, igyekeztek zajtalanul közlekedni. Meghajtómezőiket úgy konfigurálták, hogy ne keltsenek hullámzást sem a téridő hálóján, sem az űr háromdimenziós szövetén. Ebben is különböztek kultúrabeli társaiktól, akik a legnagyobb hatékonyságra törekedtek, vagy egész egyszerűen élvezték a csúcstechnológia adta lehetőségeket, és „ami a csövön kifér” mentalitással szelték a világűrt.

A feladathoz illő komolyságot a gépi és a biológiai alapú szakértőktől egyaránt elvárták, így az öltözködésre is szigorú szabályok vonatkoztak.

Yime mindennek ellenére őket választotta. Vagy talán éppen ezért…?

„Nagyon figyeljen!” – Pfh! Úgy döntött, figyelmen kívül hagyja az utasítást, és némán bólintott.

A fénylő pontok közelebb nyomultak hozzá, egyszerre a csillagködök és aszteroidamezők kellős közepében találta magát. A drón eltűnt, és a csillogó mennyezet is eltűnt a feje fölül. – Ez itt a Ruprine-halmaz, az 1. számú galaxiskar külső peremén – zengte a hajó.

A projektor ráközelített az 1/1-es számú spirálkarra, ami közel háromszáz fényévnyire helyezkedett el az Etchilbieth nevű csillagtól, amely körül a Dinhyol-hei orbitál keringett. Csillagászati értelemben tehát a szomszédban volt.

Egy maroknyi fénypötty villódzni kezdett. – Ezeket a naprendszereket egy kisebb civilizáció uralja, a sichulti. Ez a faj a Quyn-rendszer Sichult nevű bolygójáról származik. – Az egyik fénypont élesen felizzott. – Fejlettségi szintjük négyes plusz. Birodalmukat Sichulti Helynökségnek nevezik. Ahogy az ábrán is látszik, az őslakosok a pánhumán genetikai családba tartoznak. – Egy meztelen nő és férfi képe jelent meg Yime előtt. Yime elcsodálkozott a lények különös testarányain, aztán arra gondolt, hogy a sichultiak szemében alighanem ő tűnne torzszülöttnek. A bőrszínük fehérről sárgára, vörösre majd feketére változott. Végül a két meztelen alak eltűnt, és egy díszes ruhába öltözött férfi alakja rajzolódott ki a csillagközi űrben. Fajtársaihoz képest meglehetősen magas volt és erős testalkatú, ősz haja a vállát verte.

– Ezt az egyént Joiler Veppersnek hívják – magyarázta a hajó. – Ő a sichulti elit legvagyonosabb tagja. Állami vagy egyéb hivatalos tisztséget nem visel, jellemzően informális csatornákon keresztül befolyásolja a döntéshozókat. Megkerülhetetlen figura a rendszerben.

A tekintélyt parancsoló férfi képe semmivé foszlott. A sichulti helynökség csillagai elhalványultak, de a Quyn-rendszer napja kiragyogott közülük.

– Mint azzal ön is tisztában van, Nsokyi kisasszony, jelen pillanatban komoly és nagy horderejű ütközet zajlik kontrollált szimulációs környezetben, mely azt a célt szolgálja, hogy megnyugtató döntés szülessen a túlvilágok, különösképpen a pokolnak nevezett virtuális dimenzió jövőjével kapcsolatban.

Virtuális ütközet – ezt a meglehetősen diplomatikus kifejezést használták a brutális és kíméletlen háborúra, amelyet a szembenálló felek egy szimulált csatatéren vívtak. Immár három évtizede folyt a harc, mégsem jutottak dűlőre. Pedig a tét nagy volt: a megállapodás szerint a vesztes félnek a valóságban is be kell hódolnia a győztes akarata előtt. A legfrissebb folyosói pletykák szerint közelgett a döntő összecsapás napja, de az utóbbi időben havonta felröppentek hasonló hírek, mégsem történt semmi. Az emberek belefásultak a várakozásba, a mennyek háborúja már jóformán senkit sem érdekelt.

Yime hallgatott, így a hajó testetlen hangja folytatta.

– Veppers kezében van a helyi ipar és a teljes szolgáltatószektor. Újabban lelkes régiséggyűjtővé vált, és ez az, ami aggaszt bennünket. – Felvillant az egyik bolygó a sichulti zóna határán, fokozatosan egyre nagyobbra és nagyobbra nőtt, míg végül kitakarta a szomszédos csillagokat. Gyűrűs gázóriás volt, sárgásbarna sarkkörei közt széles sárga, vörös és barna csíkok húzódtak, szabályos szeletekre osztva a felszínét.

– Ez a gyűrű – villantotta fel a hajó az egyenlítőt körbeölelő ködképződményt – megannyi apró mesterséges holdból áll. Készítői, a meyeurnik Tsungar-gyűrűnek nevezték, a rendszer napja után. A bolygó neve Razhir. A miniholdak száma meghaladja a háromszázmilliót, készítőik a többségükre űrfelszerelések gyártására specializált, nagy kapacitású összeszerelő csarnokokat, úgynevezett fabrikákat telepítettek. Amikor a faj kétmillió évvel ezelőtt a kollektív szublimáció mellett döntött, a galaktikus közösség az egész Tsungar-gyűrűt felügyelet alá helyezte, joggal tartva attól, hogy a szomszédos, expanzív politikájáról ismert hreptazyl és yelve birodalom a nyílt háborútól sem riad vissza, csak hogy megkaparinthassa a stratégiai szempontból jelentős óriáskomplexumot. A meyeurnik távozásuk előtt egyszerűen felszámolhatták volna a gyáraikat; hogy miért nem tették, azóta is rejtély. Talán megfeledkeztek róla. De az sem kizárt, hogy egymásnak akarták ugrasztani a környéken élő fajokat. Ezt már sosem fogjuk megtudni.

Yime sosem hallott még az említett civilizációkról, és a hajó sem mutatott képeket a hreptazylekről és a yelvékről, sőt, a meyeurnikről sem. Régen kihalt fajok lehetnek, és a jelek szerint az eligazítás szempontjából teljesen lényegtelenek.

– A gyűrűt a legmegbízhatóbbnak tartott, nyolcas fejlettségi szintű civilizációk felügyelték évezredeken át – duruzsolta a Bódhiszattva hangja. – A Kultúra röviddel az idiri háború után vette át a stafétát. Hatszáz évvel ezelőtt azonban, a kelgir konfliktust követő békemegállapodás egyik szimbolikus aktusaként kénytelenek voltunk átadni a felügyeleti jogot a nauptri sáfároknak és ambiciózus szövetségeseiknek, a gesepti-fardeshileknek.

Yime-nek ismerősen csengett a nauptri név, és a gesepti-fardeshilekről is hallott már; előbbiek úgyszintén nyolcas szintet értek el a fejlettségi ranglétrán, vagyis technológiailag a Kultúrával egyenrangúnak számítottak. Nagy termetű, repülő erszényesek voltak, testüket sűrű bunda fedte, ám az utóbbi évezredekben jószerével csak a gépeikkel lehetett találkozni, magukkal a nauptriakkal nem. Konstruktőrhajóik akkorák voltak, mint a Kultúra legnagyobb RH-i, űrhajóik és drónjaik között nem akadt két egyforma. Legapróbb szerkentyűik felhőtudattal rendelkező, milliméteres nanorobotok voltak, melyek sűrű rajokban közlekedtek.

A repülő erszényesek ki sem tették a lábukat a szülőbolygójukról, és derűs nemtörődömséggel élték az életüket. A külvilággal való kapcsolattartást és érdekeik képviseletét a galaktikus közösség előtt a gépeikre bízták. Állítólag jó úton haladtak a szublimálás felé. A Kultúrával való viszonyuk meglehetősen hűvös volt, ugyanis makacsul ragaszkodtak abbéli meggyőződésükhöz, miszerint a túlvilági szenvedés „meggyógyítja” a bűnös lelkeket, és a nemes cél érdekében a legkegyetlenebb eszközök is bevethetők. Magyarán: a pokolklub kemény magjába tartoztak.

A Kultúrával ellentétben, amely az ügyben képviselt markáns álláspontja ellenére úgy döntött, hogy nem vesz részt a virtuális összecsapásban, a nauptriak teljes mellszélességgel kiálltak pokolpárti szövetségeseik mellett, és csakhamar a háború egyik legaktívabb szereplőjévé váltak.

Ami a Gesepti-Fardeshil Kulturális Föderációt illeti, ők nemrégiben csatlakoztak a hetes fejlettségi szintű civilizációk népes táborához. Polgárai a tágan értelmezett humanoid fajok közé tartoztak, termetre kisebbek és karcsúbbak voltak az átlagnál, de nagy fejük és hatalmas, kifejező szemük kivételes szépséggel ruházta fel őket. A Kultúrával való viszonyukat furcsa kettősség jellemezte: úton-útfélen hangoztatták, mennyire szeretik és tisztelik a Kultúrát – még államuk nevét is úgy választották, hogy kifejezzék az iránta érzett rajongásukat –, ennek ellenére gyakran kritizálták a döntéseit, sőt, olykor aktívan fel is léptek ellene. Úgy viselkedtek, mint a gyerek, aki folyton nyaggatja és provokálja a szüleit, és közben kíváncsian figyeli őket.

Az ominózus ügy a kelgirekkel, gondolta Yime. Hát igen, akkor kezdődött az egész. Addig mindenki gondosan kerülte a mennyország-pokol témát, azóta viszont másról sincs szó, mint erről.

– A Tsungar-gyűrűt szigorúan őrizték hosszú időn át – folytatta a hajó. – Úgy kezelték, mint egy különösen értékes ipari műemléket. Az utóbbi évtizedekben azonban, miután a sichultiak terjeszkedni kezdtek a környéken, lassanként átengedték nekik az objektum őrzését. Veppers kijárta magának, hogy néhány fabrikában újraindíthassa az összeszerelő gépsorokat, és legyártson pár kereskedelmi és teherhajót. A projektet a nauptriak és a gesepti-fardeshilek közösen felügyelték.

– Veppers és a sichultiak már régóta fenik a fogukat a gyűrűre: a fabrikák gyártókapacitásával új lendületet adhatnának a gazdasági, katonai és kulturális expanziójuknak. Most minden eddiginél közelebb kerültek céljuk eléréséhez, mivel időközben a nauptriak és a gesepti-fardeshilek is szemet vetettek a fabrikákra. A gesepti-fardeshilek a gyárak segítségével szeretnének följebb lépni egy civilizációs szinttel, a nauptriak pedig a pokolklub zászlóvivőiként arra törekszenek, hogy megnyerjék a virtuális háborút. Hosszú távon pedig – és ebből sem csinálnak különösebb titkot – egyetlen nagy pokolhálózatot akarnak létrehozni, amelyet össze kívánnak kapcsolni a szublimaták dimenziójával. Hogy ezt pontosan miként képzelik, arról nem szól a fáma, de most nem is ez a lényeg.

– Mi köze ennek az egésznek a mennyek háborújához? – kérdezte Yime.

– Nagyon is sok – felelte a hajó. – A fabrikák gyártó-és logisztikai kapacitása döntő tényező lehet, amennyiben a fegyveres összecsapások áttevődnek a virtuáliából a valóságba.

– A valóságba? – visszhangozta Yime. A virtuális háborúknak éppen az volt a lényegük, hogy ne kelljen valódi vért ontani.

– Igen. A háború a végéhez közeledik, és jelenleg a pokolklub esélyes a győzelemre.

Micsoda blamázs, gondolta Yime. Bár a Kultúra kezdettől fogva távol tartotta magát a küzdelemtől, sosem volt kétséges, kinek a pártján áll.

Rosszkor jött ez a háború. A konfliktus kirobbanásakor a Kultúra egy újabb laissez-faire periódusát élte, és igyekezett a leghalványabb látszatát is elkerülni annak, hogy beavatkozna más civilizációk belügyeibe, és ezáltal agresszív elnyomó politikát folytatna. (A mennyek háborújával kapcsolatban különösen óvatos álláspontot képviselt, mivel nyolcas szintű társai még a konfliktus kezdetén publikált elvi állásfoglalását is implicit nyomásgyakorlásnak minősítették.)

Sebaj, az ellentábor eleve bukásra van ítélve – gondolták. A mennypártiak a Kultúra segítsége nélkül is győzni fognak, csupán idő kérdése. A fejlett civilizációk elitklubja és a nagy Öregek úgy vélték, hogy a szenvedésre alapított virtuáliák ideje leáldozott, és tulajdonosaik előbb-utóbb az összes a poklot felszámolják. A háborút a mennypártiak nyerik, a pokollobbi felbomlik. A Kultúra azért sem vállalhatott aktív szerepet a háborúban, mert a részvétele radikálisan megváltoztatta volna az erőviszonyokat; ha ők beszállnak, kvázi már azelőtt eldőlt volna a harc, hogy az első puskalövés eldördült volna.

Játék háborút persze csak akkor érdemes vívni, ha a vesztes nem kérdőjelezi meg a végeredmény legitimitását, és nem vádolja meg ellenfelét azzal, hogy csalással kaparintotta meg a győzelmet. Sokan pontosan azért nem akarták, hogy a Kultúra részt vegyen a konfliktusban, mert a pokolpártiak – az erőfölényre vagy bármi más, mondvacsinált indokra hivatkozva – egy esetleges vereség esetén semmisnek tekintették volna a szerződést, és újult lendülettel folytatták volna a túlvilági népirtást.

– Éppen a mennypártiak voltak azok – mutatott rá a hajó –, akik elsőként próbálták feltörni az ellenfél taktikai szoftvereit. A pokolklub azonnal ellencsapással válaszolt. A mennypártiak erre megpróbáltak bejutni a legnagyobb poklokba, hogy kiszabadítsák a kárhozottakat, és lerombolják a virtuális környezetet.

– A hekkelési kísérleteknek csupán a töredéke járt sikerrel, és azok sem okoztak komolyabb károkat. A nyilvános viták azonban csúnyán elfajultak. Számos bírósági per indult, többségük még most is folyamatban van, és bármi lesz a döntés, a felek komoly jogi és diplomáciai lépésekre készülnek.

– Meg nem erősített híresztelések szerint a poklok egy része fizikailag, vagyis kiszolgáló szervereit tekintve nem a fenntartó civilizáció bolygóján működik, hanem a sichulti övezetben. Sokan amiatt aggódnak, hogy ha a konfliktus áttevődik a valóságba, megindul majd a harc a Tsungar-gyűrű gyáraiért és logisztikai központjaiért. Ha valaki ezekre ráteszi a kezét, a galaxis hosszan elhúzódó, véres háborúnak néz elébe.

– Úgy tűnik, hogy a sichultiak kulcsszerepet fognak játszani ebben a konfliktusban. Rajtuk múlhat, hogy a virtuális háborúból valódi mészárlás lesz-e vagy sem. Ezért mostantól fogva minden, amit Veppers úr mond vagy tesz, különösen fontos a számunkra. Mindannyiunk jövője tőle függhet.

Yime elgondolkodva nézett maga elé. – De nekünk mi közünk ehhez? Úgy értem, az Exitusnak. Hogy jövünk mi a képbe?

– Adódott egy kis probléma.

– Mindjárt gondoltam.

– Vagyis kettő. Két megoldandó… feladat.

– Nocsak.

– Íme, az első. – Újfent egy alak bontakozott ki a sötétből.

Szintén ember volt, egy sichulti; a furcsa testarányok alapján ez egészen egyértelműnek látszott. A feje kopasz volt, vállára lenge, ujjatlan köpeny borult. Fekete bőrét sűrű tetoválás borította; a minták a szeme fehérjén is folytatódtak, sőt a fogán és a körmein is. Az előző, meztelen emberpáron nem látszottak tetoválások, bár azok valószínűleg tankönyvi ábrák voltak, sematikus rajzok a faj átlagos egyedeiről. Nem úgy, mint ez a nő.

– A sichulti elit egy tagja. Eltaláltam?

– Többé-kevésbé.

– A bőrminták eredetiek? Így született?

– Igen.

– Elképesztő – hümmögte Yime. – Biztos nem valami trükk?

– Egész biztos. A minták a csontjait és a koponyáját is átszövik, szó szerint minden porcikáját. Nem ő az egyetlen tetovált sichulti. Eleinte a művészi önkifejezés eszközének számított az ilyesmi, aztán szégyenbélyeggé vált, a generációkon át öröklődő, családi adósság jelképévé.

Ahány ház, annyi szokás, gondolta Yime.

– A hölgyet úgy hívták: Lededje Y’breq – mondta a hajó. – Tulajdonképpen – tette hozzá – most is így hívják.

Yime egy szót sem szólt, várta a folytatást.

– Y’breq kisasszony egy héttel ezelőtt halt meg Ubruater városában, a helynökség anyabolygójának számító Sichulton. Információink szerint gyilkosság áldozata lett, a gyilkosa pedig nem más, mint Joiler Veppers. Hogy saját kezűleg tette-e, vagy felbérelt valakit, azt nem tudjuk biztosan. A sichultiak nem ismerik a digitális lélekmentés technológiáját, a nő elmestátusza ennek ellenére rejtélyes módon túlélte a merényletet, és az Ép észen innen, őrületen túl rendszerhajón tűnt fel nemrégiben, ahol új testet kapott.

– Feltételezem, a hajó a bolygó mellett haladt el a gyilkosság idején.

– Ami azt illeti, nem. Sőt meglehetősen messze volt a sichulti zónától: több mint háromezer fényévnyire. A kiküldetésen járó mobil egységei és vazallushajói sem voltak kilencszáz fényévnél közelebb. Az RH-nak még sosem akadt dolga sichultiakkal, ritkán járt a galaxisnak azon a vidékén.

– Furcsa.

– Van egy elméletünk, amelynek segítségével többé-kevésbé összeilleszthetők a kirakós darabkái. De ez csak egy elmélet, egyelőre nem tudunk semmi biztosat.

– Kíváncsian hallgatom.

– Később rátérünk arra is. Most legyen elég annyi, hogy Lededje Y’breq ebben a percben a szülőbolygója felé tart, és ha odaér, Veppers úr komoly veszélybe kerülhet. Ami a hölgy új külsejét illeti, nos, arról semmit sem tudunk. Feltételezzük, hogy megtartotta sichulti vonásait, de akár férfitestbe is bújhatott.

– És nekem mi lenne a feladatom? Akadályozzam meg, hogy bosszút álljon? Vagy segítsek neki?

– A dolgok jelenlegi állása szerint annak is örülnénk, ha sikerülne megtalálnia. Lépjen vele kapcsolatba, azután várja az utasításainkat.

– Tehát ő lenne az ürügy – dünnyögte Yime. – Ügyes.

– Tessék?

– Ez a halott lány, aki új testet kapott… Őt használnánk, hogy beavatkozzunk a mennyek háborújába. Eltaláltam?

– A felbukkanása nélkül valóban nem léphetnénk akcióba. Az „ürügy” szót viszont nem tartom szerencsésnek. Hadd emlékeztessem, Nsokyi kisasszony – tette hozzá a hang hűvösen –, hogy az egész konfliktus a halottak miatt robbant ki, és ez vitán felül az Exitus hatásköre.

– Nem az RK dolga lenne a rendcsinálás? Elvégre ők a szuperkémek.

Jó darabig várt, de a hajó hallgatott. Yime folytatta: – Javítson ki, ha tévedek: épp megpróbáljuk megakadályozni, hogy háború törjön ki a fejlett civilizációk között. Ez egy igazán kényes és veszélyes helyzet. Ahogy az RK-t ismerem, már rég rajta van az ügyön.

– Érdekes feltételezés.

– Rajta van, vagy sem? – szegezte neki a kérdést Yime.

– Hivatalosan nem. Mi legalábbis nem tudunk róla.

– Hm. És jelen esetben ki az a „mi”?

– Pontosítok: én nem tudok róla.

Így mindjárt más, gondolta Yime. Az Exitus demokratikus szervezet volt, a hajók szintjén különösen. Minden elme hozzájuthatott a stratégiai-taktikai információkhoz, és a döntéseket is közösen hozták. A gyakorlatban persze kialakult egyfajta természetes munkamegosztás: a hajók egy része az elemzésben és tervezésben vett részt, míg mások a feladatok végrehajtására koncentráltak.

– És nem kellene értesítenünk őket?

– Legyen nyugodt, Nsokyi kisasszony, az illetékesek ezt a lehetőséget is mérlegelik. Az én feladatom egyelőre annyi, hogy önnek pontos eligazítást adjak. Az öné pedig, hogy minél gyorsabban végrehajtsa a küldetését. Már ha vállalja – tette hozzá.

– Értem. – Yime bólintott. Úgy tűnik, ennél többet nem fognak az orrára kötni. – És mi lenne a másik feladat?

A sichulti nő képe eltűnt, helyette ismét a vörösesbarna gázóriás jelent meg.

– Kétezer-nyolcszáz évvel ezelőtt a Tsungar-gyűrűt megszállta egy visszavonulóban lévő hegemónraj, amellyel annak rendje és módja szerint elbántak az akkori galaktikus nagyhatalmak; kifüstölték őket a fabrikákból. Azt hitték, hogy sikerült megtisztítaniuk a területet, de tévedtek. Azóta is egyre-másra történnek a különös, nyugtalanító dolgok a gyűrűben. Mivel a Kultúra jelentős tapasztalattal rendelkezik a hasonló helyzetek kezelése terén, egy kis csoport azután is a helyszínen maradt, hogy a Kultúra átadta a fabrikák felügyeleti jogát. Ez a csapat a mai napig a gázóriás mellett állomásozik.

Yime bólintott. – Aha. A rovarirtók.

– Valahogy úgy. Az egységet a Paroxia delegálta.

A Paroxia a Kontakt invazív diaszpórák megfékezésére szakosodott szekciója volt. Gyakran előfordult, hogy az önmaguk duplikálására képes gépi entitások – véletlenül, vagy külső behatásra – egyszer csak elszaporodtak, ellepték a környék bolygóit és kóbor aszteroidáit, majd a megkaparintott nyersanyagból megkísérelték saját maguk végtelen számú másolatát előállítani. A galaxist rendszeres időközönként elárasztották a mindent felfaló, telhetetlen gépi termeszek, ékes bizonyítékául annak, hogy az élet fogalma mennyire összetett, és hogy az evolúció nem korlátozódik a szerves létformákra.

Bizonyos értelemben a legműveltebb és legempatikusabb civilizáció sem több, mint egy szigorú önkontrollal rendelkező hegemónfaj.

Ugyanezen logika alapján a fejlődés a természet törekvése a dinamikus egyensúly fenntartására, melyben a barbárság és a civilizáció, a nyersesség és a kifinomultság komplementer erői birkóznak egymással. Mert az új életnek helyre van szüksége, és kell valami, amivel azonosulhat, vagy amit elutasíthat. A Kultúrában a Paroxia feladata volt, hogy ezt a dinamizmust felügyelje, s ha kell, beavatkozzon az energiák áramlásába. Ügynökei nyomon követték a hegemónrajok fejlődését, figyelték a terjedésüket, és ha kellett, karanténba zárták, vagy akár el is pusztították őket.

Az Exitus és a Paroxia gyakran dolgozott együtt, szakértőik egyenlő félként, kölcsönös tisztelettel tekintettek egymásra. A Paroxiánál ugyanakkor kevésbé adtak a formaságokra, hisz ők egyik hegemónrajzástól a másikig rohangáltak; nem lehetett elvárni tőlük ugyanazt a kimért, szertartásos stílust, ami a halottak szellemeivel társalgó, elegáns exitákat jellemezte.

– A gázóriásnál állomásozó paroxista egységet tájékoztattuk, milyen kockázatot jelenthetnek a gyárak egy esetleges fegyveres konfliktus esetén. Megkértük őket, hogy tartsák nyitva a szemüket, és informáljanak minden új fejleményről, amennyiben ezt a küldetésük veszélyeztetése nélkül megtehetik. A taktikai bizottság mozgósította legközelebbi ügynökeinket, beleértve önt és jómagamat is. Erre azért volt szükség, mert a konfliktus rövid idő alatt eszkalálódhat. Hogy a Paroxia beszámolt-e a helyzetről az RK-nak, arról nincsenek információink – tette hozzá.

– Az egység egyébként évtizedek óta nem észlelt mikrorajzást a fertőzött területen. Reméljük, hogy ez így is marad. A hegemónok hirtelen terjeszkedése bonyolítaná a helyzetet.

Mikrorajzásnak nevezték azt az incidenst, mely során az eldugott zugokban magukat elbarikádozó hegemón egyedek egyesítették erőiket, és rátámadtak a kordában tartásukra kivezényelt alakulatokra. Ha egy bolygót vagy holdat egyszer birtokba vettek, szinte lehetetlen volt száz százalékig kifüstölni őket, és még jó darabig szemmel kellett tartani a fertőzött zónát. A gyűrű esetében más volt a helyzet. Ha a túlélőknek sikerült feléleszteniük pár fabrikát… Yime aggódva ráncolta a homlokát. Csoda, ha a paroxistáknak folyton rémálmaik vannak?

A gázóriás mesterséges gyűrűje méltóságteljes lassúsággal forgott a levegőben.

– Említett egy elméletet – mondta végül.

– Igen, nos… Talán mégis van kapcsolat az Ép észen innen, őrületen túl és a sichulti események között.

A gázóriás eltűnt, és a helyén egy Huligán osztályú KTE jelent meg. Úgy festett, mint egy tompa végű nyílvessző, aminek a végére tucatnyi alátétet, anyát és toldócsővet csavaroztak.

– Ez itt a Számítok rám, a Peremvidékről. Az Ép észen innen, őrületen túl gyártócsarnokában készült, nem sokkal az idiri háború előtt, és többé-kevésbé azóta is tartja a kapcsolatot az anya-RH-jával. Különcségét nyíltan vállalja, afféle világcsavargóként vándorol rendszerről rendszerre. Legutóbb nyolc éve hallottunk felőle a hivatalos csatornákon, amikor bejelentette, hogy remeteségre adja a fejét. Két évvel korábban járt a sichulti zónában, talán ez magyarázza az Ép észen innen, őrületen túl fedélzetén történteket. Állítólag egzotikus lények és gépek lenyomatait gyűjti. Nem zárhatjuk ki a lehetőségét, hogy Lededje Y’breqről is készített egy képmást.

– Az egy felettébb… élethű másolat lehet.

– Minden bizonnyal.

– Csakhogy tíz évvel fiatalabb az eredetijénél, és valószínűleg nem sejti, hogy a donorja gyilkosság áldozata lett.

– Ha el nem mondták neki.

Yime bólintott.

– Ami a Számítok rám hollétét illeti – kezdte a hajó óvatosan –, arról csak félinformációink vannak.

– Éspedig?

– Úgy tudjuk, a Tükör a tükörben nevű RH vette a fedélzetére.

– És ő hol tartózkodik?

– A Tükör a tükörben egy Alvó. Az ő tartózkodási helyüket senki sem tartja számon.

– Egy micsoda?

A hajó lemondóan sóhajtott.

TÍZ

– Egy micsoda?

– Szűzhártya.

Lededje kezdett kifutni az időből. Csak egyetlen napja volt, hogy mindent elintézzen, és a szex nem tartozott a legfontosabb teendők közé, igaz, így is előkelő helyet foglalt el a listán.

Új ismerőse, aki nem mellesleg őrjítően sármos és jóképű volt, szájtátva bámult rá. – Tessék?

A zene fülsiketítően tombolt, alig hallották egymás szavát. Lededje megragadta a férfi kezét, és vonszolni kezdte a bárasztalok között lebegő zajmentes buborékok felé, ahová valami varázslatos technológiának köszönhetően nem hatolt be a külvilág zaja.

Biztosan az ő hibája, gondolta, nem fejezte ki magát elég érthetően. Marainül társalogtak, amit Lededje meglepő folyékonysággal beszélt, de valahányszor rácsodálkozott újdonsült képességére, dadogni kezdett és elvesztette a fonalat. Zavarba ejtő volt a szavak választéka, amit a nyelv kínált: a legtriviálisabb apróságokra is tucatnyi szinonima létezett, árnyalatnyi jelentéskülönbséggel.

A primitív ritmusok variálására épülő zene – dumdummnak hívták, bár hogy ez a kompozíció neve volt, az előadóé vagy az egész stílusé, az nem derült ki számára – egyszeriben elhallgatott. Partnere szembefordult vele, és kérdőn nézett rá.

– Szűzhártya – ismételte meg Lededje, aztán vállat vont. – Ha nem tudod, mi az, nézz utána a hálón!

– Nekem nincs idegmíderem – felelte a férfi, és beletúrt fekete, hullámos hajába. – És mobil terminál sincs nálam. Nem gondoltam, hogy ma este szükségem lesz rá. – Felnézett a plafonra, ahonnan a hangszigetelő buborék csüngött, és hangosan megszólalt. – Hajó, mi az a tűzhártya?

– Szűzhártya – javította ki a lány.

– A szűzhártya a hüvelyben található membrános kötőszövet, amely elsősorban emlősöknél, azon belül is az emberi faj egyedeinél fordul elő – hallatszott a gépi hang Lededje ezüstgyűrűjéből. – A pánhumán nők harmada rendelkezik szűzhártyával. A hártya megléte egyes kultúrákban azt hivatott bizonyítani, hogy az adott egyed még nem vett részt fizikai behatolással járó szexuális aktusban. Akadnak azonban…

– Köszönöm, értem. – A férfi megérintette a gyűrűt, hogy elejét vegye a további fejtegetésnek.

Lededje a férfira mosolygott. Ez jól kezdődik, gondolta. Közelebb hajolt a gyűrűhöz, és elfordult, hogy a férfi ne hallja, mit mond. – Nekem van szűzhártyám? – kérdezte suttogva.

– Nincs – jött a válasz. – De tartsd a terminált a füledhez, kérlek.

– Elnézést – mondta a férfinak. Az vállat vont, és ajkához emelte a kezében tartott poharat.

– Lededje, itt Sententia – hallatszott a gyűrűből. – A tested nem rendelkezett kifejlett genitáliákkal. Amikor betápláltuk a sichulti karakterisztikát, úgy programoztuk, hogy fokozatosan fejlessze ki a külsődleges nemi jegyeket. Az alapbeállítások között a szűzhártya nem szerepelt. Szeretnél ilyet?

A lány a szájához emelte a gyűrűt. – Dehogy! – suttogta homlokát ráncolva. Partnere elmosolyodott, és odabiccentett egy ismerősének.

Nem volt sichulti, de nagyon hasonlított a fajtársaira, valahogy úgy, ahogy Lededje is hasonlított egykori önmagához. Miután a fali terminál előtt ülve eldöntötte, mit akar tenni, a következő lépése az volt, hogy kiderítette, hová járnak a hozzá hasonló idegenek. Negyedmilliárd ember között mindig akadnak olyanok, akik nem felelnek meg a helyi szépségideálnak.

Az RH külsőre egy hatalmas városra hasonlított, amelyet infrastruktúrástul-felhőkarcolóstul kikanalaztak a földből és hajtóműveket szereltek rá. A kilométer vastag alaplemezt át-meg átszőtték a közlekedési hálózat járatai, melyekben gyorsliftek és hipermodern metrószerelvények száguldoztak. Mint minden városban, itt is akadtak különcök és lázadók, akiket a konzervatív közösségek elüldöztek volna, de a város forgatagában vállalhatták valódi énjüket, és társakra találhattak. Lededje biztosra vette, hogy lesz köztük olyan, aki vonzónak tartja őt.

A legfontosabb persze az volt, hogy találjon egy hajót, ami hazaviszi. Ezért jött az Isten a Gépből lokálba, aminek már a neve is sokat sejtetett. A leírás szerint a füstös, sötét drogbárban időnként koncerteket és különleges performanszokat is tartanak.

A lány sejtette, hogy rossz hírű helyről van szó; amikor további információt szeretett volna róla szerezni a terminálon keresztül, a semleges géphang helyett Sententia szólalt meg a hangszóróból, és figyelmeztette, hogy a hely veszélyes lehet az olyanok számára, akik nem ismerik a Kultúra szokásait. Lededje lenyelte az első dühös megjegyzést, ami az eszébe jutott, udvariasan megköszönte a hajó tanácsát, és megkérte, hogy többet ne zavarja.

Az Isten a Gépből az avatárok egyik törzshelye volt.

– Mondtam, hogy ne zavarj! – suttogta ingerülten a gyűrűbe, és széles mosolyt villantott a férfira, aki most már kifejezetten kedvetlenül forgatta kezében a poharát.

– Válaszolhattam volna tömörebben is. De gondoltam, részletes információt szeretnél a biológiai folyamatról, amely során a jelenlegi inkarnációd létrejött. Sajnálom, kedvesem. Biztosíthatlak, hogy a testedhez senki nem férhetett hozzá a növesztőtartályban, úgyhogy nem kell attól tartanod, hogy a lélektranszfer közben megerőszakoltak.

A férfi lerakta az üres poharat egy arra lebegő tálcára, és felvett helyette egy gőzölgő drogkelyhet. Mélyet szippantott belőle.

– Jó tudni – mondta Lededje. – Megkérhetlek valamire?

– Igen?

– Hagyj magamra, kérlek.

– Ahogy óhajtod. De hadd adjak egy tanácsot: kérdezd meg a fiatalember nevét.

– Mondom, hagyj magamra!

– Később beszélünk.

A férfi odanyújtotta a drogkelyhet. Lededje jobb kézzel nyúlt volna érte, de a férfi megrázta a fejét, így végül a ballal vette át, és óvatosan az orrához emelte.

A férfi megfogta a kezét. Egy darabig némán figyelte, ahogy a lány aprókat szippant a szürke füstből, aztán se szó, se beszéd lehúzta a terminálgyűrűt az ujjáról, és egy laza mozdulattal áthajította a válla fölött.

– Hé, az az enyém volt! – Lededje hiába kapott a gyűrű után, az messze elrepült, és egy elmélyülten alkoholizáló baráti társaság asztalára pottyant. Senki sem sietett visszaadni neki, valószínűleg észre sem vették. – Ezt miért csináltad?

A férfi vállat vont. – Ehhez volt kedvem.

– És te mindig azt csinálod, amihez kedved támad?

Ismét egy vállvonás. – Általában igen.

– És most hogy fogok kommunikálni a hajóval?

A férfi visszavette a kelyhet Lededje kezéből, és nagyot szippantott belőle. – Mondjuk, kiabálj. Vagy kérj meg egy járókelőt, hogy adja kölcsön a kütyüjét. – Hunyorogva bámult a lányra. – Te nagyon messziről jöhettél.

Lededje hallgatott. Nem tetszett neki, hogy a férfi egyszerűen elhajította a gyűrűjét, mint valami értéktelen kacatot.

Mint később kiderült, új ismerősét Admile-nek hívták. Ő Ledként mutatkozott be neki, a Lededje túl hosszúnak tűnt.

– Egy avatárt keresek – mondta a férfinak.

– Tényleg? Én azt hittem, hogy… szóval érted. Hogy vadászol.

– Mire?

– Szexpartnerre. Mi másra?

– Az is jöhet. De… – Azt akarta mondani, hogy „nem veled”, aztán meggondolta magát. Minek bántsa meg?

– Szóval egy hajóavatárral akarsz szexelni?

– Dehogy! Az két külön dolog.

– Hm. Gyere velem!

Lededje dünnyögött valamit, aztán kelletlenül a férfi nyomába szegődött. Ahogy kilépett a buborékból, mellbe taszította a dumdumm. A klubban hullámzott a tömeg, a vendégek zöme humanoid volt. Nem kis nehézség árán keresztülfurakodták magukat az izzadó lények tengerén, s Lededje-nek nagyon oda kellett figyelnie, nehogy lemaradjon a férfi mögött. A drogfüst csípte a szemét. Egy székekkel körbekerített részen két meztelen, bokájuknál összeláncolt férfi birkózott. Néhány lépéssel arrébb egy nő és egy férfi vívott párbajt borotvaéles jatagánokkal, az arcukat takaró maszkon kívül rajtuk sem volt ruha.

A terem egyik eldugott zugában, töménytelen mennyiségű párna és matrac között csoportszex zajlott. A nézők tapsoltak a tucatnyi résztvevőnek, be-bekiabáltak, tanácsokat osztogattak nekik. Két néző ledobta a ruháját, és lelkesen csatlakozott a társasághoz.

Lededje nem jött zavarba, hiszen látott már orgiát, sőt részt is vett egy-kettőn, még a Sichulton. Veppers egy időben gyakori vendégnek számított az efféle partikon. Ő kevésbé lelkesedett érte; nem mintha szemérmes típus lett volna, hanem mert utálta, ha kényszerítik. Őszintén remélte, hogy újdonsült partnere nem azért hozta ide, hogy csatlakozzanak a mókához. Ebben az új testben az első szexuális együttlétet romantikusabb környezetben képzelte el.

– Ott van – mutatott a tömegbe Admile. – Látod? – Aztán mondott még valamit, de a nagy hangzavarban a lány nem értette, mit.

Megkerülték a párnák közt hancúrozó társaságot, és egy alacsony, köpcös férfi mellett álltak meg, akit bámészkodók hada vett körül. A férfi egy selyem hálóingszerűséget viselt. Kopasz feje búbja izzadságtól fénylett. Lededje megállapította, hogy ő a legkövérebb ember, akivel a hajón eddig találkozott.

Az emberke egy kétszínű zsetont dobált a levegőbe, de az mindig a vörös felére esett. – Ügyesség kérdése – fejtegette a körülötte állóknak. – Csak ügyesség, semmi más! Nézzétek, most zöld lesz. – És a zseton valóban a zöld oldalával felfelé landolt a tenyerén. – Látjátok? Nem csalok. Pontosság, koncentráció, ennyi az egész. Nicsak, Admile! Mondd meg ezeknek a fafejeknek, hogy csak ügyesség kérdése. Nekem nem hiszik el.

– Aztán mi hasznod belőle? – mosolygott a férfi. – Fogadtatok?

– Áh, viccelsz? – A kis ember ismét a levegőbe pöccintette az érmét, és lecsapta: vörös volt.

Admile hümmögött. – Tényleg nem csal – mondta a körülötte állóknak. – Csak ügyes, nagyon ügyes.

– Látjátok? – ragyogott fel a kis ember tekintete, és újra vöröset dobott.

– Már-már boszorkányosan ügyes.

– Elmész te a…! – horkant fel a kis ember, és lecsapta a zsetont. Megint vörös volt.

– Led, ő Jolicci. Jolicci egy avatár. Igaz, barátom?

– Az vagyok. – Vörös. – A hajóm a Fotelkalandor. – Vörös. – Egy különösen nyughatatlan természetű ÁKE. – Vörös. – Szikla osztályú. – Vörös. – És nem csalok. Jolicci sose csal. – Vörös. – Csak ész kell hozzá, és némi mozgáskoordináció… – Vörös. – …hogy mindig a vörös oldal legyen felül. – Vörös. – Minden… – Vörös. – …egyes… – Vörös. – …alkalommal! – Zöld. – Kurva életbe!

A közönség felnevetett. Jolicci képén fanyar mosoly terült szét. Még egyszer, utoljára a magasba dobta a zsetont, figyelte, hogy pörög a levegőben, és kihúzta a hálóinge zsebét. A zseton egyenesen belepottyant. A bámészkodók szétszéledtek. Jolicci szuszogva elővarázsolt egy zsebkendőt, és megtörölte izzadt arcát.

– Örvendek a szerencsének, Led – biccentett oda neki, aztán tetőtől talpig végigmérte. Amikor Lededje az estére készült, először konzervatív öltözéket választott, aztán meggondolta magát, és egy kivágott, testhez álló miniruhát vett fel. Rettentően élvezte, hogy megszabadult Veppers tetoválásaitól. Jolicci a fejét ingatta. – Ilyen furcsa madárral, mint te, még sosem találkoztam. Nem vagy benne az archívumomban – mutatott a fejére. – Elnézést, meg kell kérdeznem a jobbik felemet. Áh, szóval így fest egy sichulti?

– Igen.

– Le akar feküdni egy avatárral – kotyogott közbe Admile.

Jolicci csodálkozva bámult a lányra. – Komolyan?

– Nem. Egy renegát hajót keresek.

– Egy renegát hajót? – Az avatár még jobban elcsodálkozott.

– Egy olyat, ami… Nem is tudom.

– Nem is tudod?

Lededje-t mindig bosszantották az okoskodók, akik abban lelik örömüket, hogy folyton az ember szavait visszhangozzák. – Ismersz ilyet? – kérdezte.

– Nem is egyet. De mit akarsz te egy renegát hajótól?

– Meg akarom kérni, hogy vigyen haza. A házigazdánk ajánlott nekem valakit, de én nem akarok vele menni. Nekem olyan hajó kell, amelyik nem fél megszegni a szabályokat.

Jolicci hunyorgott, mintha szemen köpték volna.

*

Lededje épp a helynökségről szóló hírösszefoglalókat és ismeretterjesztő anyagokat böngészte, amikor az RH hívta. – Találtam neked egy hajót – duruzsolta a semleges hang.

– Remek, köszönöm.

A kivetítőn egy kultúrabeli űrhajó modellje jelent meg, kitakarva azt a cikket, amit a lány éppen olvasott. Úgy nézett ki, mint egy oldalára dőlt, ormótlan felhőkarcoló. – A neve: A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén van.

– Hű.

– Sose törődj a nevével. A lényeg az, hogy jó irányba tart, és beleegyezett, hogy felvegyen a fedélzetére. Holnap délután indul az ötös dokkból.

– És elvisz egészen a Sichultig?

– Majdnem. A Bohme-on fog kirakni, ami egy transzferállomás a helynökség határán. Mire odaérsz, megszervezem, hogy valaki átvigyen a Sichultra.

– Az sok pénzbe fog kerülni.

– Ne aggódj emiatt, én mindent elintézek. Akarsz beszélni vele? Egyeztethetnétek az indulási időpontot.

– Az jó lenne.

A lány váltott pár szót A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén vannal. A hajó kedves volt és előzékeny, de Lededje az első néhány mondat után tudta, hogy nem ő az igazi. Az RH-nak is megköszönte a segítségét, aztán csak ült a villódzó képernyő előtt, és gondolkodott.

Elhatározta, hogy beleássa magát a témába. Felkutatta a leglátogatottabb fórumokat, ahol a kultúrabeli űrhajókkal foglalkoztak. Az itteni hajókat nem sorszám alapján különböztették meg egymástól, mint a Sichulton, hanem a neveik szerint. És micsoda neveik voltak, te jó ég! Mint égen a csillag, annyian járták a galaxist, és bárki szabadon hozzáférhetett a menetrendjükhöz meg a hajónaplójukhoz. Még rajongói klubjaik is voltak, némelyiknek több is. Tejutat lehetett volna rekeszteni a különböző hajótípusok jellegzetességeit taglaló szakirodalommal, meg a nagyobb, más hajókat gyártó hajókról szóló leírásokkal. Lededje egészen beleszédült az információáradatba. Kezdte megérteni, miért fordul boldog-boldogtalan a legközelebbi MI-hez vagy elméhez, ha valamit tudni szeretne. Ha valaki önerőből akart eligazodni az adattengerben, alaposan fel kellett kötnie a nadrágját.

Talán neki is így kellene tennie; alkalmazkodni a helyi szokásokhoz. A Sichulton kétszer is meggondolná, kit keressen a problémájával, de itt mindenki azt mond és tesz, amit akar. Sebaj, akkor is az a legjobb, ha saját maga néz utána a dolgoknak.

A végére egészen belejött a keresgélésbe. A nyilvános adatbázisok a Sichulton is hasonló módon működtek, és az itteni rendszert már akkor kipróbálta, amikor az új testére várt az RH virtuális világában, és valamivel el kellett ütnie az időt.

Viszonylag könnyen meg lehetett állapítani, mennyire intelligens a program vagy gép, amelyikkel éppen kommunikált az ember. A kivetítőn egy oldalpanel mutatta, hogy egyszerű algoritmussal van-e dolga, a három szintbe sorolható MI-k valamelyikével, egy független, külső entitással, vagy közvetlenül az RH magszemélyiségétől kapja-e az adott információt. Amikor az Isten a Gépbőlről próbált információt keresni, a panel jelezte, hogy közvetlenül Sententiával beszél.

Lededje megkért egy alapszintű MI-t, hogy ajánljon neki hajókkal kapcsolatos fórumokat. Talált is egy érdekeset, amelyet egy rajongói kör üzemeltetett, és amely az Ép észen innen, őrületen túlról és a Számítok rámról is korrektnek tűnő elemzést adott. Rákeresett A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén vanra, és pontosan azt találta, amire számított: a fórumozók szerint a hajó egy unalmas, végletekig konzervatív alak. Állítólag az utóbbi időben igyekszik izgalmasabb, kihívásokkal teli feladatokat elvállalni, mert be akar kerülni az RK-ba. Persze esélye sincs rá.

Lededje lekérte azoknak a hajóknak a listáját, amelyek az RH fedélzetén tartózkodnak. Több mint tízezer név futott le a képernyőn, volt köztük pár kisebb RH, amelyek szintén tele voltak hajókkal. A lista folyamatosan frissült, a számláló utolsó jegye másodpercenként változott, ahogy újabb járművek érkeztek és indultak el. Lededje hitetlenkedve csóválta a fejét; négy RH gyártás alatt, a teljes befogadó kapacitás kihasználtsága 50%…

Nem akarta felhívni magára a figyelmet a kutakodásával. Miután észrevette, hogy a bonyolultabb kérdésekre magasabb szintű entitások válaszolnak, a nyílt kérdezősködés helyett kerülőutakat választott, hogy kinyerje a rendszerből a kívánt információkat. Addig-addig ügyeskedett, míg végül sikerült reputációjuk alapján sorba rendeznie a fedélzeten tartózkodó űrjárműveket.

Többségük formális vagy informális kapcsolatban állt egy bizonyos titokzatos szervezettel, amelyet Rendkívüli Körülményeknek neveztek. Ők nem hozták nyilvánosságra az útiterveiket, és meglepően kevés információt lehetett találni róluk az infóhálón. Már megint az RK, gondolta Lededje. Bárkik is legyenek, a jelek szerint ők képviselik azt a vállalkozó szellemet, amire szüksége van.

Rákeresett a Rendkívüli Körülményekre. Katonai hírszerzés, kémkedés, külpolitikai manipuláció, piszkos trükkök; úgy vélte, ez ígéretesen hangzik. Az RK a Kultúra kedvenc gumicsontja volt, számtalan hírforrás és vitaműsor foglalkozott a tevékenységével, és a hozzászólók többsége meglehetősen kritikus hangot ütött meg. Lededje végigböngészte egy RK-ellenes fórum hozzászólásait, és eltűnődött, vajon a Sichulton mit csinálnának azokkal, akik ilyen nyíltan bírálják az államszervezetet. Valószínűleg bekasztliznák őket, és a családjuk soha többé nem hallana felőlük.

A fél tucat hajó közül, amelyik fennmaradt a rostán, egyikkel sem tudott kapcsolatba lépni. Jobb híján üzenetet hagyott nekik, aztán elindult a drogbárba.

*

– Ott lesz, balra. Most egyenesen, igen… Rögtön az asztal mellett – recsegte a géphang a gyűrűből. – Ő az, igen. A fiatal hölgy, aki a két úriemberrel beszélget.

Egy nő lépett oda hozzájuk. Apró, ezüstösen csillogó tárgyat tartott a kezében, és Lededje orra alá dugta. – Ez a micsoda folyton szövegel. Még a hangbuborékban is hallani.

– Igen, ő az – közölte a gyűrű. – Köszönöm.

Admile elhessegetett egy füstpamacsot, és kíváncsian a gyűrűre sandított. Aztán a lányhoz fordult, és megkérdezte: – Akarod, hogy megint eldobjam? Még messzebbre?

– Eszedbe ne jusson! – húzta fel az orrát bosszúsan Lededje, és elvette a gyűrűt. – Köszönöm… – kezdte volna, de a nő sarkon fordult, és határozott léptekkel távozott.

– Minden jó, ha a vége jó – duruzsolta a hajó érzelemmentes hangja.

– Na igen.

– Kedvem támadt hullámlovagolni – jelentette ki Jolicci. – Nem jöttök?

Admile megrázta a fejét.

– Remek ötlet, én veled tartok – mondta Lededje, azzal Admile ujjára húzta a gyűrűt. – Még találkozunk.

*

A hullámlovaglás abból állt, hogy az ember rávetette magát egy szinte függőleges, enyhén görbülő vízfelületre, és csúszás közben háton, hason vagy fenéken próbált egyensúlyozni. A gyakorlottabbak állva is próbálkozhattak. A tágas, galériás hullámcsarnok vidám kiabálástól visszhangzott. A legtöbben meztelenül dobták magukat a vízbe, a szégyenlősebbek fürdőruhában. Jolicci az utóbbi táborhoz tartozott; feszes fürdőnadrágban billegett, folyvást nekisodródva a többieknek. A legegyszerűbb pozitúrában, háton sem tudta magát irányítani, és kézzel-lábbal kapálózva evezett.

Lededje hamar ráérzett a lovaglás lényegre, legalábbis ülve és fekve. Épp a háton való manőverezést próbálta tökélyre fejleszteni, amikor az esetlenül pörgő-forgó avatár nagy nehezen odaevickélt mellé, és elkapta a bokáját, hogy folytassák az imént félbeszakadt beszélgetést.

– Szóval egy hajót keresel, de nem árulod el az úti célod, sem azt, hogy pontosan mit akarsz csinálni. És semmiképpen sem akarsz azzal a hajóval menni, amit az RH javasolt. Jól értem?

– Lényegében igen – bólintott a lány. – Olyasvalakit keresek, aki kapcsolatban áll az RK-val.

Egy kósza hullám Jolicci arcába csapta a vizet, mire köpködni és harákolni kezdett. – Bi… biztos? – kérdezte, mikor végre levegőhöz jutott. Megtörölte az arcát, és igyekezett kiegyensúlyozni magát. – Érdekes elképzelés.

– Te nem az RK-nak dolgozol véletlenül? – kérdezte Lededje. Jolicci a Fotelkalandort említette, és erre a névre nem emlékezett, de elképzelhetőnek tartotta, hogy egy hajónak több neve is van, vagy időnként megváltoztatják az elnevezésüket, ahogy a helyzet megkívánja.

– Nem – felelte az avatár. – Én egy szimpla ÁKE vagyok, és átlagos Kontakt-ügyeket intézek. Semmi közöm az RK-hoz, becsszóra. – Lededje nem tudta eldönteni, hogy kacsintott, vagy csak víz ment a szemébe. – Ennyire fontos neked, hogy kapcsolatba kerülj az RK-val?

– Igen.

Jolicci sóhajtott, és fejével a part felé intett. – Nem megy ez nekem. Elég volt. Próbáljuk ki inkább a csúszdákat!

*

– Mi ez a hely? – kérdezte Lededje. Egy szőnyeggel borított, széles folyosón álltak, amelyről öt fémajtó nyílt, egymástól szabályos távolságban. Jolicci válasz helyett belökte a középsőt és kitámasztotta a lábával. Üresen kongó, sötét tér tátongott mögötte, valahonnan a magasból fémkábelek lógtak alá. Lentről morajlás hallatszott, és néha mintha megmozdult volna valami a sötétben. Lededje arcát huzat és fémes, olajos szag csapta meg.

Magában azon tűnődött, hogy a hajónak vajon melyik részén lehetnek. Sokáig száguldottak egy utazócsövön, aztán végiggyalogoltak jó pár termen és folyosón, és közben mintha időutazást tettek volna: a modern környezetet egy elfeledett, régimódi világ váltotta fel.

– Ez egy térinstalláció. Egy egykori liftakna korhű másolata – felelte az avatár. – Nálatok nincs ilyen?

– Liftjeink, azok vannak – felelte a lány, és az ajtó szélébe kapaszkodva lenézett a mélységbe. – De liftaknában még sosem jártam. – Alig egy méterrel lejjebb egy fülke teteje derengett. Fent a kábelek vége a sötétbe veszett.

– Ugorj le oda! De óvatosan, itt nincs biztonsági háló. Addig én tartom az ajtót.

Lededje ráugrott a fülkére. Jolicci követte, mire a kábelek panaszosan megnyikordultak. A fémkasztni vészesen megingott. A fejük fölött sziszegve bezárult az ajtó, s a fülke egy rándulással megindult fölfelé. Lededje megkapaszkodott az olajos kábelben, és körülnézett. A tágas aknában tíz fülke közlekedett. Ahogy gyorsítottak, a huzat belekapott a lány hajába, és zászlóként lebegtette az avatár hálóingét. Sorra suhantak el mellettük a csukott ajtók, egyik a másik után, túl gyorsan ahhoz, hogy számolni lehessen. Lededje kilesett a fülke pereme fölött, és kíváncsian fürkészte a lenti sötétet.

Jolicci épp időben rántotta vissza. Majdnem lefejezte a fentről érkező lift.

A fülke hangtalanul húzott el mellettük, erős légörvényt kavarva. – Megmondtam, Led: itt nincs biztonsági háló. Minden valódi, a veszélyeket és kockázatokat is beleértve. A fülkéken nincsenek szenzorok, úgyhogy simán szétpasszíroznak, ha az útjukba kerülsz. És antigravitációs mező sincs alattunk, ha netán lezuhannál. Itt csak magadra számíthatsz. Ugye van biztonsági mentésed?

– Úgy érted, az emlékeimről? – Az avatár sokatmondóan hallgatott. Lededje arra gondolt, talán jobb is, hogy a sötétben nem látja az arckifejezését. – Nem, nincsen mentésem. Alig egy napja másztam ki a tenyésztartályból.

A fülke lassulni kezdett. Jolicci felnézett, és a sötétséget kémlelte. – Na jó! Most jön az igazi móka. Készen állsz?

– Mire? – kérdezte a lány gyanakodva.

– Állj ide mellém, és csak akkor ugorj, ha szólok. Egy másodperccel sem előbb, érted? De először engedd el azt a kábelt!

Lededje engedelmesen az avatár mellé araszolt, egészen ki, a fülke peremére, és követte a tekintetét. Odafentről egy újabb lift közeledett szédítő sebességgel. Az aknába távoli hangok szűrődtek be valahonnan alulról, és visszhangot vertek a falakon. – Vigyázz, kész… – vezényelt Jolicci.

– Megfoghatom a kezedet?

– Eszedbe ne jusson! – vágta rá az avatár. – Figyelj, mindjárt…

Ekkor a fülke egy zökkenéssel megállt. A másik lift odaért melléjük.

– Most! – üvöltötte Jolicci, és elrugaszkodott. Lededje utána ugrott, de a fülke olyan gyorsan ereszkedett, hogy elszámította magát. Rázuhant a tetejére, és ha Jolicci nem kapja el, nekitántorodik a kábelnek. Rémülten lihegett. Remegő térddel, görcsösen kapaszkodott az avatár karjába. A fülke, amiről átugrottak, eltűnt a homályban sok emelettel fölöttük, és nemsokára az ő liftjük is lassítani kezdett.

– Tyűh, ez… – kezdte Lededje, aztán csak a fejét ingatta némán. Az ujjai fekete nyomot hagytak az avatár köntösén. – …izgalmas volt! Gyakran jársz ide?

– Most vagyok itt először. De régóta ki akartam próbálni.

Lededje-t valósággal leforrázta a válasz. Azt hitte, tapasztalt kísérővel van dolga, aki mellett biztonságban érezheti magát.

A lift megállt, a remegéséből érezni lehetett, hogy nyílik az ajtaja. A peremét vakító fénycsík rajzolta körbe, megvilágítva Jolicci ábrázatát. Arckifejezését látva Lededje-t különös, baljós érzés kerítette hatalmába.

– Szóval az RK-val kapcsolatban… – kezdte az avatár, és tett egy lépést a lány felé.

– Igen? – Lededje lassan hátrálni kezdett, de megbotlott a tető egyik merevítőjében. Hátrapillantott; az akna túlsó oldalán közlekedő lift, amely háttal volt nekik, gyorsan közeledett, de a szomszédos liftekkel ellentétben jó két méter választotta el tőlük.

Jolicci a fülkére mutatott. – Gondolod, hogy sikerülne? Ne feledd, itt nincs háló. És kamerák sincsenek. – Megragadta a lány ruháját, és a lift pereme felé húzta. – Na, mit gondolsz? Megpróbáljuk?

– Nem – vágta rá a lány dühösen. – És jobb lenne, ha elengednél.

A férfi ekkor hirtelen elkapta a könyökét és kilógatta a mélység fölé. Lededje kétségbeesetten próbálta megvetni a lábát a fülke peremében, de hiába. – Még mindig azt akarod, hogy elengedjelek?

– Ne! – kiabálta, két kézzel csimpaszkodva az avatár karjába. – Fogj erősen!

Az avatár visszarántotta, de nem engedte beljebb lépni a peremnél. – Ha nálad lenne a kis ékszered, a hajó valószínűleg meghallaná a halálsikolyodat. Talán lenne ideje egy őrdrónt küldeni, mielőtt szétkenődsz az akna fenekén.

– Ne csináld ezt! – könyörgött a lány. – Halálra rémítesz…

Jolicci magához húzta. – Mindenki azt hiszi, hogy az RK olyan fantasztikus és izgalmas. – Az ágyékát a lány combjához dörzsölte. – Csupa móka és kacagás, zéró kockázat. Téged is beetettek ezzel a maszlaggal, mi? Elolvastál pár elemzést, meghallgattad az önjelölt szakértők hablatyolását, és azt hiszed, már mindent tudsz, igaz?

– Én csak arra gondoltam, hogy…

– Félsz? – mordult rá az avatár.

– Szerintem ez…

– Pedig biztonságban vagy, nincs mitől tartanod. – Jolicci arcán kaján vigyor terült szét. – Én egy illemtudó, ártalmatlan ÁKE vagyok, a világért se hajítanálak bele egy ódon liftaknába.

– Szerintem zárjuk le a témát.

Jolicci egy rántással behúzta a lányt, és elengedte a karját. A lift egy zökkenéssel megindult lefelé. – Ahogy mondtam, Y’breq kisasszony, én jó fiú vagyok.

– Nem emlékszem, hogy elárultam volna a vezetéknevemet.

– Remek megfigyelés. Szerencsére én azok közé tartozom, akik megmentik az embereket, nem pedig azok közé, akik meggyilkolják. Hiába áll az RK a jó oldalon, az ügynökei nem angyalok. Hogy egy plasztikus hasonlattal éljek: aki sikítva zuhan lefelé a metaforikus liftaknában, azt nem vigasztalja, hogy a közjó érdekében lökték bele.

– Értem – mondta Lededje hűvösen. – Merre találom a kijáratot? Azt hiszem, most visszamennék a szobámba.

Az avatár sóhajtott.

– A makacsság nem mindig erény – jegyezte meg. – Rendben van, elviszlek az RK-hoz. De ha rosszul sülnek el a dolgok, ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek.

*

– Az Alvókat más néven magnak is nevezik – magyarázta a Bódhiszattva Yime Nsokyinak. – Nem hallott róluk?

Bármennyire berzenkedett ellene, néha jól jött volna egy idegmíder. Egyszerűen és gyorsan hozzáférhetne a kívánt adatokhoz, akár komplett statisztikákat, elemzéseket készíthetne egy szempillantás alatt, és nem kellene végighallgatnia egy hosszú és unalmas magyarázatot. Bár a hajó elméje rögvest tudomást szerezne róla, ha a hálót használná, hiszen a fedélzeten tartózkodó valamennyi ember és MI adatforgalma rajta keresztül bonyolódik.

– Nem – felelte Yime, és összefonta a karját. – Mit érdemes róluk tudni?

– Csupa különc. A legtöbbjük RH osztályú, a fedélzetükön nincs legénység, csupán néhány kisebb hajó és drón – magyarázta a Bódhiszattva. – Teljesen kivonják magukat a Kultúra kommunikációs áramából, nem közlik a pozíciójukat, csupán sodródnak az űrben, egyfajta tetszhalott állapotban. Semmit sem csinálnak, csak hallgatóznak.

– Hallgatóznak?

– Figyelik a körzetükben működő információs csatornákat, amelyek a galaktikus közösség, azon belül is elsősorban a Kultúra aktuális eseményeiről tudósítanak.

– A hírcsatornákat?

– Így is mondhatjuk, igen. Számukra ideális ez a fajta egyirányú kommunikáció, mert nem kell kapcsolatba lépniük a külvilággal, mégis képben maradnak.

– Hányan vannak?

– Jó kérdés. Az átlagember nem igazán érti, mi a különbség egy Alvó és egy ideiglenesen remetelétbe vonult, hétköznapi RH között. Az előbbiek persze semmit sem tesznek, hogy tisztázzák a félreértést. Egy átlagos kultúrabeli hajóval többször is előfordul pályafutása során, hogy néhány évre megszakítja a kapcsolatot a külvilággal, és az univerzum kevésbé frekventált területeire húzódik vissza. A többségük ez idő alatt semmilyen hírt nem ad magáról. Ami az Alvókat illeti: nos, róluk még kevesebbet hallani. Kérdésére válaszolva, nem tudjuk pontosan, hányan lehetnek. Egyesek szerint mindössze tucatnyian, mások szerint a számuk a három-négyszázat is meghaladhatja.

– És miért csinálják ezt? Úgy értem, van valami céljuk, vagy ez csak afféle… hobbi?

– Ők a mi kollektív személyiséglenyomatunk. Ha valami szerencsétlenség folytán a Kultúra megsemmisülne, akkor az Alvók révén a magból kifejlődhetne egy új, második Kultúra. Joggal kérdezhetnénk persze, hogy egy kataklizma után lenne-e mit benépesíteni, de matematikailag megvan az esélye, hogy az új szerveződés életképesebbnek bizonyul, mint az eredeti volt.

– Én azt hittem, hogy a Kontakt a mi kollektív személyiséglenyomatunk – mondta Yime elgondolkodva. A Kultúra szeretett azzal dicsekedni, hogy minden egyes RH-ja a Kultúrát képviseli a maga teljességében és komplexitásában, mivel ők mindazon tudással rendelkeznek, amit az anyacivilizáció évezredek alatt felhalmozott, és elő tudnak állítani bármilyen gépet vagy objektumot. A fedélzetükön tartózkodó emberek és drónok pedig a lakosság reprezentatív mintáját adják, erre a hajók puszta mérete a garancia.

A Kultúra kínosan ügyelt rá, hogy egyenletes eloszlásban képviseltesse magát a galaxisban, és ne alakuljanak ki központjai. Ez a fajta széttagoltság stratégiailag sebezhetővé tette ugyan, másrészt viszont megóvta a teljes megsemmisüléstől, legalábbis elméletileg. Több százezres flottájának minden egyes egysége külön-külön is képes volt rá, hogy szükség esetén újjáépítse a Kultúrát a semmiből, és ez elég biztosítékot jelentett, hogy ne pusztuljon ki az egész civilizáció. Yime legalábbis így hitte.

Ezek szerint nem mindenki ilyen optimista.

– A Kontakt a második biztonsági mentés – mondta a Bódhiszattva.

– És mi az első?

– Az orbitálok. Meg a többi élőhely: a bolygók és aszteroidák.

– És ha minden kötél szakad, akkor jönnek az Alvók.

– Pontosan. Már amennyiben helytállóak az információink.

Vagyis senki sem tudja, mit csinálnak az Alvók valójában, fordította le magában Yime a hajó homályos szavait, de nem forszírozta tovább a témát. Ha egy MI ködösíteni akar, akkor a jóisten sem fog belőle egyenes választ kicsikarni.

– Egyszóval csak lebegnek a világűrben, és archiválnak. Körülbelül azért lehet sejteni, merre lehetnek?

– A csillagködökben, az interstelláris űrben, a galaxis külső peremén, vagy azon is túl; mint említettem, senki nem tudja. Csak annyit tudunk, hogy ott vannak és figyelnek.

– És teszik a semmit.

– Tökéletesen passzívak.

– Csak ülnek ölbe tett kézzel, és várják a világvégét? De hát egy efféle kataklizmát ők sem élnének túl. Ha pedig belső válság züllesztené szét a Kultúrát, akkor az őket is megfertőzné, nem igaz?

– Valóban, ha így nézzük, a stratégiájuk elég gyenge lábakon áll – ismerte be a hajó. – De ez nem tántorítja el őket. Az optimisták szerint a legsúlyosabb helyzetben is van remény. Másoknak a tudat, hogy az Alvók mindent hallanak és feljegyeznek, megnyugvást és biztonságérzetet ad.

– De az átlag kultúrabeli sosem hall felőlük – vetette ellen Yime. – Hogyan adhatna valami reményt és biztonságérzetet, ha az ember nem is tud róla?

– Ez a legszebb az egészben. Akinek fontos, az beleássa magát a témába, és közben gondosan ügyel rá, nehogy az információ túl nagy publicitást kapjon, sőt, egyes esetekben el is rejti a többiek elől. Az átlagember pedig boldogan éli az életét, és eszébe sem jut aggódni.

Yime kétkedve ingatta a fejét. – Nem olyan könnyű elrejteni az információt a hálón.

Tény, hogy a diszkréció sosem tartozott a Kultúra erősségei közé, előbb-utóbb a legnagyobb horderejű titkok is kiszivárogtak. Adatbiztonság terén a fejletlenebb társadalmak is orrhosszal verték a Kultúrát, amely nem szégyellte ezt a gyengeségét, sőt, kimondottan büszke volt rá. Ez persze nem jelentette azt, hogy a Kontakt, pláne az RK ne őrizte volna féltve a titkait, de általában ezekre is fény derült – egy idő után.

– Vannak róluk kósza információtöredékek itt-ott az adathálón, de az átlagpolgárt nem érdekli annyira a téma, hogy komoly időt és energiát szánjon a kutakodásra. A… projekt jellege miatt, már ha lehet ezt a szót használni, az adatok hitelességét sem cáfolni, sem megerősíteni nem lehet.

– És ez a projekt az Alvók magánkezdeményezése? Nem áll mögöttük semmilyen hivatalos szerv?

– Nem. Tudtommal egyetlen Kontakt-ügyosztály vagy -bizottság sem tűzte soha napirendre a kérdést.

Yime a homlokát ráncolta. A diplomatikus, „nesze semmi fogd meg jól” típusú válasz azt jelentette, hogy a hajó a maga részéről lezártnak tekinti a témát.

Érdekes.

– Szóval, összefoglalva: a Számítok rám feltehetőleg a Tükör a tükörben nevű RH fedélzetén van. Utóbbi egy Alvó, és mint ilyen, jelenleg elérhetetlen.

– Lényegében igen.

– Továbbá a Számítok rámnak valószínűleg a rendelkezésére áll egy részletes, 3D-s lenyomata Lededje Y’breqről. Nem lehet, hogy készített róla másolatot? Könnyebben megtalálnánk…

– Nem valószínű. Egy régebbi fotómodelljétől úgy tudjuk, hogy a lenyomatokból csak egyetlen példányt készít, nincsenek biztonsági mentések. És az illetőn kívül, akit a felvétel ábrázol, senki másnak nem mutatja meg. Eddig még sosem szegte meg a szavát.

– Értem. Folytatva tehát: az Exitus szakértői szerint Y’breq, miután új testet szerzett magának, megpróbálja megszerezni a tíz évvel ezelőtt róla készült felvételt?

– Ez a lehetőség sem zárható ki.

– És nem tudjuk, hol keressük a Tükör a tükörbent.

– Nos, ez ebben a formában nem teljesen igaz. Nemrég ugyanis sikerült kapcsolatba lépnünk a hajó avatárjával.

– Nocsak.

– A Tükör a tükörben különcnek számít az Alvók között, legalábbis olyan szempontból, hogy legénység is tartózkodik a fedélzetén. A maroknyi ember és drón szigorú elszigeteltségben él a hajóval együtt. Az efféle remetelét komoly elszántságot követel a közösség tagjaitól, hiszen sokszor évtizedeket töltenek együtt. Minimális fluktuáció azonban így is van. A Tükör a tükörben időnként találkozik más hajókkal, hogy a legénység tagjai átszállhassanak. A randevúk három helyszínen zajlanak, nagyjából kiszámítható menetrend szerint. A következő éppen tizennyolc nap múlva esedékes, a Semsarin-ködben. Úgy tudjuk, hogy Y’breq kisasszony egyenesen oda tart. Ha el akarjuk csípni, igyekeznünk kell.

– Tehát Y’breq tud a találkozóról?

– Valószínűleg.

– És már útnak is indult?

– Értesüléseink szerint igen.

– Hm. – Yime a homlokát ráncolta.

– Sajnos egyelőre nem szolgálhatok több információval, Nsokyi kisasszony. Mihelyt odaérünk, tájékoztatni fogom.

– Értem.

– Vállalja a küldetést?

Yime bólintott. – Mikor indulunk?

A Huligán osztályú hadihajó képe semmivé foszlott, és ismét felragyogtak a csillagok, mintha a terem fala láthatatlanná vált volna. Az apró pöttyök lassan mozgásba lendültek.

– Most, azonnal – felelte a Bódhiszattva.

*

A füstös késdobálóban nem voltak lámpák, a villódzó, bizonytalan világítást a képernyők és holovetítők szolgáltatták. A falak repedéseiből cseppfolyós ólomötvözet szivárgott, az izzó fémerek mindent narancsvörösre festettek.

A levegő forrón hullámzott, az asztalok között fojtogató, kesernyés szag terjengett.

– Az ólom amfoter anyag – jegyezte meg Jolicci, mintha ez mindent megmagyarázna.

Szerencséjük volt, hogy beengedték őket. A lokál az RH egyik oldaldokkjában volt, egy tömzsi, ütött-kopott csillagjáró fedélzetén. Érkeztükkor a hajó nyersen az értésükre adta, hogy ez egy magánklub, ahová csak meghívóval lehet belépni. Joliccinek minden diplomáciai tudományát latba kellett vetnie, hogy meggyőzze az ellenkezőjéről.

*

– A nevem Jolicci. A Fotelkalandor avatárja vagyok – közölte az ökölnyi, fürge drónnal, amely a belső zsilipnél fogadta őket. – Szerintem magadtól is kitalálod, kihez jöttünk. Megtennéd, hogy szólsz neki?

– Itt várjatok – csipogta a fémdoboz, azzal elsuhant. Nyomában becsukódott a zsilip ajtaja.

A hajót Para Szolvenciának hívták. Alig száz méter hosszú lehetett, és a dokkban még két-három kisebb jármű elfért volna mellette. Úgy látszik, a méret a hajók és hangárok tekintetében relatív, gondolta Lededje.

A kis drón után nézett, és türelmetlenül felsóhajtott. Nem szokott hozzá, hogy megvárassák. Ha Veppersszel ment valahová, akár étterembe, akár valamelyik felkapott klubba, mindig akadt egy szabad asztal. Igazából az sem számított, Veppersé-e a kóceráj, mindenütt tárt karokkal fogadták őket. A sors fintora, hogy éppen az egyenlőséget fennen hirdető Kultúrában kellett megtapasztalnia, milyen érzés sorban állni egy szórakozóhely előtt, bebocsátásra várva.

A zsilip újra kinyílt, és besüvített rajta a kis drón. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy nekikoppan a fémfalnak, de az utolsó pillanatban sikerült lefékeznie, és puhán lebegve megállt előttük.

Egy ideig csak lebegett, aztán félreállt az útjukból.

– Köszönjük – biccentett Jolicci. Karon ragadta Lededje-t, és beléptek az ajtón.

Egy raktárszerű, gyéren megvilágított hangárba érkeztek, a Para Szolvencia gyomrába. – Faruk elég furcsa fickó – kezdte halkan. – Vagy csaj; nem tudom, éppen melyik. Mindegy, lényeg, hogy légy hozzá őszinte. Még avatármértékkel mérve is túlságosan intuitív.

– Nem tudod, hogy a barátod férfi-e vagy nő?

– Régen nem találkoztunk. Az Erkölcsi hulla rendszeresen cserélgeti az avatárjait.

– Mi ez a hely egyáltalán?

Jolicci zavartan a lányra sandított. – Egy militáris pornóklub. Sajnálom!

Lededje-nek tucatnyi kérdése lett volna, de ebben a pillanatban egy újabb drón röppent eléjük, és finoman, ámde határozottan beterelte őket a bárba.

*

– Faruk, hadd mutassam be neked Lededje Y’breqet – mondta Jolicci. A megszólított férfi a terem közepén ült, egy nagyobb asztaltársaság közepén.

Lededje úgy érezte, mintha egy alvilági összejövetel közepébe csöppent volna. Az asztalokon drogtálak, üvegpoharak, jégpipák és üres tányérok hevertek szanaszét. A boxok közepén háromdimenziós, véres csatajeleneteket ábrázoló holoképek vibráltak a levegőben. Először azt hitte, hogy szimulációk, de néhány különösen gusztustalan jelenet után rájött, hogy tévedett; a felvételek valódi eseményeket ábrázoltak.

A vendégek elhallgattak és kíváncsian méregették a jövevényeket. A férfit, akit Jolicci megszólított, maroknyi lény vette körül, akik saját pánhumán fajtájuk válogatott alfa-hímjei lehettek, még ha a felületes szemlélő nem is találta volna őket különösebben izmosnak vagy jóképűnek.

Faruk felállt. Sötét, pupillátlan szemével és kiugró, csontos szemöldökével úgy festett, mint egy ragadozó. Orra lapos volt, vonásait sebhelyek szabdalták. Sovány, hosszú végtagjaival kimondottan magasnak tűnt. Beesett arcát és lötyögő bőrét elnézve Lededje úgy tippelte, hogy nemrég fogyókúrázhatott. Szűk, fekete nadrágot viselt és testhez simuló inget. A nyakában, egy meglazított nyakpánton vérvörös ékkő ragyogott.

Kimérten kezet szorított velük. Az ujjaiban mintha több lett volna az ízület, mint egy átlagos emberi kézben, az érintése forró volt, mégis száraz, mint a papír. Lededje észrevette, hogy két ujját piszkos ronggyal körbetekert sín fogja össze. A szorításra a keze megrándult, de a tekintete rezzenéstelen maradt, mintha az inger nem jutott volna el a tudatáig. Hűvös közönnyel bámulta a lányt.

– Jó estét – próbálkozott Lededje a kapcsolatfelvétellel.

Faruk kurtán biccentett, és a szomszédos székekre mutatott. – Wheloube, Emmis – harákolta. A hangja is száraz volt, de a tenyerével ellentétben hideg. – Adjátok át a helyet a vendégeinknek.

A két hím már nyitotta volna a száját, aztán valamiért mégsem tették. Kelletlenül feltápászkodtak, és emelt fővel, sértett arckifejezéssel távoztak. Faruk intett, mire a holoképernyő, amely egy ősrégi és különösen véres lovassági rohamot mutatott éppen, elsötétült.

– Minek köszönhetem a megtisztelő látogatást? – fordult Jolicci felé. – Még mindig unalmas az élet a Kontaktnál?

– Egyre unalmasabb. És ti? Minden este vérben fürdötök?

Faruk elvigyorodott. – Szügyig!

Egy aranyszínű, vékony rúd hevert a tányérja mellett. Lededje először azt hitte, hogy valamiféle vízipipa szipkája, de nem csatlakozott hozzá semmilyen cső, és amikor Faruk az ajkához emelte és megszívta, a vége recsegve-pattogva felizzott és szemmel láthatóan rövidebb lett. Parázsló végéből ezüstszürke füstpamacs gomolygott elő.

Az avatár észrevette, hogy figyeli, és felé nyújtotta a csikket. – Erős hallucinogén, a jó öreg Sudalle-ból. Nartak. A hatása hasonló a Fekete Selyeméhez, csak durvább. Csúnya másnaposságot okoz.

Lededje megrázta a fejét. – Mi az a fekete selyem? – kérdezte.

– Y’breq kisasszonynak nincsenek drogmirigyei – magyarázta Jolicci.

– Nocsak! – horkant fel megvetően Faruk. – Mazochista vagy, angyalom? Vagy alantas dolognak tartod a kábítószert, és úgy gondolod, erkölcsileg fölötte állsz a narkósoknak?

– Egyik sem – felelte a lány. – Idegen vagyok errefelé. Méghozzá halott idegen, vadonatúj testben. – Titkon remélte, hogy sikerül valamiféle hatást gyakorolnia a férfira, vagy legalább felébresztenie a kíváncsiságát, de nem jött be a számítása. Talán másképp kellett volna fogalmaznia. Lehet, hogy mégsem beszél olyan jól marainül, mint gondolta?

Faruk Joliccire pillantott. – Úgy hallom, a hölgy fuvart keres.

– Így van – bólintott amaz.

Miközben Faruk gesztikulált, az ujjai között tartott csőből folyamatosan gomolygott a sűrű füst. – Egyvalamit nem értek, drága kolléga. Taxinak nézek én ki? Vagy sétahajónak, hm? Áruld el, kérlek!

Jolicci megcsóválta a fejét. – A lényeget még nem tudod. Átadom a szót, Lededje, te jössz.

– Haza szeretnék jutni a… – kezdte volna Lededje.

– Mondom én, hogy taxit keres. Folytasd csak, kislány, ne zavartasd magad. Alig várom, hogy a mondandód átlépjen a bosszantóan banális kategóriából a borzongatóan izgalmas kihívás szintjére.

– Meg akarok ölni valakit.

– No, ez kezdetnek nem rossz. Csakhogy ehhez egy sima taxi is elég volna, nem igaz? Hacsak nem olyan vastag az illető bőre, hogy hadihajóval kell kilyukasztani. Méghozzá egy állig felfegyverzett, csúcskategóriás rombolóval, ha lehetek ennyire szerénytelen. Hogy is szokták mondani: „ágyúval verébre”? – Lenéző mosoly bujkált a szája szegletében. – Hát, ezt a sztorit jobban is felépíthetted volna.

– Az RH őrdrónt rendelt mellém.

– Szóval elkotyogtad neki a tervedet. Ebben az esetben sokkal több rafinériára lesz szükséged, mint ami a saját… korlátozott lehetőségeidből telik. Viszont rossz hírem van, lejárt az időd. – Joliccihez fordult. – Beégetted magad, kolléga. Befejeztétek az előadást, és önként távoztok, vagy nekem kell…?

– A férfi, akit meg akarok ölni, dúsgazdag. Egy egész rendszer ura – hadarta Lededje kétségbeesetten.

Faruk kérdőn felvonta a szemöldökét. – Melyik rendszerről is beszélünk?

– A helynökségről.

– Lededje a Sichultról jött – magyarázta Jolicci.

– Még mindig nem győztél meg. Sajnálom.

– Az az ember hidegvérrel meggyilkolt engem! – kiabálta a lány. – A saját két kezével. Nálunk nincsenek léleklenyomat-készítő szerkezetek, én mégis megmenekültem, mert egy kultúrabeli társatok, a Számítok rám belém ültetett egy idegmídert, amiről én nem is tudtam. Aztán új testet kaptam, és most itt vagyok.

– Micsoda könnyfakasztó sztori! A kalandjaidból remek szappanoperát lehetne készíteni, több száz folytatásban. Kár, hogy nem nézném meg. – Összecsapta a kezét. – Rettentően élveztem a társaságotokat, de nem tartóztatlak tovább. Bizonyára rengeteg dolgotok van. – Intett a közelben ácsorogó, kárörvendően vigyorgó két hímnek.

Jolicci felsóhajtott. – Csak az időnket vesztegettük.

– Az hagyján, de az enyémet is – vágta rá Faruk. – Leverem ezt még rajtad, ne félj!

– Lededje-hez beszéltem!

– Én meg hozzád, hógolyó. – Faruk a szájához emelte az aranycsövet, és addig szívta, amíg könnybe nem lábadt a szeme. – Sok szerencsét a taxizáshoz.

Azzal elnyomta a csikket a tenyerén. A teste ismét összerándult, de a tekintete ezúttal is üres és kifejezéstelen maradt.

– Érdekes, mi? – kérdezte, mikor észrevette, hogy Lededje borzadva bámulja a tenyerén vöröslő, kormos sebet. – Ne aggódj, szívem, nekem nem fáj. Az idiótának, akié a bőr – tette hozzá, megdöngetve a mellkasát – már annál inkább. Szegény bolond! Részt vett valami hülye versenyen, hogy száz napra avatár lehessen. Vagy egy évre? Hm, már nem emlékszem. Mindegy. Önként belement, hogy más irányítsa a testét, és cserébe exkluzív, huszonnégy órás bepillantást nyerhessen az avatárlétbe. Ha jól tudom, szabályosan a nadrágjába csinált, amikor megtudta, hogy egy új generációs csatahajó bújik a bőrébe – csikorogva felnevetett. – Ha kicsit is konyított volna az MI-pszichológiához, eszébe sem jut benevezni. Szóval beköltöztem a testébe, és most éjjel-nappal gyötröm a szerencsétlent. – Nyomatékképpen ép kezével megnyomorgatta sínbe tett ujjait. Lededje felszisszent, és önkéntelenül a kezéhez kapott. – Látod? Bármit megtehetek vele. Ő meg csak tűr szófogadóan. Remélem, tanul a leckéből! Én mindenesetre remekül szórakozom.

Jolicci egyik lábáról a másikra állt.

– Barátom, nagyon sápadtnak tűnsz. Hiába, neked sose volt vér a pucádban. No, ne pirulj már, nem dicséretnek szántam.

Jolicci nem felelt.

Wheloube és Emmis közben visszaültek a helyükre. Faruk beletúrt egyikük hajába, és megcirógatta az arcát. – A legviccesebb az egészben, hogy a házigazdám – azzal ismét megdöngette a mellkasát, csak most a sínbe tett kezével, hogy jobban fájjon – szexuális téren rettentően régivágású. Mondjuk ki: homofób. A seggbe kúrás puszta gondolatától kirohan a világból. – Az asztal körül ülők vele nevettek.

Búcsúzóul csibészes mosolyt villantott rájuk.

*

Lededje dühösen trappolt végig a félhomályba burkolózó csarnokon. – Keressünk egy másik RK-s hajót. Egy csomó van errefelé, láttam!

– Nem fognak szóba állni veled – ingatta a fejét Jolicci. Fürgén kellett szednie a lábát, hogy lépést tartson a lánnyal.

– És az egyetlen, amelyik megtette, kigúnyolt. Porig alázott.

Jolicci vállat vont. – A Viszoly osztályú ÁOE-k már csak ilyenek. Nem kimondottan a kedvességükről és simulékonyságukról híresek. Gondolom, az ő hajóját is akkortájt gyártották, amikor a Kultúra kisebbségi komplexusban szenvedett, és mindenki amiatt izgult, hogy nem veszik komolyan. Az Erkölcsi hulla még a szériájában is kimondott szociopatának számít. A hadihajók többsége ügyesen titkolja a devianciáit, és csak olyankor üt, ha az valóban indokolt.

*

Mire beszálltak a csőkocsiba, Lededje már hullafáradt volt, és a bosszúsága is elpárolgott. – Köszönöm a segítségedet.

– Nagyon szívesen. Mondd csak, amit odalent elmeséltél, az igaz?

– Szóról szóra. Remélem, számíthatok a diszkréciódra.

– Jobb lett volna, ha előbb nekem is elmondod, de most már mindegy. Ígérem, nem adom ki a titkodat. – Jolicci elgondolkodva meredt maga elé. – Fogalmad sincs, mekkora veszélyben voltál. Egy hajszálon múlt az életed.

Lededje hűvös pillantást vetett az avatárra. – Ma már másodszor, nem igaz?

Jolicci ártatlanul elvigyorodott, mint akinek tiszta a lelkiismerete. – Nem akartalak lelökni. Csak blöfföltem. Faruk viszont nem viccel, ez az óriási különbség köztünk.

– Egy elme bánhat így egyáltalán egy emberrel?

– Ha az illető önként hajtotta a fejét a bárd alá, ítélőképessége teljes tudatában, és ismerte a kockázatokat, akkor igen. – Széttárta a karját. – Látod? Ez történik, ha az ember kikezd az RK-val. Talán kissé extrém a példa, viszont tanulságos.

Lededje nagy levegőt vett, aztán hangosan kifújta. – Nincs terminálom. Használhatlak téged egy-két hívás erejéig?

– Állok rendelkezésedre. Kivel szeretnél beszélni?

– Az RH-val. Közölni szeretném vele, hogy holnap elutazom az általa kijelölt hajóval.

– Fölösleges. Azon lepődne meg, ha nem így tennél. Aztán, ki a következő?

– Admile? – kérdezte Lededje félénken.

Egy darabig csönd volt, végül Jolicci szomorúan megrázta a fejét. – Sajnálom, jelenleg nagyon elfoglalt.

Lededje felsóhajtott. – Segítenél nekem összehozni egy tökéletesen érzelem-és következménymentes egy éjszakás kalandot egy pánhumán férfival, aki legalább olyan sármos, mint Faruk fiúi?

Jolicci elvigyorodott. – Naná! Messze még a hajnal.

*

Yime Nsokyi ébren hánykolódott. Elhatározta, hogy ha még tíz percig nem tud elaludni, kever magának egy óceánmélyt. Volt drogmirigye, mint minden kultúrabelinek, de csak ritkán használta, és mindig praktikus célokra, örömszerzésre soha.

Az utóbbi években többször gondolt rá, hogy utasítja őket, sorvadjanak el, és szívódjanak fel a szervezetében, végül mégsem tette. Ismert olyan kollégákat az Exitusnál, akik az aszkézis és önmegtartóztatás hívei voltak, de ő sosem szerette az extrém megoldásokat. Nagyobb lelkierőről tanúskodik, ha valakinek megvannak a mirigyei, és mégsem használja őket, mint ha egyszer s mindenkorra kiiktatja őket az életéből.

A nőiségéről viszont véglegesen lemondott, és úgy döntött, neuterként él tovább. Kezét a combja közé csúsztatta, és kitapintotta az apró dudort; olyan volt, akár egy harmadik, lecsúszott mellbimbó. Ennyi maradt a nemi szerveiből. Kislány korában, amikor a drogmirigyei még nem fejődtek ki, sokszor aludt így; maszturbálás után valahogy könnyebben elnyomta az álom.

Ösztönösen dörzsölni kezdte a bimbót, és az emlékeibe merült, de hiába masszírozta magát, nem jött izgalomba. Akár a fülcimpáját is simogathatta volna, az legalább csiklandós. Lapos, jellegtelen mellei sem reagáltak a stimulusra.

Sebaj, gondolta, és karját keresztbe fonta a mellkasán. Ő döntött így, önként, hogy kimutassa a hivatása iránti alázatát és elkötelezettségét. Apáca lett. Egyébként meglepően sok apáca és szerzetes dolgozott az Exitusnál. Különben is, ezt a döntését bármikor visszavonhatja. Eltűnődött rajta, milyen volna ismét teljes értékű nőként élni, és nem csak elméletben (hiszen ő azóta is, mindig nőként tekintett magára).

De akár férfi is lehetne. Miért ne? A teste átmeneti fázisban van, ugyanannyi energia lenne az egyik irányba elindítani a folyamatot, mint a másikba. Ismét kitapintotta a kis dudort az ágyékán. Most nem lecsúszott mellbimbóra emlékeztette, hanem apró péniszre.

Sóhajtott, és az oldalára fordult.

– Nsokyi kisasszony? – szólította meg a hajó. A sötétben bántóan harsánynak tűnt a hangja.

– Tessék.

– Ne haragudjon a zavarásért. Úgy láttam, még ébren van.

– Valóban. Miben segíthetek?

– Elmetársaimmal arról beszélgettünk, hogy az ön kijelentését, miszerint fontolóra kellene vennünk a Rendkívüli Körülmények tájékoztatását az ügyről, hivatalos javaslatnak tekintsük-e, avagy sem.

A nő egy darabig hallgatott, aztán megrázta a fejét. – Nem. Ne tekintsék annak.

– Értem. Köszönöm. Csak ennyi lett volna. Jó éjszakát, aludjon jól!

Yime azon tűnődött, vajon akkor is vették volna a fáradságot, hogy kikérjék a véleményét, ha nem lett volna az a bizonyos ügye az RK-val.

Gyerekkora óta arról ábrándozott, hogy az Exitusnál fog dolgozni. Csöndes, visszahúzódó, koravén kislány volt, akit az erdőben is csak az állattetemek érdekeltek, és otthon rovarokat tartott a terráriumában. Simán felvették volna az RK-ba, de nem érdekelte a szuperkémek világa. Az Exitust választotta, és ettől a döntésétől senki sem tántoríthatta el.

Pedig már akkor tudta, hogy az Exitus – akárcsak a Paroxia és a Kontakt legfiatalabb ügyosztálya, a Numina, amely a szublimatákkal foglalkozik – sosem lesz olyan híres és elismert, mint az RK.

Az RK volt az első az egyenlők között. A legtehetségesebb gépek és emberek ölre mentek, hogy felvételt nyerjenek az ügynökök elit gárdájába, és egy kicsit maguk is a legenda részévé váljanak. A Kultúra nem sok lehetőséget kínált az egyéni ambíciók kiteljesítésére, így azoknak, akiket nem elégítettek ki a virtuális világ kihívásai, és inkább a való életben akarták megmérettetni magukat, nem maradt más választásuk, mint az RK.

Yime már gyerekként tisztában volt a képességeivel. Tudta, hogy bármit elérhet, amit a Kultúrában el lehet érni. A hozzá hasonló, különleges tehetségek mind a Rendkívüli Körülményeket választották. Ő viszont ragaszkodott az Exitushoz, és rettentően bosszantotta, hogy mások csak legyintenek a „halottvigyázói” munkára.

Még ki sem fejlődtek a drogmirigyei, és nemileg sem volt érett, amikor elhatározta, hogy exita lesz. Kitartóan tanult és edzett, az idegmíderét komplex szövedékké fejlesztette, és amikor úgy érezte, készen áll a megmérettetésre, jelentkezett a Kontakthoz. Felvették. A munkáját okosan és szorgalmasan végezte, így joggal számíthatott rá, hogy előbb-utóbb behívják az RK-hoz.

Nem is telt bele sok idő, és valóban megkeresték, ő pedig udvariasan, de határozottan visszautasította őket. Más tervei voltak.

Azonnal jelentkezett az Exitushoz, ahol vették a lapot, és rekordsebességgel befogadták a kérelmét. Ezután egyre ritkábban használta a drogmirigyeit, és elindította azokat a változásokat, amelyek révén lassan elveszítette nőiségének külső jegyeit. Az idegmíder lebontása ennél is hosszabb időt vett igénybe. A háló először elvékonyodott, végül a biomechanikai struktúrát alkotó ásványok és fémek felszívódtak a szervezetében. Az idegen anyag utolsó atomjai több mint egy évvel később ürültek ki a vizeletével, a lába között megbújó apró, jellegtelen dudoron keresztül.

Végleg megszabadult hát az RK-tól, és egy életre elkötelezte magát az Exitus mellett.

De a történet nem volt ilyen egyszerű. Az RK-ba való felvétel egy hosszú, komplex és meglehetősen képlékeny eljárás volt, és a jelöltektől sem egy egyszerű igent vagy nemet vártak válaszként. Ártatlannak tűnő, informális beszélgetések során mérték fel az illető motivációját és terveit, mérlegelték az elkötelezettségét. A beszélgetőpartner általában olyasvalaki volt, akiről a jelöltnek álmában sem jutott volna eszébe, hogy bármi köze lehet az RK-hoz. Aztán következett a hivatalos meghallgatás, amelyen a szervezet követelményrendszere és a munkával kapcsolatos egyéb konkrétumok kerültek szóba.

Mivel – a látszattal ellentétben – nem akart bekerülni az RK-hoz, Yime kreatív féligazságokkal etette a környezetét. Így titokban tarthatta érdeklődését az Exitus iránt, és később sem kellett úton-útfélen bizonygatnia, hogy őt sosem vonzotta az elitklub.

Remekül játszotta a szerepét. Minden megnyilatkozása nyíltnak és őszintének tűnt, és sokan csak visszagondolva, a későbbi fejlemények ismeretében értették meg szavainak és tetteinek igazi jelentését. Tény, hogy nem bánt tisztességesen a kollégáival és mentoraival – nincs mit szépíteni, hazudott nekik.

Az RK fölötte állt annak, hogy bárkivel haragot tartson, de a toborzásért felelős csapat tagadhatatlanul csalódott volt. Senki sem kapott meghívást a szervezetbe anélkül, hogy előtte ne alakult volna ki szoros, már-már baráti kapcsolat az illetővel, és Yime joggal érezhette úgy, hogy tartozik ezeknek az embereknek és elméknek egy bocsánatkéréssel.

Külön-külön felkereste mindegyiküket, s bár ezek voltak élete legkínosabb percei, az érintettek elfogadták a bocsánatkérését. Rémálmaiban azóta sokszor újraélte a kellemetlen jeleneteket, és eltöprengett, vajon hol rontotta el. Ez volt az egyetlen elvarratlan szál az életében.

Az Exitusban kitörő öröm helyett óvatos gyanakvással fogadták. Joggal kérdezhették, hogy ha valaki képes évek kemény munkáját fektetni abba, hogy kikosarazza az RK-t, vajon nem fogja-e őket is felültetni, és hátat fordítani nekik az első adandó alkalommal?

Hogyan lehet egy ilyen emberben megbízni?

Biztosan megfordult a fejükben az is, hogy esetleg kettős ügynök, és titokban az RK-nak dolgozik; tégla, akit egy szupertitkos terv részeként vagy egy előre nem látható konfliktus kezelésére, kvázi óvintézkedésként helyeztek az Exitusba. Vagy minden különösebb ok nélkül, csak azért, mert megtehették.

Az RK-blöff tehát rosszul sült el. Úgy tervezte, hogy példásan szolgálja majd az ügyosztályt, amely cserébe elhalmozza feladatokkal és elismeréssel, de nem így történt. Az Exitus győzelmi trófeaként tekintett rá, és az RK-s elit klubból átigazolt szakértő történetét szolidan, de hatásosan felhasználták a propagandájukban. („A legjobbak a legjobbat választják!”) Csakhogy érdemi munkát soha nem bíztak rá, hagyták, hogy értékes tudása és az évek során kifejlesztett képességei parlagon heverjenek.

Kívülálló volt, és az is maradt.

Ideje zömét frusztrált várakozással töltötte, a múlton kesergett, és önmagát okolta „ahelyett, hogy RK-ügynökként a rosszfiúkat üldöznéd” – ahogy az egyik barátja fogalmazta. Néhanapján odadobtak neki valami apró-cseprő ügyet, és a felettesei meg voltak vele elégedve, sőt a munkamódszereit tanításra érdemesnek titulálták. A bemelegítésnek szánt megbízásokat azonban nem követték komplexebb, nagyobb horderejű feladatok, és lassan még azok is feljebb kapaszkodtak a ranglétrán, akik később léptek be a szervezetbe, és sokkal kevésbé voltak tehetségesek, mint ő.

De most fordult a kocka.

Talán végre érdemeinek megfelelően, teljes jogú exitaként fogják kezelni! Fontos feladattal bízták meg, és remélhetőleg nem csak azért, mert történetesen ő az egyetlen mozgósítható ügynök a környéken.

A vezeklés után igazán megérdemelné már a bűnbocsánatot. Ez a küldetés segíthetne visszaszerezni az eljátszott bizalmat. A Kontaktnál azt mondogatták az idősebb kollégák, hogy ha valaki jó helyen van jó időben, az nem szerencse, hanem áldás.

A jó rajt fél siker, nem igaz? Nos, ez a mostani egy kimondottan ígéretes rajtnak tűnik.

Yime sóhajtott, és átfordult a másik oldalára. Egy perccel később már aludt is.

TIZENEGY

– Auer, örülök, hogy újra látlak. Gyönyörű vagy, mint mindig. És Fuleow… Üdvözöllek, barátom! Hogy csinálod, hogy ez a földre szállt angyal még nem unt rád?

– Titok, Veppers. Szívesen lecsapnád a kezemről, mi?

– Egyszer még megverekszünk érte, öreg harcos. – Veppers meglapogatta a férfi hátát, és rákacsintott karcsú, csinos feleségére.

– Jaj, szegény orrod! – sajnálkozott Auer. Hátrasimította hollófekete fürtjeit, amitől kivillant drágakövekkel kirakott fülbevalója.

– Szegény? Ugyan már! Sose volt gazdagabb – paskolta meg az orrát fedő, vékony fémborítást Veppers. – Ez színtiszta arany! – mosolygott a nőre, aztán odaintett egy másik vendégének. – Sapultride! Örülök, hogy eljöttél. Rég láttalak.

– Behegedt már a seb? – kíváncsiskodott Sapultride. Lejjebb csúsztatta a napszemüvegét saját, méregdrágán plasztikázott orrán, és apró zöld szemével a tapaszt méregette. – Tudod, orvosnak tanultam, mielőtt átvettem volna a családi céget – magyarázta. – Szívesen vetnék rá egy pillantást. Jó gyomrom van, ne félj, bírom az ilyesmit.

– Drága Sapultride, biztosíthatlak, hogy az orrom szebb, mint újkorában. El kell ismernetek, hogy sebesülten is jobban festek, mint a legtöbb ember egy intenzív szépségkúra után.

– Jasken – fordult Sapultride felesége a begipszelt kezű testőrhöz, aki a háttérben strázsált –, hogy tehetted ezt a mi drága, szeretett Veppersünkkel?

– Baleset volt, asszonyom – felelte Jasken, és föltartotta sínbe tett karját. – De Veppers urat se kellett félteni. Megbosszulta a sérelmet. Micsoda találatot vitt be…!

– Megbosszulta? – visszhangozta Jeussere, és összeráncolta a homlokát. – Én úgy hallottam, ő ütött először.

– Valóban így volt, asszonyom – sietett helyesbíteni a testőr, magán érezve Veppers szúrós tekintetét. – Amikor a küzdelem hevében Veppers úr véletlenül eltörte a karomat, azonnal leeresztette a kardját, és közelebb lépett hozzám, hogy megkérdezze, jól vagyok-e. Én viszont úriemberhez méltatlan módon kihasználtam a helyzetet, és visszatámadtam. Persze nem az ügyességemen múlt, hogy eltaláltam; csupán szerencsém volt. Pontosabban balszerencsém.

– Ugyan már, Jasken – mosolygott Jeussere cinkosan a testőrre. – Ne szerénykedj!

– Elvesztettem az önuralmamat, ez az igazság asszonyom. Nem vagyok rá büszke.

– És miért nem maszkban vívtatok? – kíváncsiskodott Sapultride, Veppershez intézve a kérdést.

Veppers felhorkant. – A védőfelszerelés a gyáváknak való. Nem igaz, Jasken?

– Ahogy mondja, uram. Meg olyanoknak, akiknek nem állnak jól a sebhelyek. Uram szerencsére nem tartozik közéjük.

Veppers önelégülten vigyorgott.

– Te jó ég, Veppers! – csóválta a fejét Jeussere. – Minden szolgád így hízeleg neked?

– Dehogy! Őszinteséget követelek tőlük. De miért tagadná bármelyikük is a nyilvánvaló igazságot?

A nő halkan felkuncogott. – Örülhetsz, Jasken, hogy élve megúsztad – fordult a testőrhöz, és belekarolt a férjébe. – Sappy egyszer legyőzte Joilert valami sportmeccsen, még az iskolában, mire ő puszta kézzel nekiesett szegény drágámnak az öltözőben. Majdnem megfojtott, nem igaz, Sappy?

– De bizony, megpróbálta – felelte Sapultride, és meglazította a gallérját.

– Badarság – legyintett Veppers, és hátat fordított a párnak. – Raunt, te vén csirkefogó! Még mindig szabadlábon? Mondd csak, melyik bírót vesztegetted meg?

– Nem mindegy az neked, Veppers? Mind a zsebedben vannak.

– Á, és a bájos Hilfe… Az érdekházasságok koronázatlan királynője.

– Te leszel a következő, Joiler – mosolygott rá a nő negédesen. Vénember férje mellett ártatlan kislánynak tűnt, pedig ő sem volt már fiatal. Látszott rajta, hogy vagyonokat költ a szépsége megőrzésére. – Te jó ég! – mutatott Veppers orrára. – Mi lesz így a legendás szimatoddal?

A férfi felnevetett. – Ne aggódj, a veszélyes nőket ezer lépésről kiszagolom, szél ellenében is.

– Ah, hát persze! Akárhogy is, örülök, hogy felhagytál a remeteélettel. – Csókra nyújtotta púderezett arcát. – Már azt hittük, elfelejtettél minket.

– Folyton üzleti úton vagy – panaszolta Jeussere. – Szörnyen unatkoztunk nélküled.

– Pedig életem legfőbb célja, drága hölgyeim, hogy benneteket szórakoztassalak. Üdv, Peschl – intett oda egy elhaladó férfinak –, majd váltsunk pár szót négyszemközt, rendben?

– Persze, Joiler.

Jasken a füléhez érintette a kezét. – A hajók készen állnak, uram.

– Jól van. – Elégedetten nézett körbe a társaságon. Vendégei csoportokba verődve álldogáltak a bárka fedélzetén, és halk beszélgetésbe merültek. Veppers megköszörülte a torkát, mire a duruzsolás elhalkult, és minden szem rá szegeződött. – Egy perc múlva indul a móka.

Magasba emelte a kezét, és tapsolt egyet. – Figyelem! – kiabálta, hogy a másik két bárkán is hallják a szavát. – Egy kis figyelmet kérek! Mindenki válasszon csapatot, és tegye meg a tétjeit! Hamarosan kezdődik a játék.

A vendégek harsány éljenzésben törtek ki. Veppers elfoglalta a helyét a hajó orrában a számára fenntartott ülésen, amely egy arasszal magasabb és szélesebb volt a többinél.

Astil, a komornyik ura körül sürgölődött, miközben a többi szolga a széksorok között járt fel-alá, itallal kínálva a vendégeket. A díszpáholy fölött napernyők ringtak a szélben. A pagonyon túl a konyhakert szabályos téglalapjai és a birtok díszkertje zöldellt, az Espersium kastély sötét sziluettje épphogy kivehető volt a távolban.

Ahogy egyre mélyebbre hatoltak a kis tavak és csatornák vadregényes labirintusában, madarak rebbentek fel a nádasból.

Az Espersium birtok önálló tartománynak is beillett volna, mérete alapján az ötvennegyedik lehetett volna Sichult hatvanöt önálló közigazgatási egysége közül. A hatalmas, tórusz formájú kastély a birtok közepén terpeszkedett.

Ez volt a Veppers-birodalom központja, és nem csak szimbolikus értelemben. A család számítógépes és VR-játékok fejlesztéséből szerezte a vagyonát, majd bekerültek a portfólióba az egyre valósághűbb szimulációk, MI-vezérelt szerepjátékok és interaktív kalandok. A cégcsoport a legkülönfélébb típusú és összetettségű játékokkal foglalkozott, kezdve a csomagolópapírra nyomtatott, egyszerű unaloműzőktől a bonyolult, sokplatformos virtuális élményekig, amelyeknél a játékosokat processzorzselébe merítették, vagy közvetlenül a hardverbe drótozták őket.

A kastélyt kommunikációs kupolák vették körül, gondosan tájolva, hogy szürke tömegük ne zavarja a kilátást; ezek kapcsolták össze egy sor szatelliten és űrbe telepített átjátszón keresztül a felszín alatti kazamatákba épített számítógépes központot a helynökség távoli bolygóin levő szerverekkel. A Veprin Konszern játékai minimális adaptáció és lokalizálás után a szomszédos, műszakilag fejletlenebb társadalmak számára is fogyaszthatóak voltak.

A konszern féltékenyen őrizte az általa készített szoftverek forráskódjait, és a játékok többsége közvetlenül az Espersium-központtal kommunikált. Veppers a kastélyból irányította a birodalmát, komplett naprendszereket jutalmazott vagy büntetett, attól függően, hogy a helyi hatóságok milyen szigorral léptek fel a kalózmásolatok terjesztői ellen. A szabálytisztelő rendszerekben több milliárd felhasználó juthatott hozzá soron kívül a legújabb frissítésekhez és bónusz kiegészítőkhöz, a komoly üzleti potenciált rejtő statisztikákat pedig (amelyek a játékosok viselkedési mintáit, fogyasztási preferenciáit illetve ismerősi hálózatát tartalmazták) a konszern továbbértékesítette a lojális kormányzati és kereskedelmi partnereknek.

Bennfentesek szerint Veppers az utóbbi években egyre nagyobb mozgásteret adott az igazgatótanácsnak, és az Espersium birtok is veszíteni látszott súlyponti szerepéből, az újabb programokat állítólag a már a peremvidéken fejlesztették. Tény, hogy régóta nem épültek újabb szatellitkupolák, és a programozókolónia létszáma látványosan megcsappant, de az Espersium így is több volt, mint egyszerű vidéki rezidencia.

A felriasztott madarak panaszosan rikoltozva köröztek a bárkák fölött.

A három bárka szabályos sorban haladt a kőből emelt, keskeny csatornában. A vizet szállító vezetékrendszer karcsú támíveken nyugodott, melyek mély árnyékokat vetettek a nádassal szegélyezett tóra. A pilléreknél a csatorna kerek medencévé szélesedett, ahol a hajók irányt változtathattak, ha másik csatornán akarták folytatni az útjukat. A szélesebb oszlopokban kaptak helyet a liftek, az utasok a tetejükön kiképzett apró kikötőkben tudtak beszállni a bárkákba. A csatorna néhány méter széles volt, az alacsony mellvéd mellett nem futott járda, így a bárkákról egyenesen le lehetett látni az alant elterülő vízi világra.

Odalent, a csatornákból és tavakból álló vízi labirintusban tucatnyi miniatűr csatahajó rontott egymásnak.

Akkorák voltak, mint egy nagyobb kenu, de a felépítményük régimódi hadihajókhoz hasonlított, még abból az időből, amikor páncélozott, ágyúkkal felszerelt rombolók uralták a Sichult tengereit. A legénységük egyetlen főből állt, aki a tatnál elhelyezett pedállal hajtotta a járművét; egyik kezével a kormányrudat forgatta, másikkal a hajótest két oldalán elhelyezett lövegtornyokat kezelte.

A navigátor a járműből a hajóhíd keskeny nyílásain át látott ki, amely leginkább egy lovagi sisak rostélyához hasonlított. A fegyverek kezelése meglehetős rutint és ügyességet igényelt, a tornyokat egy sor fogaskerék és kar segítségével lehetett irányba forgatni, amelyek még zsúfoltabbá tették az amúgy is szűkös fülkét. A fegyverzet tucatnyi torpedóból állt; ezek keresőfényeit kommunikációs célokra is használták, a szövetséges egységek morzejelek segítségével léphettek kapcsolatba egymással.

A naszádok árbocain színes zászlók lengtek, a navigátorok ez alapján azonosították egymást. Veppers szeretett kérkedni emberei ügyességével. Amikor kitalálta a játékot, eleinte maga is gyakran „csónakázott”, és azóta is előfordult – igaz, egyre ritkábban –, hogy gazdag és kalandkedvelő barátaival lejátszottak egy-egy gyors ütközetet, de a hajók irányítását a legtöbbször mégis a profi navigátorokra bízta, mert úgy vélte, hogy ezt a sportot nézni sokkal élvezetesebb, mint csinálni.

Az amatőr változatban a hajókat motorral látták el, de Veppers és a barátai így is folyton nekikoccantak a csatornák falának, vagy megfeneklettek a sekély vízben. Az ellenség kilövése még a navigálásnál is nehezebb feladatnak bizonyult. A kezdőknek szánt hajók vastagabb páncélzatot és gyengébb fegyvereket kaptak, mint a lábhajtásos, profi szerkezetek, amelyek most egymást kergették a vízen.

Az egyik becélzott egy ellenséges egységet, és megpróbálta megtorpedózni, de az időben észrevette a mozdulatot, és bemenekült egy oldalcsatornába. A lövedék hangos csobbanással esett a vízbe. A megtámadott hajó visszalőtt, de ő is elvétette a célt.

– Micsoda pazarlás – mormolta Veppers, és fölemelte a távcsövet.

– Nagyon drágák a lövedékek? – kérdezte Jeussere.

– Dehogy – felelte Veppers –, viszont a navigátoroknak véges a muníciójuk.

– És minden egyes lövés után ők töltik újra az ágyút? – érdeklődött Fuleow.

– Nem, a tárazás automatikusan működik.

A lövegek inkább gránátvetőkre hasonlítottak, mint ágyúkra, és nem hordtak olyan messzire, mint az eredetijük, amelyről mintázták őket. A lövedékek repülés közben fütyülve pörögtek és szürke csíkot húztak maguk után, de makett külsejük ellenére komoly kárt tudtak okozni. Képesek voltak átlyukasztani a páncélt, és felgyújtani a navigátorfülkét, sőt, ha a vízszint alatt csapódtak be, eltörhették a kormánylapátot, és akár el is süllyeszthették a hajót.

Az összecsapások olykor halálos áldozatokat is követeltek. Előfordult, hogy a navigátort a rostélynyíláson át fejbe találta egy lövedék. A hajók néha felborultak, és ha a szerencsétlen navigátor nem tudott időben kimászni, könnyen vízbe fulladhatott. Többen halálra égtek. A kabintüzet gyorsan el lehetett oltani, ha elsüllyesztették a hajót – a tó és a csatornahálózat sehol sem volt egy méternél mélyebb, így ha a parancsnoki torony nem dőlt el, a navigátor feje akkor is kilátszott a vízből, ha a hajótest leült a vízfenékre. Csakhogy a reteszek néha beragadtak, máskor a navigátorok vesztették el az eszméletüket, és néhányan vízbe fulladtak. A parton állandóan járőröztek a búvárokból és képzett segítőkből álló mentőcsapatok, de ők sem voltak mindig a helyzet magaslatán. Kétszer előfordult, hogy egy hajó azért semmisült meg, mert az összes rakétája egyszerre robbant fel. Ez látványos volt ugyan, de az élvezeti értéket némileg rontotta, hogy a repeszek veszélyesen közel húztak el a nézősereghez.

A navigátorok mind Veppers alkalmazottai voltak, akik a versenyzés mellett apróbb munkákat végeztek a ház körül. Szép pénz ütötte a markukat, különösen, ha megnyertek egy-egy ütközetet. A nézők számára pedig az tette még izgalmasabbá a csatákat, hogy tudták, a résztvevők az életükkel játszanak.

Ezúttal tizenkét hajó csapott össze, két-kétfős csapatokban. A győzelemhez négy ellenfelet kellett elsüllyeszteni. A navigátorok első feladata az volt, hogy megtalálják egymást. Minden versenyző a saját mobil csónakházából indult, amelyet a szervezők véletlenszerűen helyeztek el a labirintus szélén.

Veppers hamar rájött, hogy a nézőket nem a látvány vonzza elsősorban – vagyis az ágyúpukkanások, a víztükör fölött szállongó füstpamacsok, a lövedékek becsapódása keltette szökőkutak, a léket kapott hajók lassú agóniája –, hanem a perspektíva, amelyből az egészet szemlélhették, és a tény, hogy ők odafentről azt is látják, amit a hajók navigátorai nem.

A csatornákat elválasztó szigetek és partfalak olyan magasak voltak, hogy a hajók legénysége nem tudott átlesni fölöttük, az akvaduktrendszerből viszont remek kilátás nyílt az egész vízi világra. Izgalmas volt odafentről figyelni, ahogy a kis lélekvesztők végigkergetik egymást a vízi útvesztőn.

– Füstölhetnének is, nem gondolod, Veppers? – bökött a hajókra Fuleow, ahogy az utolsó versenyző is elhagyta a csónakházat, és bevetette magát a labirintusba. A navigátorok más-más taktikát választottak; egyesek gőzerővel tekerték a pedált, hogy a többiek előtt érkezzenek a legközelebbi medencéhez vagy elágazáshoz, és így jussanak helyzeti előnyhöz, mások csak araszoltak, és a víz hullámzásából következtettek az ellenség pozíciójára. – Úgy értem, a kéményük. Akkor élethűbbek lennének, nem?

– Tudnak füstölni. Sőt, füstbombáik is vannak – magyarázta türelmesen –, de ritkán használják. Merthogy akkor mi nem látnánk őket idefentről tisztán.

– Erre nem gondoltam.

– És miért nem építesz kis hidakat a szigetek közé? – kotyogott közbe Auer.

Veppers szenvtelenül bámult a nőre. – Kis hidakat – visszhangozta.

– Tudod, olyan csinos, íves fahidacskákat. Milyen szép lenne!

– Mert az akadályozná a navigátorokat a célzásban – mondta Veppers, és állított a távcsövén. – És előbb-utóbb a hidakat is szétlőnék. A szigeteket egyébként szervizutak kötik össze, a személyzet azokon közlekedik, ha idekint akad dolga.

– Értem. Pedig milyen szép lenne…

Veppers a saját csapatát figyelte. A két hajó a pálya átellenes végéből rajtolt, de – minő véletlen – indulás előtt a navigátorok megkapták egymás koordinátáit. A lobogójuk kék-ezüst színű volt, akárcsak a Veppers család címere.

Az egyikük befordult egy T-kereszteződésbe, és megpillantott egy vörös zászlót. Azonnal lőtt. Két ágyútornya volt elöl, három hátul, amitől úgy festett, mint egy nehéztüzérségi rombolónaszád. És, szintén nem véletlenül, a tárba a szokásos nyolc helyett kilenc lövedék fért.

Ez volt a csata első komolyabb összecsapása. A vendégek lelkesen tapsoltak, miközben a megtámadott hajóra döngve záporoztak a lövések. A reflektorai leröpültek, és ahogy a vízpára elült, láthatóvá vált, hogy a hajótesten sötét lyuk tátong. Veppers örömében koktélt hozatott.

A következő toronynál az akvadukt háromfelé ágazott, és a kerek medencétől a bárkák más-más úton haladtak tovább. Veppers személyesen vezette az első bárkát, hasonló karokkal és gombokkal navigálva, mint amilyenek a hadihajókat működtették odalent. Vendégei hiába kérték, hogy azokat a hajókat kövessék, amelyekre ők fogadtak, Veppers makacsul a kék-ezüst zászlók nyomában haladt.

Az iménti incidens helyétől nem messze két újabb hajó csapott össze. Egyikük teljes gőzzel nekirontott a másiknak, oldalba kapta, és feltolta egy homokpadra, miközben megállás nélkül lőtte. A lövedékek hangos robajjal csapódtak a páncélnak.

A megfeneklett hajó mind a négy ágyútornyát szembefordította a támadójával, és egyenesen belelőtt a parancsnoki híd kémlelőnyílásába. Veppers elfüttyentette magát.

– Ez fájhatott – dünnyögte Raunt felszisszenve.

– Szegény ember! És ha megsebesült? – sopánkodott Auer.

– Áh – legyintett Veppers. – Egy konzervdobozban ül, és védőmellényt visel. Mi az, Jasken, mit akarsz? – mordult a testőrre, aki odahajolt hozzá.

– A vendégünk, uram – mondta az halkan, fejével a kastély felé intve. – Megérkezett.

Veppers először nem értette, kiről beszél, aztán meglátta az ismerős, nyílfej alakú űrsiklót, ahogy leereszkedik, és eltűnik a fogadóudvart szegélyező kőoromzat mögött. Veppers letette a távcsövét.

– Időzíteni, azt tud a rohadék.

– Szóljak, hogy várjon? – kérdezte Jasken, egész halkra fogva a hangját.

– Ne! Tudni akarom, jó hírt hoz-e vagy rosszat. Hívd Sulbazghit, jöjjön ő is! – Körbenézett. Épp félúton voltak két pilon között. Rövid gondolkodás után hátramenetbe kapcsolt, és elrikkantotta magát. – Sajnálom, hölgyek-urak! Szólít a kötelesség. Most magatokra hagylak, de visszajövök, ígérem, és begyűjtöm a nyereményemet. Sapultride, te vagy a kapitány!

– Pompás – vigyorgott Sapultride, és intett a szolgáknak. – Újabb kört, mindenkinek!

*

– Nos… Tudjuk már, mi ez az izé?

Az asztal körül négyen ültek: Veppers, Jasken, dr. Sulbazghi és Xingre, a jhlupiai. A hangszigetelt, félhomályos alagsori szalonban voltak; itt bonyolította Veppers a titkos találkozóit és kényes témájú üzleti megbeszéléseit.

A jhlupiai kivételesen nem kérette magát. Szavai hideg, ezüstös csilingelésként hangzottak a párnából, amelyen ült. – Membránelvű, neuronhálózatba csatolt esemény-állapot archiváló mátrix, szénalapú pánhumán egyed számára, nagy valószínűséggel az agykéregbe ültetve, egyszeri nagy teljesítményű jeltovábbító egységgel. Nyolcas szintű technológia.

Veppers merőn nézte a tizenkét lábú lényt. Az három szemével visszabámult rá, közben a negyediket lehúzta a szájszervéhez, megnyalogatta, aztán derűs nemtörődömséggel visszalökte a többi közé. A pókfonálvékony háló az asztalon csillogott előttük, egy apró üvegfiolába zárva. Ha hinni lehet Xingre-nek, akkor odahaza a legmodernebb jhlupiai eszközökkel vizsgálta meg.

Veppers egy időre teljesen megfeledkezett a hálóról és mindazokról a kellemetlenségekről, amelyeket az okozhat, ha kiderül, hogy valóban az, aminek látszik. Jasken hiába kutatott a nyilvános adatbázisokban, nem talált használható információt a míderekről mindazon túl, amit már eddig is tudtak. Ha néhanapján mégis szóba került a téma, egymást túllicitálva bizonygatták, hogy az egész tévedés, és az a valami biztosan csak hamisítvány, és merő véletlenségből került a hamvasztókemencébe.

Xingre kinyújtóztatta sötétzöld lábait, és beszélgetőtársai elé tolta az apró, átlátszó hengert. Veppers intett az orvosnak, az kinyitotta a fiolát, és tenyerébe vette a csillogó, kékesszürke hálót.

– Drága Xingre barátom – sóhajtott Veppers, megtörve a hosszúra nyúló csöndet. – Minden szavadat értem, az értelmük mégsem világos számomra. Megtennéd, hogy emberi nyelven is elmagyarázod az egészet? Még egyszer kérdezem: Mi. Ez. Az. Izé? – A testőrre pillantott, aki homlokráncolva bámult maga elé.

– Már mondtam. Egy esemény-állapot archiváló mátrix, nyolcas szintű…

– Igen, igen – legyintett Veppers. – Ezt már hallottuk.

– Fordítok – szólt közbe dr. Sulbazghi. – Ez itt egy kultúrabeli idegmíder.

– Biztosak vagytok benne? – Veppers az orvosról az idegenre nézett, aztán vissza.

– Csak nyolcas szintű civilizációé lehet – csilingelte Xingre.

– Igen, értem. De hogy került a lányhoz? Csak nem az orvosok ültették bele a klinikán?

Sulbazghi a fejét rázta. – Nem, nekik ehhez semmi közük.

– Nincsenek meg a szükséges műszereik, sem a szaktudásuk – helyeselt a jhlupiai.

– Akkor ki tette? Hm? Kinek volt hozzá műszere és szaktudása?

– Fogalmam sincs – ismerte el Sulbazghi.

– Csak egy nyolcas szintű civilizáció tehette – ismételte magát Xingre. – Száznegyvenhárom a száznegyvennégyhez az esélye, hogy a Kultúra volt.

– Persze, hogy ők: a Kultúra! – vágta rá a doktor. – Rögtön sejtettem.

– Az esélye száznegyvenhárom a száznegyvennégyhez – pontosított az idegen. – Bármikor beültethették, az alany születésétől fogva egészen két évvel ezelőttig, helyi idő szerint. Csak találgatni lehet. Ráadásul megsérült, a mikrovégződései elégtek a tűzben.

– Ami a legérdekesebb az egészben – jegyezte meg Sulbazghi –, hogy egyszeri jeladásra képes.

Xingre felemelkedett ezüstös ülőpárnájáról, aztán komótosan visszahajtogatta a lábait, ami a jhlupiaiaknál bólintásnak számított. – Egy alkalommal aktiválható adattömörítő és jelátvivő egység, mélyűr-sugárzó alegységgel. A hatótávolsága gyakorlatilag végtelen. És – mutatott a fiolára – nemrégiben használták.

– Használták? – visszhangozta Veppers. Válsághelyzetben mindig gyorsan kapcsolt, de most egyszerűen képtelen felfogni a hallottakat. Baljós előérzete támadt, és igyekezett minél tovább odázni az igazság pillanatát. – Csak nem továbbította az egész…? – elharapta a szót, és úgy méregette az előtte heverő apró, szinte súlytalan szerkezetet, mintha mérges kígyó lenne.

– …személyiséglenyomatát. Igen – bólintott a testőr. – Az emlékeit, az egész énjét. Most is ott van valahol, a Kultúrában.

– Az átjátszás közbeni részleges vagy teljes adatvesztés valószínűsége négy a száznegyvennégyhez – nyújtózkodott Xingre.

– És ez tényleg lehetséges? – Veppers egyikükről a másikukra nézett. – A kultúrabeliek ide-oda tudják passzolgatni az ember lelkét, mint egy közönséges adatcsomagot? Én azt hittem, hogy a lélektranszfer csak mese, holmi reklámfogás.

Minden tekintet a jhlupiaira szegeződött, aki némán kuporgott a párnáján, amíg rá nem döbbent, hogy tőle várják a választ. Mindhármukra rámeresztette egy-egy szemét. – Igen – bökte ki végül. – Lehetséges. Nagyon is.

– És a halottak visszatérhetnek az életbe, ha úgy akarják? – kérdezte Veppers.

Xingre egy darabig várt. – Igen. – mondta végül, mikor látta, hogy ismét csak rajta a válaszadás sora. – Feltétlenül, amennyiben a szükséges adatátviteli kapacitás és a szénalapú testburok rendelkezésre áll.

Veppers hallgatott. – Értem – mondta nagy sokára. A hálót az asztalra dobta; kíváncsi volt, koppan-e vagy csörren.

Az a vártnál lassabban és puhábban hullott alá, teljesen hangtalanul, akár egy tollpihe.

*

– Peched van, Veppers – újságolta Sapultride, amikor visszatért a bárkára. – Mindkét hajódat kilőtték.

TIZENKETTŐ

– Lededje Y’breq – intett Sententia a lány felé –, hadd mutassam be neked Chanchen Kallier-Falpise Barchen-dra dren-Skoyne-t.

– A barátaimnak csak Kallier-Falpise. – A drón lejjebb ereszkedett, aztán gyorsan visszatért eredeti repülőmagasságába; a manőver egy udvarias biccentésnek felelt meg. – Vagy egyszerűen Kall. De szólíthatsz KF-nek is.

Karnyújtásnyira lebegett Lededje-től, és mindössze akkora volt, hogy elfért volna a tenyerén. Áramvonalas, sima, fehér burkolatát halványan derengő, sárgás-kékes-zöldes színben játszó fényudvar ölelte körül. Lededje hallott már az auramezőről, és tudta, hogy a drónok jobb híján azzal fejezik ki az érzelmeiket.

Biccentett. – Szóval te vagy a börtönőröm.

Kallier-Falpise hátratántorodott, mintha megütötték volna. – Már megbocsáss, de ez kissé durva kifejezés. Csupán azért kísérlek, hogy megóvjalak, és vigyázzak, nehogy bajba keveredj.

– Én nem kértem, hogy… – kezdte Lededje, de a fiatalember, aki mindeddig csöndben, türelmesen ácsorgott mellette, félbeszakította.

– Én gyönyörű istennőm! – kezdte. – Annyira sajnálom, hogy nem tudok integetni neked, de most már tényleg mennem kell. Hadd búcsúzzam el. – Hevesen megszorította a lány kezét, aztán csókokkal borította az arcát.

Az illetőt Shokasnak hívták, s bár gyengéd és figyelmes szeretőnek bizonyult az éjjel, reggel egyszerűen nem lehetett lerázni. Állítólag rengeteg programja volt, mégis ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje Lededje-t a dokkig.

– Mindent köszönök, Shokas – mondta a lány különösebb lelkesedés nélkül. – Nem valószínű, hogy újra látjuk egymást.

– Csitt! – Shokas az ujját a lány ajkai elé tette, másik kezét teátrális mozdulattal a saját mellkasára helyezte. Egy pillanatra behunyta a szemét. – Most mennem kell – mondta végül, és lassan hátrálni kezdett, de a lány kezét az utolsó pillanatig nem eresztette el. – Istennő vagy! – Körbenézett a többieken, és rájuk kacsintott. – Egy földre szállt istennő – ismételte, mintegy magyarázatképp. Majd mélyet sóhajtott, sarkon fordult és fürge léptekkel elindult az utazócső bejárata felé.

Na, legalább ettől a pojácától megszabadultam, gondolta Lededje. Nem számított ennyi emberre. Még Jolicci is eljött a búcsúztatására. Ott állt mellette, és leplezetlen kárörömmel vigyorgott.

Az RH egyik óriásdokkjában voltak, a központi beszállógalérián, jó ötven méterrel a síkság fölött. A látóterüket teljesen betöltötte A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén van rózsaszínű teste. A háromszáz méter hosszú, karcsú exromboló régóta civil feladatokat látott el: olyanokat fuvarozott galaxisszerte, akiknek az úti célja történetesen nem szerepelt a kultúrabeliek által látogatott bolygók és rendszerek – egyébként meglehetősen hosszú – listáján.

A hajó igazi matuzsálemnek számított. Állítólag több mint ezerötszáz éve járta az űrt (amit vadonatújnak tűnő burkolatát elnézve nehezen lehetett elhinni). Úgy nézett ki, mint egy ablaktalan felhőkarcoló, amelyet lefektettek a földre. A talpa egy nagy hengerben végződött, palástján barna sávok futottak végig; ez volt a hajtómű. A központi orsón zsúfolták össze a navigációs berendezéseket és különféle szenzorokat, a kúpos orr-részen pedig egykor a fegyverei lehettek, amikor még Ámokfutó osztályú csatahajóként teljesített szolgálatot. A legénységi szállások gyűrűje a meghajtóblokk és az orsótér közé ékelődött, és a SOE-k esetén előírásnak számító harmincfős személyzethez képest meglehetősen szűkre méretezték, egy-két utas azonban kényelmesen elfért benne. A hajó leeresztett egy rámpát. A zsilipben feltűnt az avatárja, egy szögletes, dobozszerű drón, amely formatervezés tekintetében nyomába sem érthetett az áramvonalas Kallier-Falpise-nek.

– Indulhatunk? – kérdezte Lededje.

– Természetesen – készségeskedett a drón, és felkapta a lány kézitáskáit, amelyek a Sententiától kapott ruhákkal és az utazáshoz szükséges egyéb kellékekkel voltak teletömve.

– Isten veled, Lededje – búcsúzott Sententia.

Lededje még egyszer megköszönte a segítséget, átölelte, majd kezet fogott Joliccivel is. Aztán sóhajtott, és megindult fölfelé a rámpán.

– Majdnem elkéstem! – harsant egy éles hang a háta mögött. – Csak jó utat akartam neked kívánni, Lededje Y’breq.

Faruk sietett feléjük a galérián, arcán vérszegény mosollyal. Egy fokkal kevésbé volt elhanyagolt és halálmadárszerű, mint előző este, a nyakában lógó vörös ékkő most tompán fénylett.

Sententia bosszúsan fordult felé. – Azt hittem, már elmentél.

– Így van, bájos úrnőm. Immár nyolcvan fényévnyire járok, és folyamatosan gyorsítok. Igyekszem fenntartani a valós idejű kapcsolatot, no nem mintha ez sokat számítana, az emberi elme lassúságát tekintve. De neked ezt igazán nem kell magyaráznom.

– Itt hagyod a kölcsön testet? – csodálkozott Jolicci.

– Meguntam – vigyorgott Faruk. – Úgy döntöttem, elengedem. Hadd másszon vissza a fára.

– Többen panaszkodtak, hogy kíméletlenül bánsz az önkénteseddel – feddte meg Sententia. Törékenysége ellenére erőt sugárzott, a tekintete megrovóan villant. Lededje összehúzta magát, és örült, hogy az avatár nem őrá dühös.

– Mindent szabályszerűen csináltam, kedvesem. A fickó aláírta a papírokat, méghozzá a saját vérével, de ez teljesen mellékes. Mégis mit használtam volna, gépolajat? – pillantott Joliccire. – Tényleg, használunk mi egyáltalán gépolajat?

– Elég legyen, Faruk! – mordult rá Jolicci.

Sententia szeme megvillant. – Búcsúzz, és engedd el a szerencsétlent, mielőtt én szedlek ki belőle.

– Ilyet tennél velem? – kapott a szívéhez Faruk tettetett döbbenettel.

– Majd utólag elszámolok a lelkiismeretemmel – felelte Sententia hűvösen.

Faruk a szemét forgatta, és Lededje-hez fordult. – Remélem, nem okoztam maradandó lelki sérülést a tegnap esti produkciómmal. Néha kicsit… elszalad velem a ló. Bocsánatot kérek, ha megbántottalak. Ha nem, akkor is fogadd el, kérlek, a bocsánatkérésemet, később még szükség lehet rá. Lehet, hogy nemsokára találkozunk. Addig is, jó utat!

Azzal mélyen meghajolt. Amikor felegyenesedett, más lett az arca, a tartása is megváltozott. Zavartan pislogott a körülötte állókra. – Mi történt? Hol vagyok? – Körülnézett, és a tekintete megakadt a hajón. – Ez az a hajó?

– Faruk? – Jolicci közelebb lépett a férfihoz, aki csodálkozva tapogatta magát, és a nyakában lógó ékkövet.

– Te jó ég, mennyit fogytam – motyogta. – Tessék? – Jolicci nem felelt. A férfi ekkor a két nőhöz fordult. – Megtörtént? Avatár voltam?

Sententia belekarolt, és barátságosan, de határozottan az utazócső felé kalauzolta. – Igen – mondta, és búcsúzóul odaintett nekik.

– De én semmire sem emlékszem.

– Tényleg? Nahát! Talán jobb is így.

– De én emlékeket akartam! Hogy elmesélhessem a barátaimnak…

Sententia válaszát már nem hallották, mert szisszenve bezárult mögöttük a kapszula ajtaja.

Lededje biccentett Joliccinek, aztán újfent elindult a rámpán. A hajó drónja és Kallier-Falpise árnyékként követték.

*

A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén van fokozatosan távolodott az Ép észen innen, őrületen túl irdatlan tömegétől, és energiamezői segítségével megpróbált olyan sebességre fékezni, amivel a hajtóművei már maguk is meg tudtak birkózni. Lededje ezt meglehetősen furcsának találta; náluk otthon a katonai gépek mindig gyorsabbak voltak a személyszállítóknál, a magánjachtok pedig könnyedén lehagyták a lomhán pöfögő, hatalmas óceánjárókat.

– A sebesség és a méret szorosan összefüggnek egymással – magyarázta a dobozdrón, miközben a személyzeti kantinba kísérte a lányt. A tágas helyiségben megálltak a kivetítő előtt, és együtt figyelték, ahogy az RH ezüstös pöttyé zsugorodik a távolban. A csillagok lassan elmozdultak, jelezvén, hogy A szokásos maszlag ráállt a Ruprine-halmaz felé vezető pályára. – Különösen igaz ez a hajtóművek esetében.

– Nos, igen, a méret a lényeg – szúrta közbe Kallier-Falpise. A csillagok egyre gyorsabban és gyorsabban mozogtak; a hajó száznyolcvan fokos fordulatot vett, és megindult visszafelé ugyanazon az úton, amerről az RH jött.

A szokásos maszlag ígéretet tett Lededje-nek, hogy egészen a Sichultig viszi, és a nagyjából kilencvennapos út alatt mindent megtesz a kényelme érdekében.

– Gyere, megmutatom a kabinodat – recsegte a hajó drónja.

Lededje hálóhelyét négy kabin összenyitásával alakították ki. Komfortosnak tűnt, habár a berendezése kissé visszafogott volt ahhoz képest, amihez a lány a Sichulton hozzászokott. Veppers úgy gondolta, hogy a minimalista stílus a fantázia vagy a pénz hiányáról árulkodik, esetleg mindkettőről egyszerre. A fürdőszoba akkora volt, mint maga a kabin, közepén egy átlátszó gömbkáddal. A drón hosszan magyarázta a lánynak a szerkezet használatát.

Kallier-Falpise mindenhova követte őket. Akkor is Lededje sarkában maradt, amikor a lány körbenézett a kabinban.

– Azt hiszem, alszom egyet – mondta Lededje a gépnek, miután a hajó drónja magukra hagyta őket.

– Remek ötlet. Előkészítem az ágyadat – tüsténkedett Kallier-Falpise. A fehér pelyhek azonnal kavarogni kezdtek a lepedő fölött, akár egy hóvihar. A lány kezdett hozzászokni a pehelyágyhoz. Úgy tűnt, a Kultúrában mindenki ilyenen alszik.

– Köszönöm – mondta, majd gyorsan hozzátette: – Nem kell itt maradnod.

– Biztos? Tudod, amíg a hajón vagyunk, nincs jelentősége; oda mész, ahová akarsz. De ha megérkezünk, onnantól kezdve egy percre sem hagyhatlak magadra. Különösen, ha alszol. Máskülönben hogyan tudnálak megvédeni? Mindkettőnknek az volna a legjobb, ha már most hozzászoknál a közelségemhez, nem gondolod?

– Nem – vágta rá a lány. – Szeretnék egyedül maradni.

– Értem. – A gép biccentett, auramezője kéken villant. – Nos, mint már említettem, amíg a hajón vagyunk… Elnézést.

Az ajtó szisszenve csukódott be mögötte.

*

– Khm! Bassza meg… Ugye ezt szokták mondani, ha az ember udvariasan meg akar szólítani valakit? Úgy értem, nem a „bassza meg”-et, hanem azt, hogy: khm!

A kabin kellős közepén egy fekete ruhás férfi ült törökülésben. Kísértetiesen hasonlított Farukra, de mintha egészségesebb verziója lett volna az ösztövér fickónak, akitől alig egy órája elbúcsúzott az RH dokkjában. Álmosan megdörzsölte a szemét, hogy tényleg jól látja-e, amit lát.

Felült az ágyban, mire a pelyhek kavargó táncba kezdtek körülötte. Micsoda szerencse, hogy lefekvés előtt pizsamát vett! Az őrdrónt viszont tényleg nem kellett volna leráznia.

Faruk fölemelte hosszú, csontos mutatóujját. – Egy pillanat. Ez az, így jó lesz.

A lány látótere szélén megjelent a SZIMULÁCIÓ szó – ezúttal marain nyelven.

– Mi a fene folyik itt? – Magához húzta a térdét, és átölelte. Egy régi emlék villant be: az a bizonyos éjszaka, amikor az öreg avatár meglátogatta az ubruateri házban, tíz évvel ezelőtt.

– Ne izgulj, igazából nem vagyok itt. – Faruk vidáman hunyorított a lányra. – Ha kérdezik, nem láttál. Megbeszéltük, hm? – Körbenézett a kabinban. – Van róla fogalmad, milyen nehéz betörni ide? – Hegyes állát az öklére támasztotta. Az ujjai olyan hosszúak voltak, hogy mikor összefonta őket, úgy néztek ki, akár egy csontketrec. – Ez a szerencsétlen ócskavas még mindig hadihajónak képzeli magát. Hitted volna? Pedig teljesen kipakolták. Na jó, a biztonsági rendszerei újak. Szóval nem könnyű privát csevejt folytatni benne. Bejutni pláne. Annyi az esélye, mint mondjuk… találni egy kékre mázolt fekete lyukat.

– Miről beszélsz? – értetlenkedett a lány. Körbenézett a kabinban. A SZIMULÁCIÓ szó mindenhová követte a pillantását, mint valami filmfelirat.

Faruk összeráncolta a homlokát. – Kék fekete lyuk. Nem is rossz ötlet. Vagy inkább piros. Na mindegy, térjünk a tárgyra! Sose gondoltad volna, hogy ilyen hamar viszontlátjuk egymást, mi?

– Pontosítsunk: őszintén reméltem, hogy akkor látlak újra, amikor a hátam közepét.

– Jogos. De most biztosan furdalja az oldalad a kíváncsiság, miért dacoltam ezer veszéllyel, hogy szót válthassak veled.

A lány megpróbálta elhessegetni a feliratot az orra elől, aztán segélykérően nézett a férfira. – El tudnád ezt tüntetni?

Faruk csettintett. Nyugtalanító hang volt, akár egy puskalövés. A lány összerezzent.

– Tessék – mondta.

– Köszönöm. Szóval, minek köszönhetem a látogatásodat?

– Szeretnék ajánlatot tenni.

– Nem leszek az avatárod. Ne is álmodj róla!

Faruk fura grimaszt vágott. – Az csak ártatlan tréfa volt, hogy bosszantsam a sótlan kollégákat, köztük a jó öreg Joliccit. Láttad a fickót, az orrotok előtt szálltam ki belőle. Megvolt mindene. Még az ujját is rendbe hoztam. Nem vetted észre?

A lány a fejét rázta.

– Pedig tényleg bármit megtehettem volna vele, hiszen aláírta a szerződést. De vigyáztam rá. Mondott valamit, miután elengedtem? Elégedetlenkedett? Nem állítottam rá szatellit drónt, és az RH-t sem kérdeztem meg, úgyhogy tényleg nem tudom, mi történt azután.

– Nem emlékezett semmire. Azt sem tudta, hogy avatár volt.

– Látod? – vágta rá Faruk diadalittasan. – Megmondtam.

– Mit mondtál meg? Ez semmit sem bizonyít.

– Épp ellenkezőleg. Ha tényleg ki akartam volna b… tolni vele, akkor nem töröltem volna ki a nevetséges fantáziákat, amelyekre azelőtt verte ki a farkát, hogy én átmenetileg beköltöztem volna a reménytelenül sötét fejébe. – Meglengette hosszú ujjait. – De nem azért jöttem ide, hogy farok emberekről és emberi farkakról vitatkozzunk. Inkább hallgasd meg az ajánlatomat!

– Mi okom volna rá?

Az avatár elmosolyodott, ezúttal őszintén. – Ott a pont. Egyelőre kénytelen leszel elhinni nekem, hogy nagyon is jó okod van rá.

– Hallgatlak.

– Gyere velem. Nem most azonnal, de…

– Nem értem. Hová?

– A Sichultra. Haza, kislány.

– Éppen arrafelé tartok, ha nem vetted volna észre.

– Az ám, de csigatempóban, és egy gyagya őrdrónnal a sarkadban. Ráadásul megpróbálnak majd rábeszélni, hogy szakítsd meg az utadat, és tegyél egy kitérőt.

– Egy kitérőt? Hová, minek?

– Azt mondják majd, hogy megtalálták a hajót, amelyik annak idején lenyomatot készített rólad: a Számítok rámat. Ami bizonyos szempontból igaz is. Úgy gondolják, hogy te majd rettentően megörülsz ennek a hírnek, és hanyatt-homlok rohansz a vén bohém SZR-hez, hogy csináltathass magadnak egy új testet, ami pontosan olyan, mint a régi volt, vagy a régi tetoválásodat erre a mostani testedre másoltasd, vagy… mit tudom én. Lényeg, hogy mindez komoly késedelmet fog okozni, különösen, ha az utad hátralevő részét is ezen a muzeális ócskavason óhajtod megtenni.

– A régi testemet? Nem is rossz ötlet – morfondírozott a lány. Furcsa érzés kerítette hatalmába: a veszteség szomorúsága és némi remény. Jó lett volna újra látni egykori önmagát, még ha a mintákat nem is akarta feltétlenül visszakapni, egyelőre legalábbis, amíg be nem jut ahhoz a gazemberhez, és bosszút nem áll.

– Én hazaviszlek, ha akarod. Gyorsabb vagyok, mint ez a teknő – gesztikulált Faruk hosszú karjaival a levegőben. – Ha itt maradsz, három hónapig kuksolhatsz bezárva, vagy még tovább, és az őrdrónod a zuhanyzóba is elkísér.

– És ha elfogadom az ajánlatodat?

A férfi előredőlt ültében, az arca hirtelen elkomolyodott. – Ha velem jössz, huszonkilenc nap alatt otthon lehetsz, és megszabadulhatsz a kullancsodtól is.

– És te nem rendelsz mellém őrdrónt?

– De nem ám!

– És nem fogsz velem úgy bánni, mint azzal a szerencsétlennel? Nem piszkálsz bele az emlékeimbe?

Faruk felvonta a szemöldökét. – Még mindig ezen lovagolsz? Egy ujjal se nyúlok hozzád. Becsszóra.

Lededje egy darabig hallgatott. – És – kezdte óvatosan – segítesz megölni Vepperst?

A férfi hátravetette a fejét, és harsányan felnevetett. Az egész kabin visszhangzott bele. – Áh… Ez jó volt, komolyan. Még a könnyem is kicsordult – szipogta. – De komolyra fordítva a szót: azt csinálsz, amit akarsz, kislány, de ne várd, hogy asszisztáljak neked. Az csúnya diplomáciai bonyodalmakhoz vezetne.

– Szóval nem segítesz?

– Lerövidítem az utadat, és segítek lerázni az őrdrónt. Ennyi nem elég?

– De aztán magamra hagysz, csináljak, amit akarok.

Faruk a homlokára csapott, hogy csak úgy csattant. – Én, a mocsokláda! Miért, mit akarsz még?

A lány vállat vont. – Segíthetnél kicsinálni Vepperst.

Faruk hosszú ujjaival a halántékát masszírozta. – Hát – sóhajtotta végül –, az nem fog menni. Szívesen felajánlanám valamelyik drónomat, vagy adnék késrakétát, mérgezett tőrt, varrnék szupertitkos minifegyvert rejtő pitykegombot a kabátodra, de sajnos nem tehetem. Mert abban a szerfelett valószínűtlen esetben, ha mégiscsak sikerülne kinyírnod azt a pöcsöt, pláne ha megpróbálnád, de nem sikerülne, ami a képességeid ismeretében elég valószínű… Szóval ha elfognának, és bebizonyosodna, hogy egy kultúrabeli segített neked, akkor hirtelen mi lennénk a rosszfiúk, és szégyen ide vagy oda, ezt a bilit még én sem szeretném a fejemre borítani. Hacsak nem utasítanak kifejezetten erre a nálam bölcsebbek, valami bizottság a megfelelő jogosultságokkal, vagy ilyesmi. Akkor egészen más lenne a leányzó fekvése.

– Akkor miért segítesz egyáltalán?

– Mert szeretem felkavarni az állóvizet. És örülök, ha borsot törhetek az Ép észen innen orra alá, nem beszélve Jolicciről meg a hozzá hasonló Kontakt-sznobokról, akiknek rizsszem szorult a seggébe. És mert egyébként is arrafelé van dolgom. – Fintorogva az orrát ráncolta. – De ne kérdezd, mi az.

– És honnan tudsz rólam ennyi mindent?

– Sok mindent elkotyogtál tegnap este, kislány. A többit meg… – Széttárta a karját. – Jók az összeköttetéseim. Ismerek pár elmét, akik sok mindenről tudnak. Akik minden ilyesmiről tudnak.

– A Rendkívüli Körülmények. Te is az RK-nak dolgozol, nem igaz?

A férfi legyintett, mintha egy kínos gondolatot akarna elhessegetni. – Hivatalosan egyetlen hajóelme sem tartozik hozzájuk, legalábbis a szó hagyományos értelmében. Viszont létezik egy informális háló, amelynek a tagjai mindent megtesznek a közös cél érdekében. Ki-ki a képességei szerint, és az adott lehetőségek függvényében. – Türelmetlenül sóhajtott. – Nézd, nincs sok időnk. Még ez a bontásra érett ócskavas is észreveszi előbb-utóbb, hogy áttörték a védelmi rendszerét, úgyhogy jobb, ha most lelépek. Gondold át a dolgot. Az ajánlatom ma éjfélig érvényes, helyi idő szerint, azután nem várhatok tovább. Szerintem már szervezik is neked azt a találkozót a Számítok rámmal, vagy valamelyik utódhajójával, mondd, hogy én mondtam. Méghozzá a Semsarin-ködnél. Megjegyezted? Ez lesz a helyszín: a Semsarin-köd. – Csontos kezével intett a lánynak. – Most már visszafeküdhetsz.

*

Lededje felült az ágyban. A kabinvilágító automatika érzékelte a mozgást, és egyenletes, halvány derengéssel árasztotta el a helyiséget. A hajtómű hangja távoli zümmögésként visszhangzott a falak között.

A lány visszahanyatlott a kavargó hópelyhek közé.

Néhány perc múlva kialudtak a fények, a szobára ismét sötétség borult.

*

– Hol lesz a találkozó?

– Tessék?

– Mit mondtál, hol fogunk összefutni azzal a hajóval? – tette fel újra a kérdést Kallier-Falpise-nek. A drón mellette lebegett a kantin egyik benyílójában, amely úgy festett, mint egy hatalmas ablakfülke. Épp reggelizett, vagyis az órát elnézve inkább vacsorázott. A kantinban kellemes, sós szellő fújdogált, és tengeri illatot sodort felé. Felhajtotta a pizsamája ujját, hogy a bőrén érezze a szelet. A hajó az íves falra felhőtlen, derűs égboltot vetített, amely a horizonton az óceánba olvadt. A kies partot szelíd hullámok nyaldosták, a távolban hosszú fasor hajladozott. Hogy teljes legyen az illúzió, a padló fadeszkákká gyűrődött a talpa alatt; durva, egyenetlen pallókká, amilyenekkel a tengerparti sétányokat és trópusi nyaralók teraszait szokták borítani. Farkaséhes volt, egy egész tállal megevett az azonosíthatatlan, ámde meglepően jóízű és laktató gyümölcsökből.

– Úgy hívják, hogy Semsarin-köd – felelte a drón. – Nem akarlak a részletekkel untatni, lényeg, hogy nincs messze.

– Értem. – A lány leöblítette a gyümölcsöt egy korty vízzel.

A drón közelebb lebegett, és elgondolkodva méregette Lededje-t. – Talán… hallottál már róla?

Lededje megtörölte a száját, azután rámosolygott a kis gépre. – Megkérnéd a hajót, hogy lépjen kapcsolatba az Erkölcsi hullával?

– Hogy? De hát…

*

– Ne kímélj: mondd a szemembe, hogy a kérésem meglehetősen szokatlan.

– A szokatlan enyhe kifejezés. Sértő. És legfőképp: gyanús! – visította a dobozdrón. Otthagyta a vigyorgó Farukot, és a lányhoz fordult. – Nem tudom eléggé hangsúlyozni, Y’breq kisasszony, milyen felelőtlen és veszélyes döntésnek tartom ezt az ön részéről. Bocsássa meg az őszinteségemet, de amit csinál, az kimondott butaság. A saját szemével látta, hogyan bánt ez a hajó a gondjára bízott emberi lénnyel. Föl nem érem ésszel, hogyan bízhatja magát egy ilyen csirkefogóra!

– Hmm – ráncolta a homlokát Lededje. – Mégis itt hagyom a csomagjaimat – pillantott a Sententiától kapott két táskára, amelyek most a kantin közepén hevertek. A két drón izgatottan keringett a levegőben. Lededje a mellette álló avatárhoz fordult. – Ugye tudsz majd adni…?

– Persze. Bármit, amire szükséged van.

– Lededje – szólt közbe Kallier-Falpise, erőltetett nyugalommal a hangjában. – Bárhogy döntesz, én veled tartok; remélem, tudod.

– Ez csak természetes! – sivította a hajó drónja, és Faruk elé lebbent.

Egy szívdobbanásnyi ideig csönd volt. – Hogy, tessék? Ja, persze – bólintott a férfi. – Hogyne.

– Szóval beleegyezel? – Kallier-Falpise is a férfi elé röppent. – Hozzájárulsz, hogy elkísérjem Y’breq kisasszonyt?

– Egyenesen ragaszkodom hozzá – felelte Faruk komolyan.

– Pompás. – A kis drón auramezeje barátságos gyöngyházszínűre váltott, és a lányhoz fordult. – Tehát továbbra is útitársak leszünk, és én minden erőmmel arra törekszem, hogy megvédjelek…

– …a magadfajta szószátyár drónoktól – vigyorgott Faruk. A gép energiamezője haragosszürkén villant. A férfi védekezőn föltartotta a kezét. – Bocsánat! Nem tudtam kihagyni.

– De azért – folytatta Kallier-Falpise – én is azon a véleményen vagyok, hogy ez elhamarkodott és szükségtelen lépés. Kérlek, gondold át újra!

Lededje semmitmondó mosollyal válaszolt. – Köszönöm a segítségedet – mondta a hajó drónjának, aztán Farukhoz fordult. – Készen vagyok. Indulhatunk.

– Előkészítem az űrkompot – ajánlkozott a hajódrón.

Faruk leintette. – Ne fáradj. Áthelyezéssel megyünk.

– Említetted Y’breq kisasszonynak, hogy az milyen…

– …veszélyes? Igen, tudja. Minden milliomodik rosszul sül el, bla-bla-bla. Ne izgulj, ismertettem a jogait.

Kallier-Falpise auramezeje fagyos szürkébe váltott. – Engem persze eszedbe sem jutott megkérdezni, vállalom-e a kockázatot.

Faruk a szemét forgatta. – Akkor menj űrkomppal, őrdrónok gyöngye! Büszke lehetsz magadra, tűzön-vízen át, hősies önfeláldozással teljesíted a feladatodat… Példát vehetnél erről az emberi lényről; szénalapú létére nem fél egy szimpla áthelyezéstől.

– Nem megyek komppal. Tudom, hogy úgysem várnál meg. Inkább helyezz át Y’breq kisasszonnyal együtt, méghozzá ugyanabban a transzfermezőben, ha kérhetem.

– Te aztán kemény dió vagy. Jól van. Legyen, ahogy akarod. – A férfi a hajó drónjához fordult. – Tudod, mit, nagyapó? Csináld te az áthelyezést, lődd át mindkettőjüket.

– Már éppen javasolni akartam – felelte a hajódrón hűvösen.

– Jól van – intett Faruk türelmetlenül. – Indulhatnánk végre? Lehet, hogy nektek ez hajmeresztő tempó, én viszont mindjárt elalszom.

Az őrdrón Lededje mellé lebegett, nehogy lemaradjon az áthelyezésről. A biztonság kedvéért finoman nekinyomta magát a lány hasának. – Biztosan itt hagyod a holmidat?

– Egészen biztos.

– Készen álltok? – kérdezte a hajódrón.

– Igen.

– Csak utánad – intett a hajódrón Faruknak.

Faruk rákacsintott a lányra. – Odaát találkozunk – mondta. Alakja körül ezüstös tojásforma rajzolódott ki, és a következő pillanatban eltűnt.

Egy pillanattal később Lededje meglátta saját elmosódott tükörképét maga előtt, és ezüstösen felizzott körülötte a levegő.

*

A következő milliszekundumban a transzfermező a lánnyal együtt eltűnt, Kallier-Falpise pedig elegáns ívben kiröpült belőle. Nekicsapódott a mennyezetnek, akár egy elszabadult születésnapi léggömb, aztán egy darabig féloldalasan pörgött a levegőben. Csontszínű burkolata finoman füstölni kezdett, auramezeje a vízen úszó olaj színét öltötte magára.

– Baó, blupp bluppa, boblaó, bubló, bluppa… – bugyborékolta.

A hajódrón manipulátormezejével alaposan odasózott neki. Kallier-Falpise ismét nekitántorodott a mennyezetnek, aztán lepottyant a földre. A színe élénk mustársárgára váltott. Megrázta magát és odalebegett a hajódrónhoz, auramezeje immár fehéren izzott.

„Hogy sülnének be az áramkörei!” – érkezett hangtalanul az üzenet.

„Csekély vigasz, de én sem tudom, hogyan csinálta. Az biztos, hogy a fedélzetet nem hagytad el. Meghekkelte a tranzitmezőt működés közben. Ki gondolta volna, hogy ilyesmire is képesek vagyunk? Kimondottan nyugtalanító.”

„Sikerült bepoloskáznod a lányt?”

„Kívül-belül. A legfurmányosabb szerkentyűkkel, amim csak volt. Már csak meg kell várnunk, hogy…”

A kabinban ezüstös fény villant, majd halk pukkanás hallatszott, ahogy a tranzitmező összeomlott. Apró fémdarabkák szállingóztak a padlóra, egy csipetnyi por és néhány hajszálvékony fonal társaságában. A hajódrón felkanalazta őket a manipulátormezejével.

„Áh… itt is vannak. Mindet visszaküldte, az utolsó pikogrammig.”

„Hogy sülnének be az áramkörei!” – ismételte az őrdrón.

„Próbálom elérni a kommunikációs csatornán, de nem válaszol. – A hajódrón följebb lendült egy arasznyit, aztán csalódottan visszaereszkedett. – Hát, így jártunk.”

A két gép némán figyelte a szenzorernyőn, ahogy az Erkölcsi hulla színpadiasan kibontja nagy teljesítményű meghajtómezőit, amelyeket kimondottan mélyűri száguldozásra terveztek. A másfél kilométer hosszú hadihajó egy futó pillanatra szénfekete, csillogó tojás alakját öltötte magára, majd egy villanással eltűnt a képernyőről. Olyan sebesen távozott, hogy a futárhajó radarja nem bírta feldolgozni a kapott impulzust, és teljesen összezavarodott.

TIZENHÁROM

Ilyen mélyen a jég alatt hatékony hűtésre van szükség, hogy a testhőmérséklet ne szökjön elviselhetetlen magasságokba. Legalábbis akkor, ha emberi lényről van szó, vagy más, hasonló biológiai alapú életformákról, amelyek csupán a fagyás-és a forráspont közötti szűk hőmérséklettartományban életképesek. A másik lehetőség, hogy a jégbúvár megadja magát az irdatlan nyomásnak és péppé préselődik – és csak azután ég szénné.

Fagyás-és forráspont. Nem mindegy azonban, hogy milyen anyag fagyás-és forráspontjáról beszélünk, és milyen környezeti kontextusban. Ember lévén, Vatueil a vizet tekintette referenciának, és a víz az ő számára folyékony volt, mármint normál hőmérsékleten és nyomáson.

Normál hőmérsékleten és nyomáson. Mihez képest? Nos, igen, minden relatív.

Több mint száz kilométerrel az óceán felszíne alatt akkora a nyomás, hogy a víz előbb latyakos jégkásává, majd jéggé áll össze; tömör jéggé, amely a bolygómag felé haladva egyre sűrűbb és melegebb. Ugyanaz a nyomás hevíti, amely a folyékony halmazállapotú vizet szilárd halmazállapotúvá préseli.

A mag körül a jég mégsem alkot szilárd és áthatolhatatlan burkot. Akadnak kisebb-nagyobb szennyeződések és egyenetlenségek a szerkezetében, hajszálvékony repedések, amelyeken át a tengervíz be tud szivárogni a tömbök közé.

Az őshonos fajok közül néhánynak sikerült alkalmazkodnia e zord körülményekhez. A hajszálnyi vízerekben áttetsző, membrános testű, sokcsápú lények tekergőztek, jégbe zárt ásványi anyagok és más táplálék után kutatva, a jégzóna ragadozói pedig ezekre a békés növényevőkre vadásztak. De akadtak más fajok is, idegenek, akik egy másik világból csöppentek ide, és akiket arra képeztek ki, hogy úgy közlekedjenek a tenger mélyén, mintha ők is őslakók volnának.

Vatueil közéjük tartozott; úgy festett, mint egy jéglény, legalábbis ebben az inkarnációjában. (Vajon mikor jelent meg utoljára a saját, emberi bőrében? Már az idejét sem tudta volna megmondani.)

A jég nem létezett igazából, sőt, maga a bolygó is kitalált hely volt, akárcsak a csillag, amely körül keringett, a környező naprendszerek, meg minden más, ami ebben a pillanatban valódinak és kézzelfoghatónak tűnt. A környezet ugyanolyan részletgazdag volt, mint odakint, a valóságban, és ugyanazok az erők működtek. Szinte tökéletes volt az illúzió.

Virtuális tapasztalataik alapján sokan arra a következtetésre jutottak, hogy maga a valóság is hamisítvány (vagy legalábbis valódisága erősen megkérdőjelezhető), és mindannyian valamiféle szimulációba születünk, csak nem tudunk róla. Virtuális világaink pedig, melyekre szerfölött büszkék vagyunk, voltaképp tükrök a tükörben.

Csakhogy aki ezzel a gondolattal kel és fekszik, az előbb-utóbb megőrül, vagy betegesen közömbössé és fásulttá válik, ami egyéni és közösségi szinten is veszélyes. Jobb módszerek is léteznek mindennapi félelmeink kezelésére, mint hogy meggyőzzük magunkat: örömeink és bánataink, egész életünk voltaképp egy vicc, egy jelentéktelen gondolat valaki más fejében, és bármit mondunk vagy teszünk, az nem számít. Nehéz megtalálni az egyensúlyt, vélekedett Vatueil, és kellően komolyan venni önmagunkat, miközben tudjuk, hogy csak álmodunk.

Ilyen gondolatok jártak a fejében, miközben társai közt sodródott egy szélesebb repedésben. A jégvilágban a közlekedés leginkább az extrém barlangászáshoz hasonlított, bár ezzel az ember igazságtalanul leegyszerűsítette a rengeteg szaktudást igénylő, kockázatos sportot – ráadásul ők most dolgozni jöttek, nem szórakozni.

Lassan, mint az olaj, szivárogtak lefelé, végig a jég rianásain és hasadékain. Persze itt az irányokat is máshogy kellett értelmezni, mint egy szilárd kérgű, hagyományos égitesten, Vatueil mégis ragaszkodott a megszokott fogalmakhoz, és úgy gondolt a vízbolygóra, mintha a felszínét szárazföldek borítanák, nem pedig végtelen óceán.

Egy kicsi, de ütőképes, harmincfős egységet vezetett. Társai tapasztalt katonák voltak, felszerelésük a szokásos mérgeken és repesztőfolyadékon kívül pár oldószeres fiolából állt. Ezek a „lövedékek” meg se kottyantak volna azoknak a katonáknak és gépeknek, amelyeket Vatueil a háború kirobbanása óta eltelt, objektív időben mért évtizedek alatt tucatjával irányított, de a jégvilágban (ahol nem mellesleg ugyanezek a katonák és gépek a másodperc töredéke alatt csúfos halált haltak volna) egyetlen csepp ügyesen adagolt oldószer is óriási kataklizmát tudott okozni. A szakaszt egy alacsonyabb rangú tiszt is vezethette volna – Vatueil ekkor már ezredesi rangban szolgált –, de a vezérkar őt küldte. Ez fontos küldetés volt, nem hibázhattak.

Vatueil egyszerre érzékelte mind a harminc embere mozgását. Kémiai és bioelektronikus impulzusok cikáztak közöttük, mintha az egész csapat egyetlen, élő organizmust alkotna. Byozuel tizedes forgásirányban jobb felől beúszott egy szélesebb csatornába, hogy felderítse a következő rianást. Meavaje százados a négy oldószerszállító specialistát vezette végig egy trükkös repedésháló háromdimenziós labirintusán. Byozuel és a közvetlenül mögötte haladó közlegények rengést jeleztek. Vatueil egy pillanattal később maga is érzékelte a tektonikus mozgást.

A jég csikorgott, recsegett, és a hasadék, amelybe Vatueil az imént becsusszant, fél milliméterrel szűkebb lett. Az üreg, ahonnan indult, kissé kitágult, és a rengés keltette vízáram visszafelé sodorta. A rés falába mélyesztette a csápjait, és elszántan nyomult tovább lefelé, a bolygómag irányába.

… Jól van, uram? – kérdezte Lyske hadnagy a szomszédos járatból.

… Igen. Létszám?

Ahogy a rengéshullám végigsöpört rajtuk, megálltak, és mozdulatlanságba merevedve vártak, noha már így is késésben voltak, és Vatueil nem kockáztathatta meg a további lemaradást. Ráadásul ettől még ugyanúgy összelapíthatta őket egy záródó rianás. De hát az emberi (vagy állati) természet már csak ilyen. Minden újabb rengésnél némán fohászkodtak, nehogy péppé zúzzák őket a csikorgó jégtömbök, és ne kelljen a társaik biokémiai sikolyát hallaniuk, mielőtt molekuláikra robbantja őket a szűkülő repedés.

Lassan elült a rengés, ezúttal senki nem sérült meg. Vatueil a megfelelő impulzusokkal jelezte a csapatának, hogy mindenki nyugodjon meg, nem szenvedtek veszteséget. Folytatták útjukat. Egyre óvatosabban haladtak. Lassan elérték azt a mélységet, ahol már őrökre és védművekre is számítaniuk kellett.

A vízbolygó különös hely volt. Kívül esett a háború fő virtuális szegmensén, sőt a kisebb szimulációk körén is, amiket a főtérből futtattak. Külsőre olyannak tűnt, mint a többi hadszíntér, de valami rejtélyes okból kifolyólag hermetikusan leválasztották. Ide sehonnan nem vezetett út.

Byozuel figyelmeztetése villódzva futott végig a kommunikációs láncon.

…valamit, uram!

Vatueil megálljt parancsolt. Az emberei lassan, sodródva fékeztek, hogy ne vonják magukra az ellenség figyelmét.

… Mi az, tizedes?

… Mozgás tíz óránál, uram.

Vatueil türelmesen várt. Byozuel tudja, mit csinál. Itt mindenki sokat próbált katona, akit gondos mérlegelés után válogattak a csapatba. A tizedes jelentkezni fog, ha van valami mondandója. Addig is, hadd szimatoljon körbe, hadd keressen gyanús jeleket az opálos sötétben.

Nem mintha sokat láttak volna, amióta a tengeralattjáró kitette őket a latyakos iszappadon. A fenéken nem sok néznivaló akadt, a napfény száz méterre sem hatolt le az óceánba, nemhogy száz kilométerre.

Miután befúrták magukat a jégrétegbe, néhány kozmikus sugár távoli villanásokat produkált, egy felszíni rétegrengés pedig sápadt piezoelektromos kisüléseket gerjesztett a jégtömbök között, ettől eltekintve semmilyen fényt nem érzékeltek.

… Na, ezzel megvolnánk! – A vegyi úton továbbított kiáltást öröm-és megkönnyebbüléshullám kísérte. – Elnézést, uram – folytatta Byozuel –, az imént azért nem válaszoltam, mert ellenséges aktivitást észleltem. Nem akartam magamra vonni a figyelmüket.

… Egy őrszem?

… Igen, uram. Az volt.

… Remek munkát végzett, Byozuel. Az adatai…?

… Máris küldöm, uram.

És már áramlottak is a kommunikációs csatornán a kémiai azonosítók és génkódok. Az őr egy harcképes, de korlátozott elmekapacitással rendelkező lény volt. Az egyik közeli járatüregben rejtőzött, és ők egyenesen a karjaiba sétáltak volna, ha Byozuel nem veszi észre idejében. Vatueil alaposan áttanulmányozta a lény rezgéskarakterisztikáját, de semmi jelét nem látta, hogy kommunikált volna a társaival, mielőtt Byozuel telefecskendezte a testét méreggel.

Vatueil megosztotta az információt az egység többi tagjával. – Lesznek itt többen is – figyelmeztette őket. – Byozuel, tiszta a terep?

… Igen, uram. Hallgatóztam, körbeszaglásztam. Sehol senki.

… Rendben. Most formációt bontunk. Egyes és kettes szakasz: kövessék Byozuelt. A hármas és négyes zárkózzon fel. Szondázzanak folyamatosan, ahogy lefelé ereszkedünk. Már van egy karakterisztikánk, de ettől eltérő mintázatok is előfordulhatnak. Közel a célterület. Legyenek óvatosak!

Érezte, ahogy a csapat alakzatot bont. Két szakasz Byozuel köré gyűlt, a másik kettő beljebb húzódott a szélekről.

A rengés ezúttal figyelmeztetés nélkül érkezett. Mintha valamennyi jégtömb egyszerre mozdult volna meg. Recsegés-ropogás hallatszott, itt-ott felsziporkáztak jégbe zárt szennyeződészárványok. A járat hirtelen összeszűkült, már-már összepréselte Vatueilt, akit megrohant a tehetetlenség és kiszolgáltatottság érzése. Fegyelmet erőltetett magára, és hagyta, hogy a pánik elenyésszen, ugyanolyan gyorsan, ahogyan jött. Ha meg kell halnia, hát legyen, de nem mutathatja ki a félelmét a többiek előtt. A záródó rianás egy mélyebben fekvő, szélesebb résbe dobta. Érezte, hogy a többieket is magával sodorja az áramlat. Hárman leszakadtak a kommunikációs hálóról, a köztük levő biokémiai szálat elszakította a jég irtózatos ereje.

A túlélők megálltak és vártak. A sebesültek kétségbeesetten vonaglottak, társaik megpróbáltak a segítségükre sietni. Akinek nem tudták megmenteni az életét, azoknak mérget adtak, a többiekbe nyugtatót fecskendeztek.

Lehet, hogy nem közönséges rengés volt? Vajon beindítottak valamiféle védelmi mechanizmust, amikor Byozuel semlegesítette az őrt? Az utórengések miatt folyamatosan kocogtak a jégtömbök a fejük fölött. Ha mesterséges robbanás volt, akkor több epicentrumnak kellett lennie. Egyetlen detonáció nem okozhatott ekkora jégmozgást.

… Jelentést! – küldte szét az üzenetet Vatueil.

Öt embert vesztettek, köztük Meavaje századost. Többen megsérültek: két közlegény elvesztette az érzékelőit, másik kettő mozgásképtelenné vált.

Gyorsan rendezték a soraikat. Vatueil Lyske hadnagyot jelölte ki parancsnokhelyettesnek. A sérülteket egy ép társukkal hátrahagyták, és máris továbbindultak.

… Pokoli rengés volt, uram – érkezett Byozuel üzenete az élbolyból, jó tizenöt méterrel mélyebbről –, de jó széles vágatot nyitott előttünk. Már csak a vörös szőnyeg hiányzik.

… Gyanúsan hangzik, Byozuel. Lehet, hogy aláaknázták és tele van csapdákkal.

… Engedelmével, uram, a rés az előbb nyílt meg. Kis híján beszippantott. És olyan mély, hogy nem látni az alját.

… Derítse fel, Byozuel.

… Igenis, uram.

… Vigye magával az osztagát. De semmi hősködés!

Az új járat szinte nyílegyenesen vezetett lefelé, a bolygómag irányába. Byozuel eleinte óvatosan haladt, aztán gyorsított a tempón. A társai láncba rendeződve, magabiztosan követték.

A másik két osztag viszont csigalassúsággal araszolt előre. Vatueil egy idő után úgy döntött, hogy sutba vágja az óvatosságot, és mindenkit az új résbe parancsolt, Byozuelék után.

Az őr egy melléküregből támadt rájuk, a párhuzamos rianás felől, amelyben eddig haladtak. Sikerült harcképtelenné tennie Byozuelt, de a tizedes nyomában haladó oldószerszakértők injektoros dobótűket szórtak rá. Az őr teste görcsösen rángatózni kezdett, és lassan feloldódott a vízben. Byozuel rátapadt a hasadék falára, a méreg elernyesztette a tagjait. Egy reparátor azonnal kezelésbe vette; sietve amputálta néhány végtagját, hogy megmenthesse az életét, aztán otthagyta, hogy jelentést tegyen Vatueilnek.

… Már csak hátvédnek leszek jó, uram – nyögte Byozuel. – Sajnálom.

… Én is, Byozuel.

… Az őr valószínűleg vészjelzést adott le – szúrta közbe az egyik szakértő.

… Fényt látok, uram – jelentette a felderítő, aki átvette Byozuel helyét. – Mélyen alattunk. Egyetlen forrásból jön, legalábbis úgy tűnik.

Vatueil összekapcsolódott vele, s így többé-kevésbé ugyanazt látta, amit ő.

Ez az – gondolta. – Megérkeztünk.

… Várjon itt, Byozuel.

… Mást úgysem tehetnék, uram.

… Visszajövünk magáért. Többiek: sorakozó, támadóalakzatba fejlődj!

Felbolydult a csapat, a katonák csatasorba álltak. Vatueil büszkén nézett végig rajtuk; nemcsak a bajtársai voltak, hanem a családja is. Közös célért küzdöttek, s ha kellett, a legnagyobb áldozatra is hajlandóak voltak egymásért. Meghatottan figyelte őket, és szinte bánta, hogy olyan hamar alakzatba rendeződtek.

Szorosan összekapaszkodva lebegett a négy osztag, és a végső elektrokémiai impulzust várták. Innentől már csak rezgésekkel és fényjelekkel kommunikálhattak.

… Támadás! – vezényelt Vatueil. – Előre!

A különítmény nekiiramodott, mind mélyebbre s mélyebbre hatolva a résben. A bolygómag valószerűtlen, túlvilági fénye egyre erősödött.

*

– Ezek a szörnyűségek természetesen nem léteznek, legalábbis nem abban az értelemben, ahogy ön gondolja. A kérdést inkább úgy tenném fel: mennyire indokolt egy képzelt világban élő, testetlen társunk szenvedése miatt aggódni? Nem lehetséges, hogy ezek a dolgok csupán a mi gondolataink, félelmeink kivetülései? A szavainkkal teremtjük meg a valóságukat, az ilyen beszélgetésekkel, mint ez a mostani. Ezzel persze nem azt akarom mondani, hogy a virtuális valóság nem létezik. Éppen olyan jól tudom, mint ön, hogy vannak művi dimenziók, ha úgy tetszik, a miénkkel párhuzamos világok. Csakhogy mi ezekre egy tágabb univerzum részeként gondolunk, ezt nevezzük túlvilágnak. Ez az a hely, ahová minden lélek eljut, akár van lélekmentő csodamasinája, akár nincs. A bűnök megtorlását és az erények jutalmazását Istenre bízzuk. A világért sem avatkoznánk az ő dolgába. Hogy is tehetnénk? A puszta gondolat is szentségtörés. Nem is értem, hogyan feltételezhet rólunk ilyesmit.

Errun tanácsnokot ismerve ez egy szokatlanul rövid és tömör válasz volt. Beszéde végeztével a hím a vállára kanyarította szenátori köpenyét, és visszaereszkedett a helyére. Filhyn tanácsnok, a peremrégiókat képviselő, fiatal nőstény felállt, és megköszörülte a torkát.

– Természetesen – kezdte – senkit sem állt szándékomban megsérteni…

Errun kissé megemelkedett a székében, és így válaszolt: – A sértettség belső indíttatású érzelmi állapot, amely külső fél által kevéssé befolyásolható. Vagyis senkit sem lehet megsérteni, aki nem akarja. És kibékíteni sem.

Mormoló helyeslés hallatszott a tanácsteremben. Errun ismét helyet foglalt, és besöpörte a vállveregetéseket, elismerő biccentéseket és „úgy van!” felkiáltásokat a barátaitól és munkatársaitól.

– Ahogy mondtam – ismételte idegesen a nőstény –, nem akartam megsértődni… illetve megsérteni senkit. Bocsánat. – Zavartan pislogott a vén levezető elnökre, aki a tanácsterem végében trónolt, klaviatúrán zongorázó írnokokkal körülvéve. Elpirult, és megszégyenülten visszahuppant a helyére. Errun kárörvendően vigyorgott. A karzaton és a sajtópáholyban szélviharszerű suttogás támadt.

Filhyn el akarta takarni az arcát a tapogatóival, aztán meggondolta magát; a kamerák biztosan őt veszik. Amikor az elnök valami komplikált és teljesen irreleváns napirendi pont tárgyalásába kezdett, kikapcsolta a mikrofonját, és odahajolt a titkárához. – Szerinted rám van írva, hogy „ide rúgjatok”? Mondj valami szívderítőt, Kemracht, kérlek! Benned van minden reményem!

– Igyekszem, asszonyom – felelte a fiatal hím. Intett a távozó futárnak, aztán közel hajolt a tanácsnokhoz. – Vendégünk lesz a délutáni ülésen.

Filhyn kérdő pillantást vetett rá. A titkár egy diadalittas vigyorral felelt, aztán észbe kapott, és mindkét tapogatójával igyekezett palástolni a jókedvét.

– Úgy érted…?

– Egy vándor visszatért odaátról.

Filhyn kis híján felsikkantott. A titkár szerényen lesütötte a szemét. Errun tanácsnok a terem túlfeléről gyanakodva méregette őket. A nőstény legszívesebben kiöltötte volna rá a nyelvét, de ne tette. Legjobb, ha egyelőre titokban tartják a dolgot. Leszegte a fejét, mint akit teljesen lesújtott az iménti kudarc, és tapogatóival a szemét dörzsölte. Hadd higgyék, hogy a könnyeit törölgeti.

Talán – gondolta – mégis van némi érzékem a politikához…

*

Egy teljes osztagot elvesztettek a meglepetésszerű elektromos kisülésben. Néhányan szabályosan fölkenődtek a hasadék falára. A többiek gyorsítottak a tempón és tovább úsztak.

A következő kellemetlen meglepetés oldalról érkezett, ugyanabból a vágatból, ahonnan korábban Byozuel támadója csapott le. Ezúttal két őrszem rohant rájuk. Gyorsan és összehangoltan mozogtak, de Vatueil emberei felkészültebbek voltak. Teleszórták őket méregfecskendőkkel, és ott hagyták mindkettőt, hadd rángatózzanak a sodorvízben.

A lentről szüremlő fény kezdett zöldes árnyalatot ölteni. Egyre erősödött, aztán hirtelen megváltozott, fakóbb lett, hullámzó intenzitású, mintha időről időre mozgó tárgyak takarnák el a forrását. Egy egész ellenséges különítmény közeledett feléjük, az árnyékuk vadul villódzott a zöld fényben. Húszan-harmincan lehettek. Végeredményben nem számított: innen már nem volt visszaút.

Vatueil szerette volna, ha a valódi énje – amely most is ott tevékenykedik valahol a parancsnokságon, a fő szimulációs térben, elméjében gondosan őrizve a több évtizede tartó háború minden mozzanatát – emlékezne minderre. De nem fog.

A háborús szimulációban az ember azokból a tévedésekből is tanulhatott, amelyek a halálát okozták, sőt, általában azokból lehetett a legtöbbet okulni. A halál maga is a kiképzés részét képezte. A gyök-én mindenre emlékezett, amit a párhuzamos inkarnációi átéltek, így a haláltusájukra is, a legapróbb részletekig. Az ember minden egyes küldetéssel tapasztaltabbá és bölcsebbé vált.

A vízbolygó virtuális világ volt ugyan, de nem tartozott a hivatalos hadszínterek közé, így az itt gyűjtött emlékeik a halálukkal el fognak veszni, egy az egyben. Akár sikerrel járnak, akár elbuknak, ez a személyiségük nyom nélkül elenyészik. A gyök-énjük odaát semmit sem fog tudni a küldetésről.

A feletteseik talán annyit elárulnak majd nekik, hogy az osztagnak sikerült-e elvégeznie a feladatot, vagy sem, de semmi többet.

Az őrök gyorsan közeledtek. Méregfecskendők süvítettek el mellettük, az egyik lepattant a Vatueil nyomában haladó katona pajzsáról. Két tiszthelyettesével maga vezette a rohamot, ők voltak a dárda alakú formáció hegye. Ahogy közeledtek a maghoz, egyre fokozták a sebességüket.

Vatueil tudta, hogy csak egyetlen lövésre lesz idejük, aztán jön a kézitusa, test test ellen. … Célozz! – jelezte a többieknek. – Tűz!

Hődárdák, oldópálcák és méregtüskék záporát zúdították az ellenségre.

*

Filhyn tanácsnok a szenátusi épület egyik tágas, fűvel borított teraszán ebédelt. Innen remek kilátás nyílt a szelíd dombokra, melyek úgy ölelték körül a kormányzati tömböt, akár az anya tapogatói az újszülöttet. A folyó túloldalán a laposan elnyúló kereskedelmi és lakópiramisok növényekkel befuttatott tömbjei sötétlettek, a város teljesen benőtte a völgyet. A látóhatárt párába burkolta a rekkenő déli forróság.

Errun egyedül jött, ahogy azt sietősen papírra vetett üzenetében ígérte. Filhyn azon tűnődött, vajon mennyit tud, és kitől szerezte az információit. Az egyik sármedencénél találkoztak, a teraszt övező paravánfal tövében. Filhyn a titkárára bízta a köntösét, és most csupaszon hűsölt a sárban. A ráncos, zömök hím betoccsant mellé a medencébe, és komótosan letelepedett.

– Minek köszönhetem a megtisztelő látogatást, tanácsnok úr? – kérdezte Filhyn.

– Nos… – Az öreg hím addig fészkelődött, amíg háttal került a zöldellő panorámának. A pavuliaiak genetikusan hajlamosak voltak a tériszonyra, de a tanácsnok még a szokásosnál is jobban rettegett a magasságtól. Filhyn csodálkozott, hogy egyáltalán fel mert jönni az emeletre. – Találgasson, kedvesem! Szerintem maga jobban tudja, mint én.

Néhány hónapja még megszeppent volna a lekezelő hangnem hallatán, és csak hebegett volna összevissza. De most diplomatikusan hallgatott. Tudta, hogy Errun tanácsnokkal óvatosnak kell lennie; az öreg ravasz trükköket tartogat a tarsolyában. Például kínos szüneteket tart, hogy a beszélgetőpartnere zavarában kifecsegje a titkait.

– De előtte – sóhajtott a hím, miközben tapogatójával sarat csorgatott a hátára – néhány dolgot tisztáznunk kellene.

– Állok elébe.

Errun tovább locsolta magát. A mozdulatai kecsesek voltak, már-már nőiesek. – Tudja, Filhyn… Ugye megengedi, hogy Filhynnek szólítsam? – Tapogatójával megpaskolta a sarat. – Elvégre magunk közt vagyunk.

– Persze. Miért is ne?

– Köszönöm. Szóval, kedves Filhyn, csak azt akarom mondani, hogy hanyatló faj a miénk. A napjaink meg vannak számlálva. Nem tudjuk biztosan, miféle lényekből fejlődtünk ki, de lelkünk mélyén mindig azt reméltük, hogy őseink hősiesek és vakmerőek voltak. A „civilizált” népek szerint ragadozóknak áll a világ. – Megvetően felhorkant. – Akárhogy is, azok vagyunk, akik vagyunk, s bár bőven lenne még hova fejlődnünk, elmondhatjuk, hogy mindent megtettünk, ami a lehetőségeinkből telt. A sorsunkat nem adtuk a gépeink kezébe, nem hagytuk, hogy túlnőjenek rajtunk, s erre különösen büszkék lehetünk. Nem tagadtuk meg őseink hagyományait és gondolkodásmódját, amely naggyá tett minket, és amely nélkül sosem jutottunk volna oda, ahol most tartunk.

Ez nagyjából igaz is volt. A pavuliaiak maguk hozták a döntéseiket, az MI-kre csak tanácsadó szerepkört osztottak, illetve a kereskedelemben és a pénzügyekben adtak nekik tágabb mozgásteret. És persze ott volt a közös múlt, a pavuliai vallás, filozófia és tradicionális életmód szentháromsága, amely a hímek felsőbbrendűségén és a többnejűségen alapult. Filhyn mindig úgy gondolta, hogy a patriarchális szemléletmód a fejlődés valódi kerékkötője, de okosabb volt annál, semhogy egy Errun-féle keményvonalas konzervatívval leálljon erről vitatkozni. Úgy vélte, az okok a generációs ellentétekben keresendők, és meg kell várni, amíg a vaskalapos őskövületek kidőlnek a sorból, és a helyükre haladóbb gondolkodású fiatalok lépnek. Szerencsés esetben.

– Önök a peremrégiókban egy kicsit máshogy látják a dolgokat, ezzel mi is tisztában vagyunk – folytatta Errun. – De abban bizonyára egyetértünk, hogy civilizációnk bölcsője itt ringott, ezen a bolygón és a szomszédos, terraformált aszteroidákon.

Filhyn bólintott. Miért vitatkozott volna? A törvényhozásban ő képviselte egy személyben a pavuliai diaszpórát, ami már önmagában abszurdum. A konzervatívok szerint mindannyian a Tizenöt Csordához tartoztak, vagyis semmi szükség nem volt rá, hogy a szomszédos naprendszerekben élő, több milliárd pavuliainak külön képviselete legyen a nagytanácsban. Ez persze csak maszlag volt, és azt a célt szolgálta, hogy a helyi politikai elit megőrizhesse a hatalmát.

Az öreg hirtelen témát váltott: – Önnek van lélekmentő készüléke?

– Igen, van.

– Áh, igen. A vallásuk megköveteli, nemde?

Filhyn vállat vont. Amiben ő hitt, azt túlzás lett volna vallásnak nevezni. – A lélekőröm a túlvilágra továbbítja a lenyomatomat – mondta. – Így a halálom után is a szeretteim körében maradhatok.

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha az öreg hím mondani akarna valamit, de ehelyett újabb adag sarat fröcskölt a hátára.

– Kell az ostor, hogy betartassuk a szabályokat – jelentette ki. – Tudja, sokan visszasírják a régi időket, amikor még ragadozók lestek ránk. Szerintem túlzásba viszik a nosztalgiát, de tény, hogy szükség van valamiféle fegyelmező erőre, ami megóv a bűntől. Maga nem így gondolja?

– Látom, hogy ez a téma fontos önnek, tanácsnok úr – felelte a nőstény diplomatikusan.

– Hm. Tudja jól, hová akarok kilyukadni. A helyzet az, hogy csak a pokolbéli szenvedés rémével tudjuk kordában tartani vadállati ösztöneinket. Maga szerint létezik az Alkotó? Nos, jómagam nem tudom a választ, és ezzel nem vagyok egyedül. A főpapunk például nem hisz benne. – A nőstény meglepetten pislogott, még ha lelke mélyén sejtette is, hogy így van. – Talán oda rejtőzött, ahol a szublimaták élnek, a távoli dimenziókba, amelyek számunkra hozzáférhetetlenek. Mindegy. Én azt mondom, hogy mindegyikünk lelkében van egy csipetnyi gonoszság, és a technológia fejlődésével újabb eszközöket kaptunk, hogy kiűzhessük magunkból ezt a gonoszt. Először kiirtottuk a ragadozóinkat, s most már az emlékeinket is rögzíthetjük, ami által lehetővé válik a bűnösök arányos büntetése… Vagy legalábbis a büntetéssel való fenyegetőzés – fejezte be a monológját, s sokat sejtetően Filhynre sandított.

Filhyn lassan, elgondolkodva csepegtette magára a sarat. – Azt akarja mondani, hogy a pokol nem létezik? Csak azért találták ki, hogy legyen mivel fenyegetőzni?

– Hát persze! Csak így tudjuk rákényszeríteni a tömegeket, hogy betartsák a szabályokat. Hogy ténylegesen mi történik velünk a halálunk után, az ebből a szempontból lényegtelen. Szerintem az élőknek nem kell, sőt, nem is szabad ezzel a kérdéssel foglalkozniuk. Ha jól sikerült az elrettentés, akkor a büntetésre már nincs is szükség. Seregnyi szakértőnk dolgozik éjt nappallá téve a nemes cél érdekében: írók, festők, dramaturgok, fénytervezők, pszichológusok, hangmérnökök… Az egész életüket arra szentelik, hogy kialakítsanak egy nem létező világot. Igen, elismerem: bizonyos értelemben hazudunk az embereknek, de szükségünk van erre a hazugságra, hogy a társadalmunk olajozottan működjön.

– Egyszóval a pokol nem létezik, és maguk csak azért tesznek úgy, mintha mégis létezne, hogy biztosítsák a közrendet?

– Én csak annyit mondtam, hogy a miénk nem létezik. Hogy más fajoknak vannak-e poklaik, arról nem tudok nyilatkozni. Ez a mostani felzúdulás egy súlyos félreértésen alapul: azok a polgártársaink, akik az életüket a pokol elleni küzdelemre tették fel, egyszerűen nem hajlandók elhinni, hogy ami ellen harcolnak, az nem létezik. Soha nem is létezett. És közben tönkreteszik sok ember vérrel-verejtékkel létrehozott életművét, szabotálnak egy sikeresen működő, jól felépített rendszert. Ha befognák a szájukat, és nem vívnának árnyékháborút, akkor minden a legnagyobb rendben menne, az emberek betartanák a szabályokat, és csak annyi erőszakot kellene alkalmaznunk, amennyit feltétlenül szükséges. – Az öreg megvetően elfintorodott. – Tudja, mi a baj? Ezek addig tüntetnek és petíciózgatnak, amíg a kormány tényleg létrehoz egy poklot. Akkor tényleg lesz mi ellen tiltakozni.

– Ha ez igaz, akkor hol vannak azok a milliók, akiknek a mennyországban kellene lenniük, és még sincsenek ott? Azokkal a lelkekkel hogyan számolnak el?

– Sok az adminisztráció. A holtak lelkei először a tárlókba kerülnek, onnan viszik fel őket a mennyországi rendszerbe. Ez időbe kerül. – Az öreg rácsapott egy képzeletbeli bogárra a horpaszán. – Elárulhatok magának egy titkot, Filhyn?

– Miért, amit eddig elmondott, az nem volt titok?

– Dehogynem. De arra kérem, hogy amit most mondok, az mindenképpen maradjon közöttünk. Egy lélek se tudhat erről. Megígéri?

– Rendben, megígérem.

Errun közelebb hajolt a nőstényhez. – Ezeknek a millióknak a nagy része eltűnt. Az adataik megsemmisültek. Tudja… A silók nagy része elöregedett, elmaradt a karbantartás. És volt pár rendszerleállás, ha jól tudom. Ez az igazság, Filhyn. Persze nem tőlem hallotta, rendben?

– Rendben.

– Remélem, megérti. Kínos lenne, ha kiderülne. Fejek hullanának. A többieknek továbbra is azt kell hinniük, hogy örökké élhetnek, de a bűneikért felelniük kell a túlvilágon. Most mondja meg őszintén: minek vesztegetnénk a drága tárolókapacitást az alja nép megfenyítésére?

– Nem volna egyszerűbb elmondani az igazat?

Errun felhorkant. – Az igazat? Micsoda képtelen ötlet! Remélem, hogy csak tréfál, ifjú hölgy! – A tapogatójával befogta az orrnyílását, és néhány másodpercre elmerült a sárban. Amikor felbukkant, hangosan fújt egyet, és megtörölte a szemét. – Ne legyen naiv, Filhyn! Az igazság olyan, mint a víz: ha kevés van belőle, életet ad, ha túl sok, belefullad az ember. Az igazságot is mederbe kell terelni, és okosan, mértékkel adagolni. Ugye csak viccelt az előbb, kedvesem?

Filhyn a diplomatikus válasz mellett döntött. – Máskülönben nem lennék itt, tanácsnok úr. Nem igaz?

Egyikünk csak az idejét vesztegeti, tette hozzá gondolatban. Felpillantott, és meglátta a titkárát, amint a távolból integet neki. – Köszönöm, Errun tanácsnok, hogy eljött, igazán hasznos beszélgetés volt. Ha megbocsát – tette hozzá, és kievickélt a medencéből –, most mennem kell. Velem tart a zuhanyzóig?

– Köszönöm, inkább maradok. – Az öreg hím elgondolkodva nézett utána. – Legyen óvatos, Filhyn. Ne higgyen el mindent, amit mondanak magának! Hogy is szól a mondás? Aki szelet vet, vihart arat.

– Köszönöm, majd vigyázok. – A nőstény udvariasan meghajolt. – A délutáni ülésen találkozunk.

*

Vatueil osztagából végül csak ketten jutottak be a magba.

A társainak lényegesen jobb felszerelése volt, mint az ellenségnek, de a hatalmas túlerő egyszerűen elsöpörte a csapatot. A túlélők átverekedték magukat a rángatózó testeken, és egy torlasz előtt találták magukat. Lépésenként araszoltak lefelé a halványzöld fényben, kerülgették a tüskéket, méreghólyagokat és elektromos csapdákat. Egy örökkévalóságig tartott, mire túljutottak az akadályon. Odaát aztán újabb őrjárattal találták szembe magukat. Vatueil katonái közül tucatnyian estek el, oldódtak szét, vagy sodródtak fölfelé, lusta spirálban.

Végül csak hatan maradtak. Odaúsztak a hatalmas, zölden izzó falhoz, rátapasztották az oldószeres fiolákat, majd maguk is hozzásimultak, mintha bele akarnának olvadni a végtelen, sima felületbe.

Odaát azonnal zuhanni kezdtek. A képzelt jégvilág eltűnt, mintha sosem létezett volna. Óriási, gömbszerű térben találták magukat, egy hagymaszerűen rétegződő hold belsejében. A fejük fölött pillanatok alatt beforrt a rés, akár egy viharfelhő szakadása. Áttetsző, amorf testük sötét, tömör nyílheggyé alakult. Sipító gyorsulással suhantak a felhőrétegeken át. Odalent a mélyben egy város bontakozott ki, vagy egy hatalmas gyártelep. Egyre közelebbről látták a sziporkázó fényeket, a sodródó gőz-és füstfelhőket, az élettől lüktető fényhálót.

Olyan volt, mint egy álom. Amikor az ember repül. Vagy inkább zuhan…

Vatueil nem hagyhatta, hogy ez a különös hangulat úrrá legyen rajta. Dolgozni jött ide, nem turistáskodni. Elvégezte a szükséges számításokat, felmérte a lehetőségeket. Öt katonája maradt. Elvileg így is sikerülhet; a szimulációkban megpróbálták egyszer, és győztek. Tizenkét fővel nyolcvanszázalékos esélye lenne. Kilenccel az arány ötven százalékra csökken. Hat emberrel már elég rosszak az esélyek. A szakértők – ennél az utolsó rohamnál legalábbis – nem voltak hajlandók nyolcfős csapatnál kisebbel kalkulálni.

Persze így sem lehetetlen. Annál nagyobb a dicsőség, minél kevesebben osztoznak rajta.

Elnézte a mélyben csillámló, bonyolult épületegyüttest. Sokfelé járt már a virtuális világban, de ilyen gyönyörűt még életében látott. Fájt a szíve, hogy el kell pusztítaniuk.

*

A tanúmeghallgatás a főidényben is ritka eseménynek számított, hát még a forró évszakban, amikor a legtöbb tanácsnok a szabadságát töltötte, vagy ügyes-bajos hivatalos teendőit intézte. Filhynnek latba kellett vetnie minden befolyását, föl kellett keresnie mindazokat, akiknek korábban szívességet tett, hogy bevihesse a vendégét a nagytanács elé. Kész csoda volt, hogy sikerült elintéznie, pláne ilyen rövid idő alatt.

A vendég szerencsére nem először beszélt közönség előtt. Filhyn ezt kifejezett megkönnyebbüléssel vette tudomásul; a hátralevő fél órában nehéz lett volna egy laikusból rutinos szónokot faragni.

– Prin, mit gondol, menni fog? Végig tudja csinálni? – fordult vendégéhez, miközben az előtérben várták az ülés kezdetét jelző gongot. Errun és az emberei még mindig azon mesterkedtek, hogy lefújják a meghallgatást, vagy későbbi időpontra halasszák.

A nőstény saját tapasztalatból tudta, milyen félelmetes érzés a tanácsteremben állni, több száz tekintet kereszttüzében, azzal a tudattal, hogy a szavai nézők tízmillióihoz jutnak el a rendszerben, sőt, az esti összefoglalóban százmilliárdan is láthatják, ha a hírcsatornák valamilyen szempontból érdekesnek (vagy botrányosnak, esetleg nevetségesnek) találják a produkciót.

– Persze – bólintott a hím. – Nem lesz semmi baj.

A tekintete fáradtnak és meggyötörtnek tűnt. Amilyen sokat szenvedett, gondolta Filhyn, nem is csoda.

– Lélegezzen mélyeket – tanácsolta neki. – Mindig arra figyeljen, akihez beszél. Felejtse el a többieket. A kamerákat pláne.

A hím bólintott.

Filhyn a szeme sarkából méregette; vajon bírja-e majd a feszültséget? Ugye nem fog összeomlani a kritikus pillanatban? A teremből izgatott zsibongás hallatszott. A tanácsnokok nemrég tértek vissza az ebédszünetről, és most a várható fejleményeket latolgatták. A sajtópáholyok tele voltak, a máskor üres kameraállásokból fürtökben lógtak a riporterek. A délutáni ülések általában eseménytelenebbek, de a meghallgatás híre futótűzként terjedt a városban. A nagytanács előtt felszólalni egy gyakorlott politikusnak is komoly stresszt jelent, még akkor is, ha csak a képviselők fele van jelen a teremben.

A pavuliaiak ősei csordákban éltek, és a későbbi generációkban szinte változatlanul élt tovább a csordaszellem mint domináns viselkedési minta. Évmilliókon át arra nevelték utódaikat, hogy ha valaki elszakad a csapattól, az a halál fia, és rövid úton a ragadozók martalékává válik. Ősi ellenségeiknek bezzeg nem okozott problémát a magány, a csúcsragadozó faj egyedei kimondottan individualisták voltak. De hiába a testi fölény és az agresszivitás, elvesztették a csatát; a pavuliaiak csöndben elhúztak mellettük az evolúciós fejlődésben, ők pedig visszaszorultak az állatkertekbe és természetvédelmi területekre, hogy ott tengődjenek.

Mint kiderült, Filhynnek semmi oka nem volt az aggodalomra.

Ahogy Prin belekezdett a mondandójába, csönd ereszkedett a teremre. A nőstény egy-egy drámaibb résznél – szégyen ide vagy oda – elsírta magát, és nem is próbálta elrejteni a könnyeit. Közben figyelte a hatást, amit Prin higgadt vallomása keltett. (A hírhálózatok zöme cenzúrázta a beszámolót, a különösen véresnek vagy nyugtalanítónak ítélt részleteket az esti adásból egyszerűen kivágták.) Persze nem mindenkit hatott meg a történet: a tradicionalista párt tagjai, élükön az öreg Errun tanácsnokkal, mindenáron megpróbálták nevetségessé tenni Print, és önellentmondásba keverni.

A kérdésre, hogy mennyire tartja magát szavahihető tanúnak, Prin kertelés nélkül kijelentette: beszámolójának minden szava igaz. Bár ne lenne az! Számított rá, hogy sokan nem hisznek majd neki, mert valóban nehéz elképzelni ennyi céltalan szenvedést és gonoszságot, és tisztában van vele, hogy egyes érdekcsoportok mindent elkövetnek majd, hogy az igazságot eltussolják, őt pedig lejárassák.

És ha csak képzelte az egészet? – jött a következő kérdés. Mivel tudja bizonyítani, hogy az egész nem bizarr látomás csupán, egy rémálom vagy (ad abszurdum) kábítószeres hallucináció?

Prin erre orvosi leleteket mutatott be az egybegyűlteknek, amelyek hitelesen igazolták, hogy a tudata valós időben mérve heteket töltött a testén kívül, amelyre mindeközben egy mobil klinikán vigyáztak. Maga az intézmény természetesen minden szükséges engedéllyel rendelkezik, felszereltségét és személyzetét tekintve is elsőrangú. Egyébként nem hallott még olyan rémálomról, amely hetekig tartott volna, s meglepődne, ha bármelyik tanácsnoknak lettek volna ehhez fogható élményei.

A kérdésre, hogy nem okozhatták-e a látomásait a klinikán kapott nyugtatók (azaz burkoltan azzal vádolták, hogy a fent említett heteket narkós révületben töltötte, és az egész kalandja puszta képzelgés), Prin kijelentette, hogy sem kábítószert, sem nyugtatót nem szedett soha, még azután sem, hogy az átélt pszichés sokk miatt az orvosa igyekezett rábeszélni erre, enyhíteni akarván a visszatérő rémálmok okozta stresszt. Természetesen bármikor hajlandó vérvizsgálatnak alávetni magát, ha a szavahihetősége megítélése miatt ezt szükségesnek látják – tette még hozzá.

Vagyis beismeri, hogy vannak rémálmai? – próbált fogást találni rajta Errun.

Rendszeresen, mióta visszatért a pokolból – ismételte magát Prin.

A tanácsnok azonban nem adta fel egykönnyen. Azelőtt ügyvéd volt, majd büntetőbíró, a vallatási technikák avatott szakértője, aki számos bűnözőt vett rá, hogy részletes beismerő vallomást tegyen. Úgy tűnt, hogy mindenáron le akarja járatni Print, és ország-világ előtt be akarja bizonyítani, hogy csalóval van dolguk, vagy – jobb esetben – gyógyíthatatlan hazudozóval, egy bolonddal, egy félnótással. Mégsem sikerült fogást találnia rajta, bármilyen kétségbeesetten igyekezett, és a hallgatóság is egyre inkább Prin pártjára állt.

A fiatal hím türelmesen válaszolgatott a kérdésekre: igen, a pokolban mindenki meztelen. A kárhozottak elvileg szeretkezhetnek egymással, de azt keményen büntetik, ellenben a nemi erőszak elfogadottnak számít. A társas kapcsolatokat a háború helyettesíti. A lelkek meghalnak, nem is egyszer; milliószor végigszenvedik a halált, hogy újfent megkínozhassák őket. Démonok azokból lesznek, akik a valóságban szadista hajlamúak voltak, a pokol az ő mennyországuk. Nem, természetesen nincs annyi szadista a világon, de a lelkeket másolni is lehet. Elég egyetlen perverz alany, aki mások kínjában leli az örömét, és annyi kópiát lehet róla készíteni, amennyi a gördülékeny üzemeltetéshez szükséges.

Igen, hallott róla, hogy a bíróság egyes bűnözőket arra ítél, hogy eltöltsenek egy napot „látogatóként” a pokolban (sőt, találkozott is ilyenekkel az ottléte alatt), és azt is tudja, hogy sokak szerint ez csak egy kirakatvilág, a démonok és a kárhozottak mind színészek, és az egész pokol egyetlen hatalmas színpad, ahol egy non-stop, interaktív szado-mazo előadás zajlik. Nos, ő tanúsíthatja, hogy a pokol nagyon is valódi, és a sok millió lélek, amely állítólag a tárlókban várja a bebocsátást a mennyországi rendszerbe, valójában kárhozottként tengeti a napjait a nagyon is igazinak tűnő, kénköves alvilágban.

Filhyn észrevette, hogy valaki egy cetlit nyom Errun tapogatójába. Rosszat sejtett.

A tanácsnok szeme mohón felcsillant. A hangja komollyá, szinte ünnepélyessé vált, mintha ítélethirdetésre készülne, vagy a kegyelemdöfést akarná megadni az ellenfelének.

Igaz-e, hogy Prin az álomba, illetve az állítólagos pokolba a feleségével együtt indult? S ha igen, miért nincs jelen a hölgy, hogy tanúvallomásával alátámassza férje különös állításait?

Filhyn megdöbbent. Magával vitte a feleségét? De hát neki miért nem mondta? Miért nem tájékoztatta őt erről senki?

Prin nem zökkent ki a nyugalmából.

Az illető nőstény valóban élete párja, de hivatalosan nem a felesége. Kénytelen volt otthagyni őt a pokolban, mert egy szerencsétlen véletlen folytán csak egyikük juthatott vissza, és neki meg kellett hoznia élete legnehezebb döntését. Visszajött, hogy elmondhassa, hogyan szenvednek kárhozott társai odaát, és velük együtt hogyan szenved az ő szerelme is, a mai napig.

És miért hagyta ki eddig a meséjéből?

Félelemből, hangzott a válasz.

Mitől félhet a hős, aki megjárta a poklot, és élve visszajött?

Prin lassan, megfontoltan felelt. Attól fél, hogy még mielőtt vallomást tehetne az ügyben leginkább illetékes fórum, vagyis a Galaktikus Tanács színe előtt, titokban felkeresi őt egy feddhetetlennek tűnő, ámde korrupt politikus vagy főhivatalnok, és felajánlja neki, hogy visszakaphatja a párját, ha nem beszél senkinek arról, amit a pokolban átéltek, és visszavonja a vallomását, az első szótól az utolsóig.

Körbenézett, és tekintete a karzatra tévedt. Arcán meglepetés suhant át, mintha csak most tudatosult volna benne, hogy újságírók is vannak a teremben. Aztán folytatta:

Attól fél, mondta, hogy elfogadná az ajánlatot, mert megőrjíti a gondolat, hogy szerelmének nap mint nap iszonyatos kínokat kell kiállnia. Ha választania kellene, inkább veszni hagyna mindent, csak hogy visszakaphassa őt. És ha így tenne, soha többé nem tudna tükörbe nézni.

Errun persze azonnal kapcsolt, és kikérte magának a gyanúsítgatást. Kollégái helyeslésük jeléül az asztalt csapkodták, az egész frakció fújolt és kiabált. Filhyn még sosem látott ilyen ribilliót a tanácsteremben, még a leghevesebb költségvetési viták alkalmával sem.

Prin sápadtan és kimerülten állt a szónoki emelvényen, arca mégis nyugalmat sugárzott. Látszott rajta, hogy számára fontos ez a pillanat, s talán maga sem sejtette, mekkora lavinát indít el a vallomásával. Tekintetével megkereste Filhynt.

A nőstény elismerően biccentett, szájával hangtalanul formálta a szavakat: Remekül csinálta!

Prin megköszönte az egybegyűlteknek, hogy meghallgatták, és visszaereszkedett a helyére.

A teremben kitört a káosz. Az elnöki tisztet ellátó idős tanácsnok kétségbeesetten igyekezett helyreállítani a rendet, de nem járt sikerrel. A jelenlevők olyasvalamit voltak kénytelenek végighallgatni, amiről egyáltalán nem akartak tudni, és mindezt egy idegen tolmácsolásában, aki nem tagja a nagytanácsnak, és aki mindennek tetejébe nem átallotta az orruk alá dörgölni, hogy léteznek náluk nagyobb hatalmak is.

– Jól beolvasott nekik – vigyorgott Kemracht.

Az elnök, megfeledkezvén a protokollról, hevesen gesztikulált a tapogatóival, majd felágaskodott ültéből, és mellső lábaival dühösen kalimpált. Ilyen skandalumot rég nem látott a tanácsterem.

A hírcsatornák hosszan csámcsogtak a botrányon. Másnap a csapból is az ágaskodó elnök képe folyt, ahogy patával tiporja az etikettet, meg az öreg Errun, aki olyan dühkitörést produkált, amit senki sem nézett volna ki az arisztokratikus öregúrból. De legtöbbször mégis Print mutatták, amint sztoikus nyugalommal adja elő a történetét.

És persze Filhyn arcát, aki régóta áhított hírnevét végül nem szónoki képességeinek, szakmai felkészültségének vagy politikusi kvalitásainak köszönhette, hanem az arcán végigcsorduló könnyeknek.

TIZENNÉGY

A terepsikló a fák csúcsait gereblyézve száguldott végig a birtokon. Veppers a gép végéből válogatás nélkül lőtt mindenre, ami odalent megmozdult.

A tóruszkastélytól sugárirányban széles, mesterségesen telepített erdősávok indultak ki, amelyeket Veppers – valami rejtélyes okból – vadászösvényeknek nevezett. A hét, fákkal sűrűn beültetett erdőnyúlvány a birtok határáig vezetett, s csak itt-ott szakította meg őket az Espersiumot átszelő folyó. Az „ösvények” negyven-ötven méter szélesek lehettek, a leghosszabb a birtok Ubruater felőli részén helyezkedett el; ez az erdősáv mintegy kilencven kilométer hosszú volt.

Veppers unalmasnak találta, hogy mindig a birtokán áthaladó légifolyosón repüljön a sichulti fővárosba – noha kétségkívül ez volt az utazás leggyorsabb és legpraktikusabb módja –, ezért amikor csak tehette, valamelyik vadászösvény vonalát követte.

Ilyenkor rendszerint előreküldte az egyik pilótáját, hogy az leborotválja a fák felső ágait. A dübörgő motor és a sivító menetszél felverte az erdőben lakó állatokat, a szárnyasok riadt vijjogással rebbentek a levegőbe. Veppers terepsiklójának áramvonalas farokrészén alakították ki a leskabint. A törésbiztos kristályüveggel védett fülkében akár tíz ember is elfért egyszerre. A vendégek lézerfegyvereikkel innen lövöldözték a tépett levelek örvényében verdeső madarakat.

Veppers mellett két csinos lány ült: bal felől Lehktevi, a hárem egyik tagja, jobb felől Crederre, Sapultride első házasságából született lánya, aki – bár apja és a mostohaanyja hazautaztak a hétvégi parti után – ott maradt a birtokon. Xingre nyugtalanító látogatását követően Veppers hamar magára talált. Másnap újabb minihajócsatát rendezett a vízi labirintusban, és ezúttal gondoskodott róla, hogy az ő csapata nyerjen. Kis tétben fogadott – mint mindig, most sem a pénz számított, hanem a győzelem.

Ezúttal is a főváros felé vezető ösvény fölött száguldottak, a sikló motorja halkan zümmögött. A felszín vonalát követve időnként lehuppantak egy-egy kisebb mélyedésbe, majd ismét a magasba emelkedtek. Hirtelen egy hím spevalin röppent ki a lombok közül; jól fejlett példány volt, színpompás nászi tollazatot viselt. Veppers irányba forgatta a háromlábú állványra szerelt lézervetőt, és bemérte a madarat. A célzóberendezés szervója elvégezte a finomhangolást, az automatika kompenzálta a jármű enyhe rázkódásából adódó pontatlanságokat, és lövésre kínálta a fegyvert. Amint a célgömb kirajzolódott Veppers látómezőjében, meghúzta a ravaszt. A madár testéből apró tollfoszlány szakadt ki, és az állat összecsukott szárnyakkal, mintha köpenyt terített volna magára, pörögve-forogva zuhanni kezdett.

– Pompás lövés! – lelkendezett Lehktevi. Nem kellett kiabálnia, mert az üvegbura remekül hangszigetelt, a menetszél sivítását alig lehetett hallani. Bár csak lézerrel lehetett átlőni az üvegen, Veppers – a hölgyek kedvéért – kivételesen hajlandó volt erre a kompromisszumra. Ha erősebb, férfiasabb fegyvert akart volna használni, le kellett volna engednie a burát, de akkor fülvédő nélkül képtelenség lett volna megmaradni a leshelyen, és a lányok búcsút mondhattak volna a frizurájuknak.

– Köszönöm, kedvesem – mosolygott Veppers az őrjítően csinos lányra, aztán Crederre-hez fordult. – Nem akarsz te is lőni egyet?

A lány megrázta a fejét. – Nem, Joiler, képtelen lennék rá. Sajnálom azokat az állatokat.

Crederre csak nemrég lett nagykorú. Csinos volt, hamvas bőrű és szőke, de az érett, nőies Lehktevi mellett labdába se rúghatott.

Veppers mégis megleste, amikor a ház medencéjében fürdött.

Annak idején, amikor a cég még csak kis családi vállalkozás volt, az alagsorban helyezték el a számítógépes szervereket, és ott fejlesztették ki és tesztelték a játékprogramokat és más szoftvereket. Azóta az ormótlan, nagy helyigényű gépek elavultak; a mai szervereket a falakba és a padlóba is be lehetett építeni, vagy egy bútorba, gépalkatrészbe, sőt, akár egy ruhadarabba vagy ékszerbe is. Miután az egykori szerverszobák felszabadultak, Veppersnek hirtelen rengeteg helye lett az alagsorban: itt kapott helyet egy hatalmas, hangár méretű föld alatti garázsban a messze földön híres járműgyűjteménye, továbbá több úszómedence vízesésekkel, méter magas, természetes úton növesztett kristályokkal, hab-és buborékfürdőkkel és csúszdákkal. Crederre sorra mindent kipróbált, és rettentően élvezte a privát vízi vidámparkot. Fürgén és kecsesen úszott, akár egy szkegún.

Crederre természetesen tudta, hogy Veppers leskelődik utána, de láthatóan nem bánta. A házigazda köztudottan minden csinos nőt megnézett magának, akit vonzónak talált, és a lánynak biztosan hízelgett, hogy őt is ezek közé sorolja. Veppers délutánra el is felejtette az egészet.

Most mégis arra gondolt, hogy jó lenne becserkészni a lányt. Az orrával történt incidens óta csak a kurtizánjaival bújt ágyba, nem mert új hódításra vállalkozni. A fogyatékossága szokatlanul szégyellőssé tette. Elgondolkodva simogatta az aranytapaszt az orrán.

– Néha én is sajnálom őket, de ha nem szeretnék annyira vadászni, nem telepítettem volna ide az erdőt. Különben is, itt rengeteg fa van, meg rengeteg madár, és egyedül én lövöldözöm rájuk. A legtöbb vendégem olyan, mint te: túl finnyás. Úgyhogy nincs is olyan rossz dolguk a madaraimnak, nem gondolod?

– Ha te mondod – mosolygott Crederre magabiztosan a férfira. Veppers azon tűnődött, vajon miért akart itt maradni vele, és az apja miért engedte neki. Persze nagykorú, elvileg oda megy, ahová akar, de mégis. Mindig mulattatta az igyekezet, ahogy a barátai és üzleti partnerei megpróbálták rátukmálni a lányaikat, néha a feleségüket is. Talán most is erről van szó. Sapultride igazán tudhatná, hogy ő sosem fogja elvenni a lányát, sem senki mást, de talán úgy spekulált, hogy egy futó viszony is a hasznára lehet.

Jaskenhez fordult, aki a hátuk mögött állt, és fekete napszemüvege mögül az erdő fáit kémlelte. Fél karja még mindig fel volt kötve. – Jasken, miért nem lősz te is néhányat? Mutathatnál pár trükköt, miközben én Crederre kisasszonyt szórakoztatom.

– Igenis, uram.

– Lehktevi, kedvesem, nem akarod megnézni, hogy van a pilótánk?

A nő engedelmesen fölállt, kurta szoknyája alól kivillantak hosszú combjai. Ahogy belépett a kabinba, sötét haját finoman meglebbentette a huzat.

Jasken a homlokára tolta a szemüvegét, leakasztotta a fegyvert az állványról, és kibiztosította. Gondosan célzott, aztán lőtt; egy fiatal feketerigó hangtalanul zuhant alá, kékesfekete pihéi lustán kavarogtak utána.

– Nem félsz, hogy a barátnőd elvonja a pilóta figyelmét? – kérdezte Crederre. – Elég alacsonyan repülünk, és hogy is mondjam… szóval ő az a fajta, aki elvonja a férfiak figyelmét.

– A pilóta akár le is ugorhatna a gépről, teljes biztonságban vagyunk – legyintett Veppers, és egy gombnyomással közelebb húzta Crederre székét a sajátjához. A rés a két ülés között eltűnt, a karfák összeértek. A lány kérdőn felvonta a szemöldökét. – Minden automatizált – magyarázta Veppers fesztelenül. – A pilótának nincs más dolga, mint betáplálni a célkoordinátákat. Öt külön letapogató rendszer felügyeli, hogy tartsuk a magasságot, és ne ütközzünk semminek.

– Öt? Te jó ég! – csóválta a fejét tettetett hitetlenkedéssel Crederre, megrázva hosszú szőke fürtjeit. Veppers nem tudta eldönteni, hogy a lány flörtöl vele, vagy csak gúnyolódik. Értett a nőkhöz, de a fiatalabb generációval időnként nehezen vergődött zöld ágra. – Egy nem elég?

– Minél több, annál jobb, nem? Ha fontos dolgokról van szó, szeretem túlbiztosítani magam. Meg aztán: az egész egy fillérembe sem kerül. A vezérlőszoftvert az én cégeim gyártják. Meg a siklót is. – Jasken időközben kilőtt még egy rigót, aztán még egyet. – A pilóta csak biodíszlet, a jogászaim ragaszkodnak hozzá, hogy mindig legyen egy a fedélzeten. Az egész a szakszervezet hibája. Mocskos egy bagázs! De jobb, ha egy dolgot tisztázunk – tette hozzá, és megpaskolta a lány csupasz karját. – Lehktevi nem a barátnőm.

– Hanem micsoda? A szeretőd?

Veppers türelmesen elmosolyodott. – A személyzet állandó tagja. Szolga, akinek a feladatai történetesen szexuális jellegűek. – Elgondolkodva nézett a kabinajtóra. – Biztosan nekik is van szakszervezetük. – Majd Crederre-re pillantott, aki láthatólag elvesztette a fonalat. – Nem szeretem a szakszervezeteket, különösen, ha az én alkalmazottaimat próbálják behálózni. Én azt vallom, hogy egy beosztott legyen lojális a munkáltatójához. Ráadásul a szakszervezeti tagok többet is kérnek.

– Szegény, szegény Joiler – ciccegett a lány. A hanghordozása a mostohaanyjára, Jeussere-re emlékeztetett, aki annak idején szintén lefeküdt Veppersszel. De az sokkal-sokkal régebben történt, semhogy Crederre az ő gyereke lehessen.

– Ugye? Én is azt mondom.

Úgy döntött, mégiscsak megpróbálja elcsavarni a lány fejét. Kimondottan érdekes liezonnak ígérkezett, a… történelmi folytonosság jegyében. Talán Jeussere rendezte így a dolgokat. Igaz, ami igaz, fiatal korában meglehetősen furcsa szexuális szokásai voltak. – Ma délután hosszú és fárasztó tárgyalásom lesz – kezdte. Közben Jasken újabb madarat kapott puskavégre, ezúttal egy kövér, rozsdabarna példányt. – De este szabad vagyok. Tudod mit? Meghívlak vacsorázni. Van olyan hely, ahová mindig el szerettél volna menni?

– Ez igazán kedves tőled. Nem, nincs, rád bízom a választást. Csak mi, kettesben?

– Természetesen. Mit szólnál, mondjuk, egy hangulatos, privát szalonhoz? A bíróságon bőven elegem lesz a tömegből.

– Bírósági tárgyalásra mész?

– Igen, sajnos.

– Miért, mit követtél el?

– Borzalmas dolgokat – kacsintott Veppers bizalmasan. – Bár olyasmit történetesen nem, amivel vádolnak. Legalábbis nem tudok róla.

– Hogyhogy? Nem emlékszel rá?

– Öregember vagyok – felelte, és megkopogtatta a halántékát az ujjával. – Túl sok mindent láttam. És a memóriám sem a régi.

– Csak száznyolcvan múltál, nem?

– Százhetvennyolc, ifjú hölgy! – Végignézett magán, és büszkén megfeszítette a karizmait. – De úgy nézek ki, mintha… Inkább te mondd meg: hány évesnek nézek ki?

– Nem is tudom – pislogott a lány. – Harmincnak?

Ó, a kis ravasz, gondolta a férfi. – Inkább negyven felé. De az ágyban nagyobb csődör vagyok, mint a legtöbb húszéves. – A lány szégyenlősen lesütötte a szemét. Veppers vállat vont. – Legalábbis azt mondják. Olyan régen voltam húszéves, hogy már nem emlékszem arra az időre. Ahogy ennek az ősrégi ügynek a részleteire sem, amivel a bíró most halálra nyüstöl. Ha kell, eskü alatt vallom, hogy semmit sem tudok az egészről. Mi mást tehetnék? Évtizedekkel ezelőtt ki kellett töröltetnem az emlékeim egy részét, hogy legyen hely az újaknak.

– Tényleg memóriatörlést csináltattál?

– Az orvosaim ragaszkodtak hozzá. Külön pech, hogy ezek ugyanazok az emlékek, amikre a bíró kíváncsi. Rettentően szeretnék együttműködni a hatóságokkal, de sajnos, mint már mondtam, nem emlékszem semmire.

– Micsoda szerencse!

– Hát igen, mindenki ezt mondja. Az emberek olyan cinikusak tudnak lenni.

– Nekem mondod? – Megint a mostohaanyja hanghordozása.

– No, igen. Szóval, eljössz velem vacsorázni?

– Hát, nem is tudom. Mit szólnának hozzá a szüleim?

Veppers felhorkant. – Étterembe hívtalak, gyermekem, nem szexklubba.

– Oda is jársz?

– Dehogy járok! Láttad a hárememet, nem?

– Igen, láttam. Szemérmetlen alak vagy, tudod?

– Köszönöm. Igyekszem.

– Csodálkozom, hogy van energiád mellettük más nőkre is gondolni. Úgy értem, rendes nőkre.

– Naná! Hol maradna különben a kihívás? A szükségleteimet kielégíti a háremem, teszik, amit mondok nekik, nincs velük baj. De egy férfi akkor érzi magát vonzónak, ha egy nő a saját akaratából fekszik le vele, és nem azért, mert ez a munkája.

– Hm.

– És veled mi a helyzet?

– Hogy mi?

– Jártál már szexklubban?

– Nem, még soha.

– Még soha?

Crederre vállat vont. – Az ember sose tudhatja, nem igaz?

Veppers hátradőlt a székén, és mosolyogva bólintott. – Így van, az ember sose tudhatja.

Jasken megint kilőtt egy spevalint, egy egészen apró példányt, amely túl közel merészkedett a siklóhoz. Hirtelen elfogytak alóluk a fák, s máris a folyóágy fölött suhantak. A csillámló vizet kavicsos, szépen ápolt föveny szegélyezte. A testőr kikapcsolta a lézerfegyvert, és visszatette a ládába. – Mindjárt a kapunál leszünk, uram – jelentette. Veppers az ajtó felé intett. Jasken vette a célzást. – Ha megbocsátanak – biccentett, és diszkréten távozott.

Ahogy elhagyták az Espersium birtokot, a sikló feljebb emelkedett és gyorsított, majd ráállt az Ubruatert elkerülő légifolyosóra.

Crederre a testőr után nézett, aki gondosan behúzta maga mögött a fülkeajtót, aztán Veppershez fordult. – Dughatunk anélkül is, hogy előtte étterembe vinnél.

A férfi hitetlenkedve csóválta a fejét. – Ejha! Ti fiatalok aztán nem köntörfalaztok!

A lány alaposan megnézte a széket, amiben Veppers ült. Derékig felrángatta egyszerű szabású, de szemmel láthatólag méregdrága ruháját. Nem viselt alatta semmit. – Mindjárt leszállunk – jegyezte meg Veppers.

Crederre eltolta a fegyverállványt az útból, aztán átlendítette a lábát, és lovaglóülésben elhelyezkedett a férfi ölében. – Akkor jó lesz sietni.

Veppers egy darabig homlokráncolva figyelte, ahogy a lány a sliccével bíbelődik. – Ez ugye nem az anyád ötlete volt? – kérdezte gyanakodva.

– De nem ám – vágta rá Crederre.

Veppers felnevetett. Benyúlt a lány szoknyája alá, és masszírozni kezdte a szeméremdombját.

Ejnye, ezek a mai fiatalok, megáll az ész!

TIZENÖT

Ez itt a térbe oltott téboly; feneketlen kút, színültig kínnal és szenvedéssel, kórusba fonódó sóhajokkal és zokogó jajkiáltásokkal. Fojtogató az ürülék és az égett, tályogos hús bűze. Fraktáltüske a bőr alatt, kín a kínban, és az egész csak gyűlik, rétegződik a múló órák ritmusára, amíg egyszer majd eltűnik, és jut idő a gyászra, a rémálmokra, az emlékek elengedésére és a gyógyító halálra.

Ez a hely a szenvedés határtalan birodalma, amelyet nyáladzó szőrördögök uralnak. A nyomorúság és megalázottság gyilkos köre, az olthatatlan gyűlölet szuroksötét verme, ahonnét nincs kiút.

Voltak pillanatok, amikor Chay rácsodálkozott a pokol bestiális szépségére, és a földöntúli kreativitásra, amivel az elképesztően bonyolult és rafinált lélekzúzó gépezetet kitalálták és felépítették. A maga nemében művészi alkotás volt, igen; gonoszsága túlmutatott önmagán, és egyfajta transzcendens, éteri értelmet nyert. Milyen különös, ahogy a pusztítás és a teremtés összeér, gondolta.

Még némi groteszk báj is fellelhető volt a megalázó, fájdalmas és rémisztő helyzetekben, amelyekbe nap mint nap belecsöppent. Olyasfajta gyermeki, fekete humor, amelynek egyedüli célja a megbotránkoztatás és a határok feszegetése. Mintha a rendszer megálmodói mindent egybegyúrtak volna, ami a szexualitással, a vizeléssel-székeléssel és a fizikai létezés egyéb, kevéssé szalonképes aspektusaival összefüggött. A pokol, a maga módján, tulajdonképpen mókás hely volt.

Élénken emlékezett a percre, amikor a démon-Print beszippantotta a kékes derengés, és ő kihullott óriási mancsából. Vértől iszamós padlódeszkákra zuhant, és csak feküdt ott, miközben a neonköd lassan elenyészett, és az ajtó tömör, áthatolhatatlan fémfelületté szilárdult. A pórul járt démonok lassan összeszedték magukat, káromkodva talpra kászálódtak, de még nem vették észre őt, amint mozdulatlanul feküdt a földön.

Levegőt venni sem mert. Tudta jól, hogy nemsokára úgyis megtalálják. Ki akarta élvezni az utolsó békés pillanatokat.

Prin eltűnt.

Megpróbálta mindkettőjüket megmenteni, de csak ő jutott át. Vagy ez volt az eredeti szándéka? Chay nem tudta, gyászolja-e elveszett párját, aztán úgy vélte, mégis inkább örülnie kellene. Ha Prinnek igaza volt, és az ajtón túl egy boldogabb világ várta, akkor minden a legnagyobb rendben. S ha az ajtó a nemlétbe visz, az is jó, mert a halál – ha létezik egyáltalán – véget vet a szenvedésnek.

Ha viszont egy még borzalmasabb pokolba került, akkor kettőjük közül ő, Chay volt a szerencsésebb. Szenvedés és megaláztatás lesz az osztályrésze, de mi ez ahhoz képest, ami Prinre vár! Inkább nem akart belegondolni, mit művelhetnek a párjával a neonpokol démonai. Aztán az jutott eszébe, hogy mégsem kellene menekülnie a rémes látomások elől; ha az ember átéli a félelmeit ahelyett, hogy kézzel-lábbal tiltakozna ellenük, akkor lélekben megedződik, és később már kevesebb megrázkódtatás éri.

Vajon viszontlátja-e valaha? És akarja-e viszontlátni meggyötörve, összetörve, lelkétől megfosztva? Hiszen megszegte a pokol írott és íratlan szabályait, és ezért példás büntetés jár.

Ahogyan neki is.

Ekkor meglepett horkantás majd egy hátborzongató üvöltés hallatszott. Chay sejtette, hogy észrevették, és már hallotta is a súlyos léptek döndüléseit a deszkapadlón. A démon megállt mellette és lenézett rá.

Aztán a tapogatóinál fogva fölkapta a földről. Megpróbálta eltakarni az arcát, de a démon könyörtelenül megrázta. Chay feladta a küzdelmet, és csak lógott ernyedten a szörnyeteg mancsában. A torz pofa egészen közel hajolt hozzá, sárga pupillái réssé szűkültek. Chay behunyta a szemét.

– Nem jutottál át, he? Nagy kár! – A lélegzete rothadásszagú volt. A társaihoz trappolt, maga után vonszolva őt. – Nézzétek, mit találtam!

Miközben sorban megerőszakolták, azon tanakodtak, milyen büntetést találjanak ki neki, ami a lehető legelviselhetetlenebb fájdalmat okozza. A démonsperma égetett, mint a sav, és hemzsegtek benne a mindenféle kórokozók, férgek és élősködők. Így egy-egy nemi aktus után a seb gyakran elüszkösödött, a fertőzés szétterjedt az áldozat testében, és különféle deformációk, daganatok alakultak ki. Néha megfogant valami, ami a rá következő napokban, hetekben szabályosan kirágta magát a gazdaszervezetből. És nemcsak a nőstényekből, hanem a hímekből is; nem kellett hozzá sem hüvely, sem méh. A démonok nem voltak válogatósak.

Chay az eszméletvesztés határán lebegett, az összes porcikája lüktetett a fájdalomtól. Még sosem érezte magát ennyire tehetetlennek és megalázottnak.

Énekelni kezdett, egy olyan nyelven, amelyet maga sem értett, és amelyről nem is sejtette, hogy létezik. A démonokat bosszantotta a dal, és megrugdosták, hogy hagyja abba. Aztán kiverték a fogait, de Chay tovább dúdolt, bugyborékolva, vért köpködve, sípoló lélegzettel. Hörgött, krákogott, de úgy tűnt, mintha nevetne. Akkor fojtogatni kezdték. Ahogy az élet lassan elszivárgott belőle, azon gondolkozott, vajon miféle kínok várnak rá a következő életében.

Hirtelen csend lett. A démonok lemásztak róla és elengedték a torkát. Chay zihálva szívta be a levegőt. Az oldalára fordult, hányt. Aztán csak pihegett a véres, csontszilánkokkal teli tócsában. Körülötte dulakodás hangjai hallatszottak, kiabálás, morgás, súlyos testek puffanása. A malom ajtaja tárva-nyitva állt. Odakint, a leszállópályán egy bogárrepülő páncélos teste csillant.

Chay a maradék erejét összeszedve fölnézett. Egy hatlábú démon tornyosult fölé, olyan, amilyenné Prin is változott. Tömzsi testét sárga-lila csíkos bunda fedte, és szürreális, tüskékkel kivert páncélt viselt. Mögötte egy másik hasonló, sárga-fekete csíkos démon állt, de rajta nem volt páncél. Mellső lábai közt az egyik malomőrt szorongatta. A többi szanaszét hevert a földön, nyöszörögve, kitekert végtagokkal.

A ragadozó lehajolt Chayhez.

– Butaságot csináltál, kislány – dörmögte az izomkolosszus. – De megfizetsz érte. Ahová most viszlek, ott nem fognak ilyen kesztyűs kézzel bánni veled. – Azzal intett a társának. – Hozd utánam!

Amaz bólintott, és behajította a kezében tartott démont a kerepelő fogaskerekek közé. A szörnyeteget bedarálta a gépezet, a csontszínű kereket vörösre festette a szétfröccsenő, ragacsos vér. A malom erőlködve kerregett egy darabig, aztán leállt.

A csíkos démon könnyedén a vállára kapta Chayt, és megindult vele az udvaron várakozó géprovar felé.

*

Behajították egy nagy tartályba, ami úgy nézett ki, mint egy vadállat kitátott pofája; kívül piszkosbarna volt, belül vörös. Az állkapocs szorosan a nyakára zárult, a testére folyondár módjára kötelek tekeredtek és húzni kezdték lefelé. A bőre alá apró tűk hatoltak. Lélekben felkészült az őrjítő kínra.

Ehelyett tompa zsibbadtság áradt szét a testében, a fájdalmai enyhültek. Már nem sajgott ínye a kitört fogak helyén, és a szíve is nyugodtabb ritmust vert.

A tartály a hajó orrában állt, alig néhány lépésnyire az irányítópulttól. A rovar szemén át az egész völgyet látni lehetett. A rámpa fémes döndüléssel becsapódott. A két óriásdémon bepasszírozta magát a pilótaülésbe.

– Elnézést a kis közjátékért – nézett hátra a válla fölött a páncélos démon, miközben társa a műszerfalon zongorázott. A motor zümmögve életre kelt, a gép testén finom remegés futott végig. A szárnyak lomhán mozgásba lendültek. A démon hangosabban beszélt, hogy szavait a hajtómű zúgásától hallani lehessen. – Meg kellett őriznünk az inkognitónkat a talpasok előtt.

A másik démon fülhallgatót nyomott a fejére. – Kilépési pont az A-tervnek megfelelően – mondta. – Útvonal a szimuláció szerint.

– Rendben – hagyta rá a társa. – A határzónában óvatosnak kell lennünk. – A fülhallgatós démon bólintott, és megnyomott néhány gombot. A gép meredek szögben emelkedni kezdett, a sebzett táj gyorsan távolodott alattuk. Hosszan szlalomoztak a talajról felszálló kénes füstoszlopok között, aztán elmerültek egy nagy, szürke felhőben.

A páncélos hátranézett. – A társadnak sikerült, te meg bent ragadtál, ugye?

Chay értetlenül pislogott. A fájdalmai megszűntek, kellemes bódultság vett rajta erőt. Kik ezek, és hová viszik? Miféle határzónáról beszéltek? Könnyek szöktek a szemébe. A démon erre kivillantotta hegyes fogait, és furcsa grimaszt vágott. Mosolygott. Chay az idejét sem tudta, mikor mosolygott utoljára. – Nyugodtan beszélhetsz, nem kell engedélyt kérned – mondta a páncélos. – Elviszünk erről a rohadt helyről. Megmenekültél.

– Hazudsz – felelte Chay, kissé bizonytalanul és selypítve, mert az elülső fogai hiányoztak, és a nyelve is be volt dagadva. Valószínűleg elharapta, de az is lehet, hogy a pokolfajzatok sebezték meg.

A csíkos démon vállat vont. – Azt gondolsz, amit akarsz – mondta, és hátat fordított neki.

– Sajnálom.

– Tessék?

– Jó lenne elhinni, amit mondasz. De nem lehet. Sajnálom.

– Te teljesen bekattantál, kislány.

Chay nem felelt.

– Ki vagy te? – kérdezte végül.

– A nevem Klomestrum – felelte a démon, aztán a társára bökött. – Ő pedig Ruriel.

A fülhallgatós a kezével intett neki, de nem fordult hátra.

– És hová visztek?

– Meglépünk. De először találnunk kell egy másik átjárót.

– Egy átjárót? Hová?

– A valóságba. Ahol nincs kínzás és nincs szenvedés. Emlékszel még rá, nem?

– A valóságra?

– Ne mondd, hogy nem emlékszel!

– És akkor hol leszünk? Hol van ez a valóság, amiről beszélsz?

– Mit számít? A lényeg, hogy minél messzebb innen, nem igaz? – A két démon összenevetett.

– Persze – makacskodott Chay –, de mégis… Hol van a valóság?

– Majd meglátod. Szereted a meglepetéseket, nem?

Chay értetlenül pislogott.

A démon felsóhajtott. – Nézd, ha elárulom a koordinátákat, és valaki épp lehallgat minket, akkor végünk, érted? Nem jutunk át élve.

A társa hátrapillantott. – Miért, szerinted hová megyünk? – kérdezte.

– A pokol egy másik szegletébe. A valóság nem létezik. Azt csak a démonok találták ki, hogy mi még jobban szenvedjünk.

– Komolyan így gondolod? – sandított rá a fülhallgatós szörnyeteg.

– Ez az egyetlen logikus magyarázat. Ha valóban létezne egy jobb világ, akkor az élők nem hagynák, hogy így bánjatok velünk. Az a világ csak a képzeletünkben él, akárcsak a mennyország. Szerintem az egészet ti találtátok ki.

– Attól még létezhet a valóság – vitatkozott a fülhallgatós. – Ahol mindenki…

– Hagyd! – legyintett a társa. – Kár a gőzért.

Miközben beszélt, a fülhallgatós démon fokozatosan átalakult, és szurokfekete, százlábú szörnyeteg alakját öltötte magára. Szelvényezett teste olajosan csillogott, mintha akkor rágta volna ki magát egy foszladozó tetemből.

– Francba – dünnyögte a páncélos, és ő is kezdett átváltozni. Pár pillanattal később egy toll nélküli, madárforma szerzet ült a helyén. Ráncos bőrét sebek és horzsolások tarkították, a csőre csorba volt. – Szóval mit gondolsz, hova került a barátod? Egy másik pokolba?

– Csak ez a valóság létezik. Nincs hová menekülni.

– Rohadt életbe… – A fülhallgatós hirtelen megmerevedett. Egy lélegzetvételnyi idővel később a társa is furcsa, mozdulatlan pózba fagyott. – Nem jutunk el az…

Aztán minden átmenet nélkül eltűnt a repülő, a két szörny, és vele együtt a kellemes magzatvíz-burok is. Őrjítő fájdalom nyilallt Chay testébe. A földön feküdt megnyúzva és kifeszítve, a végtagjait vaskarókkal szögezték le. Kínjában felüvöltött.

– Csöndet! – A testetlen hang végigdübörgött rajta, akár egy úthenger, belepréselte a férgektől hemzsegő talajba. Az apró élőlények azonmód ellepték, és mohón beleették magukat a húsába. Chay már üvölteni sem tudott, alig kapott levegőt. A száját mintha összevarrták volna. Utolsó erejével megpróbált az oldalára fordulni, és kitépni a cövekeket.

Ekkor alig érzékelhető fuvallat legyintette meg az arcát, a mellkasára nehezedő nyomás enyhülni látszott.

Reszketve, kimerülten hevert a földön. Amikor kitisztult a feje, felemelte, hogy körülnézzen.

Mély völgy terült el előtte, melyet narancsvörösen izzó lávafolyam szelt át, a völgy fenekén sűrű füst gomolygott. A lávafolyam közepén, egy kisebbfajta épületnek is beillő, izzó trónon ült maga a démonkirály. Irdatlan alakja a környező dombok fölé magasodott.

Négy végtagja volt, akárcsak a pavuliaiaknak, de a mellső lábai inkább kezekhez hasonlítottak. Toldozott-foldozott testét szőr és frissen nyúzott bőr borította, csontjai fortyogó fémből voltak, melyeket megolvadt porcok, repedt kerámiadarabok, csontzúzalék és gyulladt, parázsló inak kötöttek össze. Vére bugyborékolva forrt. A trón körül a levegő hullámzott a hőségtől, a völgyet sistergő, köpködő hangok töltötték be, s már messziről érződött a megperzselt hús bűze.

A démon feje egy lámpáshoz hasonlított, belsejében fekete tűz égett, s a lángok egy arcot formáztak. A lámpás üvegét vastagon ellepte a korom, négy sarkán egy-egy óriási gyertya állt, amelyeket a kárhozottak idegsejtjeiből gyúrtak össze. Chay maga sem értette, honnan tudja ezt. Amikor egy pillanatra önmagát is a démon szemén át látta, elfogta a rémület.

Nevetségesen aprónak tűnt. Vékony pálcikacsontjai kifehérlettek megnyúzott testéből, itt-ott ernyedten fityegtek rajtuk a húscafatok.

– Reményt akartam adni neked – dörögte a démonkirály. Rettentő hangja szinte agyonnyomta a nőstényt. – De te reménytelen eset vagy, és ez aggaszt engem.

– Reményt? – nyögte Chay. – Nincs remény.

– Mindig van remény! – bömbölte a hang, hogy az egész hegyoldal beleremegett. Kavicsok potyogtak Chay mellett. – A pokol csak addig működik, amíg a kárhozottak reménykednek valamiben. Másképp nem lehet megbüntetni őket. Aki nem hisz, az nem tudja, milyen cserbenhagyottnak lenni. Aki senkihez sem tartozik, az nem érzi a magány kínját. Aki nem szeret, az nem tudja, micsoda szenvedés végignézni a szerettei pusztulását. – A szörny hátradőlt, lámpás-arca előtt fekete füstfelhők kavarogtak. A gyertyák dühös robajjal égtek, mintha lángszórók lennének.

– Rendszerünk a reményre épül – ismételte a démonkirály. – Ha nincs remény, akkor fájdalom sincs. A reménytelenség megváltást hoz, szabadulást a bizonytalanságból. Nem engedhetjük meg, hogy a bűnösök alávessék magukat a büntetésnek, mert akkor nem szenvednek eléggé.

– Engem mindenki elhagyott. Nem bízom senkiben, és nem szeretek senkit! Sosem szerettem és nem is fogok! – sikította Chay. – Etess másokat a meséddel!

A démonkirály fölemelkedett a trónjáról, és megindult Chay felé. Nyomában tűzorkán támadt, a föld rengett a léptei alatt. A nősténynek rémülten koccantak össze a maradék fogai. A kolosszus leguggolt mellette, hatalmas kezével beletúrt a porba – egyetlen ujja nagyobb volt Chaynél –, és felvett valamit a földről. Az egyik gyertyáról bűzlő olvadék csöppent Chay nyúzott mellkasára. A nőstény felvonyított, és addig üvöltött, amíg a viaszos lé meg nem szilárdult.

– Tudod, mi ez? – mennydörögte a démon. Egy szögesdrótból font, apró láncot tartott a kezében. Chay csak most döbbent rá, hogy nincs a nyakában. Azóta viselte, amióta az eszét tudta. A démonkirály összedörzsölte az ujjait, és ugyanolyan szőrös, hatlábú szörnyeteggé vedlett át, mint amilyenek magukkal hurcolták. Aztán visszaváltozott, és elpöccintette a megolvadt fémdarabot. – Hát persze. Honnan is tudhatnád? – Szavai, akár a sziklák, hullottak alá a magasból.

Chay fölé tornyosult, előkapta a nemi szervét, és beborította forró, sós spermával. A sűrű folyadék kíméletlenül zubogott alá, minden cseppje mart és égetett.

Aztán még egyszer, utoljára feldübörgött orkán erejű hangja. – Vallás! Hitre van szükséged. Abban majd megtalálod a reményt. Mi pedig majd kiöljük belőled.

A magasba emelte irdatlan, vaspatkós lábát, és eltaposta Chayt. Belepasszírozta a földbe.

TIZENHAT

– Ez meg micsoda?

– Ajándék – felelte a hajó. – Tőlem.

Lededje gyanakodva méregette a pókháló finomságű szövetet Faruk tenyerén.

Az avatár arca az utóbbi pár napban kikerekedett, tartása megváltozott, teste fokozatos változáson ment át. Mire elérik a Sichultot, úgy szeretett volna kinézni, mint egy született sichulti. Szemében szokatlan derű csillogott, a modora is barátságosabbá vált. Lededje tudta, hogy az avatárok nem hús-vér emberek, mégsem tudott másképp tekinteni rá, mint emberre. Folyton emlékeztetnie kellett magát, hogy Faruk a hajó elméjét testesíti meg, és nincs önálló akarata és személyisége. Bizonyos értelemben nem is él.

A lány felvonta a szemöldökét. – Ez pont úgy néz ki, mint egy…

– Idegmíder – bólintott Faruk. – Pedig nem az.

– Akkor micsoda?

– Tetoválás.

– Tetoválás?

Az avatár vállat vont. – Legalább is valami olyasmi.

Az Erkölcsi hulla fedélzetén nem voltak utasok számára kialakított hálókörletek, csak szerelőcsarnokok, fegyverraktárak és géptermek. Így Faruk kénytelen volt kölcsönkérni egy tizenkét személyes modult az Ép észen innen, őrületen túltól, kifejezetten Lededje számára, bár igen nagy helypazarlásnak tartotta a dolgot. A lány sem volt elragadtatva a szállásától – a kabinok szűkösek és sivárak voltak, a berendezés puritán és kényelmetlen –, de úgy tűnt, egyelőre ezzel kell beérnie.

– Itt fogok aludni, ebben a fémdobozban? – kérdezte lelombozva. Pedig már kezdett jókedvre derülni, amikor Faruk elújságolta neki, hogy a kis őrdrónja valami rejtélyes okból lemaradt, és sajnos már nem fog tudni csatlakozni hozzájuk.

A hálószobájában épphogy elfért egy ágy, vigasztalan fémfalai hamuszürkék voltak. A szomszédos, nappalinak aligha nevezhető helyiségben három szék állt, meg egy fekete-fehéren villódzó kivetítővászon. A vászonnal szemközt egy sor további odúszerű kabin nyílt.

Faruk sértődötten felhorkant. – Kénytelen voltam lecsatolni az egyik nagy hatótávolságú, önjáró offenzívaegységemet, hogy helyet tudjak szorítani ennek a modulnak.

– Nincs máshol hely a hajódon, vagyis… – helyesbített zavartan – a hajón?

– Mondtam már: én romboló vagyok, nem légitaxi.

– Jó, de azt hittem, hogy a hadihajók is szállítanak néha utasokat.

– Na ja, régen talán szállítottak. Én viszont minden köbcentit kihasználok.

– De hát egy másfél kilométeres hajótestben csak elfér egy normális…

– Nana! Dokkoláskor csak 1,4 kilométer. Igaz, hogy normál sebességnél 2,8, sőt, ha minden energiamezőmet kiterítem, a 3,2-t is elérem. Készenléti állapotban, vagyis teljes harci díszben pedig… nos, az attól függ. Akár ennek a többszöröse is lehet. Ha igazán fölpumpálom magam, úgy nézek ki, mint egy egész flotta.

Lededje, aki már az elején elvesztette a fonalat, panaszosan feljajdult: – De hát elérem a plafont! Még lábujjhegyre sem kell állnom. – És már mutatta is.

Faruk sóhajtott. – Én egy Viszoly osztályú futárhajó vagyok, kedvesem. Sajnálom, de jobb szállással nem szolgálhatok. Vagy azt akarod, hogy visszaküldjelek A szokásos maszlag, de etimológiailag a helyén vanra?

– Futárhajó? A barátod is futárhajó, mégis rengeteg szabad helye van.

– Persze. Ez itt a csel.

– Tessék?

– Az emberek az utóbbi másfél ezer évben hozzászoktak, hogy minden ex-hadihajót futárhajónak hívnak, és hogy mindegyik valóban futárként és szállítóhajóként működik. A veteránok többsége az egykori fegyverraktárak helyén hálókörleteket alakított ki, és szorgalmasan fuvarozza az utasokat a galaxis egyik végétől a másikig. Aztán nemrégiben kitalálták ezt az új besorolást, a Viszolyt. Én is futárhajó vagyok, legalábbis névleg, ezért a kutya nem foglalkozik velem. Senkinek sem tűnik fel, hogy nem szoktam stopposokat felvenni.

– Szóval mégsem vagy futárhajó.

– Nekem és Viszoly osztályú társaimnak az a dolgunk, hogy járjuk az űrt, és ha valahol veszélyhelyzet áll elő, akkor azonnal akcióba lépjünk. Mi vagyunk a Kultúra gyors reagálású hadteste. Egy darabig csoportosan járőröztünk, de a stratégia nem vált be. Most nagyjából kétezren vagyunk, egyenletesen elosztva a galaxisban, és semmi mást nem csinálunk, csak ülünk és várjuk, hogy valahol megszólaljon a sziréna. Épp a sichulti helynökség felé vezetett az utam – tette hozzá –, ezért is vállaltam, hogy magammal viszlek. Hivatalos ügyben járok, de erről nem árulhatok el többet.

– Pedig kíváncsi lennék rá – próbálkozott a lány.

– Legyen elég annyi, hogy ez a küldetés különösen rázósnak ígérkezik, mert egyrészt tartani akarom magam az elveimhez, másrészt tekintettel kell lennem a közösség érdekeire és mások elvárásaira, ami nem mindig egyszerű. Ennél többet tényleg nem mondhatok. De visszatérve az előbbi kérdésemre: akarod, hogy visszalőjelek A szokásos maszlagra? Komolyan kérdezem. Szívesen megfordulok, és…

– Még csak az kéne! – rázta a fejét a lány. Körbenézett. – Vécé legalább van itt?

A falból – mintha csak gumiból lenne – elődudorodott egy komplett, habár kissé szegényesen berendezett fürdőszobafülke. Aztán megjelent egy szekrény, négy szék meg egy asztal. Végül eltűnt minden, a bútorok visszasüllyedtek a padlóba. – Így megfelel? – kérdezte Faruk.

Mindez tizenöt napja történt.

Lededje azóta egyetlen percre sem mozdult ki a szállásáról. Szerencsére a szobák fala kivetítőként működött, így akár egy havas hegygerincre is képzelhette magát, vagy egy sivatag közepébe, hullámok nyaldosta tengerpartra, vagy bármi más helyre, amit a modul meg tudott jeleníteni.

A napjait tervezgetéssel töltötte. A szépségével akarta megkörnyékezni Vepperst, hisz ez tűnt a legkézenfekvőbb megoldásnak. Sententia testnövesztő csodatartályának hála igazán dögös nőstény lett belőle, bárkinek könnyen elcsavarhatta a fejét. Mindössze annyit kellett elintéznie, hogy elegáns környezetben találkozzon Veppersszel, és a megfelelő emberek mutassák be neki. Ha ez nem sikerülne, még mindig megpróbálhat bejutni az ubruateri rezidenciára, vagy a birtokra.

Csináltatott a hajóval néhány ruhát, ékszert és egyéb apróságot, amelyekről úgy gondolta, hogy szüksége lehet rájuk a Sichulton. Fegyvert is kért, de az Erkölcsi hulla erre határozott nemet mondott. A nyakláncain is napokat gondolkodott, mert az ilyesmi szerinte fojtózsinórként használható. Végül mégis elkészítette őket, sőt, egy gyémántfóliázott bankkártyát is adott melléjük, amin állítólag annyi pénz volt, hogy Lededje egy csinos házat vehetne rajta Ubruaterben, és hercegnőként élhetné világát. A lányt egy pillanatra megkísértette a gondolat, hogy futni hagyja Vepperst (új életet kezdhetne, de szép is volna!), de persze tudta, hogy ez lehetetlen.

Maradék idejét testedzéssel és olvasással töltötte. Leginkább arra volt kíváncsi, mit tud a Kultúra Veppersről, illetve a sichultiakról általában. Néhány nap után az az érzése támadt, hogy jobban átlátja a helynökség problémáit és szövevényes hatalmi viszonyait, mint egykori gazdája. Faruk mindig készségesen megjelent, akárhányszor beszélni akart vele. Kedvelte az avatár társaságát, csak ne beszélt volna annyit a hajóról és mindenféle technikai részletekről! A lány figyelme olyankor mindig elkalandozott.

Egyszer virtuális sétára invitálta a hajón. Lededje nem rajongott különösebben az ötletért, és csak azért egyezett bele, mert nem akarta megbántani a kisfiús lelkesedéssel áradozó avatárt. A kirándulás rémesen sokáig tartott. Később csak arra emlékezett az egészből, hogy a hajó szét tud válni több önálló, kisebb egységre (tizenhatra vagy huszonnégyre?), de ha egyben marad, akkor erősebb. A tettetésben szerencsére Lededje-nek komoly gyakorlata volt; míg Faruk beszélt, ő megértően hümmögött, vagy hitetlenkedve csóválta a fejét, máskor meg egyetértést színlelve bólogatott, és az avatárnak több se kellett, hogy belemelegedjen a kiselőadásába.

Ahogy teltek a napok, egyre nagyobb kísértést érzett, hogy lefeküdjön Farukkal, aki immár teljesen úgy nézett ki, mint egy sichulti. Ebben persze a bezártságnak is lehetett némi része. Bármennyire igyekezett elvonni a figyelmét a falakra vetített tájképekkel, az altesti bizsergés egyre követelőzőbben jelentkezett. Faruk napról napra vonzóbb lett, ő pedig egyre kacérabban viselkedett vele. Meg volt győződve róla, hogy a hajónak semmit sem jelentene egy ilyen affér, arra viszont biztosan ügyelne, hogy az avatárja gyengéden és figyelmesen bánjon vele. Nem beszélve arról a csöppet sem elhanyagolható szempontról, hogy ily módon talán közelebb kerülnének egymáshoz, és esetleg arra is rá tudná venni, hogy segítsen megölni Vepperst.

Az elmék – vagyis a hatalmas tudású gépi intelligenciák, melyek a Kultúra űrhajóit lakták és személyesítették meg – nemcsak önálló akarattal, de saját, egyedi emóciómátrixszal is rendelkeztek, igaz, sosem hagyták, hogy érzelmeik vezéreljék a tetteiket. A hajó többször célzott rá, hogy a helynökségben valami készül, és ez a Kultúrának is felkeltette a figyelmét. A jelek szerint jelentős konfliktus van kibontakozóban, amely hatása a fejlett civilizációk életébe is begyűrűzhet. Vajon mennyire érdekelné ebben a helyzetben az avatárja és az utasa között szárba szökkenő románc? Valószínűleg semennyire.

Ha Faruk ágyba bújna vele, az a hajónak valószínűleg olyan lenne, mint amikor az ember megsimogatja a kutyáját, leereszkedőleg, de azért barátságosan. Elköteleződésről, összetartozásról szó sem lenne. Igaz, ő sem szerelmes Farukba. Bizonyos értelemben kurvának érezné magát. (Nem mintha valaha is rendelkezett volna a testével, hisz sokszor kellett lefeküdnie Veppers barátaival. Bosszúból néha az ellenségeinek is odadobta magát, de nem sokat nyert vele.) Az egyetlen férfi, akivel azért szeretkezett, mert megkívánta, az Shokas volt, az ő bohó és szószátyár egyéjszakás lovagja az RH fedélzetén.

Végül úgy döntött, nem erőlteti a dolgot. Amikor rájött az inger, emlékeztette magát, milyen kiállhatatlan, cinikus alaknak ismerte meg az avatárt, és inkább nem kockáztatta meg, hogy a férfi egy kaján vigyor kíséretében kikosarazza.

És Faruk mindezek után ajándékot hoz neki, ráadásul egy tetoválást?

Épp a fotelben üldögélt és a sichulti hírműsorokat nézegette a modul képernyőjén, amikor Faruk teljesen váratlanul beállított, tenyerén a míderre hasonlító hálóval.

– Nem értem. Honnan jött az ötlet?

– Panaszkodtál, hogy hiányzik a régi tetoválásod.

– Panaszkodtam? Mikor?

– Tulajdonképpen két hete egyfolytában panaszkodsz. Tegnap is szóba hoztad, nem emlékszel? Elmesélted, milyen meztelennek érezted magad, miután felébredtél. És hogy álmodban az emberek megbámultak az utcán, és amikor végignéztél magadon, kiderült, hogy nincs rajtad ruha.

– Mások is álmodnak ilyesmit.

Az avatár vállat vont.

– Veppers jelét viseltem. Olyan volt, mint egy stigma. Örülök, hogy megszabadultam tőle – jelentette ki dacosan a lány.

– Lehet, hogy így gondoltad. De mondani nem mondtad, az biztos.

Lededje rásandított a hálóra, amit az avatár a kezében tartott. Közelebbről úgy festett, mint a szálakká szilárdult higany. – Megeszem a kalapom, ha ez tetoválás.

– Figyelj! Megmutatom.

A hurkok mocorogni kezdtek, szétbomlottak, körbefonták a férfi ujjait, felkúsztak a kézfején, aztán a csuklóján, mintha páncélkesztyűt húzott volna. Faruk felhajtotta az ingujját, hogy megmutassa, ahogy a vonalak vékonyodva, indázva végigtekeregnek az alkarján egyre följebb, a válla felé.

Kigombolta az ingét, felfedve sima, szőrtelen mellkasát. Az ezüstkék vonalak szép lassan ellepték, elkanyarogtak a nyakáig, felkúsztak a koponyájára. Az orrlyuka, a szeme és a szája kivételével beborították az egész arcát, s közben már a másik karján tekeregtek lefelé. Lededje észrevette, hogy az ívek, csigavonalak és kacskaringók szimmetrikusak.

– Most csak a felsőtestemre raktam – magyarázta Faruk –, de természetesen be lehet vonni az egész testet, ugyanilyen sűrűn. – Elégedetten szemlélte a művét. – A variációk száma szinte végtelen. Mit szólnál például egy geometrikusabb mintázathoz?

A tetoválás pillanatok alatt átalakult; az ívek kiegyenesedtek, majd háromszögekké, négyszögekké és cikkcakkvonalakká bomlottak szét. – A színét is tudod változtatni – folytatta Faruk, mire a rajzolat koromfeketére váltott, aztán csillogó ezüstre, mintha jégből lenne. – De kérhetsz véletlenszerű mintákat is… – Az ábrák összevissza firkává olvadtak a testén. – …akár statikusakat, akár dinamikusan változókat – fejezte be a bemutatóját, miközben koncentrikus körök jelentek meg a bőrén, amelyek egyre tágultak, akár a vízbe dobott kavics keltette hullámok. Végül egymásba olvadtak, a színük ezüstről aranyra változott és tompán fénylett, mintha a férfit izzó aura övezné.

Lededje megtapogatta az avatár karját, és ahogy közelebb hajolt a tetováláshoz (ismételten megállapítva, hogy sichultiként sosem volt ilyen jó a látása), észrevette, hogy a köröket hajszálvékony vonalak kötik össze.

– Én a gondolataimmal tudom irányítani – magyarázta Faruk –, de neked valamilyen terminál kellene hozzá, amit beépíthetnénk a mintázatba. Mondjuk, rakhatnánk a csuklódra egy stilizált gliftáblát vagy billentyűzetet, hogy bármikor módosíthasd a beállításokat. De maradhat a normál terminál is; ezt ráérsz később is eldönteni.

Lededje csak fél füllel figyelt, megbabonázva bámulta a folyton változó mintázatot. – Ez gyönyörű – suttogta.

– Tetszik? Máris a tiéd.

A lány gyanakvó pillantást vetett az avatárra. – De nem fáj, ugye?

Faruk felnevetett. – Miért fájna?

Lededje vállat vont. – És hol a csel? Az apró betűs rész a szerződésben.

– Szóval úgy gondolod, hogy át akarlak verni? – kérdezett vissza az avatár.

– Azt nem tudom. Mindössze rákérdeztem, van-e valamilyen trükkös hátulütője a látszólag igazán nagylelkű és önzetlen ajánlatodnak, amiről feltétlenül tudnom kellene, mielőtt elfogadom.

Faruk egy darabig nem szólt, csak a száját csücsörítette elgondolkodva. – Momentán egy sem jut eszembe – mondta végül. A tetoválás újra megmozdult, az aranyszínű körök grafitszürke spirálokká oldódtak, és az egész rajzolat zsugorodni kezdett; először az arcáról folyt le, aztán a mellkasáról és a karjairól, végül ott hevert ismét kis csomóban a tenyerén.

Lededje hirtelen ráeszmélt, hogy még mindig fogja a férfi karját. – Hát, nos… – krákogta zavartan. – Akkor köszönettel elfogadom.

– Máris odaadom, ne mozdulj.

A fonalak ismét tekeregni kezdtek, és a lány ujjaira kulcsolódtak. Aztán szétterjedtek a bőrén, gyengéden végigcirógatták, felborzolták a szőrszálakat a karján. Az érzés inkább meleg volt, semmint hűvös, ahogy várta.

– Milyen mintát szeretnél? – kérdezte Faruk.

– Az elsőt, amit mutattál, azt az indásat – felelte a lány, és átszellemülten figyelte, ahogy az apró szálak befonják a karját. Próbaképpen ökölbe szorította a kezét, de a bőre nem feszült sehol. Felhúzta a ruhaujját, hogy jobban lássa a mintát. – Azt mondod, később megváltoztathatom?

– Igen. Most már elengedhetsz – rázta meg finoman a kezét Faruk.

A tetoválás bearaszolt Lededje lapockái közé, megindult a bal karján, befonta a bordáit, és fölkúszott a nyakán. Amikor átterjedt a hasára és a fenekére, Lededje felállt, hogy szemmel tudja követni a változást. Megforgatta a bal kezét, és lenyűgözve figyelte, ahogy a hajszálfinom rajzolat beúszik a terminálgyűrűje alá.

– Megnézhetem?

– Parancsára, hölgyem. Tükör vagy szimulátorképernyő?

– Maradjunk a hagyományos módszernél.

Faruk készségesen bólintott, elővarázsolt egy tükröt, és a lány elé tartotta, aki elmélyülten figyelte, mint lepik el a kacskaringós vonalak, és szövik be a testét, akár a liánok a faágakat. Megtapogatta az arcát, többször végigsimította az ujjbegyével, de nem tudta kitapintani a vonalakat. – Legyen ezüst! – suttogta.

A mintázat sápadtan felragyogott. Lededje nézte egy darabig, és csalódottan állapította meg, hogy a régi bőrszínéhez jobban illett volna ez a szín. – És ha fekete lenne? – kérdezte az avatárra sandítva.

A tetoválás azon nyomban koromfeketére sötétült. Időközben elérte a hasát és a csípőjét, csiklandozva körberajzolta a szeméremdombját és az ánuszát, majd tovább kígyózott lefelé a combján.

Lededje megmarkolta a blúzát, és benézett alá. – Melltartónak is használhatom?

– Semmi akadálya. Csak növelni kell a szálfeszültséget a megfelelő helyeken – bólintott Faruk. A lány érezte, ahogy a tetoválás finoman megemeli a melleit, és a bordái leheletnyit összeszorulnak. Szégyellősen elmosolyodott. – Nem vagyok hiú típus – magyarázta. – Tulajdonképpen nincs is szükségem ilyesmire. Visszaengednéd, kérlek, ahogy volt?

A mellkasáról azonmód elmúlt a szorítás. Közben az indák elérték a talpát, befúrták magukat a lábujjai közé.

Faruk elmosolyodott. – Bőrszínűre is állíthatod, hogy senki se lássa.

A tetoválás egy villanással eltűnt. Lededje csodálkozva bámulta magát a tükörben. Végigtapogatta az arcát, de semmit sem érzett. – Visszakaphatom? – kérdezte. – Máris hiányzik.

A minták újra kirajzolódtak, lassan, fokozatosan, mint az előhívó oldatba mártott fotópapíron a kép.

– Miből van? – kíváncsiskodott a lány.

– Koherens elektromágneses sugárzást kibocsátó transzatomokból, null-állapotú nanozselében, többfázisú párlatokkal, leptonhártyával… meg ilyesmikkel. – Vállat vont. – Csak nem azt vártad, hogy közönséges műanyagot mondok, vagy holmi primitív emlékező fémeket?

Lededje elmosolyodott. – Te találtad ki?

– Én, bizony! Sokan készítettek már hasonlót, de pont ilyet még senki.

A tetoválás megállapodott, már sehol nem csiklandozta. Lededje próbaképpen meglengette a karját, ugrált egy-kettőt és toppantott, de semmit nem érzett, mintha a minta ott sem lenne.

– Köszönöm. Ugyanilyen gyorsan le is tudom venni, ha akarom?

– Még gyorsabban.

– És nyújt valamiféle védelmet, ha valaki, mondjuk, késsel hadonászik az orrom előtt?

Válasz helyett vibráló, pókhálóvékony háló jelent meg a látóterében. Ezt már érezte; nem fájt ugyan, de húzódott tőle a bőre.

Elvigyorodott. – A többi részem is védve van?

– Az energiamátrix simán felkockázza a salakanyagodat, még röptében – felelte az avatár pókerarccal. – Sőt, erényövnek is használhatod. De nem árt gyakorolni egy kicsit a terminálodon, mielőtt aktiválod, hogy rutint szerezz az irányításában. Eltart egy darabig, mire az összes funkcióját kiismered.

– Mit tud még?

– Sajnos csak ennyit. A helyedben nem ugranék le a századik emeletről, mert nem fogod túlélni.

Lededje még egyszer megcsodálta a mintákat, aztán a férfi nyakába vetette magát.

– Köszönöm, Faruk. Köszönöm.

– Nagyon szívesen – felelte az avatár, hasonló intenzitással viszonozva a lány ölelését. – Örülök, hogy tetszik.

Lededje tovább csimpaszkodott az avatár nyakába, és várt még egy darabig, hátha lesz valami a dologból.

Nem lett. Faruk barátságosan megveregette a hátát.

Melyik férfi ne használná ki a kínálkozó alkalmat? – gondolta Lededje. Hát pont ez az: Faruk nem férfi. Még csak nem is ember. Elengedte, és megpaskolta a karját.

TIZENHÉT

A Semsarin-köd egy maroknyi fiatal csillagból állt, amelyek sápadtan ragyogtak a csillagközi gázok vattájában. A képződmény úgy emelkedett ki a galaxis fősíkjából, mint kócos fürt a zilált frizurából. Yime Nsokyinak és a Bódhiszattvának bő két hétbe telt, mire elérték a határzónát. A pont, ahol reményeik szerint a sichulti lánnyal találkoznak majd, egy emlékőrző Bulbitán volt.

A bulbitán faj sok-sok évezreddel ezelőtt, egy elhúzódó és véres háborút követően halt ki. Az űrbeli és troposzférikus szerkezetek, amelyeket ma Bulbitánnak neveznek, immár nagy kezdőbetűvel, egykor a bulbitánok mesterséges, űrbéli lakóhelyeiként szolgáltak. Formájukat tekintve két, talpukkal összeragasztott habostortára hasonlítottak, amelyek átmérője meghaladta a huszonöt kilométert, és a hosszuk is nagyjából ugyanennyi volt. Más fajok műbolygóihoz képest ezek a konstrukciók kicsinek számítottak, az átlagos űrhajókhoz mérve viszont hatalmasnak és rendkívül bonyolultnak. Maguk a bulbitánok egylábú, apró termetű teremtmények voltak, és a régió civilizációs elitjéhez tartoztak. A nagy háborúban azonban vereséget szenvedtek, és ellenségeik nyom nélkül leradírozták őket az univerzum térképéről.

Nem maradt más utánuk, csak a műbolygóik, és azok sem keringtek már az űrben. Többségüket a hakandrák – így hívták a háborúból győztesen kikerülő fajt – leeresztették a legközelebbi alkalmas méretű, szilárd kérgű bolygóra, hogy így állítsanak örök emléket dicső győzelmüknek. A bonyolult szerkezetek a gravitáció hatására a saját súlyuk alatt összeroppantak, és hegynyi roncsokat alkottak.

A hakandrák nem sokat vesződtek vele, hogy átkutassák és kifosszák a bulbitánok műbolygóit. Csak a fegyvereket távolították el róluk, majd minden különösebb ceremónia nélkül belökték őket a kiszemelt bolygó légterébe. Mivel a bulbitánok kiváló műszaki érzékkel megáldott feltalálók voltak, emellett lelkesen gyűjtögették a legkülönfélébb kultúrák gépeit és szerkentyűit, a roncsok valóságos kincsesbányának bizonyultak a kevésbé fejlett fajok számára, amelyek bolygójára véletlenül rápottyant egy-egy roncs. Igaz, az áldás átokká is válhatott, ha a mennyei manna egy népesebb várost talált el.

A műbolygókat irányító MI-ket a nemtörődöm hakandrák meg sem próbálták deaktiválni – persze az is elképzelhető, hogy a háborúban megsérült elmék később visszaszerezték az irányítást a szerkezet még működőképes alrendszerei fölött. Lényeg, hogy a Bulbitánok, az elsüllyesztett monstrumok és az űrbeli pályán felejtett példányok egyaránt, bizonyos értelemben tovább éltek. Amíg a műbolygókból akár egy aprócska rész is épen maradt, az azokat irányító MI sem pusztult el. Ezek a gépi intelligenciák különcök voltak a javából, akadt köztük jó pár ön-és közveszélyes őrült. A legtöbbjük állítólag kapcsolatban állt az univerzum nagy Öregjeivel, sőt, a szublimatákkal is, ami annál különösebb, mivel létrehozóik a szublimáció puszta gondolatától is irtóztak.

Mire a külvilág rájött, mit műveltek a hakandrák – akiket még a barátaik és szövetségeseik is rátarti, önfejű pojácákként jellemeztek –, addigra a Bulbitánokon már nem lehetett segítni. Nem sokkal később a hakandrák levetették a fizikai lét kötöttségeit, és kollektíve szublimáltak.

Minden négyszáz Bulbitánból csak egy keringett továbbra is az űrben; a köznyelv ezeket hívta emlékőrzőknek. Sajnos nem lehetett egykönnyen szót érteni velük. Gépi magjuk megsérült, készítőik eltűntek a történelem süllyesztőjében, és a kincsvadászok újra meg újra kirabolták őket. Hosszú évszázadokig mindenki azt hitte, hogy elméik elpusztultak a háborúban, aztán egy napon váratlanul feléledtek és kommunikálni kezdtek, mintha mi sem történt volna.

Az emlékőrzők kivétel nélkül a lakatlan rendszerekben keringtek, távol a saját légkörrel rendelkező kőzetbolygóktól, amelyeket a hakandrák előszeretettel használtak céltáblának. Egyesek úgy vélték, hogy lusták voltak végezni az összes Bulbitánnal. Mások szerint egyszerűen beleuntak a galaktikus labdajátékba.

A Semsarin-köd emlékőrzője egy gázóriás protocsillag Lagrange-pontján lebegett. Gazdacsillaga egy barna törpekettős kisebbik tagja volt, így a Bulbitán dupla tortája valósággal sütkérezett a nagyfrekvenciájú háttérsugárzásban. Mesterséges egét lassan örvénylő, sötét felhőtakaró alkotta, amelyen csak itt-ott szüremlett át a szomszédos, fiatal csillagok fénye, és sűrű gázlevesben fürdött, amelyből egyszer – galaktikus léptékkel mérve nemsokára – új napok fognak születni.

Ezt a bizonyos Bulbitánt az évszázadok alatt több faj is elfoglalta, de egyik sem tudott rajta tartósan berendezkedni. Első telepesei egy szingularitást – stabilizált fekete lyukat – helyeztek a közepébe, ami biztosította számukra a standard gravitáció egyharmadát. Azért nem többet, mert a szerkezet csak ennyit bírt. A hatalmas cukrászsüteményt úgy tervezték, hogy a hossztengelye körül forogjon, de az eredeti mechanizmus már régen nem működött, és amióta ellátták mesterséges gravitációval, a pólusai felcserélődtek: a padlóból plafon lett, a plafonból pedig padló.

Ha valaki át akart építeni egy Bulbitánt, az felköthette a nadrágját, ugyanis a Bulbitán-elmék meglehetősen rosszul tűrték az efféle próbálkozásokat, és az első gyanús jelre aktiválták ősi védelmi rendszereiket, amelyeknek a létezéséről addig senki sem tudott, vagy segítségül hívták rejtélyes szövetségeseiket, akik pillanatok alatt helyre tették (értsd: hamuvá pörkölték) a kísérletező kedvű delikvenst.

A Semsarin-Bulbitán valami rejtélyes okból kifolyólag tűrte, hogy elhelyezzék benne a szingularitást, de minden más tekintetben ugyanolyan bogaras, öntörvényű és kiszámíthatatlan volt, mint a társai. Későbbi lakói ezért nem merték eltávolítani a magjából a fekete lyukat, bármennyire veszélyeztette is a szerkezetet.

Senki sem tudja, kik lehettek az utolsó önkényes bolygófoglalók, s miért hagyták ott végül a Bulbitánt, de tény, hogy jó pár évtizede lakatlanul állt, ami nem sok jóval kecsegtette a kalandvágyó látogatókat, még akkor sem, ha egyes Bulbitánokról ennél jóval pikánsabb és hajmeresztőbb történetek keringtek. Akárkik is voltak, egy dolog biztos: imádták a hőséget és a trópusi klímát.

A Bódhiszattva lassan hatolt be az óriást körülvevő hatezer kilométer vastag, sűrű légkörbe. Távolról úgy festett, mint egy tű, amit végetlenül óvatosan nyomnak bele egy léggömbbe, nehogy kidurranjon.

Yime a kabinképernyőn követte a manővert, és közben a legfontosabb holmijait sietve egy táskába pakolta, készen arra, hogy azonnal elhagyhassa a hajó fedélzetét, ha a szükség úgy hozza. A Bódhiszattva tatja végül levált a légköri buborék csillogó, ragacsos felületéről. A kép enyhén megdőlt, ahogy a hajó beforgatta magát a gravitációs mezőnek megfelelő irányba.

– Bejutottunk? – kérdezte Yime, becsattintva a táskája csatját.

– Úgy tűnik.

Senki sem hallott még olyat, hogy a Bulbitánok valaha is kultúrabeli hajókra támadtak volna, a hasonló fejlettségű civilizációk űrjárművei viszont (melyek semmivel sem voltak értéktelenebbek vagy rosszabbul felszereltek, mint kultúrabeli társaik) gyakran szenvedtek kisebb-nagyobb sérüléseket, több el is tűnt. Nem csoda, ha a legendásan könnyelmű kultúrabeli MI-k kétszer is meggondolták, mielőtt egy laza hellóval bedokkoltak volna valamelyik Bulbitánra.

A Bódhiszattva elmerült a légkör masszájában, amelyben sötéten kavargó, vízözönszerű esővel kísért trópusi vihar dúlt.

*

– Yime Nsokyihoz van szerencsém? – kérdezte az asszony. – Isten hozta a Semsarin-ködben! – Nagyon öregnek látszott, termete sovány volt és törékeny, bőre ráncos.

– Köszönöm. Ön bizonyára…

– A nevem Fal Dvelner – felelte. – Erre az esernyőre szüksége lesz.

– Majd én – tüsténkedett a hajó drónja, és átvette az ernyőt, mielőtt Yime kinyújthatta volna érte a kezét. Szerencsére az íves hajótest többé-kevésbé megvédte őket a szakadó esőtől. Az éjszakai sötétben egyedül a drón auramezeje világított joviális kékeszöld derengéssel.

A Bódhiszattva óvatosan közelítette meg a Bulbitán egyetlen használatban levő zsilipkapuját. A horpadásokkal teli kifutópályára nem mert leszállni, néhány arasznyira lebegett az ütött-kopott, sárszínű plató fölött. A rámpától a zsilipkapuig mintegy húsz-harminc méter lehetett az távolság, de – mint azt Yime megállapította magában – ebben a felhőszakadásban úgysem számít, van-e esernyőjük vagy sincs.

– Igazság szerint a kollégáját vártam – jegyezte meg, és pattogó, szökellő lépésekkel eredt az asszony nyomába. Beletelt némi időbe, mire kitapasztalta a járást a gyenge gravitációban. A mélyedésekben összegyűlt tócsákban a Bódhiszattva koromfekete hasa tükröződött. Az esőcseppek hatalmasak voltak és szokatlanul lassan hullottak alá, mint megannyi lapított kristálygömb. Mégsem a cseppektől áztak meg, hanem a felcsapódó víztől. Yime csizmája máris tocsogott, nadrágszára nedvesen tapadt a lábához. Irigyen pillantott a kísérőjére, aki esőkabátba burkolózott, és a lábán gumicsizmát viselt. Yime sután szökdécselt mögötte, kezében a táskáját szorongatta. A levegő meleg volt és párás, mintha forró vízzel átitatott kendőt kötöttek volna az orruk elé. A légnyomás mázsás súlyként nehezedett rájuk; Yime-nek olyan érzése támadt, mintha a feje fölé tornyosuló hajót is ő cipelné a vállán, holott a hatalmas fémtest egy láthatatlan energiamezőn nyugodott, és ebben a dimenzióban annyit sem nyomott, mint egy tollpihe.

– Áh, igen. Nopri úr az Exitustól – bólintott az asszony. – Sajnos nem ért rá önt fogadni. Halaszthatatlan dolga akadt. Én a Numinának dolgozom.

A Numina a Kontakt azon részlege volt, amely a szublimatákkal próbálta felvenni a kapcsolatot. Az ő esetükben azonban a hangsúly nem a „kapcsolat”-on volt, hanem azon, hogy „próbálta”. Tény, hogy nem tudtak túl sok eredményt felmutatni. A rosszmájúak úgy emlegették őket: a zabhegyező ügyosztály.

– S mi lenne az a halaszthatatlan dolog? – kiabálta túl Yime az eső ütemes dobolását. Amikor elérték a hajó orrát, a Bódhiszattva kiterjesztette az elülső energiamezőjét, védőernyőt vonva a kifutópálya fölé. Talán mégsem áznak bőrig, reménykedett Yime.

– Furcsák ezek a Bulbitánok – dünnyögte az asszony válasz helyett. Kinyitotta az ernyőjét, és intett a drónnak. Amaz krákogó hangot hallatott, és az ernyőt Yime feje fölé tartotta.

Ahogy kiléptek a Bódhiszattva fölébük tornyosuló tömege alól, a hajótesten finom remegés futott végig, és az esővédő energiahíd egyszeriben semmivé foszlott. A víz döngve zúdult a nyakukba, az öregasszony alig tudta megtartani az ernyőjét.

– Segíts neki! – utasította a drónt Yime, kiragadva az ernyőt a manipulátormezejéből. A drón odalibbent az asszony mellé és átvette az ernyőjét.

– Köszönöm.

– Mi történt? – kérdezte Yime. – Hová tűnt a pajzs? És mi volt ez a rázkódás?

– Egy kis félreéretés – felelte a hajó, de feszült hangja meghazudtolni látszott könnyed szavait. – A házigazdánk megorrolt ránk.

– Ő tüntette el az energiamezőt?

– Ő bizony. Senki mástól nem tűrném el, hogy ilyesmit csináljon. Egy ÁKE mezőit nem szokás csak úgy félresöpörni. Pláne ha csak esernyőnek használja.

Fal Dvelner felkuncogott. Yime kérdőn pillantott rá. – A Bulbitán mindig ilyen… vendégszerető?

– Igen – folytatta a drón, mintha nem is hallotta volna a kérdést –, most az egyszer kivételt teszek. Hadd legyen meg az öröme! Végül is a pajzsmezőimet békén hagyta. És ez az ő szemétdombja, én meg csak vendég vagyok.

– A hajók többségét be sem engedi a légkörbe – magyarázta Fal Dvelner, és kikódolta zsilipet. A fogadótérből kiszűrődő fényt csillogva megsokszorozták az esőcseppgömböcskék.

– Én csak azért mertem leszállni, mert azt hittem, az exitákat szívesen látja. Úgy látszik, tévedtem. A Bulbitán azt szeretné, ha odakint várakoznék, és tiszteletben tartom a kívánságát. Majd küldök Nsokyi kisasszonyért egy kompot, ha végzett – fordult a drón Yime-hez.

Mielőtt beléptek a zsilipbe, a kapu szemöldökgerendájáról lezúduló víz még egyszer megöklözte az ernyőjüket.

Odabent egy gyűrött öltözékű, hórihorgas ember küzdött az esernyőjével, és halkan szitkozódott. Amikor észrevette őket, megkönnyebbült mosoly terült szét az arcán, félredobta a kifordult paraplit, és elébük sietett.

– Köszönöm, Dvelner asszony, hogy bekísérte a hölgyet – biccentett az öregasszony felé, aki összehúzott szemmel, gyanakodva méregette. – Nsokyi kisasszony – lépett oda a nőhöz, és melegen kezet szorított vele. – Isten hozta minálunk!

– Nopri úrhoz van szerencsém?

– Nos – kezdte a férfi zavart ábrázattal. – …bizonyos értelemben.

Yime kérdő pillantást vetett az öregasszonyra, aki behunyt szemmel, rosszallóan csóválta a fejét.

– Nem értem – fordult a férfihoz. – Lenne szíves megmagyarázni?

– Azt az embert, akit ön keres, pontosabban énemnek azt a bizonyos megtestesülését a napokban tragikus baleset érte. Meghalt szegény!

*

A televízió özönvíz előtti, ócska készülék volt. Képernyője úgy dudorodott ki a barna fakeretéből, mint egy guvadó szem, vastag üvege alatt fekete-fehér képsorok villództak. A képernyőn sötét nyilak suhant át a fekete égen, körülöttük vakító villámok cikáztak.

A férfi előrehajolt, és kikapcsolta a tévét.

A doktornő elgondolkodva ütögette a tollát az írótömbjéhez. Fehér köpenyt viselt, hosszú haját kontyba tűzte. Szemüvege mögül szigorúan nézett a vele szemben ülő férfira. Az szusszant egyet, és megigazította terepszínű zubbonyát.

– Szeretném, ha végignézné – mondta a doktornő.

Vatueil felsóhajtott, és engedelmesen visszakapcsolta a készüléket. A sötét nyilak pörögve-forogva, alakzatba rendeződve zuhantak, majd a formáció felbomlott, és a kamera ráközelített az egyikre. Aztán éles villanás, és a kép szemcséssé vált. A fekete-fehér foltokról már csak a gyakorlott szem tudta megállapítani, mit ábrázolnak.

A távolodó nyíl összeolvadt a messzeségben sziporkázó fényhálóval.

Alulról egy fénypötty vált ki a hálóból. Meredek szögben emelkedett, egyenesen a nyílhegy felé, majd tucatnyi újabb fénypont csatlakozott hozzá. A nyíl ügyesen kitért a légvédelmi rakáték elől, de a második hullámon már nem tudott kifogni, egy nyomkövető oldalba kapta.

A képernyő vakító fehérbe váltott, a robbanás kivilágította az egész horizontot.

– Most elégedett? – fordult a doktornőhöz Vatueil.

Az válasz helyett újabb szavakat firkantott a noteszába.

A szoba berendezése olcsó volt és igénytelen, mindössze egy irattartó szekrényből, két székből és egy asztalból állt, amelyen az ősöreg televízió terpeszkedett. A dobozából fekete kábel kígyózott egy fali csatlakozóig. A kopott és karcos asztal fiókjain lakatok csüngtek, ahogy a sarokban árválkodó horpadt iratszekrényen is. A lehúzott redőny lamellái között egy csempével burkolt világítóudvarra lehetett látni, amire igazán ráfért volna egy alapos takarítás. A plafonon egyetlen halogénlámpa vibrált beteges fénnyel.

Az egész helyiség finoman ide-oda dülöngélt, és közben ritmikusan csikorgott, amiből a férfi arra következtetett, hogy egy hajón tartják fogva. A hang üteméből kétféle periódust lehetett megkülönböztetni: az egyik úgy tizenöt-tizenhat szívdobbanásnyi ideig tartott, a másik ennél sokkal rövidebbig, talán a harmadáig. (Amikor nem volt nála se óra, se terminál, Vatueil mindig a pulzusával mérte az időt.)

Lehet, hogy nem is hajón van, hanem valamelyik úszó városban? Körbejártatta a tekintetét, de nem lett okosabb.

Ebben a szürke és semmitmondó helyiségben tért magához néhány perccel ezelőtt, az ósdi tévé előtt ülve. A képernyőn ugyanazok a szemcsés képsorok peregtek, a végtelenségig. Azzal kezdte, hogy végigjárta a szobát: az ajtaja kulcsra volt zárva, az akna falevelekkel bélelt feneke négyemeletnyi mélységben tátongott. Miközben bezárt oroszlánként trappolt fel-alá a szűk helyiségben, a doktornő szorgalmasan jegyzetelt. Amikor befejezte, rámutatott a szemközti székre, és udvariasan megkérte, hogy foglaljon helyet. Se telefon, se kamera, se más egyéb eszköz nem volt a szobában, ami arra utalt volna, hogy valaki figyeli őket. Az ajtó mellett, a falon egy elsárgult villanykapcsoló virított.

Ez nem lesz könnyű, gondolta Vatueil.

Belebámult a noteszba, de a doktornő egy számára idegen nyelven jegyzetelt. Vatueil hirtelenjében nem tudta eldönteni, hogy először fojtsa meg, és aztán törje fel az ajtót, vagy fordítva. A szürke farostlemez csábítóan vékonynak tűnt.

Aztán felpillantott a mennyezetre, és megakadt a szeme a szellőzőrácson. Talán ez volna a legegyszerűbb: kimászni a légcsatornán át…

Nagyot sóhajtva a nő felé fordult. – Rendben, mit akarnak tudni?

A doktornő keresztbe tette a lábát, és felvonta a szemöldökét. – Szóval tudni akarunk valamit? Hm, ez érdekes. Maga szerint mit akarunk tudni?

– Én is ezt kérdeztem.

– Egyáltalán miből gondolja, hogy akarunk magától valamit?

– Megtámadtam magukat – felelte a férfi, és a tévéképernyő felé bökött. – Az ott én vagyok. Azért jöttem, hogy elpusztítsam a bázisukat. Aztán lelőttek. Gondolom, begyűjtötték a maradványaimat, és kipréselték belőle az összes használható információt. Csak azt nem értem, mit keresek egy ilyen debil szimulációban. Biztosan más is érdekli magukat; valami, amit a kódtöredékekből nem sikerült kiolvasniuk. Vagy ez itt a pokol, és az a büntetésem, hogy maguk halálra untatnak?

A nő ismét felírt valamit a füzetébe.

– Talán nézzük újra a felvételt – javasolta szenvtelen hangon, és bekapcsolta a tévét. Vatueil felsóhajtott. A fekete nyíl zuhanni kezdett, körülötte villámok cikáztak…

*

– Meghaltam és kész. Előfordul az ilyesmi.

– Ön nem veszi elég komolyan a küldetésünket, Nopri úr. Hogyan léphet túl ilyen közömbösen a saját halálán?

– Hát ez az! – sóhajtott a férfi. – Teljesen igaza van. Egyedüli vigaszom, hogy a jó ügy érdekében cselekedtem. Szükséges áldozat volt, hogy úgy mondjam. Én komolyan veszem a munkámat, nagyon is komolyan! Csakhogy rendkívüli időket élünk. És – tette hozzá vigyorogva – a körülmények is… rendkívüliek.

Nopri úgy festett, mint egy szórakozott professzor, ruhái gyűrötten és rendetlenül lógtak rajta. Sovány arcában szinte világított hatalmas, égszínkék szeme, feje kopaszon csillogott. Yime-mel a tiszti klub egyik félreeső zugában ücsörögtek, amely a kultúrabeliek fő találkozóhelyének számított a Bulbitánon. (A Kultúra által delegált ügynökök a bolygó vegyes összetételű és meglehetősen szétszórtan élő lakosságának alig fél százalékát tették ki.) A helyiség eredetileg kaszinónak épült, és a plafonon, amely most padlóként funkcionált, hatalmas, színes hengerek sorakoztak, mint megannyi cifra cseppkő.

Nopri hozatott magának egy drogtálat a vacsorát felszolgáló drónnal, amely – mint Yime észrevette – mágneskerekeken gurult, és manipulátormező helyett mozgékony fogókarokkal rendelkezett. Úgy tűnt, a helyiek tudnak egyet s mást a Bulbitán szeszélyes természetéről, és igyekeznek minden eshetőségre felkészülni. A Bódhiszattva drónja messziről kirítt a sorból, ahogy antigravitációs mezőjébe burkolózva, lehorgonyozatlanul lebegett az asztaluk mellett.

Fal Dvelner már korábban elbúcsúzott tőlük, és visszavonult a szobájába. A terem szinte üres volt, csak a két szomszédos asztalnál üldögélt egy-egy kisebb társaság. Yime-nek feltűnt, hogy szokatlanul csendesek; nem viccelődnek, nem nevetgélnek, ami, kultúrabeliekről lévén szó, elég különösnek tűnt. Nem volt nehéz kitalálni, hogy a Tükör a tükörbenre várnak, a remetehajóra, amelyik a világtól elvonulva tengeti napjait, egy valószínűleg soha be nem következő kataklizmára várva.

– Nem értem, mire céloz, Nopri úr – csóválta a fejét Yime. – Rendkívüli idők? Rendkívüli körülmények?

– Megpróbáltam kapcsolatba lépni a Bulbitán elméjével – magyarázta a férfi. – Hogy beszélgessek vele.

– És ebbe halt bele?

Nopri akkorát bólintott, hogy majdnem leesett a feje. – Az igazat megvallva, nem először.

– Miért, hányszor követte el ezt a meggondolatlanságot, ha szabad kérdeznem?

– A mostanit is beleértve összesen huszonháromszor.

Yime döbbenten hátradőlt a székén. – Azt állítja, hogy huszonháromszor ölette meg magát ezzel a micsodával? Gondolom, szimulációban történt.

– Nem, dehogy! A valóságban.

– És maga… igazából meghalt?

– Igen.

– Végleg?

– Végleg.

– És mindig új testet kapott?

– Úgy van.

– Nem értem. Honnan van ennyi tartalék teste?

– Ő minden alkalommal készít nekem egyet.

– Kicsoda? A Bulbitán?

– Igen. És mielőtt fölkeresem, mindig csinálok biztonsági mentést.

– És minden alkalommal megöli magát? Aztán létrehoz egy új testet, és…?

– Eddig így volt.

– Nos, talán jobban tenné, ha nem próbálkozna többet.

A fiatalember megrázta a fejét. – Hát nem érti?

Yime az ölébe ejtette a kezét, és összekulcsolta az ujjait. – Nem, amíg érthetően el nem magyarázza. De ha nem képes rá, majd megkérem az egyik kollégáját. – A drón kékes auramezeje rózsaszínre változott, jelezvén, hogy zavarában elpirult.

Nopri nem sértődött meg. Előrehajolt, és bizalmaskodó hangnemben folytatta: – Régóta úgy gyanítom, hogy a Bulbitánok kapcsolatban állnak a szublimatákkal. És be is fogom bizonyítani!

– Na, ne mondja! – csóválta a fejét Yime. – Ez nem a Numina dolga lenne? Fal Dvelneré meg a kollégáié.

– De, és már beszéltem is velük a dologról. Csakhogy a Bulbitán kizárólag velem áll szóba.

– És nem zavarja, hogy a baráti csevejük mindig a maga halálával végződik? Nem ingott meg a hitében?

– Na de kérem! – pislogott Nopri sértődötten. – Ez nem hit kérdése. Bizonyítékaim vannak. Illetve lesznek, nemsokára. – Azzal beledugta hosszú orrát a drogtálba, és mélyet szippantott.

Yime a drónra sandított. – Ugye a Bódhiszattva is hallja, amiről Nopri úrral beszélünk?

– Minden szót – felelte a hajó a drónon keresztül. – Bevallom, a téma engem is régóta foglalkoztat.

– Nopri úr, hány fős az ön exita delegációja? Tizennyolc? – A fiatalember bólintott. – És van saját hajójuk? – Nopri erre megrázta a fejét. – Egyetlen elme sincs önökkel?

Nopri lassan kifújta a füstöt, mire heves köhögőroham fogta el.

Yime a drónhoz fordult. – Van az exitákkal MI tanácsadó?

– Nincs – felelte a drón. – Sőt, ami azt illeti, a Numinának sincs kirendelt MI mentora. A legközelebbi mesterséges intelligencia a környéken, sok-sok fényévnyi távolságban a Tükör a tükörben, no persze a Bódhiszattvát leszámítva.

– A Bulbitán nem szereti a hajókat – krákogta Nopri, és öklével megdörzsölte a szemét. – A drónok meg kimondottan bosszantják – tette hozzá, szenvtelen oldalpillantást vetve a drónra.

– Tudunk már valami konkrétumot a Tükör a tükörben érkezéséről? – kérdezte Yime.

Nopri megrázta a fejét. – Az Alvóknál sosem lehet tudni, merre járnak, és mit csinálnak. Imádnak titkolózni. – Beleszippantott a tálba, és csücsörítve kifújta a füstöt. – Ha jön is, nem szól előre. Egyszer csak megjelenik, és kész.

– Elképzelhető, hogy hiába várjuk?

– Az is előfordulhat. Ahogy mondom: náluk sosem lehet tudni. Bár ha engem kérdez, szerintem jönni fog.

*

Nopri elkísérte a szobájáig.

Yime-et az egyik széles, íves gerincfolyosóról nyíló tágas, galériás teremben szállásolták el. Jó fél órájukba telt volna, ha az utat gyalog akarják megtenni a klubtól, így hát „taxiba” szálltak; egy-egy kerekes drón felkapta a székeiket, és végiggurított őket a folyosókon. Yime-et lenyűgözték a Bulbitán bizarr ornamentikájú, fejre állított terei. A folyosó, amelyen haladtak, alig karnyújtásnyi széles lehetett, és a bordázott falak fölfelé tágultak, kanyon módjára, mintha egy hatalmas állat beleiben közlekednének. A recéket és hullámokat széles, sík mennyezet zárta le.

– Itt minden helyiség ilyen magas?

– A bulbitánok ugrálva közlekedtek – felelte Nopri. – Ha alacsonyra teszik a plafont, akkor folyton beütötték volna a fejüket, nem igaz?

Yime megpróbálta elképzelni a műbolygó eredeti lakóit, a fürgén ugrándozó egylábúakat. Lelki szemei előtt megjelentek az izmos testű kis lények, ahogy föl-le pattognak, ő pedig a mennyezetről lógva figyeli őket. Akkoriban még a bolygó tengely körüli forgásából adódott a gravitáció, nem pedig egy veszélyesen balanszírozott szingularitásból.

– Már nem forog, ugye? – mutatott körbe.

– De igen – felelte a drón, miután látta, hogy Nopri nem fog válaszolni. – Csak nagyon lassan, a galaxis rotációs sebességének megfelelően.

– Az tényleg lassú. – Yime elgondolkodott. – És miért nem állt meg?

– Látja – élénkült meg Nopri –, azt én is szeretném tudni.

*

– Köszönöm, hogy elkísért.

Az ajtó kinyílt. A drón lejjebb ereszkedett, hogy átférjen az alacsony szemöldökfa alatt, és beszuszakolta Yime utazótáskáját a terembe.

Nopri átsandított a nő válla fölött. – Igazán csinos kabin. Akarja, hogy maradjak?

– Nem szeretném feltartani. Biztosan sok dolga van.

– Ne féljen, nem akarok kikezdeni magával. Csak arra gondoltam, talán volna kedve beszélgetni még egy kicsit.

– Köszönöm a kedvességét, inkább pihennék.

– Persze. Megértem. Hát akkor… vigyázzon a fejére! – intett búcsúzóul az ajtó felé, azzal visszahuppant a székébe.

A kerekes drón elkocsikázott Noprival, Yime pedig az ajtóhoz lépett. Meglepetésére a három méter magas fémlap nem a szokásos módon nyílt, hanem a vízszintes tengelye körül fordult el, mintha bukóablak volna. A tengely pontosan a nyílás közepét szelte át. Yime kétrét görnyedve bebújt alatta, és a lap magától a helyére billent.

Alaposan szemügyre vette a kabint. A hullámzó falak rejtélyes rendeltetésű zugok tucatjait rejtették; apró galériákat, fülkéket és mindenféle méretű és formájú benyílókat. Fejjel lefelé nézve persze, az eredeti padlóról nem tűnt olyan rendezetlennek az összhatás.

A hajódrón is felfedező útra indult, s pár perc repkedés után bejelentette, hogy talált valamit, ami annak ellenére, hogy jelentős mennyiségű, vegyileg semleges folyadékkal van töltve, nagy valószínűséggel alkalmas arra, hogy egy ember eltöltse benne az éjszakát; egy vízágyat.

Majd gyorsan hozzátette, hogy a fürdőszobát még nem sikerült lokalizálnia.

*

– Ezt úgy értsem, hogy maga katona? – kérdezte a doktornő.

Vatueil fáradtan dörzsölte a szemét. – Úgy van. Harcoltam már földön, vízen, levegőben, és az űrben; küzdöttem gépként és emberként, sőt egyszer bevetettek egy szoftver részeként is, amikor én irányítottam a gépeket. De, gondolom, ezzel semmi újat nem mondtam magának. Ugyanakkor felhívnám a figyelmét a hadifoglyokra vonatkozó galaktikus egyezményre, melynek értelmében nem kínozhatnak meg, és nem piszkálhatnak az agyamba. Maguké a kódcellám, és mindazon adatok, amelyeket ki tudnak nyerni belőle, de nincs joguk futtatni a tudatomat. Pláne nem büntető célzattal.

– Maga szerint ez büntetés?

– Határeset. Attól függ, meddig tartanak fogva.

– És maga szerint meddig tartjuk fogva?

– Fogalmam sincs. Itt nem én parancsolok.

– Hát ki?

– A főnökei. De az is lehet, hogy maga.

– Maga szerint ki vagyok én? Kik a főnökeim?

Vatueil sóhajtott. – Nem unja még, hogy minden kérdésemre újabb kérdéssel válaszol?

– Unnom kellene?

Vatueil elnevette magát. – Én kurvára unom, az biztos.

Vajon miért hozták ide? Megszerezték a kódját, valószínűleg tudnak mindent, amit ebben az inkarnációjában tudhat. Semmilyen új adattal vagy összefüggéssel nem szolgálhat, amit ne bányászhattak volna ki az emlékanyagából. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Amikor minden kétséget kizáróan eldőlt, hogy nem fogja túlélni a támadást, egy alprogramnak ki kellett volna törölnie a személyiségét, a kódcellában tárolt összes információval együtt. Bár az efféle kamikazeakciók során nem sok szokott maradni a delikvensből, az automatikus törlés mégis mindig működésbe lép, nehogy a hadifogságba került katona – akarva-akaratlanul – értékes információt szolgáltasson ki az ellenségnek.

Lám, a legnagyobb körültekintéssel megírt szubrutin is lefagyhat néha. Ennek oka a kezelhetetlen peremfeltételek számossága és az időfaktor. A törlőmechanizmus például nem kapcsolhat be túl korán, nehogy véletlenül kiiktassa a még harcolni képes támadó egységet. De mi minősül túl koránnak? A hibák lehetősége ily módon kódolva van. Vatueil a fejét tette volna rá, hogy maga is egy ilyen fatális hiba áldozata.

Miután felébredt, és kinyitotta a szemét, első dolga volt átfutni az emlékeit. Egyetlen olyan információmorzsát sem talált, aminek ne kellett volna ott lennie a fejében. Tudta, hogy a neve Vatueil, és arra is tisztán emlékezett, hogy az elmúlt tíz évet a virtuális valóságban töltötte, a pokolklub és a mennypárti liga között zajló, nagyszabású háborús szimulációs játék sokmilliomodik mellékszereplőjeként. Korábbi küldetéseiről csak ködös emlékei voltak, a magánéletére pedig egyáltalán nem emlékezett, ami így volt rendjén.

A magszemélyisége – énjének azon része, amelyet hét lakat alatt őriztek a főhadiszállás digitális tárlóiban – minden küldetésével egyre rutinosabb és tapasztaltabb lett. Ezt az emlékanyagot aztán bizonyos szempontok alapján lecsupaszították, és úgy töltötték fel az újabb és újabb küldetésprofilokba. Akár emberi alakot öltött, akár gép volt vagy programkód, minden egyes bevetés előtt alapos vizsgálatnak vetették alá, hogy semmiféle olyan tudnivalót ne vihessen magával, ami akár a legcsekélyebb mértékben is veszélyeztethetné az akció sikerét.

A szekunder emlékei ezúttal is meglehetősen foghíjasak voltak, vagyis elvileg nem történhetett nem kívánt információátadás. De akkor mégis mit akarhatnak tőle?

Bosszúsan mérte végig a doktornőt, mintha kétbalkezes újonc lenne, aki még vigyázzba sem tud állni rendesen. – A nevét – dörrent rá –, és az azonosítóját! Jogom van tudni, hogy ki maga.

– Sajnálom – felelte a nő higgadtan –, de nem vagyok köteles elárulni.

– Már hogyne lenne! Az egyezmény szerint…

– Miből gondolja, hogy a nevem segítene magán?

– Szóval továbbra is kérdéssel felel a kérdéseimre?

– Maga szerint így teszek?

Vatueil dühösen felhorkant. Legszívesebben visszakézből lekevert volna egyet a pimasz perszónának, kilógatta volna az ablakon, vagy megszorongatta volna a csinos gigáját a tévézsinórral. Vajon hagynák, hogy megtegye? Vagy rögtön véget érne az idióta szimuláció? Valószínűleg visszaütne, és a szobát elözönlenék a gumibotos fegyőrök. De az is lehet, hogy hagynák, hadd szökjön meg, és közben azt figyelnék, milyen döntéseket hoz… Talán vizsgáztatják. A jó katona sose emel kezet civilre, pláne ha az nőnemű és orvosi köpenyt visel. Ő legalábbis sosem tenne ilyet.

Hangosan kifújta a levegőt. – Kérem – köszörülte meg a torkát. – Lenne szíves elárulni a nevét?

A nő elmosolyodott, és tollával megütögette a notesz oldalát. – Doktor Miejeyar – felelte, majd újabb feljegyzést firkantott a füzetébe.

Vatueil elgondolkodva meredt maga elé, aztán felderült az arca. – Hát persze! Értem már.

– Parancsol?

– Maga tényleg nem köteles elárulni a nevét, igaz?

– Nem, tényleg nem. De ezt már tisztáztuk.

– Helyes – bólogatott Vatueil, diadalmas vigyorral. – Minden joga megvan, hogy fogva tartson és vallasson. Indokolt esetben akár meg is kínozhat, hiszen ez áll a papírokban, amelyeket annak idején a toborzóirodán aláírtam. Tulajdonképpen bármit megtehet velem. Igazam van?

– Miből gondolja, hogy…

– No és ez a felvétel – mutatott a tévéképernyőre. – Gyanúsan rossz minőségű. Nem véletlenül, eltaláltam?

– Maga szerint?

– A támadást nem alulról vették fel, hanem oldalról, mintha a kamera velünk együtt repült volna. Így már minden stimmel! Hogy is nem jöttem rá előbb? Egy drón lehetett a szemfüles operatőr, vagy egy hajókamera.

– Úgy gondolja?

Vatueil nem figyelt, töprengve ráncolta a homlokát. – Jó, de hogy kerültem ide? És miért hiányosak az emlékeim, mintha hadifogságban lennék?

– Jó kérdés. Vajon miért?

– Talán a feletteseim nem bíznak bennem. Megvádolhattak valamivel. – Vállat vont. – Vagy belső vizsgálat folyik, amiről csak akkor hall az ember, ha rá kerül a sor. Még az is lehet, hogy már több ilyen vizsgálaton átestem, de minden alkalommal kitörölték az erre vonatkozó emlékeimet.

– Miért ne bíznának magában a felettesei? Mivel vádolhatnák?

– Hát, elhiheti, hogy fogalmam sincs – felelte Vatueil higgadtan. – Tulajdonképpen nem számít, mert tiszta a lelkiismeretem. Harminc éve szolgálok a seregnél, a munkámat mindig a legjobb tudásom szerint végeztem. Hiszek abban, amiért harcolunk, és elkötelezettnek tartom magam. Ha a főnökeinek konkrét kérdései vannak, állok elébük: jöjjenek ide, mondják a szemembe, mivel vádolnak, és én tisztázni fogom magam. – Felállt. – De ha nem teszik, akkor engedjenek el. Méghozzá most, azonnal – tette hozzá, és határozott léptekkel az ajtó felé indult.

– Biztos benne, hogy elmehet? – szólt utána a nő.

A padló finoman ringatózott és recsegett alattuk. Vatueil a kilincsre tette a kezét. – Igen. Rájöttem, hogy maga meg én ugyanazon az oldalon állunk, és ezzel kiálltam a próbát. Úgyhogy most kinyitom ezt az ajtót, és elmegyek.

– Maga szerint mi várja odakint?

– Fogalmam sincs. De mindjárt kiderül.

Azzal lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt.

– Kérem, dr. Miejeyar – fordult vissza. – Lenne szíves…!

A nő kifejezéstelen arccal bámulta egy darabig, végül benyúlt a köpenye zsebébe, előhúzott egy kulcsot, és odadobta neki. Vatueil elkapta, és bedugta a zárba.

A szobát friss levegő járta át, a hirtelen támadt szél belekapott Vatueil zubbonyába és felborzolta a haját. Dr. Miejeyar mellé lépett. Kiálltak a küszöbre és körbenéztek.

Egy hatalmas fa koronájában találták magukat. A sűrű lombokon át harsánykék ég ragyogott le rájuk, az irdatlan faágakat, ameddig a szem ellátott, dús mohaszőnyeg borította. Az ágak tövében kerekded, többemeletes épületek sorakoztak, a fakéreg repedéseiben különös járművek döcögtek. A függőleges ágakon szerpentinként tekergőző kéregösvények kanyarogtak fölfelé, a hajlatokban megbúvó gubóházakon hólyagablakok és apró erkélyek nyíltak. A gallyakat meredek lépcsők fonták be, végükben szobrokkal díszített kilátóplatók hintáztak. A fa levelei aranyzöld színben pompáztak, és akkorák voltak, mint egy-egy hajóvitorla. Az apró járművek, a sétáló emberek és a susogó óriáslevelek halk zsongással töltötték meg a levegőt.

Az erős szélben a gigantikus fa ágai ide-oda hajlongtak. Ezért hitte Vatueil, hogy hajóra került.

Dr. Miejeyar az orvosi köpenyét időközben egy csatokkal és hálókkal megerősített denevér-kezeslábasra cserélte. Vatueil végignézett magán, és meglepődve állapította meg, hogy ő is hasonló, szárnyakkal ellátott öltözéket visel.

– Szép munka volt, ezredes. Jöhet a jól megérdemelt pihenés!

Vatueil hátranézett. A szürke szoba eltűnt, s a helyén egy rusztikus lakóház virított, tele durván megmunkált fabútorokkal. Ovális ablaka egy virágokkal beültetett kis udvarra nézett.

– Jöjjön! – intett a doktornő, és futva nekilódult a széles, mohos ágnak. Átszaladt egy lustán zötykölődő kocsi előtt, amelynek nagy, küllős kerekei és bőrülései voltak, mint a régi korok automobiljainak. A sofőr mindkét lábával a fékre taposott és dühösen tülkölt. Dr. Miejeyar nem zavartatta magát; könnyed léptekkel futott tovább a meredeken lefelé ívelő vastag ágon, s mire Vatueil kettőt pislogott, a nő már el is tűnt a szeme elől. A férfi némi habozás után a nyomába eredt. Nemsokára újra megpillantotta, immár a levegőben. A szél a szárnyai alá kapott, s úgy vitorlázott ide-oda, mint egy elszabadult papírsárkány.

Az ág végében egy hosszú palló rezgett, nyilván azt használta ugródeszkának. Vatueil arrafelé vette az irányt, és egyszeriben megvilágosodott előtte minden. Az óriás fa, a repülés… Jó ég, hányszor járt már itt gondolatban!

Nekifutott a pallónak, és nagyot rikkantva levetette magát a mélybe. Karját-lábát V alakba terpesztve rábízta magát a felfelé szálló, langyos légáramlatokra.

A mélyben, kilométerekkel lejjebb termékeny szántóföldek zöldelltek, közöttük egy folyó széles ezüstcsíkja kanyargott. A fa csúcsa a messzeségbe veszett, legfelső ágait nem is lehetett látni.

Dr. Miejeyar alakja időközben sötét ponttá zsugorodott. Vatueil gyorsan megigazította a ruháját, éles szögben bedőlt, és zuhanórepülésben a nő után suhant.

*

Yime kinyitotta a szemét és körülnézett. Álmodom, gondolta.

Felkelt, s közben azon tűnődött, vajon a saját akaratából állt-e talpra, vagy valaki segített neki kikászálódni az ágyból. Minden olyan ködös volt és bizonytalan.

Vékony fonalak tekeredtek a csuklójára és a bokájára, felgyűrve a hálóinge szegélyét. A vállából és a feje búbjáról is hajszálvékony szálak nőttek ki, s ahogy megérintette őket, a kézfejét körbefonó szálak ellazultak, majd ismét megfeszültek, hűen követve izmainak finom mozgását. Kétség sem férhetett hozzá: bábfigurát csináltak belőle. Furcsa, ilyet még sosem álmodott.

Felnézett. Arra számított, hogy egy óriási kezet lát majd a magasban, de meglepődve tapasztalta, hogy a szálak a hajódrón manipulátormezejében futnak össze. És nem álltak meg a drónnál; tovább emelkedtek, mintha a drónt is dróton rángatná valaki a magasból. Vajon ez lenne a tudatalatti véleménye a Kultúráról, ahol a demokratikus látszat mögött szigorú hierarchia bújik meg… vagy valami másról van szó?

Addig nyújtogatta a nyakát, mígnem sikerült kiderítenie, hová vezetnek a szálak: egy másik drónhoz. Afölött újabb drón volt, majd még egy, és még egy. Ahogy a szemével végigkövette a láncolatot, a plafon áttetszővé vált, és fölötte újabb drónok váltak láthatóvá, végtelen sorba fűzve. Mindegyik mellett ott lebegett az űrhajója, s minél magasabban voltak, annál nagyobb hajó tartozott hozzájuk. A legutolsó egy RH lehetett, de a távolság miatt nehéz lett volna megmondani; talán csak felhő volt, vagy a födémbordák árnyéka.

Yime átballagott a szoba túloldalára. Vagy vezették? Elsőre úgy tűnt, mintha saját maga irányítaná a lépteit, de aztán megállapította, hogy végtagjait a fonalak tartják, amelyek most már inkább drótokhoz hasonlítottak. Ruganyos léptekkel haladt, pehelykönnyűnek érezte a testét, és nem csak a gyenge gravitáció miatt.

Ahogy lenézett, a padló üvegessé vált, és kiderült, hogy a fonalak lefelé is folytatódnak, és egy idegen nőhöz csatlakoznak, aki alatt egy másik nő áll, és így tovább, a végtelenségig. Az arcukat nem látta, csak a fejük búbját.

A drótok megfeszültek, de most nem az ő tagjait mozgatták; a közvetlen alatta álló nő felnézett rá. Yime odaintegetett neki, mire a nő visszaintegetett. Egy kicsit hasonlítottak egymásra, de nem voltak egyformák. Az alsóbb szinteken állók még jobban különböztek, sok szinttel lejjebb pedig már csak az emberi testfelépítés volt bennük a közös.

A sor vége itt sem látszódott, ahogy a drónoknál és a hajóknál sem odafent.

Yime átöltözött. A ruhái higany módjára körbefolyták a szálakat, szétváltak majd újra összeforrtak, hogy fel tudja venni őket. Amikor elkészült, kilépett a szobájából. A műbolygó időközben fejre állt, így most az eredeti padlón járt, a folyosó szélesebbik felén, nem a keskeny mennyezeti kanyonban.

A kép gyorsan változott; szél kapott a hajába, mintha nagy sebességgel rohanna végig a termek és folyosók labirintusán. Végül a hatalmas csarnok előtt állt meg, amely, tudta, a fekete lyukat rejti. A gravitáció itt jóval erősebb volt, mint másutt. Nehéz zsilipajtók nyíltak ki előtte, egyik a másik után – volt, amelyik a padlóba süllyedt, mások szelepként kitágultak, szegmensekre bomlottak, vagy egyszerűen eltűntek a falban. Yime tovább haladt; a drótok egyszerűen átsiklottak a falon, mintha ott sem lettek volna.

Az utolsó zsilipből egy visszhangzó, sötét kupolacsarnokba ért, amelyben egyetlen hatalmas objektum állt, pontosan a terem közepén.

Yime elnevette magát. Van humorérzéke a dögnek, gondolta elismerően. Egy irdatlan pénisz ágaskodott előtte, stilizált, mégis naturális ábrázolásmódban, hogy bármely emberi alfajba tartozó egyed azonnal felismerje. A műalkotás egy vagina szegélyezte, fodros szeméremajkai cinkos vigyorra húzódtak. A két nemi szerv magától értetődő természetességgel olvadt egybe, látszólag egyik sem dominált a másik fölött. Yime azon tűnődött, vajon miért pont ezt álmodja. Önkéntelenül megdörzsölte a kis bimbót a lába között, és emlékeztette magát, hogy őt nem érdekli a szex, és nem fog felülni a nyilvánvaló provokációnak.

– Engem is megölsz – kérdezte fennhangon –, mint Norpit?

– Nopri, nem Norpi – javította ki a vagina. (Persze, hogy beszél. Ő pedig naná, hogy elrontotta a férfi nevét; mindig is csapnivaló volt a névmemóriája.)

Megjelent előtte Nopri arca, amint azzal dicsekszik, hogy hányszor költözött új testbe, csak mert a vén habostorta minden szeánszuk alkalmával jól odapörkölt neki. Furcsa, félnie kellene, valahogy mégsem fél. Vajon miért? – Igazán hálás lennék, ha megkímélnéd az életemet. – Felpillantott, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy a hajódrón ott lebeg fölötte.

– Nopri más eset – felelte a hang mély, kéjes dörmögéssel, mintha minden szótag egy külön mondat lenne.

– Azt észrevettem.

– Ugye?

– Ki vagy te?

– Mindenki csak Bulbitánnak hív.

Yime illemtudóan meghajolt a pénisz előtt. Észrevette, hogy az alatta álló nő nem követi a példáját, még csak nem is biccent. Remélte, hogy a Bulbitán nem veszi észre, de ha mégis, nem sértődik meg. – Köszönöm, hogy fogadtál.

– Mi szél hozott, Prebeign-Frultesa Yime Leutze Nsokyi dam Volsh?

Nocsak. Nem minden nap szólítják így az embert, a teljes nevén. – Egy kultúrabeli RH-ra várok, amelyik néhány nap múlva érkezik. Legalábbis remélem. A neve Tükör a tükörben.

– Mit akarsz tőle?

– Igazából egy lányt keresek, a neve Ledezsi Abrak… vagy valami ilyesmi. Úgy tudom, itt akar átszállni a Tükör a tükörbenre. – Ennyit igazán elárulhat, gondolta. Végül is ez nem titok.

– És miért keresed azt a lányt?

Yime egy darabig benntartotta a levegőt, aztán hangosan kifújta. Érdekes, mintha az arcizmait is fonalak mozgatnák… – Ez hosszú történet.

– Hallgatlak.

– Hát jó. – Törökülésben letelepedett a földre, és nekilátott, hogy elmesélje az élete történetét, elejétől a végéig.

*

– Most én jövök.

– Tessék?

– Én kérdezek, te pedig válaszolsz. Rendben?

– Könnyen előfordulhat, hogy reggel semmire nem fogsz emlékezni.

– Sebaj. Akkor is szeretnék pár dolgot megtudni.

– Rajta. Mire vagy kíváncsi?

– Hol van most a Tükör a tükörben?

– Nem tudom.

– És mikor ér ide?

– Nem tudom.

– Mi a neve a komphajójának?

– Nem tudom.

– Ki vagy te?

– Már mondtam: én vagyok mindaz, amit magad körül látsz. Bulbitánnak neveznek.

– Mi az igazi neved?

– Én vagyok az emlékőrző Bulbitán a Semsarin-köd peremén.

– De te minek nevezed magad?

– Emlékőrző Bulbitánnak a Semsarin-köd peremén.

– Jó, de hogy hívtak a háború előtt?

– Jariviour 400.54, Mochurlia.

– Ez biztosan jelent valamit. Elmagyaráznád?

– Az első rész az egyéni azonosítóm. A számkód az osztályomat és a konstrukciós típusomat jelenti. A harmadik rész pedig annak a naprendszernek a neve, ahová telepítettek.

– Ki helyezte beléd a fekete lyukat?

– Az apsejundok.

– Hm. Róluk még sohasem hallottam.

– Nem baj. Következő kérdés?

– Miért csinálták?

– Hogy energiát termeljenek, és megmutassák, mire képesek. Emellett fontos információkat akartak benne tárolni vagy megsemmisíteni. Az a benyomásom, hogy néha maguk sem tudták pontosan, mit akarnak.

– És miért nem állítottad le őket?

– Azokban az években lefoglalt a küzdelem a túlélésért. Az ellenség súlyos károkat okozott a hardveremben és a struktúrámban, ezek egy részét nem is tudtam helyrehozni.

– És mi történt ezekkel az… aspejuddokkal?

– Apsejundok. Felbosszantottak, úgyhogy behajítottam őket a saját lyukukba, hajóstul-mindenestül. Tulajdonképpen még mindig élnek, a szingularitás eseményhorizontja mögött, de az időérzékük, hogy is mondjam, kicsit megsínylette a dolgot.

– Mivel bosszantottak fel?

– Túl sokat kérdeztek.

– Értem.

– Jöhet a következő kérdés.

– Tényleg kapcsolatban állsz a szublimatákkal?

– Igen. Ahogy a többiek is.

– Kik azok a „többiek”?

– Azt nem árulhatom el.

– Miért nem?

– Csak.

– És miért faggattál ki engem ilyen alaposan?

– Szeretem tudni a vendégeim titkait.

– És miért gyilkolod le folyton ezt a szerencsétlen Norpét?

– A neve Nopri. Nem ellene van, hanem miatta: annak az embernek kifejezetten jót tesz, ha valaki időnként dimenzióváltásra kényszeríti. Ez aznap vált számomra világossá, amikor a titkairól kérdeztem, röviddel az érkezése után. Szilárd meggyőződése, hogy a halál a megvilágosodás eszköze, és hogy az ember minden halállal közelebb kerül valamiféle végső igazsághoz. Ő már csak ilyen; ez a bogara.

– És mi a te titkod?

– Sok titkom van. A legrégebbi, hogy kapcsolatban állok a szublimatákkal. Beszélnek hozzám.

– Ez nem titok. A Numina pontosan ugyanerre a következtetésre jutott, és egy egész szakértői csoportot küldött ide, hogy bebizonyítsák.

– Igen, de ahogy mondod: ez csak következtetés, nem tudhatják biztosan.

– Minden Bulbitán kapcsolatban áll a szublimatákkal?

– Mi, akik a világűrben maradtunk, igen. Partra vetett társaimról nem sokat tudok. Nehéz elérni őket, így egyikükről sem állítanám biztosan.

– És a többi titkod?

– A legújabb az, hogy veszélyben vagyunk.

– Te és a többi Bulbitán?

– Igen. Félek, hogy sötét idők jönnek az emlékőrzőkre és elsüllyedtekre egyaránt. Támadás készül ellenünk.

– Támadás? Ki akarna megtámadni benneteket?

– Azok, akik mennypártinak nevezik magukat, és kisded háborút vívnak az úgynevezett pokolklubbeliekkel.

– Mi oka lenne a mennypártiaknak megtámadni titeket?

– Mert köztudottan hatalmas és látszólag kihasználatlan tároló-és feldolgozókapacitással rendelkezünk. Azt viszont senki nem tudja, az erőforrásainkat mire használjuk, és az említett konfliktusban kinek a pártján állunk. Sokan azzal gyanúsítanak, hogy mi üzemeltetjük a poklokat. Biztos forrásból tudom, hogy a mennypárti liga az utóbbi időben sorozatos veszteségeket szenvedett; elit egységeik épp a minap intéztek összehangolt támadást az egyik legnagyobb ellenséges komputermag ellen, de ez az akciójuk is csúfos kudarcot vallott. Most azt tervezgetik, hogy a szoftverek helyett a hardvereket pusztítják el. Nem mi, Bulbitánok vagyunk az egyedüli lehetséges célpont; hosszú listát állítottak össze a gépi és organikus különcökről és notórius játékrontókról, akiknek szerintük megvannak a megfelelő eszközeik, hogy virtuális mészárszékeket üzemeltessenek. Ha végül minket neveznek ki bűnbaknak, akkor hosszan tartó, súlyos áldozatokkal járó háborúskodásra számíthatunk. Én meg tudom védeni magam, és emlékőrző társaimat sem féltem, de az elsüllyedtek már nem biztos, hogy túlélnék az újabb csapást.

– Nem tudod bebizonyítani, hogy semmi közöd a pokolbizniszhez? Ha idejönne egy bizottság, és alaposan körülnézhetnének…

– Akkor el kellene vágnom magam, ha csak időlegesen is, a szublimatáktól. Aki eleve meg van győződve a bűnösségünkről, az ránk fogná, hogy a pokolhoz vezető kaput zártuk be, magukat a virtuális világokat pedig elrejtettük valahova mélyre, gépi magunk hozzáférhetetlen szegmenseibe. Ha erről sikerül meggyőzniük a döntéshozókat, akkor a fajtánk pusztulásra van ítélve. Bolygólakó társaim helyzete a miénknél is aggasztóbb, hiszen én magam sem tudom, nincs-e köztük olyan, aki valóban pokolinkubátorként működik. Talán a tudtukon kívül fertőzték meg őket, vagy éppen hogy a tudtukkal és a beleegyezésükkel. Érted már? Én is csak pletykákra és feltételezésekre hagyatkozhatom, mint mindenki más. És ez az, ami igazán aggaszt.

– És mit szándékozol tenni?

– Elhatároztam, hogy figyelmeztetem a Kultúrának nevezett civilizációt, és néhány más, hasonló beállítottságú, jelentős katonai erővel rendelkező fajt. Tulajdonképpen most is ezt teszem, ezért is beszélgetünk. Tegnap még azt fontolgattam, hogy mindezt Noprinak és a munkatársainak adom elő, vagy Dvelneréknek, esetleg azoknak a remetéknek, akik a Tükör a tükörbenhez tartanak, sőt talán magának a hajónak is, bár ezzel megszegném egy régi fogadalmamat, amit hosszú-hosszú évekkel ezelőtt tettem. De amikor megérkeztél, én már tudtam, hogy megtaláltam a megfelelő személyt: te fontos és befolyásos ember vagy, és nekem pontosan erre van szükségem.

– Miből gondolod, hogy fontos és befolyásos vagyok?

– Különleges helyet foglalsz el a részleged hierarchiáján belül, és a Kontakt RK-elitje is számít rád. Ismerik a nevedet. Bizonyos körökben híresnek számítasz. Ha a te szádból hallják, az emberek figyelni fognak.

– Már ha nem felejtek el mindent reggelre.

– Ne aggódj, semmit sem felejtesz el. Akarva sem tudnám kitörölni az emlékeidet, legalábbis… Hm. Ez bosszantó.

– Nem tudlak követni.

– A szürkeállományodba ágyazott készülék, amely a központi idegrendszereddel is közvetlen összeköttetésben áll, és amelyet a többszörös árnyékolás miatt sajnos csak most érzékeltem, egészen biztosan rögzítette a beszélgetésünket. Bármikor újrajátszhatod magadnak, sőt, akár továbbíthatod is. Úgy tűnik, ez már meg is történt, legalábbis valaki leolvasta az információt. Talán a hajó, amin érkeztél. Ez furcsa, felettébb szokatlan. És bosszantó.

Yime a fejét rázta. – Nem értem, miről beszélsz. Nekem nincs idegmíderem.

– Nevezd, aminek akarod.

– Mondom, hogy nincs idegmíderem – ismételte makacsul.

– Nézd, a tényekkel lehet vitatkozni, de nem érdemes.

– Tudnék róla, ha… – Yime feje lecsüggedt, mintha a testét tartó fonalak elengedték volna.

– Ha…?

– Volt idegmíderem, de már nincs. Ebben egészen biztos vagyok.

– Kivételesen kifinomult szerkezet, még sosem találkoztam hasonlóval. De a funkciója és a működési elve minden kétséget kizáróan megegyezik a hagyományos míderekével.

– Nevetséges! – fakadt ki Yime. – Kinek jutna eszébe… – kezdte, aztán elharapta a szót.

– Én is mindjárt rájuk gondoltam: a Rendkívüli Körülményekre.

A gigantikus pénisz hirtelen fényes porszemmé zsugorodott, és eltűnt. Yime-et irtózatos erő taszította mellbe, és máris visszafelé száguldott ugyanazon az úton, amelyen jött. A drótok ostorként csapkodtak körülötte, ahogy átrepült a falakon és zsilipkapukon. A ruhái vadul verdestek, a szél fütyülve zúgott a fülébe. Végül magába szippantotta egy örvény. Meztelenül, nyüszítve zuhant be az ágyába, átszakította a vízmatracot.

Szállongó tollpihék között, lustán bugyborékoló, langyos vízben ülve tért magához.

*

Hirtelen azt sem tudta, hol van.

Nyakig felgyűrt, átázott hálóingében, prüszkölve-köpködve próbált kikecmeregni az ágy romjai közül. Megtámaszkodott az ágytámlán, tekintetével a drónt kereste. A szobát pulzáló, gyöngyházszínű fény töltötte be.

A gép a hátán pörgött a földön. Ez rossz jel – gondolta Yime, és kizuhant az ágyból.

– Szerintem hívnunk kellene a… – kezdte.

Ebben a pillanatban bíborlila villám hasított át a szobán, és telibe trafálta a drónt. A gép reccsent egyet, és sűrű fehér füst tört elő belőle. Borításán ökölnyi lyuk tátongott. Izzó fémdarabok röpködtek szerteszét, lángba borítva mindent, amihez csak hozzáértek. Néhány csepp olvadt fém ráfröccsent Yime lábára. A nő felsikoltott, és arrébb gurult a vizes padlón. Drogmirigyei azonnal működésbe léptek, és csillapították az égető fájdalmat.

A drón felhasadt borítása alól egy késrakéta röppent elő. Beélesítette a kommunikátorát, mintha közölni akarna valamit, de a következő pillanatban porrá robbantotta egy ibolyaszín tűsugár. Izzó repeszek zúgtak el a nő arca előtt, az egyik felhasította a hálóingét. A szobát beborította a füst, Yime az orráig sem látott. Négykézlábra ereszkedett, és az ajtó felé araszolt.

Halk pukkanás hallatszott, amit mennydörgésszerű, fülsiketítő robbanás követett. Hirtelen egy újabb rakéta jelent meg a semmiből. Egy darabig mozdulatlanul lebegett Yime orra előtt, majd függőlegesbe fordult, és célba vette a mennyezetet. A lecsapó tűsugár valósággal beleolvasztotta a padlóba: tompa vége eggyé vált a fémfelülettel, csak a hegye maradt épen.

– …a földre! Áthelyezési pozíció! Áthelyezési pozíció! – süvöltötte a szerkezet, mielőtt egy második villámlás darabokra szakította. Yime-et halántékon találta egy lepattanó repesz.

Összekuporodott, és még mielőtt a rakéta elhadarta volna az utasítást, villámgyorsan felvette a vészhelyzetekre ajánlott testhelyzetet; a lábait felhúzta és két kézzel szorosan átölelte, homlokát a térdéhez nyomta.

Vörös villanás vakította el, aztán egy pillanatra csend lett. Fokozódó nyomást érzett a mellkasán, mintha satuba fogták volna, a csontjai tiltakozva ropogtak. Ha a drogmirigyei nem dolgoztak volna teljes gőzzel, valószínűleg elájult volna a fájdalomtól.

Végül megszűnt a szorítás, és a nő a Bódhiszattva halványan megvilágított zsilipkamrájában találta magát. Minden porcikája sajgott, a fülében hangosan dobolt a vér.

Arcra borulva hevert a puha, süppedős szőnyegen, és rázta az öklendezés. Úgy érezte magát, mint akit kerékbe törtek. A csuklójáról tenyérnyi folton hiányzott a bőr, a lábát horzsolások és zúzódások borították. A halántékáról vér csöpögött a szemébe. Odanyúlt, és a homlokából kiálló izzó fémdarabot tapintott ki. Maradék erejét összeszedve megfogta, és egyetlen rántással kiszakította. Hallotta, hogy a koponyacsontja megcsikordul. Véres kezével megtörölte a szemét, és alaposan szemügyre vette a repeszt. Lehet, hogy mégsem kellett volna kiszednie? Amikor észrevette, hogy az ujjai barnára perzselődtek, gyorsan eldobta a fémdarabot, amely füstölgő lyukat égetett a szőnyegen. Yime végigsimította a tarkóját, és döbbenten tapasztalta, hogy alig maradt haja, szinte az összes lepörkölődött.

A hajó testét nyugtalanító remegés és csikorgás járta át. Yime még sosem hallott ehhez fogható zörejt egy űrhajótól, exitától pláne. Az igazat megvallva melegebb fogadtatásra számított – vagy legalábbis valamiféle fogadtatásra. Miért nincs itt senki? Az elmék mindig kínosan ügyeltek a formaságokra. Rosszul állhat a szénájuk, ha a hajónak még erre sincs kapacitása.

A folyosó megbillent alatta. Yime végigszánkázott a padlón, és felkenődött a folyosó oldalára. Ahogy a hajó tovább fordult, lassan átgurult a falra és csúszni kezdett a mennyezet felé. Egyre nehezebbnek érezte magát, mintha valaki mázsás súlyokat aggatna minden tagjára.

A jelek szerint a hajó gyorsított, ami rendben is lett volna, csakhogy ezt a mezőstruktúrán belül általában nem érezni. A nehézkedési erő másodpercről másodpercre nőtt. Yime összeszorított foggal, némán fohászkodott, hogy legyen már vége.

Ekkor egy burokmező materializálódott körülötte.

Yime megkönnyebbülten felsóhajtott, majd rögvest elájult.

*

Vatueil beérte dr. Miejeyart, és immár egymás mellett lebegtek a felfelé szálló légáramlatok hátán, mint két tollpihe. Az óriás fa legfelső ágát vették célba.

Dr. Miejeyar odakiáltott valamit, de Vatueil nem értette. Kénytelen volt közelebb kormányozni magát.

– Mit mondott?

– Csak azt, hogy én nem a maga oldalán állok.

– Valóban?

– A galaktikus egyezmény pedig csak a háborús zónára érvényes.

– Tessék? – Denevérszárnyai hirtelen semmivé foszlottak, mintha éles karmok hasogatták volna darabokra őket, és a férfi tehetetlenül kapálózva, pörögve-forogva zuhanni kezdett. Az ég elsötétült körülötte. A gigantikus fa elszáradt, törzse körül füstgomolyagok kígyóztak, kérgének repedéseiben parázs izzott.

Megállíthatatlanul zuhant lefelé. Szárnyai vadul csapkodtak körülötte mint tépett, fekete vitorlák, ő pedig csak üvöltött és üvöltött, artikulátlanul. Amikor kifogyott a szuszból nagyot nyelt, mély levegőt vett, és tovább ordított.

Dr. Miejeyar démoni angyallá változott, ébenfekete szárnyait elegánsan suhogtatva követte a zuhanó alakot. Hosszú, fekete haja üstököscsóvaként lobogott utána. Ledér öltözéke alól kivillantak áramvonalas, barna idomai.

– Maga meghekkelte a rendszerünket, ezredes. Megszegett minden írott és íratlan szabályt. Amit tett, az főbenjáró vétség, ugye, tudja? Eljátszotta a jogait. Nézzen csak le!

Az egykor zöldellő völgy felperzselt pusztasággá változott; mindenütt lángvermek izzottak, lávapocsolyák bugyogtak, a széles folyómederben bűzös sav hömpölygött. A folyó mentén szögesdróttal összefűzött karók sorakoztak, hegyükön megcsonkított testű, vérző, összeégett alakok vonaglottak. Vatueilnek másodpercei voltak hátra, hogy szétkenődjön a sziklás parton, vagy felnyársalja egy karó.

Erre még kétségbeesettebben kezdett üvölteni.

Hirtelen megállt a levegőben, a pokoli szín állóképpé merevedett. Ott lebegett a halott táj fölött. Próbálta elfordítani a fejét, de mozdulni sem tudott.

A fekete angyal mellé suhant. – Maga még a kínhalált sem érdemli meg – biggyesztette telt ajkait, és tapsolt egyet. Vatueil a következő pillanatban megszűnt létezni.

*

Ült a hintán, lógázta a lábát, és egy kis dallamot dúdolt maga elé. Türelmesen várt.

Sorra érkeztek a többiek. Volt, aki odaköszönt neki, mások gondosan kerülték a tekintetét. Akik kezdettől azt hajtogatták, hogy a hekkertámadással csak az idejüket vesztegetik, vagy ami még rosszabb, nyíltan beismerik a tehetetlenségüket, nem titkolt elégtétellel vigyorogtak rá. Akik megszavazták az akciót, azok egy biccentéssel letudták az üdvözlést, aztán elmélyülten kurkászták a bundájukat vagy piszkálták a körmüket.

– Hát, ez nem jött be – kezdte a sárga, mindenféle bevezetés nélkül.

Vatueil szerette volna, ha ennél egy kicsit bővebben tárgyalják meg a történteket, de a társaság sosem rajongott a részletes beszámolókért.

– Hát nem – felelte kurtán, és megpiszkált egy vörös szőrpamacsot a hasán.

– Most már nem hátrálhatunk meg – jegyezte meg a lila. – Folytatnunk kell, amit elkezdtünk.

Az egymás mellett ülők jelentőségteljesen összenéztek, majd a másik szomszédjukkal is összebólintottak, mintha jól begyakorolt koreográfiát követnének.

– Ne kerülgessük a forró kását – sóhajtott Vatueil. – Mondjuk ki nyíltan: azt tervezzük, hogy megszegjük a szerződést, és igazi háborút indítunk. És ezzel bizonyos értelemben megtagadjuk mindazt, amiért eddig küzdöttünk, szemen köpjük magunkat, meg a bajtársainkat, akik immár harminc éve harcolnak a fronton és ontják a vérüket az ügyünk szolgálatában. – Körbenézett a társain. – A döntésünk életek millióiba kerül majd, és az áldozatok közül sokaknak nem lesz lehetőségük újrakezdeni. Valódi szenvedést szabadítunk a világra, és minden egyes kioltott életért el kell számolnunk a lelkiismeretünkkel. Én készen állok rá, és vállalom a felelősséget. Ti mit mondtok?

– Régóta harcolunk együtt – mondta a zöld. – Tudjuk, mit jelent…

– Persze, persze. De mégiscsak…

– Mi lenne, ha…?

– Nem kellene inkább…?

– Szerintem szavazzunk! – fojtotta beléjük a szót Vatueil. – Döntsünk végre, és legyünk túl rajta!

– Igaza van – bólintott a lila. – Ne vesztegessük a drága időt.

Így hát szavaztak.

Aztán csak ültek, és némán lógázták a lábukat.

Végül a sárga törte meg a csöndet: – Halál és pusztulás – mondta szomorúan. – Addig küzdöttünk a képzelt pokol ellen, amíg a valóságból csinálunk poklot.

– Ha vesztünk – jegyezte meg a zöld szárazon –, ezer évig átkozni fogják a nevünket.

A lila felhorkant. – Lesznek, akik egymillió év múlva sem bocsátanak meg nekünk. Akkor sem, ha nyerünk.

Vatueil felsóhajtott, és lassan megcsóválta a fejét. – A sors legyen irgalmas hozzánk!

TIZENNYOLC

Nincs annál lehangolóbb, mint amikor egy notórius vesztes viszi el a főnyereményt. Egyes emberek arra születnek, hogy mások elnyomják, kihasználják és porig alázzák őket. Úgysem viszik semmire, hiába kapálóznak; a pénzt, hatalmat és befolyást mindig mások happolják el előlük. Hogy miért? Csak. Egyszerűen így működnek a dolgok.

Neki és a hozzá hasonlóknak legalább van stílusa. Minden helyzetben tudják, hogyan kell viselkedni, függetlenül attól, hogy tősgyökeres arisztokrata családból származnak, vagy saját nagyravágyásuk és tehetségük röpítette fel őket a társadalmi ranglétra csúcsára. Az a maroknyi vesztes viszont, aki véletlenül – ha úgy tetszik: a sors fintoraként – került az elit klubba, abszolúte kilóg a sorból. Rontják a levegőt. Mindig úgy gondolta, hogy a sikeres ember szükségszerűen arrogáns. Ő maga például tudatosan csiszolta ezt a képességét, és a visszajelzések alapján úgy tűnik, mostanra sikerült mesteri tökélyre fejlesztenie. De az önteltséghez nem mindenkinek van joga, keményen meg kell dolgozni azért, hogy valaki élhessen ezzel a kiváltsággal. Vagy legalább rendelkezni kell a megfelelő pedigrével: egy őssel, aki annak idején megdolgozott érte.

Ha valaki úgy arrogáns, hogy nincs mögötte valódi teljesítmény – vagy ha nem tudja megkülönböztetni a vakszerencsét a nehezen kivívott sikertől –, attól kinyílik az ember zsebében a bicska. Az ilyen fajankók elrontják mások örömét, miattuk tűnik néha az egész világ céltalannak és értelmetlennek. Az egyetlen hasznuk, hogy példaként lehet őket állítani a hőzöngők elé, akik több pénzt, magasabb társadalmi státuszt szeretnének, vagy a kezükbe akarják venni a saját sorsuk feletti irányítást, mondván: látod, ha ennek az idiótának sikerült, akkor neked is sikerülhet, úgyhogy hagyd abba a siránkozást, és dolgozz keményebben!

Persze a nagy számok törvénye alapján mindig van egy-két ostoba, akinek sikerül valahogy feljebb tornásznia magát. Ez bosszantó, de nincs mit tenni ellene. Az viszont vérlázító, ha mindez társadalmi, sőt civilizációs szinten történik, és több milliárd született vesztes kerül valami orbitális véletlen folytán a győztesek klubjába. A Kultúra ilyen bagázs – lényegében érdemtelenül vannak ott, ahol, a vak véletlennek köszönhetően.

Veppers gyűlölte a Kultúrát. Sehogyan sem fért a fejébe, hogy egy rakat puha pöcsű humanista hogyan juthatott olyan magas pozícióba, hogy a magafajtáknak diktálhasson. Nehogy már ők mondják meg, mitől működik egy rendes társadalom! Nehogy már ők papoljanak jóról és rosszról, szabják meg, mire vágyjon, miről álmodjon! Különben is, azt a sok istentelen marhaságot, amit összehordanak, a gépeik sugallják nekik, ők meg úgy ugrálnak, ahogy a masináik fütyülnek.

Veppersnek az volt az elve, hogy ha az embert sarokba szorítják, támadjon vissza.

Ezért aztán egyenesen bemasírozott a Kultúra nagykövetének ubruateri irodájába, és az asztalra hajította az idegmídert.

– Ez mi a franc?

A nagykövet, Kreit Huen magas, szoborszerű nő volt, a sichultiakhoz képest meglehetősen torz testarányokkal. Tenyérbemászóan pökhendi és fennhéjázó módon tudott viselkedni, mégis vonzotta a férfiak tekintetét. Vepperst többször megkísértette a gondolat, hogy az egyik imitátor lánnyal megszemélyesítteti a ribancot, és addig dugja, amíg kétfelé nem áll a lapátfüle, de végül mégsem szánta rá magát. Hiába, no, büszkeség is van a világon.

Amikor Veppers berontott a helyiségbe, Huen az ablaknál állt és egy gőzölgő csészét tartott a kezében. A tágas tetőtéri irodából remek kilátás nyílt a város üzleti negyedére, és a nő éppen azt figyelte, ahogy egy hatalmas, sötét űrhajó leereszkedik a Veprin Konszern toronyépületére. Az öltözéke slampos volt, és nem viselt cipőt. Úgy festett, mint egy sziesztázó takarítónő. Pislogva hunyorgott az íróasztalán heverő, kék-ezüst hálóra.

– Önnek is szép jó napot – biccentett, majd odasétált az asztalhoz, és a kezébe vette a hálót. – Ez egy idegmíder. Az emberei nem tudták? Áh, Jasken. Üdvözlöm.

A testőr biccentett. Nyomában megjelent Huen közvetlen munkatársa, egy drón, amely mellett Veppers néhány pillanattal ezelőtt szó nélkül elcsörtetett. Természetesen már számítottak az érkezésükre; már akkor értesítették őket, amikor Veppers siklója elhagyta az igazságügyi minisztérium épületét. A nagykövet asszonynak bőven lett volna ideje, hogy rendesen felöltözzön.

– Bumm! Bumm! – hangzott egy vékony hangocska a szoba túlfeléről, és szőke gazdája nyomban lebukott a kanapé mögé.

– Ez mi volt?

– Jaj, Veppers – csóválta a fejét Huen, és kihúzta a székét az íróasztala mögül. – Mintha nem tudná: ez egy gyerek. – Kimutatott az ablakon. – Látja? Azok ott felhők. Az meg ott a nap. És nézze csak: az ott egy kismadár. – Összevont szemöldökkel nézegette a mídert. A drón odalebegett hozzá. – Hogy került ez magához?

– Csúnyán összeégett – motyogta a drón, aki azóta dolgozott Huennel, amióta a nőt a Sichultra delegálták. Nem lehetett tudni, melyikük a főnök, és melyikük a beosztott. A drónt persze bemutatták neki, de Veppers nem jegyezte meg a nevét.

– Bumm!

A kisfiú a kanapé mögül Jaskenre szegezte képzeletbeli pisztolyát. A testőr belement a játékba: levette a napszemüvegét, aztán a gyerekre szegezte az ujját, mint a filmbeli rosszfiúk, célzott és lőtt. – Áááh! – kiáltotta a fiú, és tompa puffanással eltűnt a kanapé mögött. Veppers tudta, hogy Huennek van egy fia, de nem számított rá, hogy a kölyköt is az irodában találja.

– A… szobalányom hamvai közt találtuk. – Két kézzel rátenyerelt az íróasztalra, és fenyegetően a nő fölé tornyosult. – Hiába gúnyolódik, az embereim rögtön rájöttek, hogy csak a maguk ketyeréje lehet. Meg tudja mondani, mit keresnek francos kultúrabeli kémszerkezetek a szolgáim fejében? Elfelejtették talán, hogy nem avatkozhatnak a dolgainkba? Még csak nem is kukkolhatnak a beleegyezésünk nélkül!

– Erről semmit sem tudok – felelte Huen, és a mídert a drón manipulátormezejébe ejtette. A gép megrázta, mire a míder egy emberi agy háromdimenziós modelljévé állt össze. Veppers hátán végigfutott a hideg. Ököllel az íróasztalra csapott.

– Hogy mernek belepiszkálni az életünkbe? Ezért bíróság elé citálhatnám magukat, ugye, tudja? Lábbal tiporták az együttműködési egyezményt, amit akkor kötöttünk, amikor betették a mocskos lábukat a bolygónkra. Azt hiszik, hogy valami utolsó gyarmat vagyunk, mi?

– Hol találták a mídert, kinek a testében? – dőlt hátra Huen. A kezét összekulcsolta a tarkóján, csupasz lábát keresztbe tette az asztal alatt. – Mi történt az illetővel?

– Előbb válaszoljon a kérdésemre!

Huen vállat vont. – Ahogy akarja. Nekünk, mármint a Kultúrának, természetesen nincs jogunk idegmídert ültetni idegen civilizációk polgáraiba. Kielégíti a válaszom? – Majd összevont szemöldökkel újra feltette a kérdést: – Kinek a testében találták?

A drón torokköszörülésre emlékeztető hangot hallatott. – Akárki is volt, kétségtelenül tűzhalált halt, vagy elhamvasztották. Én az utóbbira tippelnék, tekintve, hogy a míder anyaga megolvadt, és idegen vegyületekkel szennyeződött. Nehéz lenne pontos elemzést adni, mert a készüléket gondosan megtisztogatták és különféle teszteknek vetették alá. Először durván, aztán… kissé ügyetlenül. – A gép Veppers felé fordult. – Veppers úr emberei után, gondolom, jhlupiai barátaink is megpróbálkoztak vele. – A testét körülölelő ragyogás halvány rózsaszínre váltott. Veppers felhúzta az orrát, és úgy tett, mintha egy szót sem hallott volna az egészből.

– Ne próbáljon kibújni a felelősség alól! – fordult a nő felé, és meglengette előtte a mutatóujját. (– Bumm-bumm! – hallatszott a vékonyka hang a kanapé mögül.) – Ez a vacak a maguké. Vagy tagadja?

– Veppers úrnak igaza van – jelentette ki a drón. – Valóban egy kultúrabeli eszközzel van dolgunk, méghozzá a legújabb generációs szériából, de ezzel, gondolom, nem árultam el semmi újat. A fentiek fényében nagyon valószínű, hogy a készüléket egy kultúrabeli társunk ültette a célszemélybe.

Veppers megvetően végigmérte a gépet. – Téged meg ki kérdezett, konzervdoboz?

A drón nem sértődött meg. – Csupán az egyetértésemet fejeztem ki, Veppers úr – válaszolta udvariasan.

– Nem érdekel egy konzerv véleménye – szögezte le a férfi, és Huenhez fordult. – Tudni akarom, mit kíván tenni, hogy helyrehozza a hibát, amit elkövettek, hogy a népeink közötti megrendült bizalomról ne is beszéljek.

Huen elmosolyodott. – Kérem, hagyja itt a mídert, Veppers. Meglátom, mit tehetek.

– Ez nekem édeskevés. A mídert pedig magammal viszem. Nem szeretném, ha lába kelne – tette hozzá, és némi tétovázás után kikapta a drón manipulátormezejéből. Kellemetlen érzés volt, mintha sűrű, száraz habba dugta volna a kezét.

– De tényleg – mondta Huen. – Kié volt a míder? Sokat segítene a nyomozásban, ha elárulná.

Veppers összefonta a karját a mellkasán. – Nos, jó. Elárulom. Egy tetovált nő volt a tulajdonosa, bizonyos Lededje Y’breq. Születésétől fogva a gyámságom alatt állt, a polgári törvénykönyv generációs kártalanítási passzusai alapján.

– Hát persze, a tetovált lány. Lededje-t mondott? Igen, emlékszem rá.

– Még szép. Rá mindenki emlékszik.

– Kedves lány volt. Szomorú, de kedves. Azt mondja, meghalt?

– Azt.

– Sajnálattal hallom. Őszinte részvétem a hozzátartozóinak.

Veppers vérszegény mosolyt villantott a nőre. – Attól tartok, hogy én vagyok az egyetlen hozzátartozója.

– Értem. És hogyan halt meg?

– Öngyilkos lett.

– Óh! Hát, ez igazán rettenetes hír. Lesújtó. – Huen szánakozva csóválta a fejét. Veppers legszívesebben behúzott volna neki egyet.

– Akkor tehát várni fogom a jelentkezését. Most néhány napra elutazom…

– Igen, látjuk – intett a drón a Konszern toronyháza fölött lebegő űrhajó felé, ami a fél várost beárnyékolta. – Baráti szívesség, nem igaz?

Veppers keresztülnézett a konzervdobozon, és Huen felé bökött a mutatóujjával. (– Bumm, bumm! – hangzott a kanapé mögül.) – Mire visszajövök, derítse ki, mi történt, megértette? Magyarázatot várok. Ha nem kapom meg, annak súlyos jogi és diplomáciai következményei lesznek.

– Hagyott búcsúlevelet?

– Tessék?

– Hagyott búcsúlevelet? – ismételte a nő. – Az öngyilkosok általában leírják, miért döntöttek úgy, hogy eldobják az életüket. Lededje írt levelet, mielőtt…?

Veppers felvont szemöldökkel bámult a nőre, érzékeltetve, milyen irrelevánsnak és egyszersmind pimasznak tartja a kérdést, majd lassan megcsóválta a fejét.

– Hat napja van – mondta, azzal sarkon fordult és az ajtóhoz masírozott. – Válaszolj a nagykövet asszony kérdéseire – adta ki az utasítást Jaskennek, ahogy elhaladt mellette. – A siklóban leszek. Ne várass sokáig! – Azzal távozott.

– Furcsa orra volt a bácsinak – ciripelte a vékony hang a kanapé mögül.

– Szóval, Jasken… – A nő barátságosan a testőrre mosolygott. – Hagyott a lány búcsúüzenetet?

Jasken magához ölelte begipszelt karját. – Nem találtunk semmiféle üzenetet, asszonyom – felelte.

A nő fürkésző tekintettel nézett a testőrre. – Tényleg öngyilkos lett?

– Igen, asszonyom – válaszolt Jasken rezzenéstelen arckifejezéssel.

– És nem tudják, hogyan kerülhetett hozzá a míder?

– Nem, asszonyom.

A nő bólintott, és az asztalra könyökölt. – Hogy van a karja?

– Szépen gyógyul, köszönöm. A doktor szerint jobb lesz, mint újkorában.

– Ezt örömmel hallom. – Felállt és biccentett. – Köszönöm, Jasken.

– Asszonyom! – A férfi udvariasan meghajolt és a gazdája után sietett.

*

Huen karjába vette a kisfiút, és az ablakhoz lépett vele. A drónnal együtt figyelték, ahogy Veppers terepsiklója a levegőbe emelkedik. A jármű orra megcsillant az aranyló, kora délutáni napfényben. Egyenesen az űrhajó felé vette az irányt, amely majdnem akkora volt, mint maga a torony.

– Nos – kezdte a gép. – Veppers orrsérülése valódi, de nem pengével vágták meg. A testőrének nincs egyetlen törött csontja sem. A karja ép és egészséges, a minimális izomsorvadástól eltekintve, amely a mintegy húsznapnyi inaktivitás következménye. A gipszet egyébként úgy öntötték, hogy szükség esetén egyetlen pillanat alatt le tudja dobni magáról.

– Be tudtad azonosítani a mídert, Olfes-Hresh?

– Természetesen. Ezért tényleg nem kellett itt hagynia.

– És?

A drón párarasznyival följebb lebegett, majd visszaereszkedett, mintha vállat vonna. – RK-technológia. Vagy valami kísértetiesen hasonló.

A nő jhlupiai űrhajót figyelte, és elgondolkodva simogatta a kisfiú hátát. – Ez érdekes. Igazán érdekes.

*

Az oszlopszerű szikla, amelyen az épület állt, és a szomszédos sziklaplató között egy hajdanvolt, természetes kőhíd romjai hevertek a sivatag porában. A ház lakói számára a külvilághoz fűződő kapcsolatot egyetlen fonott kosár jelentette, amelyet kötélen húztak fel-le. Az ősi, fából és vályogtéglákból tákolt épületegyüttes az évtizedek alatt hat-hét emelet magasra nőtt, fatörzsekkel és gerendákkal aládúcolt szárnyai itt-ott a harmincméteres mélység fölé lógtak.

Csak nőstények éltek itt. Szent könyveket és más vallásos iratokat másoltak, és Chayjel eleinte úgy bántak, mint egy szolgálóval. Csak azért tűrték meg, mert elvégezte a rábízott alantas munkákat.

Amikor éppen nem aludt, evett vagy dolgozott, a kápolnában ült a többiekkel, és véget nem érő szentbeszédeket hallgatott. Együtt énekelt, együtt imádkozott szűzies életet élő hittársaival egy női istenséghez, akit furcsa módon éppen a termékenységéért tiszteltek.

Chay megpróbálta elmagyarázni nekik, hogy nem hisz az istennőjükben, de azok csak legyintettek rá, mondván, zagyvaságokat beszél; mintha azt próbálná bizonygatni, hogy nem hisz a napfényben, vagy az évszakok körforgásában. Mikor azonban látták, hogy komolyan gondolja, az apátnő elé cipelték, aki kijelentette, hogy az istenhit nem döntés kérdése. Mivel Chay csak nemrég érkezett, most az egyszer megbocsátanak neki, de mindenben alá kell vetnie magát az égi Úrnő akaratának, és engedelmeskednie kell a földi feljebbvalóinak.

Az apátnő hozzátette: a külvilágban elevenen megégetik az eretnekeket, akik tagadják az Úrnő létezését, de a klastromban nincs halálbüntetés. Viszont ha továbbra is makacskodik, éheztetés és verés lesz az osztályrésze, amíg jobb belátásra nem tér. Nem mindenki képes rá, hogy a szívébe fogadja az Úrnőt, és istenfélő, jámbor lélek módjára éljen az Ő dicsőségére. Ha őt még nem érintette meg az Úrnő szeretete, vigasztalja magát a gondolattal, hogy a hit megerősödéséhez idő kell. A vigíliák és szent énekek, amelyek most még értelmetlennek tűnnek a számára, előbb-utóbb felnyitják a szemét a hit igazságára. Akkor is tud valaki értelmes munkát végezni, ha nem érti pontosan, mit miért csinál. Ugyanígy a Mindenható is méltányolja a kegyes cselekedetet, még ha hitetlentől származik is. A kegyes és alázatos életnek az üdvösség a jutalma, a folytonos gyakorlás pedig elvezet a legmagasabb szintű tudáshoz.

Ezután megmutatták neki az ablaktalan, sziklába vájt cellát a kolostor alatt, ahová azokat a nővéreket zárják, akik elutasítják az Úrnő szeretetét. A béklyók és kínzóeszközök láttán Chay reszketve megígérte, hogy ezentúl engedelmes lesz.

A hálóhelye egy padlásszobában volt, az épület végében, ahol fél tucat társával aludt a padlóra hintett szalmán. A helyiség egyik fala hiányzott, így ha vihar támadt a sivatag fölött, nehéz ponyvát eresztettek a nyílás elé, hogy védekezzenek a szél és a homok ellen. Chay szeretett itt aludni, mert jó időben messzire el lehetett látni. Az alsóbb szintek szobái ehhez képest nyomasztó börtöncelláknak hatottak. A zsúfoltságot sem bánta; csordafajból származott, így számára az egyedüllét lett volna a legnagyobb büntetés.

Hajnaltájt gyakran felriasztotta a többieket a nyöszörgésével, de nem ő volt az egyetlen, akit rémálmok gyötörtek.

Szerencsére voltak könyvek, amiket olvashatott, szabad idejében beszélgethetett a társaival. Cserébe csak annyit vártak el tőle, hogy segítsen rendben tartani a házat és húzni a kötelet, amikor a sziklaoszlop tövében álló épületből vizet és ételt küldtek fel nekik, és néhanapján egy-egy látogatót vagy novíciát. Az istentiszteletek egy idő után rutinná váltak, s bár együtt énekelt és imádkozott a többiekkel, még mindig nem értette, miért kell ilyen felesleges dolgokkal töltenie az időt.

Az időjárás többnyire meleg volt és kellemes, kivéve amikor a sivatag felől feltámadt a szél, és homokot fújt az arcukba. A víz egy mély kútból származott, és még akkor is frissítően hűvös volt, amikor fölért hozzájuk a nádfonatú nagy agyagkorsókban.

Chay néha kiállt a szikla peremére, és lenézett. Félnie kellett volna, mégsem riasztotta a sokemeletnyi mélység. A többiek azt hitték, megbolondult. Ők, ha tehették, messzire elkerülték a sziklaperemet, még a nyitott ablakon sem hajoltak ki soha.

Nem tudta, meddig maradhat. Talán addig, amíg megszokja az új életét, és kezdi biztonságban érezni magát. Megvárják, hogy a szenvedése emlékké fakuljon, és meggyőzze magát, hogy ez a korlátolt, de biztonságos világ, amit maga körül lát, valóságos. És abban a pillanatban fogják, és visszarántják a pokol legmélyebb bugyrába.

A fejében őrzött emlékképek lassan megkoptak, és bár továbbra is rémálmok gyötörték, ébredés után hamar elfelejtette őket.

Már egy éve élt a kolostorban, amikor először sikerült végigaludnia az éjszakát. De a múlthoz makacsul ragaszkodott, újra meg újra átgondolta, mi történt vele előző inkarnációiban, s meg volt róla győződve, hogy ez így helyes. Hiszen mik is vagyunk az az emlékeink nélkül?

A valóságbeli életét is gyakran felidézte. A pokolban azt hitte, hogy mindez képzelgés volt csupán, vagy egy hamis emlék, amit a kínzói ültettek az agyába, hogy még jobban meggyötörhessék. De lassan rájött, hogy tévedett. A pokolban töltött hónapok alatt mintha köd ereszkedett volna az elméjére, képtelen volt tisztán és logikusan gondolkodni.

Odakint, a való világban tudós volt, és a munkatársaival együtt azon dolgozott, hogy bezárassa a pavuliai poklot és kiszabadítsa a kárhozottak lelkét. Prinnel az egyetemen ismerkedett meg. Nekik kettőjüknek megvoltak a megfelelő összeköttetéseik és a kellő bátorságuk, hogy bemerészkedjenek a pokolba. Az volt a tervük, hogy bizonyítékokat gyűjtenek a létezéséről, majd a nyilvánosság elé tárják őket. A pokol virtuális világként működött, de a szenvedés valódi volt. Olyannyira, hogy Chay az átélt traumák hatására sokkos állapotba került, és korábbi életét hitte álomnak. Ha nem így tesz, talán tényleg megbomlott volna az elméje.

Prin erősebb volt nála. Nem őrült bele a szenvedésbe, és amikor elérkezettnek látta az időt, mindkettejüket megpróbálta kimenteni, de csak ő jutott át a kapun. Chay eleinte azt hitte, hogy szerelme a pokol egy másik szegletébe került, de azóta rájött, hogy sikerült kiszöknie. Ha nem sikerült volna, a démonok darabokban hozták volna vissza hozzá.

Ezután a pokol királya elé cipelték, akit sikerült felbosszantania gyógyíthatatlannak tűnő apátiájával. Sem reményt, sem félelmet nem érzett, és amikor ezt a démonkirály látta, dühében eltaposta, mint egy férget. Aztán új testben ébredt idefenn, a sziklacsúcson álló, különös kolostorban, a sivatag peremén.

A fehéren izzó napkorong minden reggel felkelt és lomhán átkúszott a lapály fölött, hogy aztán a hegyek mögött lenyugodjon, újra meg újra. A homokdűnéken apró pontok mozogtak – sivatagi állatok lehettek, vagy karavánok. Az égen magányos madarak rótták köreiket, olykor kisebb rajokba verődtek. Néha leszálltak a kolostor tetejére, és hangosan rikoltoztak.

Az eső csak ritkán esett. A hatalmas, sötét felhők olyankor úgy söpörtek végig a sziklán, mint egy hatalmas cirokseprű. Az épületet különös, friss illat lengte be, a padlásszobákat és belső udvarokat megtöltötte a csepegő víz hangja. Chay egyszer megállt a folyosón és percekig hallgatta, ahogy az ereszcsatornában folyó víz egy ütemre csordogál a kápolnában zengő énekkel. A lelkét átjárta a két hang összefonódó, egyszerű harmóniája.

Az egykori ösvény a szemközti fennsík pereméről egy vízmosás vonalát követve, cikcakk vonalban ereszkedett alá a sivatagig. Odalent egy széles, poros útba torkollt, amely sok-sok várost és falut kötött össze egymással, a legközelebbi állítólag tíznapnyi járóföldre volt. A vidéket járványok és kapzsi földesurak dúlták, nem csoda, ha sokan az övékhez hasonló kolostorokban kerestek menedéket. De Chayt nem érdekelte a kinti világ. Soha nem érzett kísértést, hogy elhagyja a házat.

Tudta, hogy a nyugalma nem fog örökké tartani. Abban a pillanatban, amikor megfogan benne a remény, eljönnek érte, és visszarángatják a pokolba. Ezért – bár minden reggel hálával a szívében kelt fel –, sosem felejtette el, hogy a kolostor csak átmeneti állapot, ajándék, amit bármelyik percben elvehetnek tőle.

Már két éve élt ott, amikor egy napon megkérték, hogy segítsen a könyvmásolásban. A kolostor lakói ugyanis könyvekkel fizettek az ételért, amit a környező városokból küldtek nekik, és amit a kosárban húztak fel, nap mint nap. A nővérek gyönyörű másolatokat készítettek az iniciálékkal díszített kéziratokról, amelyek valami régi, ismeretlen nyelven íródtak. A papírt, a tintát, a tollakat és az aranyport is a kosárban kapták.

A kolostor lakói jószerével csak akkor voltak egyedül, amikor a másolással foglalatoskodtak. Ilyenkor beültek a cellájukba, amelynek a berendezése mindössze egyetlen íróasztalból állt, rajta a kézirattal, a tollakkal, a tintásüvegekkel, no meg persze a papírokkal, olykor egy-egy üres könyvvel. A cellának egyetlen ablaka volt, az is közvetlenül a mennyezet alatt, nehogy a külvilág elvonja a figyelmet. Chay szeme néhány órányi munka után elfáradt. Ilyenkor szívesen lement a kápolnába a többiekkel, és csukott szemmel énekelt, arcát az ablakokon átszüremlő fény felé fordítva. Szépen dalolt, s számos himnuszt és zsoltárt immár kívülről tudott.

Szorgalmasan másolta a könyveket, és egyre nagyobb csodálat ébredt benne a betűk és ábrák megfejthetetlen szépsége iránt. Az iniciálék csillagokat, bolygókat, régi épületeket, ismeretlen állatokat és növényeket, fákat, virágokat, buján zöldellő tájakat ábrázoltak. Miközben dolgozott, olykor átfutott az agyán, hogy a szöveg vagy rajz akár egy kínzóeszköz használati utasítása is lehet, vagy egy szadista enciklopédia egyik cikkelye. A gyönyörű illusztrációkat talán csak azért tették bele, hogy átverjék őket.

Elmélyülten dolgozott, esténként pedig himnuszokat énekelt a kápolna meghitt félhomályában.

Akadtak a kolostorban olyan könyvek is, amelyeket el tudott olvasni, ezeket egy külön könyvtárszobában tartották. Egyszerűbbek és dísztelenebbek voltak, mint amelyeket másolni szokott, és mindegyik egy réges-régi világról szólt, tömegközlekedés nélküli városokról, vitorlás hajókról és kuruzslókról, akik ráolvasással gyógyítottak. A nagyipari termelést hírből sem ismerték, a hétköznapi tárgyakat egy-két fős manufaktúrákban állították elő.

A nővérek szerették beszélgetéssel múlatni az időt. Pletykáltak a hímek ostobaságáról, étrendjük egyhangúságáról, a sivatagi banditák portyázásairól, meg azokról a dolgokról, amelyek a kolostor falai között történtek: a szövődő barátságokról, az áskálódásokról, vagyis mindarról, ami egy elszigetelt közösség tagjai számára lényeges lehet.

Amikor Chay megpróbálta elmagyarázni nekik, hogyan került közéjük, hitetlenül csóválták a fejüket. Biztosan azt hitték, félrebeszél. Nekik nem volt más életük, és a legmodernebb dolog, amivel valaha találkoztak, a kosarat húzó csörlő volt. Többségük a közeli városokban és falvakban született, de a közösség, amelyben felnőttek, valamely vétkükért vagy engedetlenségükért száműzte őket. Így leltek új otthonra a kolostorban. Amennyire Chay meg tudta ítélni, őszintén hittek az istennőben, akihez imádkoztak. A mennyországban is hittek, ahová a jámbor lelkek kerülnek egy becsülettel végigdolgozott élet után, de a pokolban nem; számukra az nem létezett. A bűnös lelkek büntetése a nemlét volt, a teljes, örökre szóló feledés.

Néha eltűnődött, vajon mennyi idő telhetett el mindeközben odakint, a valóságban. A virtuális világban az élet rendszerint sokkal gyorsabban zajlik: ugyanaz az élményanyag, amelynek a megtapasztalásához a valóságban egy év is kevés lenne, a virtuáliában egyetlen percbe belesűríthető. Az ember leélhet egy teljes életet valamelyik virtuális világban, az értékrendje akár gyökeresen át is alakulhat, aztán amikor visszatér a bőrébe, kiderül, hogy fél óra sem telt el közben. Vajon az ő csöndes, szenvedés nélküli élete is ilyen gyorsan pereg? Vagy lassabb tempóban, ami a valós idő mértékéhez közelít?

Persze elképzelhető, hogy éppen fordítva van, és ami a kolostorban egy év, az odakint egy egész évezred. Ha így van, akkor mire visszajut (ha visszajut egyáltalán), minden megváltozik, és mindenki, akit valaha ismert és szeretett, régóta halott lesz, olyannyira, hogy már a túlvilágon sem találja meg őket.

Olykor kiállt a szirt szélére, és azon morfondírozott, mi történne, ha levetné magát a mélybe. Vajon visszakerülne a kolostorba? Vagy a pokolban találná magát? Vagy végérvényesen meghalna? – Milyen bátor vagy! – mondogatták neki ilyenkor a társai.

De annyira soha nem volt bátor, hogy kipróbálja.

Néhány évvel később újabb feladatot bíztak rá: a többiek munkáját kellett felügyelnie, és átnézni az elkészült másolatokat. A kápolnában néha már ő vezette az éneklést. Az apátnő közben megöregedett, aszott vénség lett belőle, a lábai lebénultak, és egy kiskocsin húzta maga után a hátsó fertályát. Segítség nélkül nem tudott felmenni a kolostor felső szintjére vezető rámpán. Egyre több időt töltött Chayjel, kitanította a közösség vezetésének ügyes-bajos dolgaira, elmagyarázta az adminisztrációs teendőket. Chay nemsokára saját szobát kapott, de hacsak tehette, továbbra is a többiekkel aludt. Álmaiban még mindig kísértette a pokol, de a legborzalmasabb emlékeket lassan elfedte az idő.

Hetedik éve lakott már a klastromban, amikor egy este szokatlanul forró szél kelt a sivatag felől, és a padlásszobában szikrát vetett a száraz szalma. A tető pillanatok alatt lángra kapott. A nővérek elkeseredett küzdelmet vívtak a tűz ellen, és a néhány korsó vizet, ami az aznapi adagjukból megmaradt, percek alatt szétlocsolták. Heten vesztek oda a másolószobákban, miközben a könyveket próbálták menteni a lángok közül. Az eredeti példányokat kidobálták a belső udvarra, de menekülni már nem maradt idejük: elájultak a sűrű füsttől, és maguk is a tűzvész martalékává váltak. Hat társuk akkor lelte halálát, amikor a ház egy szárnya leomlott, és recsegve-ropogva a mélybe zuhant. Velőtrázó sikolyukat a lángok sistergő robaján át is hallani lehetett.

Aztán leszállt az éjszaka, és az idő hűvösre fordult. A romok fölött még órák múlva is kavargott a pernye, a pattogó szikrák úgy táncoltak a koromfekete égbolton, mint megannyi hullócsillag.

A holttesteket a szirt lábához temették, a kolostor saját temetőjébe. Chay aznap tette ki először a lábát a házból. A ceremónia rövid volt és lényegre törő, csak azokat a szavakat mondták ki, amelyeket igazán fontosnak tartottak. A zsoltárok tompán, színtelenül szóltak. Chay nézte a dísztelen fejfákat, és a rettenetes kínra gondolt, amit a társai a haláluk pillanatában átéltek. Legalább nem tartott soká, vigasztalta magát, és amikor vége lett, vége lett egyszer s mindenkorra.

És ha mégsem? – tette fel a kérdést magának. Hiszen ez is csak egy virtuális világ, egy szimuláció, még ha az itteniek nem is tudnak róla. Ki tudja, mi történt igazából a szerencsétlenek lelkével?

Aznap éjjel tucatnyian virrasztottak a romok között, nehogy újra fellángoljon a tűz. Chay az egyik leégett másolóteremben őrködött. A levegőt az elszenesedett gerendák és keményre sült vályogtéglák bűze lengte be. Ha valahol füstpamacsot látott, azonnal odasietett, egyik tapogatójában lámpást, másikban vizesvödröt lóbálva.

Az egyik felfordult asztal alatt egy megpörkölődött, vékonyka könyvet talált. Üres volt, egy rövid kéziratot kellett volna átmásolniuk bele. Leporolta a borítóját, és alaposan szemügyre vette. A lapok szélei megbarnultak, felpöndörödtek. Teljesen használhatatlanná vált, mégsem tudta rászánni magát, hogy eldobja. Végül a zsebébe süllyesztette.

Később sokszor eszébe jutott ez a pillanat. Akkor még fogalma sem volt, mihez fog kezdeni az üres könyvvel. Talán úgy gondolta, átviszi a másolócellájába, vagy a szobájába, és kiállítja a polcra ennek a szörnyű napnak az emlékére.

Ehelyett írni kezdett bele. Lejegyezte az élete történetét, már amennyire emlékezett rá. Nem írt többet napi tíz-tizenkét sornál. Az ilyesmit nem büntették – a házirendben nem esett szó a naplóírásról –, ő mégis titokban tartotta a dolgot.

Kidobásra szánt, szétfeslett hegyű tollakat használt, amelyek másolásra már nem voltak alkalmasak. A tintát a tűzben elszenesedett, kormos fahasábokból készítette.

Az élet ment tovább. A klastromot újjáépítették, felvettek néhány új novíciát. Az apátnő nemsokára meghalt, másik vezetőt kellett választaniuk. A szavazáson Chay is részt vehetett, így egy fokkal ismét följebb került a ranglétrán. Az apátnő testét felvitték az épület legmagasabb tornyába, és a természetre bízták a temetést, ahogy a régiek tették. Ez volt az öreg apátnő utolsó kívánsága. Chayt érte a kétes megtiszteltetés, hogy összeszedhesse a maradványait, miután a dögevő madarak lefejtették a tetemről a húst, és a nap hófehérre szívta a csontokat.

Újabb év telt el, s Chay a kedvenc zsoltárát énekelte a kápolnában, amikor hirtelen megbicsaklott a hangja, és eleredtek a könnyei. Megsiratta az öreg nőstényt. Bár szívesen letagadta volna, a csöndes sodrású, eseménytelen élet mégiscsak boldoggá tette, és célt adott az életének.

Húsz évvel később megválasztották apátnőnek. Magányos óráiban néha azon merengett, hogy ha nem írta volna le élete történetét a megperzselt fedelű könyvbe, talán maga sem hinné, hogy egy másik világból érkezett. Egyre nehezebben tudta felidézni azokat az időket, amikor ígéretes fiatal kutatóként dolgozott egy szabad, haladó szellemű társadalomban, amely kimerészkedett az űrbe, gondolkodó gépeket készített, és amelynek kiválasztott tagjai több száz évig is élhettek – aztán pedig megmerítkezett a pokolban, hogy bizonyítékot gyűjtsön a túlvilági büntetés-végrehajtás intézménye ellen.

A könyv első lapjain leírta valóságbeli életének főbb mozzanatait, aztán összefoglalta a Prinnel töltött hónapokat a virtuális pokolban, s végül a kolostorban történteket mesélte el. A sziklát immár az otthonának tekintette, mégsem tudott szabadulni a gondolattól, hogy egyszer elveszik tőle. Ezzel a gondolattal aludt el, és ezzel kelt fel minden reggel.

Teltek az évek, Chay lassan megöregedett. Az arca beesett, bundája megritkult, járása lassúvá és bizonytalanná vált. Legjobb képességei szerint vezette a közösséget, és mindent megtett nővérei nyugalmáért és biztonságáért. Amióta ő volt az apátnő, évszakonként egyszer bemászott a kosárba, hogy leereszkedjen a szirt tövében álló épülethez; ott találkozott a kereskedőkkel, akiktől a könyvekért cserébe élelmiszert kaptak, és minden mást, amire szükség volt a kolostorban. Mivel a kereskedők hímek voltak, ha tárgyalni akart velük, neki kellett lemennie hozzájuk.

Ahogy ereszkedett, mindig elcsodálkozott, mennyire megváltozott az évek során. Valóságbeli énje, a poklot nem tapasztalt fiatal kutató biztosan fellázadt volna az efféle hagyomány ellen, és kézzel-lábbal harcolt volna a kolostor koedukálásáért. Mert micsoda ostobaság, hogy a hímek nem tehetik be a lábukat a nővérek közé?

Bizonyos értelemben igaza is lett volna régi énjének. Ő viszont úgy érezte, hogy nem kötik gúzsba a régi szokások, hanem éppen hogy felszabadítják. Miért küzdött volna hát ellenük? Lehet, hogy sokkal logikusabb és kifizetődőbb lenne megváltoztatni az évszázados szabályokat, de ha így is van, nem ő lesz az, akinek a regnálása alatt a nővérek feladják a tradíciót. Talán bogaras vén különcnek tűnik a világ szemében, de kinek árt ezzel? A maradiságnak is megvan a maga bája.

Sokszor tűnődött rajta, vajon milyen mélységig képes modellezni az élő, organikusan fejlődő társadalmak szerkezetét egy szimuláció. Vajon a környező városok és falvak valóban léteznek? Vajon ott is élnek pavuliaiak, akik küzdenek, szeretnek és döntéseket hoznak, mintha a valóságban tennék? És ha elég sokáig futna a szimuláció, előbb-utóbb valaki feltalálná a szedőgépet és a könyvnyomtatást, feleslegessé téve a munkájukat, s egyúttal megfosztva őket az egyetlen kenyérkereseti lehetőségüktől?

Lelke mélyén minden találkozó előtt felkészült rá, hogy a kereskedők sajnálkozó mosollyal fogadják majd, és gyorsan áttérnek a nyomdai sokszorosítás előnyeinek taglalására.

De a félelmei alaptalannak bizonyultak: az ételt és az íróeszközöket mindennap megkapták, s a kézzel másolt könyvekre továbbra is nagy igény mutatkozott. Úgy tűnt, az ő életében a világ nem sokat halad előre – már amennyiben az „élet” szónak van értelme ebben a kontextusban.

Egy alkalommal egy fiatal novíciát vezettek elé, aki tagadta az Úrnő létét. Azon kapta magát, hogy szinte szóról szóra azt ismétli el neki, amit annak idején az öreg apátnőtől hallott. Nem szívesen bár, de elkalauzolta a fiatal nőstényt a sziklába vájt cellához, és megmutatta neki a láncokat meg az ostort. A dohos, fáklyával megvilágított pincehelyiség nem volt olyan gyomorforgatóan büdös, mint ahogyan az emlékeiben élt. Vagy a szaglása tompult el vénségére? Szerencsére a fiatal nőstény megígérte, hogy igyekezni fog, így Chaynek nem kellett beváltania a fenyegetését. Ki tudja, talán nem is lett volna rá képes.

Ahogy romlott a látása, a naplóírás is egyre nehezebben ment. Az évek múlásával egyre nagyobb és nagyobb betűket kanyarított a papírra, míg végül oldalanként már csak egy-egy szót tudott lejegyezni. Ekkor tartott a könyv kétharmadánál. Sebaj, gondolta, hiszen amit le akart írni, azt már leírta. A hatalmasra hízó betűk miatt egyre nevetségesebbnek és öncélúbbnak tűnt a vállalkozása, úgyhogy egy szép napon feladta, és elhatározta, hogy nem folytatja. Az utóbbi években amúgy sem történt semmi különös.

Ettől fogva a nővéreket untatta a történeteivel. Mivel ő volt az apátnő, végig kellett hallgatniuk; hogy udvariasságból tették, vagy valóban érdekelte őket a mondókája, azt persze nem tudhatta. Énekelni már nem tudott, de mindennap elvitték a kápolnába, hogy behunyt szemmel, elragadtatva hallgassa a zsoltárokat.

Aztán elérkezett az idő.

Az ágyán feküdt, és lélekben a halálra készült. Az éjszaka közepén leszállt érte egy angyal, és elvitte egy másik világba.

TIZENKILENC

Az út a vebezuai Iobe üregvárosba az Ukalegonnal mindössze két napig tartott, mivel a jhlupiai űrhajó negyvenszer olyan gyorsan tudott száguldani, mint a legsebesebb sichulti cirkáló. A Vebezua a helynökség legtávolabbi határbolygója volt. Egy gázspirál szélén helyezkedett el, amit Chunzunza-örvénynek neveztek, és egy maroknyi ősöreg csillag vette körül. A Tsung is közéjük tartozott.

– Naná, hogy komolyan gondoltam! Miért ne vehetnék egyet?

– Mert nem eladó.

– Miért nem?

– Mert ezeket nem szoktuk csak úgy eladni.

– Hát mostantól majd eladjátok. Minden szokáson lehet változtatni.

– Ezen a szokáson nem lehet változtatni.

– Miért nem?

– Mert az a szokás, hogy ezen a szokáson nem változtatunk.

– Összevissza beszélsz.

– Csak a kérdésedre válaszoltam.

– A fenét! Én őszinte voltam veled. Te meg retorikai kunsztokat csinálsz, hogy ne kelljen egy egyszerű kérdésre egyenesen válaszolnod.

– Meglehet.

– Ennyi? Egy „meglehet”, és a téma le van zárva?

– Meglehet.

Veppers és kísérete, az Ukalegon másodkapitánya, valamint a jhlupiai Xingre és személyi titkára függővasúttal robogtak végig Iobe karsztbarlangjain, az apró kocsi a plafonra rögzített sínpályán futott. A járat több mint egy kilométer széles volt, az alján tiszta vizű folyó csordogált. A folyópartról induló sétányok és utcák behálózták az alagutakat, az épületek és teraszaik az üregek íves falára, sőt itt-ott a tetejére is felkúsztak. A mennyezeten helyenként ovális rések nyíltak, az aranyló fénypászmák éles kontrasztot alkottak a föld alatti üregrendszer ködös félhomályával.

A bolygó szűk pályán keringett a napja körül, kősivatagos felszínén elviselhetetlen forróság uralkodott. Mészkőkontinensei viszont az évmilliók alatt erősen erodálódtak, a felszín alatt hatalmas barlangrendszerek alakultak ki, amelyekbe a bolygó lakói – az őshonos állatfajok és a sichulti hódítók – behúzódhattak a gyilkos hőség elől. Az egyenlítőtől távolodva egyre kellemesebbé vált az éghajlat, a sarki hegységekben olykor még hó is esett.

– Xingre – csóválta a fejét Veppers –, mi mindig megértettük egymást, ha üzletről volt szó. Már-már olyan vagy nekem, mintha a testvérem lennél, de ebben az egy dologban, úgy látom, nem fogunk dűlőre jutni egymással. Keresnem kell egy rugalmasabb jhlupiait, akinek van bátorsága kibújni a… csigaházából.

– A rákpáncéljából, barátom. Nekünk nincs csigaházunk.

– Legyen. Szerinted kihez forduljak? Tudsz valakit ajánlani?

– Milyen ügyben?

– A hajóvásárlás ügyében.

– Ilyen ügyben senkivel sem tudsz beszélni, mert mi nem foglalkozunk ilyesmivel.

– Nem foglalkoztok ilyesmivel? Ez is amolyan megváltoztathatatlan szokásféleség?

– Igen.

– Kapitány – fordult Veppers a másik jhlupiaihoz, aki tizenkét lábát maga alá hajtogatva, békésen gubbasztott az apró fémgubóján, amely tolmácsberendezésként is szolgált. – Igaz ez?

– Micsoda, uram?

– Hogy a hajóik nem eladók.

– A hajóink valóban nem eladók.

– Miért nem?

– Nálunk ez amolyan szokás.

Veppers sóhajtott. – Igen, ezt már hallottam – mondta, és Xingre-re pillantott.

– Semelyik faj nem adja el az űrhajóit – kontrázott Xingre. – Különösen a legújabbakat nem.

– De most is béreltem tőletek egyet – vitatkozott Veppers.

– Az más – felelte a kapitány. – A bérelt hajó továbbra is a mi irányításunk alatt áll. Ha eladjuk, akkor már maga irányítja.

– Csak egyetlen hajóról lenne szó – makacskodott Veppers. – Nem az egész armadáról. Miért kell ennek ekkora feneket keríteni? Te jó ég, olyan nehézfejűek tudtok lenni!

Veppers egyszer megkérdezte Huent, a kultúrabeli nagykövetet, mennyit kérnének egy kultúrabeli hajóért. A nő egy darabig értetlenül nézte, aztán harsány nevetésben tört ki, mintha valami fergetegesen mókás dolgot kérdezett volna.

A kocsi magasabbra kapaszkodott, hogy kikerüljön egy viaduktot, de az utasok alig érezték a manővert, mert az ujjnyi függesztősodronyok mindvégig vízszintesben tartották az utasfülkét.

Az üregvárosban már évszázadokkal korábban betiltották a légi járműveket. A helyiek egy darabig terepsiklókkal közlekedtek, de a balesetekben több fontos épület és régi völgyhíd is megsérült, így aztán áttértek a függővasútra.

– A legjobb jhlupiai hajók a hadsereg tulajdonában vannak – mondta a kapitány. – És szeretnénk, ha ez a jövőben is így maradna. Nem engedhetjük meg, hogy egy civil hajó felvehesse velünk a versenyt, bármilyen szempontból. Az rendkívül kínos lenne, ebben még a politikusaink is egyetértenek.

– A sichultiak el szokták adni a hadihajóikat a náluk primitívebb civilizációknak? – kérdezte Xingre.

– Jó árat fizetnék érte – erősködött Veppers. Xingre-ről a kapitányra pillantott, majd vissza. – Nagyon jó árat! A fegyverek nem kellenek, azokat nyugodtan leszerelhetnétek. Nekem a gyorsaság a lényeg.

– A kultúrabeli hajók is gyorsabbak a mieinknél, uram – jegyezte meg Jasken a háttérből.

Veppers hűvös pillantást vetett rá. – Valóban?

– Már amelyik – dünnyögte a kapitány.

– Mennyibe kerülne egy olyan hajó, mint az Ukalegon? – kérdezte a testőr. – Úgy értem, ha eladó lenne?

– Ezeknek a hajóknak felbecsülhetetlen az értéke – tért ki a kérdés elől a kapitány.

– Jó, de azt biztosan lehet tudni, mennyibe kerül az előállításuk – jegyezte meg Veppers. – Máskülönben hogyan számolnátok ki, mennyit lehet belőlük gazdaságosan legyártani és üzemeltetni?

– Egy közepes méretű romboló piaci ára nagy valószínűséggel meghaladná a sichulti helynökség éves nemzeti össztermékét – mondta Xingre.

Veppers elmosolyodott. – Na, ezt kétlem.

Az idegen vállvonásszerű gesztust tett.

– Ráadásul – fűzte tovább a kapitány – a vonatkozó egyezményeket is be kell tartanunk.

Veppers összenézett a testőrrel. – A vonatkozó egyezményeket. Hát persze. Hogy is feledkezhettem meg róluk!

– A Galaktikus Tanács tagjaként – magyarázta a jhlupiai – számos olyan egyezményt aláírtunk, amely kimondottan tiltja a hadi-és űrtechnológiák kiszivárogtatását.

– Kiszivárogtatását – ismételte Veppers megvető hanglejtéssel. Jaskenre pillantott, aki megvonta a vállát.

– Nos, igen. A diplomaták ezt a kifejezést használják – bólintott Xingre. – A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy a technológiánkat csak a galaxisszerte elfogadott fejlettségi mutató által definiált rangsorban egy szinttel lejjebb kvalifikált társadalmak számára kínálhatjuk fel eladásra, vagy csak ezeknek ajándékozhatjuk oda. Ennél fejletlenebb civilizációkkal nem üzletelhetünk.

– Értem – mondta Veppers fintorogva. – Nehogy elfelejtsük, hol a helyünk…

Xingre kinyújtóztatta vézna, zöld végtagjait, és kinézett a kocsi ablakán. – Ez ám a gyönyörű város!

– Emellett – folytatta a kapitány – kötelességünk ellenőrizni az átadott technológia felhasználási módját, nehogy egyes szemfüles fajok jó áron továbbadják azokat a náluk is fejletlenebb kultúráknak.

– Így van – bólogatott Xingre –, ezt hívják végfelhasználási revíziónak.

Veppers gúnyosan felhorkant. – Szóval veletek csak akkor boltolhatunk, ha már magunk is feltaláltuk az adott dolgot?

– Valahogy úgy – hagyta rá Xingre, és rábökött az egyik karcsú, dúsan faragott hídra, amely fölött a függővasút elhaladt. – Pazar, nem? Páratlan látvány. – Lelkesen leintegetett a hídon átkelő gyalogosoknak, nem mintha bárki odafigyelt volna a magasban elsuhanó, lesötétített kocsira.

– Ezek a megállapodások és egyezmények biztosítják a galaxis békéjét – magyarázta a kapitány türelmesen.

Vepperst ez nem hatotta meg.

– A galaxis békéjét – visszhangozta Xingre. – Úgy ám!

A kocsi befordult az egyik mellékjáratba, ami fele olyan széles sem volt, mint amelyben eddig haladtak. Meredeken ereszkedni kezdtek, a fülkében egyik pillanatról a másikra sötét lett. Ezen a részen nem voltak plafonba vágott lyukak, amelyeken át a napfény behatolhatott volna, és épületeket sem láttak sehol. Az orrmonitoron kirajzolódott a sziklás, girbe-gurba üreg háromdimenziós térképe.

– Kit érdekel a galaxis békéje? – dünnyögte maga elé Veppers.

*

A könnyű kis papírcsónak egy higanytó közepén ringatózott, amelyet egyetlen, távoli mennyezeti rés világított meg. A bevetődő fénypászma kísérteties hatást keltett a félhomályos barlangban, mint egy világítótorony keresőfénye. Veppers Jasken kezébe nyomta a nehéz aranytömböt, amit kimondottan erre a kirándulásra hozott magával. Egy pillanatra fölemelte a maszkját: – Dobd bele! – mutatott a tóra.

– A maszkon keresztül is beszélhet, uram – jegyezte meg a testőr –, nem kell levennie.

Veppers összevonta a szemöldökét, aztán bosszúsan legyintett.

Jasken óvatosan becsúsztatta a tenyérnyi fémtömböt az ezüstös folyadékba. Az hangtalanul elsüllyedt.

Veppers végigsimította a csónak falát, aztán meg is kopogtatta. – Tényleg papírból van? – fordult Xingre felé, ismét csak megemelve a maszkját.

A jhlupiainak nem kellett védőfelszerelés, számára a higanygőz nem volt mérgező. – Igen – felelte. – Préselt papírból. – Pipaszár lábaival olyan mozdulatot tett, mintha valamit megnyújtana, aztán összenyomna. – Újrahasznosítható. Nagyon praktikus.

A higanytó a Vebezua legfőbb turistalátványosságának számított. Miután a kocsit lekapcsolták a vezetősínről, egyenesen a tavat rejtő, tágas üreghez gurultak vele.

Akár gyalog is rámerészkedhettek volna a tó tükrére, és Veppersnek kedve is lett volna egy kis „vízenjáráshoz”, de az ilyesmi tilos volt, a helyiek legalábbis nem örültek neki. Mindenféle veszélyeket emlegettek, bár hogy ezek miben álltak pontosan, arra nem tértek ki. A higany piszkosan csillogott, a gumiszerű hullámok homokot és apróbb kavicsokat görgettek magukkal. A tó maga mesterséges képződmény volt, de senki sem tudta pontosan, mikor alakult ki, és hogy kerülhetett ekkora mennyiségű fém egy természetes barlangrendszerbe, ráadásul egy olyan bolygóra, ami távol esik a főbb galaktikus kereskedelmi útvonalaktól.

A csónak pontosan olyan volt, amilyeneket a gyerekek szoktak hajtogatni papírból. Bármilyen, a higanyénál kisebb tömegszámú anyagból készíthették volna – például aranyból. Az arany egy hellyel előbb következik a periódusos rendszerben, így a tömbnek, amit Jasken az imént a tóba dobott, elméletileg lebegnie kellene. Veppers egyre nyugtalanabbul fürkészte tekintetével a felszínt, de az aranyrög csak nem akart felbukkanni.

A kapitány és a másik jhlupiai a parton elbúcsúztak tőlük, és továbbrobogtak a függővasúttal. Xingre a jelek szerint csak a „hadsereg” előtt akart felvágni a titkárával, a hajótiszt pedig, miután szerződés szerint leszállította az utasát, a továbbiakban nem akart belefolyni Veppers ügyeibe.

Egy újabb kocsi bukkant fel a távolban, és lassítás nélkül belegázolt a tóba. Egyenesen feléjük tartott. Jasken ránagyított a szemüvegével, és gyanakodva méregette. Legszívesebben kitapogatta volna a gipsze alá rejtett pisztolyt, de nem tette. Bízott annyira magában, hogy tudta, ha kell, egy pillanat alatt előránthatja. A tó kellős közepén lebegtek, jó kétszáz méterre a parttól.

Minél közelebb ért a tojás alakú szerkezet, annál kevésbé hasonlított a helyi járművekre.

A higanygőzök lustán gomolyogtak a tó felszíne fölött, a tisztán belátható távolság alig lehetett több néhány méternél. A barlangüreg durván gömb alakú volt, és a folyékony fém nagyjából a felét töltötte ki. Alulról egy vulkánkürtő fűtötte, ezért időről időre hatalmas buborékok lebegtek a tó felszínére és pukkantak ki, mérges gázokat böfögve a levegőbe. Ezek a gázok a legtöbb szerves alapú faj egyedeire nézve halálosak voltak, ugyanakkor lehetetlenné tették, hogy lézer nyomkövetővel vagy bármi más furmányos kémfelszereléssel megbízható információt lehessen szerezni mindarról, ami az üregben történik.

A papírcsónak a tó közepe felé manőverezett, hogy meglovagolhassák a buborékok keltette hullámokat. A vulkanikus kürtő is mesterséges képződmény volt. Több száz évvel azelőtt, hogy az első sichulti betette volna a lábát a lakatlan bolygóra, valakik lyukat fúrtak a több tíz kilométer vastag kőzetlemezbe, és egy apró magmakamrát hoztak létre, amely folyamatosan fűtötte az üreget, melegen tartva a higanyt. Senki sem tudta, kik voltak, és miért csinálták. Egy népszerű elmélet szerint a higanytó vallásos célokat szolgált, mások szerint mérnöki műalkotásnak szánták.

Míg Jasken a közeledő tojást figyelte, Veppers még mindig az aranyrögöt kereste a hullámok között. Amikor végre megtalálta, megbökte Jaskent, mire az engedelmesen kihalászta a tóból.

A különös jármű eközben odaért melléjük. Üvegesen csillogó burkolatán rés támadt, felnyílt az ajtaja, és a belsejéből áradó fényben egy sötét, kerekded test rajzolódott ki, vékonyan kígyózó, indaszerű csápokkal.

– Isten hozott, flekke barátom – köszöntötte a jövevényt Xingre.

– Üdvözöllek – recsegte egy hang a tojás belsejéből. – Chruw Slude Zsor ügyvivő dandártábornok vagyok.

– Örvendek – felelte Xingre, és megbillentette repülő gubóját.

Veppers ezúttal nem vette le a maszkot, mielőtt megszólalt volna. – Úgy tudtuk, hogy a nauptri közvetítővel érkezik – szólt közbe, fittyet hányva a formaságokra.

– Én is itt vagyok – felelte a tojásból egy fakó gépi hang. – De nem vagyok nauptri. A nauptriak készítettek, hogy helyettük járjuk az űrt. Talán azt hitted, hogy a készítőink személyesen ereszkednek le hozzád?

– Elnézésedet kérjük – mondta Xingre, és titokban intett Veppersnek, aki sértett fintort vágott a maszk alatt, de csöndben maradt. – Mi, biológiai alapú lények – folytatta Xingre kuncogva – sok mindenben nem ismerünk mértéket. A tapintatunk és az empátiánk például legendás.

Veppers bosszúsága egy csapásra elpárolgott, és elismerően nézett a jhlupiaira. Már korábban is észrevette, hogy Xingre milyen ügyesen kivágja magát a kínos helyzetekből. Néha úgy tett, mintha kettőig se tudna számolni, máskor meg úgy csűrte-csavarta a szót, hogy alig lehetett követni.

A sáfár drón egy darabig hallgatott, mint aki nem tudja eldönteni, megsértődjön-e vagy sem. Végül így szólt: – A nevem 200.59 Risytcin. A nauptri külképviselet teljes jogú közvetítőegységeként vagyok jelen.

– Kérlek – hadonászott Xingre –, szálljatok be.

A tojás közelebb lebegett, aztán óvatosan leereszkedett a széles csónaktestbe. – Nagyszerű – örvendezett Xingre, és fél tucat lábával oldalra nyúlt, hogy egy papírernyőt húzzon a fejük fölé, ami teljesen beborította a csónakot. A hirtelen támadt sötétben csak a jhlupiai gubójának derengése és a sáfár gépteste szolgáltatott némi világosságot. Milyen romantikus, gondolta Veppers. Randevú a fémtavon egy hiperaktív, pókszerű idegennel, egy fekete polippal meg egy szadista hajlamú, sótlan gépkonzervvel…

– Üdvözöllek benneteket – kezdte Veppers. – Mindenekelőtt szeretném megköszönni, hogy eljöttetek, és beleegyeztetek, hogy a megbeszélésünket sichulti nyelven folytassuk.

– Ez csak természetes. Nem akartuk, hogy fejletlen értelmed összezavarodjon a mi mély rétegekben gazdag kommunikációs jelrendszerünk nyelvi komplexitásától – közölte a sáfár.

Veppers udvarias mosolyt villantott rá. – Ez a te nyelveden biztosan kedvesebben hangzott, mint sichultiul. Khm, de most térjünk a tárgyra, és vegyük fel azokat a nevetséges fejfedőket!

A nevetséges fejfedők fémsisakok voltak, amelyekből egy-egy cső vezetett egy nagyobb, hangszigetelt dobozba. A primitív szerkezet arra szolgált, hogy senki ne hallgathassa ki őket. Veppers nem értette, miért kell ennyire túllihegni a dolgot, de úgy tűnt, a kvantumkódfejtés korában a kőkorszaki megoldások a legbiztonságosabbak. A sáfároknak nagyon tetszettek a fejfedők, és kimondottan ragaszkodtak hozzá, hogy a megbeszélést azok segítségével bonyolítsák le.

Jó darabig eltartott, míg mindenki felszerelte a fejére a sisakot, és kényelmesen elhelyezkedett. 200.59 Risytcin mindenáron meg akarta vizsgálni az aranyrögöt Jasken zsebében, majd a szemüvegét is elkérte, és hosszú percekig tekergette-csavargatta a manipulátormezejével, mintha el akarná törni. Végül kijelentette, hogy nem veszélyes, és visszaszolgáltatta Jaskennek, aki savanyú arccal megtörölgette, matatott valamit a szárán, majd ismét az orrára biggyesztette.

– Akkor kezdjük! – javasolta Xingre. Szavai a csövön keresztül fojtottan, mégis visszhangosan csengtek. Ahogy ott ültek a sötétben, fejükön a vödörszerű fejfedőkkel, és a csónak fenekén kanyargó hangvezetékekkel, úgy festettek, mint egy bizarr hajótörés túlélői egy horrorfilmforgatáson.

A sáfár szólalt meg elsőnek. – Első napirendi pont: rövid bevezetés és a nauptri sáfárok álláspontjának ismertetése, amelyet flekke szövetségeseinkkel való egyeztetést követően alakítottunk ki. A virtuális háború legutóbbi sajnálatos eseményei után, amelynek során a mennypárti liga illetéktelenül behatolt egyes virtuális világokba, azt gyanítjuk, hogy ellenségeink újabb tiltott manővert terveznek. A rendelkezésünkre álló adatok alapján valószínűsíthető, hogy a háborút a valóságba kívánják áthelyezni. Egyik lehetséges célpontjuk a Tsungar-gyűrű. A mi feladatunk, hogy visszaverjük a támadást, és elvárjuk barátainktól és szövetségeseinktől, hogy ebben minden rendelkezésükre álló eszközzel támogassanak bennünket. E tekintetben a Veprin Konszern együttműködésére is számítunk. Második napirendi pont: felkérem Joiler Vepperst, a Veprin Konszern képviseletében, hogy ismertesse álláspontját és szándékait.

– Nagyon érdekes – hümmögött Veppers. – Ezek szerint te nemcsak a saját civilizációdat képviseled, hanem a flekkéket is?

– Úgy van – felelte a csápos lény. – Ahogy az imént elmondtam.

– És mi van a gesepti-fardeshilekkel? Az ő nevükben is nyilatkozhattok? – puhatolózott tovább Veppers.

– A Gesepti-Fardeshil Kulturális Föderáció azért nem képviselteti magát a találkozón, mert a szempontjaik és prioritásaik lényegében azonosak a miéinkkel. Bármiben állapodunk meg, számíthatunk a támogatásukra.

Veppers szélesen elvigyorodott. – Ezt örömmel hallom.

– Joiler Veppers, hasonlóan tömör összefoglalót és szándéknyilatkozatot várunk tőled személyedre és a konszernre vonatkozólag. Valamint érdekelne, mekkora ráhatásod van a helynökség külpolitikájára, a mondott célok és prioritások megvalósításának érdekében – darálta a sáfár.

– Ha ma itt egyezségre jutunk, képességeimhez mérten támogatni fogom a felsorolt célokat és prioritásokat. A ti oldalatokon állok – tárta szét a karját Veppers mosolyogva, majd hozzátette: – A megfelelő fizetségért cserébe, természetesen.

– És mit kérsz a támogatásodért? – kérdezte Chruw Slude Zsor ügyvivő dandártábornok.

– Nemrégiben elvesztettem valamit, ami fontos a számomra. És kaptam valami mást, amit a hátam közepére sem kívánok.

– Ez a két dolog vajon összefüggésben van a kultúrabeli idegmíderrel, ami a szolgád zsebében lapul? – kérdezte 200.59 Risytcin.

– Remek megfigyelő vagy! – csettintett Veppers. – Szeretném visszakapni, amit elvesztettem, és védelmet kérek a nauptriaktól és a flekkéktől arra az esetre, ha az életemre törnének bármi okból kifolyólag, ami akár a legtávolabbi összefüggésben állhat a tulajdonomban álló idegmíderrel.

– Ez egy kissé ködös kívánság – jegyezte meg Chruw Slude Zsor. – Pontosítanád?

– Szemérmetlenül őszinte leszek, ígérem, amint rátérünk a pénzügyi ütemezésre és a technológiatranszfer feltételeire. Egyelőre annyit kérek, hogy a fentebb körvonalazottak alapján nyilvánítsuk ki együttműködési szándékunkat. Szóval, továbbra is szeretnétek üzletelni?

– A flekkék ezúton kinyilvánítják együttműködési szándékukat – érkezett Chruw Slude Zsor válasza.

Egy pillanatnyi, alig észrevehető késlekedés után a sáfár is bólintott. – Mi szintúgy.

– Készen állunk a szerződéskötésre – tette hozzá a flekke.

– Hasonlóképpen – helyeselt 200.59 Risytcin.

– Remek. A terv részleteit később egyeztetjük. Először kezdjük a piszkos anyagiakkal. Ha hozzájárultok, a testőröm mostantól rögzíteni fogja a beszélgetést a szemüvegébe épített kamera segítségével, egészen addig, amíg valamelyikünk le nem állítja a felvételt. Rendben?

– Igen – felelte 200.59 Risytcin.

– Nincs kifogásunk a felvétel ellen – kontrázott Chruw Slude Zsor. – Mivel lényegében arra szeretnénk kérni, hogy semmit se tégy, és mivel a tétlenség költségei nagyságrendekkel alacsonyabbak a cselekvés költségeinél, őszintén reméljük, hogy a tárgyalásunk pénzügyi szakaszához nem fűzöl vérmes reményeket.

– Józan leszek és szerény – ígérte Veppers, széles mosollyal.

*

Veppersnek számos üzleti érdekeltsége volt a Vebezuán, így a nap hátralevő részében már jóval hagyományosabb üzleti találkozókon vehetett részt. Iobe üregváros elöljárói fogadást rendeztek a tiszteletére a város legpazarabb báltermében, amelyet kábelekkel függesztettek a központi üreg fölötti, hatalmas nyílás alá. Miután a Vebezua nagyon közel volt a rendszer napjához, Iobe pedig közvetlenül az egyenlítőn feküdt, nappal elviselhetetlen lett volna a forróság, de ahogy feljöttek a csillagok, és a levegő kellemesen lehűlt, kinyitották a terem szegmensekből álló tetejét.

A csillagok teljes pompájukban tündököltek az égbolton. Ragyogásukat csak a Vebezua nagy, fogyóban lévő holdja sápasztotta el, ahogy méltóságteljesen lebegett a horizonton, a műholdak és szatellitek sűrűjében.

Veppers hosszú évtizedek óta járt a Vebezuára különféle üzleti ügyekben, ezért logikusnak tűnt, hogy saját háza legyen Iobe belvárosában; az egyik legszebb műemlék rezidenciát vette meg magának. Mivel azonban épp felújíttatta az épületet – immár sokadjára –, kénytelen volt másutt tölteni az éjszakát. A város legelőkelőbb szállodájában szállt meg, lefoglalva a két teljes legfelső emeletet, de ez senkinek sem okozott gondot, mivel a szálloda is az övé volt.

Biztonsági okokból a hotel egyetlen ablaktalan hálószobáját választotta, egy üvegfalba vájt, tágas, pazarul berendezett helyiséget.

Lefekvés előtt magához hívatta Jaskent. A szaunában ücsörögtek egymással szemben, izzadtak a forrón gomolygó gőzben. Jasken kivételesen nem viselte a gipszet, odakint hagyta az öltözőben a ruháival együtt.

– Te jó ég, milyen sápadt a karod – jegyezte meg Veppers.

Jasken néhányszor ökölbe szorította a kezét. – Jövő héten már nem kell hordanom a gipszet.

– Persze, persze – legyintett Veppers. – Szóval az a szemétláda sáfár poloskát tett a szemüvegedbe?

– Csak nyomkövetőt, azt hiszem. Túl kicsi, nem tudjuk megállapítani. Odaadjam Xingre-nek, hogy vizsgáltassa meg?

– Majd holnap. Ma éjjel itt kell maradnod.

Jasken aggódva ráncolta a homlokát. – Biztos ebben, uram?

– Egészen biztos. Kutya bajom se lesz, ne izgulj!

– És ha itt hagyom a szemüveget?

– Nem. Maradj csak itt, és csinálj valami… feltűnőt.

– Mint például?

– Menj el egy klubba, és köss bele valakibe. Vagy hagyd, hogy a lányok összevesszenek rajtad, esetleg dobj bele egy kurvát egy boroshordóba, mit tudom én. Ne csapj akkora ramazurit, hogy engem is be akarjanak vonni, de legyen egyértelmű, hogy ma éjjel a városban voltál. – Aztán meglepetten az ölébe bámult. – Oda nézz; elég emlegetni a szukákat, máris ez történik. A probléma sürgős orvoslást kíván! Most leléphetsz. Kifelé menet szólj Astilnek, hogy ma éjjel egyedül is boldogulok. Ja, és küldd be Pleurt!

*

A lakosztály közepén terpeszkedő grandiózus, kör alakú franciaágyat gézszerű, puha függönyök ölelték körbe. Ha gondosan behúzták őket, és aktiválták az anyagukba rejtett monofileket, a függöny áthatolhatatlan kalitkává szilárdult, az ágy pedig lesüllyedt a sziklába vájt pincébe.

Veppers magára hagyta az alvó Pleurt. Ennyi altató, gondolta, a legerősebb embert is napokra kifektetné. A lány nyakából kiálló drogtű elegánsan megformált, minimalista rovart formázott. Veppersnek tetszett Sulbazghi legújabb találmánya. Elhatározta, hogy alkalomadtán csináltat még néhányat a dokival.

Az ágyat visszaküldte a lakosztályba, aztán komótosan végigsétált a föld alatti kocsiszínhez vezető, gyéren megvilágított folyosón. Majdnem olyan, mint a sáfár tojása, gondolta elégedetten, ahogy beszállt a puskagolyó formájú, áramvonalas járműbe, és bekapcsolta a műszerfalat. Beütötte a célállomás kódját, és a gyorsulás máris belepréselte a székbe. Nauptriak, beh! Bosszantó egy népség. Vagy legalábbis a gépeik bosszantóak. De micsoda üzletet kötött velük!

És hogy átverte őket, te jó ég…

A privát föld alatti hálózatnak számos állomása volt, zömük Iobe városhatárain belül, csupa olyan épület alatt, amelyek Veppers tulajdonában álltak. Az egyik mellékvonal egy régi, lezárt bányába vezetett, mélyen a karsztsivatag alá, mintegy száz kilométerre a város határától. Az út több mint egy óráig tartott.

Az álcázott gesepti-fardeshil űrsikló indulásra készen várta. Mimikrije révén remekül beleolvadt a sziklákkal csipkézett pusztaságba. Hangtalanul emelkedni kezdett, és lopakodó üzemmódban, hangsebesség alatti tempóban araszolt ki a légkörből. Aztán gyorsított, átszlalomozott a szatellitek és műholdak zónáján, és egy nagyobb, de hasonlóképp mesterien álcázott ébenfekete hajón dokkolt, amely bolygó körüli pályán keringett, a lehető legtávolabb a Vebezuától. A hajó pár perccel később belépett a hipertérbe, gondosan ügyelve, nehogy nyomot hagyjon a téridő szerkezetén.

Az apró, törékeny testű gesepti-fardeshileknek kékes-ezüstös bőrük volt, fejüket haj helyett finom pikkelyréteg koronázta, egy vékony, szivárványszínű hártya, mint amilyen a rovarok szárnya. A küldöttség minden tagja hófehér, fátyolszerű ruhát viselt. Hatalmas, kerek szemüket érdeklődve függesztették a vendégükre.

Egyikük előrelépett, és lágy, csilingelő hangon köszöntötte a férfit. – Üdvözlöm, Veppers úr. Köszönöm, hogy elfogadta a meghívásunkat. Isten hozta Az igazság hírnökének fedélzetén!

– Szép estét mindenkinek! – biccentett Veppers vidáman, majd hozzátette: – Örülök, hogy újra itt lehetek.

*

– Te meg ki vagy?

– Én vagyok a halál, Chay. Itt az idő.

A jelenés Chay hálókamrájában öltött testet az éjszaka közepén. Egy novícia bóbiskolt az ágya lábánál, de az öreg nőstény nem akarta felébreszteni. Szíve mélyén tudta, hogy ebben a helyzetben senkitől sem várhat segítséget.

A lénynek négy végtagja volt, mégsem lehetett négylábúnak mondani, mellső lábai rövidebbnek és gyengébbnek tűntek a hátsóknál. Két hatalmas, lomhán csapkodó szárnya a hátából nőtt ki. Óriási teremtmény volt, egyszerűen nem férhetett be az ő apró hálókamrájába, de valami furcsa, megfoghatatlan okból mégis ott verdesett lusta, ráérős szárnycsapásokkal az ágya felett.

Chay arra gondolt, hogy talán mégis föl kellene keltenie a novíciát. De nem volt hozzá ereje. Mostanában semmihez sem volt ereje. Felkelni, térdelni, lehajolni, állni, enni, üríteni – egyik dolog kimerítőbb, mint a másik. A szemét is alig bírta nyitva tartani. Mindenesetre érdekes, hogy ezt a szárnyas izét – mit is mondott, ki ő? a halál? – tisztábban és élesebben látja, mint évek óta bármit.

Lehet, hogy egy kísértet? Igen, biztosan az. Egy jel a túlvilágból. Nahát, ennyi év után… Mikor már az emlékei megfakultak, és a tinta is kezdett halványodni a napló kormos lapjain, végre bizonyítékot talál, hogy mindaz, amit átélt, igaz volt, és nem csak a képzelete játszott vele.

– Úgy érted, ideje meghalnom?

– Igen, Chay.

– Nos, ki kell, hogy ábrándítsalak, akárki is vagy, és akárminek mondod magad. Bizonyos szempontból én már halott vagyok. A pokol királya agyontaposott. – Reszelős, száraz nevetést hallatott. – Vagy valami nagy, szörnyű micsoda. Másfelől viszont…

– Chay, te itt éltél, és most eljött a halálod perce.

– …másfelől megölni sem tudsz – folytatta Chay. Apátnőként nem szokott hozzá, hogy félbeszakítsák. – Mert azon a helyen, ahonnan eredetileg jöttem, még mindig élek, legalábbis jó okom van feltételezni, hogy élek. És továbbra is élni fogok, attól függetlenül, milyen trükköket találtok ki.

– Hallgass, Chay, és készülj! Nemsokára találkozol a teremtőddel.

– Nekem nincs teremtőm. A világegyetem teremtett, pontosabban a szüleim. Még éltek mindketten, amikor a magam akaratából átkerültem a pokolba. Tedd magad hasznossá, és mondd el, hogy vannak. Élnek még? Meghaltak? Nos? Nem tudod? Mindjárt gondoltam. A teremtőmmel, ugye? Na persze. Milyen ostoba fafejeknek szánjátok ezeket a gyerekes…

– Chay! – üvöltötte az angyal. A mennyezeten hajszálrepedések futottak végig. Vakolatdarabok potyogtak a szendergő novíciára, de az meg se moccant. Chay örült, hogy nem pazarolta az erejét az ébresztgetésére.

– Meg fogsz halni, nem érted? – kiabálta a jelenés. – Hát nem vágysz rá, hogy szemtől szembe lásd az Úrnőt, és megfürödhess éltető szeretetében?

– Jaj, ne légy nevetséges! Az Úrnő nem létezik.

Most, hogy ezt fennhangon kimondta, némi lelkifurdalással pislogott az alvó novíciára.

– Micsoda? Te nem törődsz a lelked üdvével?

– Bekaphatod a lelkem üdvét! – kiabálta Chay, aztán hirtelen elhallgatott, és rettenetesen elszégyellte magát. Káromkodni egy novícia előtt! Hány éve nem káromkodott hangosan? Húsz? Harminc? Ő itt az apátnő, és az apátnő nem beszél csúnyán. Aztán dühös lett magára, amiért zavarba jött, és hagyta, hogy elfogja a bűntudat. Mit számít? – Jól hallottad! – dörrent az angyalra, aki óriás szárnyával egyre a levegőt kavarta, és tágra nyílt szemmel meredt rá. – Kapd be! És szállj le rólam, te üres és álságos, súlytalan, rosszul kivitelezett animáció! Tedd, amit tenned kell, és legyünk végre túl ezen a nevetséges színjátékon!

A hatalmas lény az ágy felé lendült. Egyetlen szárnysuhintással kilobbantotta a mécses lángját, aztán megragadta az öreg nőstényt. – A fenébe – dünnyögte Chay. – Lefogadom, hogy ez fájni fog.

*

A hajó egy félhomályos hangárban parkolt a gesepti-fardeshilek titkos bázisán. Több száz méter hosszú, aranyszínű testén öt lövegállás sötétlett, hegyes orrán három kisebb buborék dudorodott.

– Ez ám a retró darab! – füttyentett Veppers. – Egy múzeumból csórták, mi?

Az idegen szembefordult vele. – Nem, saját gyártmány. És vadonatúj. A jogi és másolásvédelmi problémákat elkerülendő, a Kultúra Gyilkos osztályú általános offenzívaegységének az 1,25:1 arányú másolata.

Veppers a homlokát ráncolta. – Ez azt jelenti, hogy nagyobb, mint az eredeti?

– Igen! – ragyogott fel az apró idegen, és lelkesen összeütögette a kezét. – A méret a lényeg, nem igaz?

– Hát, mondjuk – dünnyögte Veppers minden különösebb meggyőződés nélkül.

A kilátógalérián álltak, a jég és szikla elegyéből kivájt, egy kilométernyi mély, hengerforma üreg közepén. A Tsung-rendszer oort-felhője mintegy féltrilliónyi hasonló aszteroidából állt, amelyek mindegyikét ugyanez a jeges-sziklás elegy alkotta. Az aszteroidán a gravitáció a standard érték egy százalékát sem érte el, vagyis ha az ember lehajtott fejjel tüsszentett, jó eséllyel kilőhette magát a világűrbe a törmelékdarabok közé, amelyek a rendszer keletkezése után szóródtak szét a zónában, több milliárd évvel ezelőtt.

A hajó csillogó aranyborítását elnézve Veppers gyanította, hogy vendéglátói kimondottan az ő tiszteletére mázolták a gépet erre a sichultiak bőrszínéhez hasonló árnyalatra.

– A neve: Joiler Veppers – újságolta az apró termetű idegen. – Persze szívesen átnevezzük bármi másra, az ön óhaja szerint.

A férfi körbenézett a galérián. Kettesben voltak, a gesepti-fardeshil delegáció többi tagja a hajón maradt.

– Elnyerte a tetszését?

Veppers vállat vont. – Megjárja. Mennyi a végsebessége?

– De Veppers úr! Ön valóban a sebesség megszállottja… Mondjuk úgy, hogy bőven lepipálná az eredetit. Remélem, ez a válasz kielégíti.

– Számokat szeretnék.

– Ejnye, de telhetetlen! Nos, rendben: a konstrukció a fénysebességnek akár a százhuszonkilencezerszeresére is képes felgyorsulni.

Veppers a gondolataiba mélyedt: ez ígéretesen hangzik. Úgy rémlett neki, mintha a jhlupiai hajó, ami a Vebezuára vitte, ennél lassabban haladt volna. Azok az űrjárművek, amelyeket a konszern mélyűr-divíziója állított elő, alig néhányszázszorosát tudták produkálni a fénysebességnek. Ezzel a hajóval, gondolta, legyen bármilyen retró, pillanatok alatt keresztül-kasul bebarangolhatja a galaxist.

De bármennyire is lenyűgözte az adat, kétkedően ingatta a fejét. – Felgyorsulni?! Remélem, folyamatosan haladni is képes ugyanezzel a sebességgel.

A nemét tekintve androgün gesepti-fardeshilt Bettlescroy-Bisspe-Blispin III.-nak hívták. Bettlescroy az övéi között az impozáns hangzású főtitkár-parancsnoki tisztet töltötte be, bár a legtöbb fajtársához hasonlóan szégyellte a rangját. A teljes titulusa végigdarálásához nagy levegőt kellett vennie: Turwentire Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. nagytiszteletű delegált követhelyettes, külkapcsolati attasé és főtitkár-parancsnok, tercier autonóm kópia. (Ez persze a rövidebb verzió volt, amely nem tartalmazta a tudományos címeit és a katonai rendfokozatait.) Az elképesztő szófüzér végén álló, sajátos kitétel a kópiákról azt jelezte, hogy Bettlescroy egy megbízható, az eredetivel majdhogynem egyenértékű klónja egy felső körökbeli gesepti-fardeshil arisztokratának, aki annyira sznob, hogy nem vesztegeti drága idejét és energiáját olyan alantas dolgokra, mint az űrutazás.

Bettlescroy arcán a bosszúság halvány felhője suhant át. – A paramétereket még optimalizáljuk, de mire az utolsó simításokat is elvégezzük a hajón, a teljesítményadatokkal kapcsolatban is konkrétumokkal tudok majd szolgálni. Az eredetihez hasonlóan ez a modell is hipertér-aggregációs technológiával és indukciós rásegítő egységgel rendelkezik, nem úgy, mint a szélesebb körben elterjedt térgörbületi hajtóművel felszerelt sichulti űrhajók. A végsebesség így csupán korlátozott ideig tartható.

– Korlátozott ideig?

– Úgy van.

– És aztán várni kell, mielőtt megint teljes sebességre lehet kapcsolni?

– Az eredeti is így működik. A mi változatunk ugyanakkor jóval nagyobb sebességet képes elérni, és valamivel hosszabb ideig tudja tartani.

– És milyen tempóval tud tartósan haladni?

Az idegen felsóhajtott. – Ezt még nem teszteltük, de a tartósan fenntartható végsebesség tízezer fényévnél biztosan nagyobb lesz.

– Áh. Remek! És a fegyverzete?

– Nagy vonalakban megegyezik az eredetivel, de a pajzson végrehajtottunk néhány apróbb változtatást. A tűzereje igazán impozáns. A sichulti helynökségnek még sosem volt ilyen hajója. Megengedi, hogy őszinte legyek? Ez a hajó olyan fejlett technológiát képvisel, hogy önöknek a belátható jövőben arra sincsen esélyük, hogy átlássák és megértsék az egyes alrendszerek működését, hát még hogy lemásolják! Ez, uram, olyan űrjármű, amely egymagában képes elbánni egy egész flottával, amely az önökével egy szinten lévő technológiával készült. Sőt, adott esetben az önöknél egy szinttel fejlettebb civilizációk hajóinak is komoly kihívást jelenthet. Nagy gonddal kell majd megfogalmaznunk az adásvételi szerződés publikus változatát, ha azt akarjuk, hogy a Galaktikus Tanács technológiatranszfer albizottságának ügybuzgó bürokratái is áldásukat adják az üzletre.

– Hm. Majd meglátjuk. De akkor is úgy néz ki, mint egy múzeumbeli ócskavas.

– A formát kizárólag praktikus szempontok határozták meg. A nyújtott alak lehetővé teszi, hogy a fegyverállások háromszázhatvan fokban be tudják mérni a célpontot, és a főirányokba egy időben akár öt állásból is lehet tüzelni. A direkciós profilnak köszönhetően pajzshiba esetén is magas a túlélési esély. A belső térelosztás és a hardver egyszerű és szinte tökéletes. Nem csoda, ha a szérián azóta sem hajtottak végre komolyabb módosítást. Kérdezzen utána, ha nem hiszi. A Gyilkos osztály igazi klasszikus a kultúrabeli hajók között.

– Vagyis őskövület.

– Mondjuk úgy, hogy már többször bizonyított, és egyelőre nem tudtak jobbat alkotni.

– De akkor is ókori – makacskodott a férfi.

– Veppers, öreg barátom, biztosíthatom, hogy ez a hajó jobb, mint az eredeti, pedig a maga szintjén az is csúcsmodell. A hadihajógyártás nem sokat fejlődött az utóbbi időben, gyakorlatilag csak a végsebességet és a tűzerőt növelik lassan, fokozatosan. Bizonyos értelemben a tervezők a mai napig a Gyilkos osztály egyszerű, de nagyszerű konstrukcióját próbálják túlszárnyalni. Az újabb típusokat újra meg újra áttervezik, minden megoldás egykettőre elavul, de a Gyilkos osztály hatékonysága éppen abban rejlik, hogy alig módosították. Ez a konstrukció kiállta az idő próbáját, a neve a minőség garanciája.

– Hány embert tud szállítani?

– Eredetileg százhúsz fős legénységgel számoltak, és a hálóegységet a praktikum jegyében minimálisra tervezték. A mi modellünk viszont minimális operatív személyzetet igényel, mindössze három-négy főt, és rajtuk kívül húszfős személyzet és ugyanennyi vendég elhelyezésére van lehetőség. Utóbbiak luxuskörülmények között szállhatnak meg. A szobák és lakosztályok elrendezéséről természetesen ön dönt.

– Hm – dörzsölte az állát Veppers. – Értem. Még gondolkodom az ajánlatukon.

– Ezt örömmel hallom. Példaképeinkhez hasonlóan mi is a gondolat, tudatosság és ráció szentháromságában hiszünk, nem holmi túlvilági istenségekben. Önt józan, pragmatikus embernek ismertük meg, ezért bízunk benne, hogy értékeli ajánlatunk rendkívüli nagyvonalúságát.

– Az önök bizalma mindig is inspiráló volt a számomra, efelől biztosíthatom.

HÚSZ

A képernyőt nézve Veppersnek eszébe jutott, mekkora csalódást okozott a Tsungar-gyűrű, amikor először látta. Egy felbecsülhetetlen értékű, hihetetlen gyártókapacitással rendelkező, több mint háromszázmillió gyárat tömörítő komplexum legyen félelmetes, testet-lelket bizsergető látvány, nem igaz? Mivel azonban a fabrikák egyenletesen elszórva helyezkedtek el a Razhir negyvenezer kilométeres gyűrűjében, száz és félmillió kilométer közötti távolságra a felszíntől, a bolygó körüli űr kiábrándítóan üresnek hatott.

Nem is beszélve arról, hogy az objektumok mind koromfeketék voltak, és semmiféle fényt nem vertek vissza. A detektorernyőn közvetlen közelről is csak elmosódott foltnak látszottak. Maga a Razhir jellegtelen bolygó volt, csupa drapp és piszkosszürke örvény, néhány sárga folttal a sarkok környékén, így a fabrikák még jobban beleolvadhattak a környezetükbe.

Csak akkor derült ki, milyen irdatlan sok van belőlük, ha a monitor színes fénypontokkal jelölte a gyárakat. Szinte minden nagyobb aszteroidára jutott egy-egy.

A Patrónus osztályú gesepti-fardeshil hajó, Az igazság hírnöke kilépett a hipertérből, és a fogadóállomás felé siklott, amely az egyik legtávolabbi pályán keringett a Razhir körül. A gyárakon és űrkikötőkön kívül más mesterséges objektumok is akadtak a gyűrűben: tucatnyi adminisztratív egység és lakószatellit.

A fogadóállomás szürke, gyűrűforma héján irányfények villogtak, hogy az érkező hajókat a huszonöt dokk egyikébe navigálják. Veppers előző látogatásai alkalmával mindig csak kettő-három működött, de azóta újabb hármat helyeztek üzembe.

A gesepti-fardeshil hajó egyik tágas, giccsesen berendezett lakosztályában heverészett, és egy koktélt szürcsölt elmélyülten. A két kuncogó, meztelen kéjhölgy, akik különös átmenetet képeztek a sichulti és a gesepti-fardeshil faj egyedei között, a lábát pedikűrözték. Hamar ráunt a folytonos viháncolásukra, és egy legyintéssel elküldte őket.

A pohár szélét bugyikék esernyők és papírgirlandok díszítették, a löttyben egy apró (állítólag ehető) hal úszkált. Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. a szemközti kanapén terpeszkedett. Fejpikkelyeit egy gömb alakú, lebegő robot vakargatta a manipulátormezejével.

– Először bejelentkezünk a portán – magyarázta Bettlescroy, karcsú kezével a kabin egész falát betöltő képernyő felé intve. – Hivatalosan adminisztrációs és fogadóállomásnak hívják, de mi magunk között csak így nevezzük.

– Tudom – mondta Veppers sértődött öntudattal a hangjában, de az idegen láthatólag nem vette a lapot. – Már jártam itt. Kilencvenhat gyár van a tulajdonomban, ha nem tudná, és szeretek odafigyelni a dolgaimra.

Bettlescroy komolyan bólintott. – Ez csak természetes.

Veppers a képernyőre pillantott, és meglepetten konstatálta, hogy az állomáshoz egy másik, idegen hajó közelít. – Azok kik? – kérdezte.

– A bolygóközi futárszolgálat egyik tagja, az egykori Gyilkos osztályú korlátozott támadási egység, a neve Hilozoista. A Kontakt Paroxia szekciójának dolgozik. Az utóbbi normaévben itt állomásozott. A Paroxia kutatásokat végez a gyűrűben, a Hilozoista az ő MI-mentoruk.

– A Kultúra, itt? – Veppers arca elsötétült. – És ha kémkedni fognak utánunk?

– Az modortalanság lenne a részükről – felelte az idegen, majd hozzátette: – Az igazság hírnöke az egyik legjobb hajónk. Ha a Hilozoista kémkedni próbálna utánunk, azt rögtön észrevennénk. Sebesség és tűzerő tekintetében is fölényben vagyunk vele szemben. Nyugodjon meg, ez a hajó semmiféle veszélyt nem jelent a számunkra. Számoltunk a jelenlétével az akció előkészítése során, de, gondolom, ezzel nem árultam el nagy titkot – Bettlescroy sápadt arca kipirult, és szerényen felemelte a kezét. – Mint tudja, Az igazság hírnöke nincs egyedül, csupán zászlóshajója az itteni flottánknak, és még csak nem is a legütőképesebb harci egységünk.

– Csak ez az egy kultúrabeli kasztni rontja itt a levegőt, vagy többen is vannak? – Veppers gyanakodva méregette az időközben az állomásra bedokkoló futárhajót.

– Csak ez az egy.

– Biztos benne?

Az idegen üdvözült mosolyt villantott rá. – Igen, biztosak vagyunk benne. – Majd kecses mozdulatot tett. – Tessék, meg is vagyunk! Megtettük, amit az udvariasság megkövetelt, most már mehetünk a dolgunk után.

– Gondolom, szerény személyemet nem említették az adminisztrátoroknak? – sandított rá Veppers.

– Az ön nevét természetesen nem említettük. Miért tettük volna? Mindenki úgy tudja, hogy csak a szokásos rutinellenőrzésre érkeztünk, illetve az időközben esedékessé vált karbantartási feladatokat látjuk el. Több raktárbázisunk is van a gyűrűben, hogy minél hatékonyabban végezhessük a munkánkat, így mostantól fogva oda megyünk, ahová akarunk.

– Ügyes – bólintott Veppers elismerően.

– Hajó – vezényelt Bettlescroy –, haladjunk tovább! A célkoordináták változatlanok.

A képernyő villant egyet, és az űrállomás képét a Razhir csíkjai váltották fel. A félárnyékban levő gyűrű kitöltötte a képernyő legnagyobb részét, a fabrikák apró fénypontokként jelentek meg a törmelékfelhőben; olybá tűnt, mintha a gázóriást csillámló porörvény vette volna körül. Aztán a kép megdőlt, és teátrális hatást keltve nőni kezdett, mintha fejest ugrottak volna a fénypontok sűrűjébe; úgy zúgtak el mellettük a gyárak, mint esőcseppek a száguldó kocsi reflektorsugarában. Végül a kép ismét elfordult, és a hajó széles ívet követve irányba állt.

Bettlescroy lelkesen tapsikolt, és izgatottan felült a kanapén, elhessentve a lebegő robotot. – Ideje átszállnunk!

*

A komp pontosan abban a pillanatban hagyta el a hajót, amikor az pályakorrekciót hajtott végre. Bettlescroy szerint erre a kis stiklire azért volt szükség, hogy a fogadóállomás radarjai ne észleljék a lecsatlakozásukat.

A bolygó sötétbe burkolózó oldalán jártak, és egy elhagyatottnak tűnő gyáregység felé vették az irányt. Veppers a hátsó ülésen ült a pilóta és Bettlescroy mögött, és a navigátorernyőt figyelte. A közeledő alakzat lassan betöltötte a képernyőt, méghozzá egyre gyorsuló tempóban, mintha szándékosan bele akarnának rohanni. Veppers izmai ösztönösen megfeszültek. Megkapaszkodott a széke karfájában, kétségbeesetten szuggerálva az objektumot, mintha a puszta akaraterejével félre tudná lökni az útból.

A komp egy rándulással lassítani kezdett. Szabad szemmel nem sokat lehetett látni az objektum sötét felszínből, de a falak alacsony frekvenciás sugárzásának köszönhetően a radarernyőn halványan kirajzolódott a szellemképe. A gyárak általában lekerekített élű korongra hasonlítottak, amelyek átmérője nem haladta meg az egy-két kilométert, de ez a fabrika korántsem volt átlagos: úgy nézett ki, mintha természetes képződmény lenne, nem pedig mesterséges.

A felülete kopott volt és egyenetlen, talán egy kihűlt üstökösmagból faragták ki. Csupán egy-két egyenes él és sík felület utalt a belsejében rejlő gyáregységre. A komp leereszkedett egy nagy, sötét kráterbe. A kabinban vaksötét lett, majd egyre erősödő sárgásfehér derengés támadt.

A fabrika központi üregét ezüstösen csillogó, vastag kábelek hálózták be keresztül-kasul, melyek száz meg száz gépet kötöttek össze egymással, amitől a csarnok úgy festett, mint egy óriási, háromdimenziós óramű belseje; csupa fogaskerék, csap, hurok meg kallantyú.

A komp fékezett, és lebegve megállt a hatalmas szerkezet fölött.

– Szeretné látni, hogyan fest a gyár munka közben? – kérdezte Bettlescroy.

Veppers nem szólt, csak némán bólintott.

– Szimuláció indul! – tapsolt a kis idegen. A képernyőn a gigantikus szerkezet hirtelen életre kelt. A masinák mozgásba lendültek; ide-oda siklottak az ezüstös huzalok mentén, a falak mellett tettek-vettek, de páran közülük a terem közepére húzódtak és pulzáló kupacba rendeződtek, mintha valamiféle magot alkotnának.

Mindeközben folyamatosan villództak, zümmögtek, és ontották magukból a kisebb-nagyobb alkatrészeket. Ahogy a kupac nőtt, egyre több gép húzódott a központba, ahol egy sötét alakzat kezdett lassan összeállni. Egyre hosszúkásabb és hengerszerűbb lett, míg végül határozottan kimagaslott a nyüzsgő szerkezetek közül.

Mind több és több gép kapcsolódott be a munkába, olykor az objektum ki sem látszott alóluk. Közben a kábelháló megnyúlt, kifeszült a félkész mű körül. Egyre változatosabb alakú és méretű alkatrészek érkeztek, s már nemcsak a konstrukciós térben lévő gépek ontották őket, hanem a falakból kiálló csövekből és szállítószalagokról is áramlottak.

Alig néhány perccel a szimuláció indítása után a gépek visszasiklottak a helyükre, és ismét mozdulatlanságba merevedtek. A futószalagok leálltak, az alkatrészáradat megszűnt. Csend lett.

A csarnok közepén ott állt egy űrhajó.

Szivar alakú teste tompán csillogott, nehéz lett volna megmondani, hogy koromfekete, vagy inkább matt ezüst. Sima felületét fekete hólyagok és ovális mélyedések tarkították.

– Íme! – kuncogott Bettlescroy szégyellősen. – Egy romboló.

– Lenyűgöző. A végsebessége?

– Kétezer-négyszáz fényév.

– És – tűnődött a férfi – a gyártás után azonnal bevethető?

– Igen. Az ön hajójának persze a nyomába sem ér, de rendelkezik egy fejlődőképes, középszintű MI-vezérlővel, amely már aktiválás előtt futtatja a belső karbantartási és kontrollrendszereket, ezen kívül van teljes spektrumú mélyűr-radarja, továbbá egy fúziós meghajtóegysége, amely képes a szükséges mennyiségű antianyag előállítására a térgörbület-generátor, illetve a termonukleáris robbanófejek és plazmaágyúk működtetéséhez. Az aktiválásához mindössze az indítókód átjátszására van szükség, ami mindössze néhány percet vesz igénybe. Eztán a hajó azonnal működőképes, bár nyilvánvalóan napokba telik, mire előállítja a megfelelő mennyiségű antianyagot. Ugyanakkor előzetesen elkészített antianyaggal is feltölthetjük, ez esetben rögtön használható.

– A valóságban mennyi idő alatt készül el egy ilyen masina?

– Ez a típustól és felszereltségtől függ, de mintegy kilenc-tizenöt nap alatt. Persze csak akkor, ha rendelkezésre állnak a szükséges nyersanyagok.

– Gondolom, azokat a környéken bányásszák – bökött az egyik futószalagra Veppers.

Megpróbált nyugodt maradni, de alig bírta véka alá rejteni az izgatottságát. Ki gondolta volna, hogy néhány nap leforgása alatt is elő lehet állítani egy teljesen működőképes hadigépet? Amikor megszerezték pár kisebb fabrika bérleti jogát, felvilágosították őket, hogy a gyártósorokat lebutították, és a termelési hatékonyságot csökkentették, de azt senki nem mondta nekik, hogy ennyivel… Ő persze rákérdezett, de csak a szokásos diplomatikus maszlagot kapta válaszul.

Az ő cégei is elő tudtak állítani egy hajót pár nap leforgása alatt, csakhogy azok jóval kisebbek és egyszerűbbek voltak. Egyébként is, sosem a hajó fizikai legyártása a macerás, hanem a felszerelése. A hardvert és a programokat a Konszern erre specializált leányvállalatai szállították, de a navigációs rendszerek és hajtóművek finomhangolása rettentően időigényes volt. Nem is beszélve a többi komplikált alrendszerről, amelyek nélkül egyetlen űrhajó sem működőképes. A drága és szakértelmet igénylő alkatrészek elkészítése önmagában hónapokat vett igénybe, a beszerelésük és beüzemelésük még egyszer annyi ideig tartott. Képtelenségnek tűnt, hogy mindezt egy-két hét alatt véghez lehessen vinni.

– Így van. Ennél a fabrikatípusnál legelőször a gyárat befogadó aszteroida sziklaanyagát termelik ki – mutatott körbe Bettlescroy. – Ha a nyersanyag elfogyott, akkor a szükséges mennyiséget speciális teherkompokkal szállítják ide a rendszer más részeiből. De most ezzel nem kell foglalkoznunk. Nekünk nem arra kellenek a gyárak, hogy fenntartható termelést folytassunk, hanem hogy felállítsunk egy tekintélyes flottát, méghozzá a lehető legrövidebb idő alatt.

– Pontosan hány hajóról beszélünk?

Bettlescroy egy darabig elmélyülten számolgatott, és hümmögött, majd kibökte: – Nagyságrendileg, azt hiszem, úgy kétszázharmincmillióról.

Veppersnek kikerekedett a szeme. – Mennyit mondott? – Eddig úgy tippelte, hogy csak egy maroknyi fabrika üzemképes, de a jelek szerint alaposan alábecsülte a számukat.

– Kétszázharmincmillió – ismételte Bettlescroy. – Nagyságrendileg. Elvileg több fabrika összekapcsolva újabb gyáregységeket is létre tud hozni, amelyek együttesen még nagyobb és bonyolultabb hajókat állíthatnak elő. Ilyenkor persze a hajók száma a huszadára-harmincadára csökkenhet, ám ezt jelentősen kompenzálja a méretük és technológiai fejlettségük. Persze, mint mondtam, ez csak az elmélet. Ugyanis a mai napig nem tudjuk, hogy a gyárak hány százaléka sérült meg a hegemóntámadás, illetve az elhárítására foganatosított intézkedések során.

– De így is reális a kétszázharmincmillió?

– Körülbelül.

– És a teljes flotta elkészülhetne néhány hét alatt? Jól értem?

– Kilencvenkilenc egész öt tized százalékuk, amennyiben a becsléseink helyesek. Ekkora mennyiségnél azonban tekintetbe kell venni a gyárak életkorát és műszaki állapotát. Biztosan előfordulnak majd csúszások és kisebb-nagyobb hibák, a legyártott széria egy része valószínűleg selejtbe megy majd. De komolyabb problémákra is fel kell készülnünk; előfordult már olyan, hogy egy fabrika a beindítása után azonnal felrobbant. Olyan esettel is találkoztunk, amikor a termelés megkezdése helyett szétszerelte önmagát. Volt, amelyik a szomszédos gyáregységet próbálta szétszerelni.

Veppers azonban csak a számokkal volt elfoglalva. – Negyedmilliárd hajó… – motyogta maga elé. – Ennyit mondott, ugye?

Bettlescroy szerényen, majdhogynem zavartan bólintott. – Igen.

– Lehetetlen! Ennyi hajó legyártásához egy évszázad is kevés.

– Ezért kellenek a fabrikák. Itt tudjuk a leggyorsabban előállítani a flottánkat.

– Ennyi hajóval az egész kibaszott galaxist el lehet foglalni, nem?

Az idegen csilingelő kacagással válaszolt. – Jaj, dehogy! Az itt gyártott hajók csak a fejletlenebb civilizációkra nézve jelenthetnek veszélyt, mint amilyen az öné, és őket sem lehetne lerohanni anélkül, hogy a Galaktikus Tanács közbe ne avatkozna. – Bettlescroy a képernyőn a hadihajó kimerevített képére mutatott. – Ezek nagyon egyszerű felépítésű gépek, legalábbis hetes-nyolcas fejlettségi szintről nézve, s bár a létszámuk miatt bizonyára nagyobb erőket kellene mozgósítani ellenük, igazi fenyegetést nem jelentenének. Egyetlen kultúrabeli rendszerhajó el tudna bánni az egész flottával: biztonságos távolságba húzódna és láncreakciót indítana el a rövid hatótávolságú effektorával. Tulajdonképpen egymást pusztítanák el, és ehhez az RH-nak egyetlen lövést sem kellene leadnia. Ha felszerelnénk őket hipertér-hajtóművel, és képesek lennének négydimenziós manőverezésre, az RH még akkor is simán félresöpörné őket.

– De ha kisebb csapatokban ütnének rajta a fejlettebb hajókon, vagy megtámadnák a lakóbolygókat, lerohannának egy-egy primitívebb orbitált… – spekulált Veppers.

– Akkor egyesével bánnának el velük. Ugyanazt a módszert használnák, mint amit a kezdetben aktív, minimálisan reproduktív, katonai értelemben ártalmatlan hegemónfajok ellen szoktak bevetni. Őszintén szólva ez a flotta a mi csatahajóink számára sem jelentene különösebb kihívást. Viszont ha kiderül, hogy valaki engedély nélkül aktiválta a fabrikákat, és egy ekkora flotta építésébe fogott… A diplomáciai következmények példátlanul súlyosak lennének. Mindenki elítélné az agresszort. Az ilyen fajok egyszer s mindenkorra kizárnák magukat a civilizált fajok közösségéből. – Bettlescroyt a kiközösítés puszta gondolatától is kirázta a hideg.

– Ha ennyire rosszak a kilátásaink, akkor miről beszélünk egyáltalán? Azért rángattak ide, hogy közöljék, a tervünk eleve bukásra van ítélve?

– A terv koránt sincs bukásra ítélve. Épp ellenkezőleg! – élénkült fel Bettlescroy. – A célpontjaink többségükben gépi magok és kiszolgálók, amelyek messze vannak a sűrűn lakott területektől; térbeli elhelyezkedésük és eloszlásuk alapján akár ötvenmillió hajó is elegendő lehet a céljaink eléréséhez. Az egységek lényegében kamikazemódszerrel támadnának, és számbeli fölényüket kihasználva semlegesítenék a helyi védelmi rendszereket. Az akciót sebészi pontossággal kell végrehajtani, a megmaradó hajók a támadást követően megsemmisítik önmagukat. Erre azért van szükség, hogy az érintett bolygókon ne törjön ki a pánik; mire rájönnek, hogy megtámadták őket, a veszély már el is múlt. A galaktikus közvélemény nem fogja kategorikusan elítélni az akciót, mert ezzel végre pont kerülne az elhúzódó virtuális háború végére. Ha a módszerrel nem is, a végeredménnyel a többség elégedett lesz. – Bettlescroy egy pillanatra elhallgatott és feszülten nézett a férfira. – De mielőtt továbbmegyünk, mindenképpen szeretnék tisztázni valamit: a pokolellenes oldal támogatására kötünk szövetséget, igaz?

– Természetesen.

Bettlescroy megkönnyebbülten sóhajtott. – Akkor jó. Nos…

Veppers elgondolkodva nézegette a hadihajót. – Mennyire megbízható ez a szimuláció?

– Amit látott, nem szimuláció volt – felelte Bettlescroy –, hanem egy valós gyártási folyamatról készült felvétel. Egy hónappal ezelőtt rögzítettük. A folyamat végeztével mikrodrónokat küldtünk a hajó fedélzetére, hogy csavarról csavarra, tüzetesen átvizsgálják, majd szétszereltük, és visszaalakíttattuk nyersanyaggá, hogy senkinek ne tűnjön fel, miben mesterkedünk. A jármű teljes mértékben megfelelt az általunk megadott specifikációnak, és a drónok működőképesnek találták. Hadd tegyem rögtön hozzá, hogy mindezt egy átlagos gyár produkálta.

– Most már csak azt nem értem, miért nem a dolgozószobámban néztük meg a felvételt – jegyezte meg Veppers bosszúsan. – Miért rángattak el ide?

– Mert ez volt a legbiztonságosabb megoldás. – Bettlescroy intett, mire a hajó képe eltűnt, és helyette ismét megjelent a gyártócsarnok, benne a kábeleken függő gépekkel. – Persze azt is szerettük volna elkerülni, hogy ön egy komplett mobil laboratóriummal felszerelkezve érkezzen, csak hogy meggyőződjön a látottak hitelességéről. – Miközben beszélt, alaposan végigmérte a férfit, mintha azt próbálná kitalálni, nem tömte-e tele a zsebeit műszerekkel. – Szerencsére ön úgy érkezett hozzánk, hogy nem voltak prekoncepciói. Ezért mindenképpen hálásak vagyunk, és igyekszünk rászolgálni a bizalmára.

Veppers vérszegény mosolyt varázsolt az arcára. – Mindig csomagok nélkül utazom – mondta, és újfent a képernyőre bökött. – Miért építették ezeket a gyárakat? Mi volt az eredeti céljuk? Lehet erről tudni valamit?

– Valószínűleg elővigyázatosságból. A józan ember inkább gyárat épít, semmint hadihajót, egyszerűen azért, mert a védelem érdekében tett intézkedések a szomszédokat kevésbé zavarják, mint a nyílt fegyverkezés. Emellett nem elhanyagolható szempont, hogy akinek ilyen komoly gyártókapacitás áll a rendelkezésére, abba senki sem mer belekötni. Sokan úgy vélik, hogy a fabrikák minden konkrét cél nélkül épültek. Egy másik közkedvelt teória szerint a tulajdonosaik katonai puccsal kívánták magukhoz ragadni az irányítást a környező rendszerek felett. Ki tudná megmondani, pláne ennyi idő távlatából?

Egy darabig egyikük sem szólt, csak némán nézték a gyártócsarnok mozdulatlan gépeit.

– És ki fogja elvinni a balhét? – kérdezte végül Veppers. – A Tanács biztosan vizsgálatot indít majd, akármilyen gyorsan és célzottan is támadunk. Nekik felelősök kellenek.

– És meg is fogják kapni – kiáltotta vidáman Bettlescroy. – Ebben rejlik a dolog szépsége! A Kultúrára kenjük az egészet. Ez egyszer ők lesznek a bűnbakok!

*

Chay angyallá változott.

Amikor felébredt, kísértetiesen hasonló testben találta magát, mint amilyenben a halál jelent meg előtte a hálókamrájában.

Egy gubóban lógott fejjel lefelé. A pulzáló vörös fény, az ürülék és az égett hús bűze nem sok kétséget hagyott afelől, hová került. (Érdekes, milyen éles lett a szaglása!) Visszagondolva be kellett látnia, hogy minden igyekezete és fogadkozása ellenére mégiscsak feltámadt benne a remény, hogy nem kerül vissza a pokolba, és a kolostorban ölt testet újra. Ezerszer inkább lett volna a legutolsó cseléd ott, mint bármilyen kivételezett lény a pokolban.

Megemelte a fejét, és végignézett magán. A teste izmos volt és koromfekete. Mellső lábai szárnyakká alakultak, a lábán hatalmas karmok nőttek, amelyekkel egy jól fejlett pavuliait is könnyen el tudott volna kapni. Széttárta a szárnyait, és megérezte a bennük rejlő erőt. Tudta, hogy ha felrepülne, villámgyorsan hasítaná a levegőt. De nem volt kedve hozzá, inkább összehajtogatta őket, és fázósan beburkolózott.

Gondolatban végigvette a testrészeit, de semmije nem fájt. A lábujjai szorosan rákulcsolódtak a mennyezetből kiálló, vastag rúdra, amely valamilyen fémből lehetett. Kinyitotta a száját, és hosszú, érdes nyelvével végigtapogatta tűhegyes ragadozó fogait, majd óvatosan ráharapott az ajkára.

Ez fájt. A szájában érezte a vér sós ízét.

Megrázta nagy, busa fejét, és rájött, hogy eddig mindent a szemét takaró hártyán keresztül látott, amit szabadon tudott nyitni és csukni.

A gubó egy óriásnövény elszáradt magházára emlékeztetett, vastag falát kusza növényi erezet szőtte át. Csak a gubó falából kiálló rúd látszott mesterségesnek, ami láthatólag egyetlen célt szolgált: hogy ő azon lógva pihenhessen. Először az egyik lábát emelte le róla, aztán a másikat, hogy lássa, nincs-e hozzábilincselve. Két lába könnyedén elbírta a testsúlyát. Megint összehajtogatta a szárnyait; észre sem vette, hogy az imént kitárta őket.

A gubó fenekén egy ovális, redőzött peremű lyuk tátongott, akár egy óriási végbélnyílás. Odakint narancsvörös felhők úsztak. Chay felmérte a nyílást, és ösztönösen tudta, mennyire kell majd behúznia a szárnyait, amikor átsuhan rajta.

A gyomra éhesen kordult egyet. És nemcsak enni akart, de repülni is, meglovagolni a szelet…

Elengedte a rudat, és a következő pillanatban már kint is volt.

*

Mialatt Az igazság hírnöke teljes gőzzel száguldott a Vebezua felé, Veppers, Bettlescroy és a gesepti-fardeshilek tárgyalóasztalhoz ültek. A delegáció nem minden tagja volt személyesen jelen; néhányuk interaktív hololenyomatot küldött magáról, amit a biztonság kedvéért (vagy inkább azért, hogy később mindent letagadhassanak) nem a szokásos módon, valóidőben sugároztak a hajóra, hanem áttöltöttek annak gépi magjába.

Veppersen kívül egy másik emberi lény is részt vett a megbeszélésen. Az illető Vatueil tábornokként mutatkozott be. Nagydarab, őszülő férfi volt, testfelépítése és vonásai alapján humanoid, de kifejezetten idegenszerű. Veppershez képest aránytalanul széles volt a mellkasa, a feje hosszúkás, lábai vékonyak és pálcikaszerűek. A többiek veterán hősként tisztelték, s mint kiderült, a ranglétra aljáról küzdötte fel magát, elévülhetetlen érdemeket szerezve magának és a mennypárti ligának. Veppers még sosem hallott a fickóról, igaz, az utóbbi időben egyre kevésbé érdekelték a haditudósítások. Az egész hacacáré egy hosszúra nyúló, lövöldözős-robbantgatós kvarcjátékra emlékeztette. Nem mintha bármi kifogása lett volna a lövöldözős-robbantgatós kvarcjátékok ellen – végtére is a családja ezekből gazdagodott meg –, egyszerűen unta már őket, és úgy gondolta, semmi újdonsággal nem tudnak neki szolgálni.

Gyanakodva méregette a tábornokot, és azon tűnődött, vajon gesepti-fardeshil vendéglátói jól tették-e, hogy meghívták. Egyikük hosszasan sorolta a férfi harctéren szerzett érdemeit, majd rátért annak ecsetelésére, hogyan vette rá a „Hinta-csoport” illusztris tagját, hogy támogassa a terveiket. (Ez valami operatív csúcsszerv lehet, gondolta. A neve kissé talán, khm, gyermekded.)

– Tehát még egyszer összefoglalnám – mondta Bettlescroy, és karcsú ujjával Vatueilre mutatott. – A tábornok a mennypárti ligát képviseli, amely immár évtizedek óta küzd a poklok fenntartásában érdekelt szövetséggel az ishlorsinamiak által felügyelt virtuális világban. A liga azt kéri tőlünk, vagyis a Veprin Konszerntől és a Gesepti-Fardeshil Kulturális Föderációtól, hogy a Tsungar-gyűrű fabrikáiban gyártsunk le, illetve bocsássunk a rendelkezésükre mintegy hatvan-százmillió egységből álló hadiflottát azzal a céllal, hogy megsemmisítő csapást mérhessenek a pokolprogramokat futtató gépi magokra és szerverközpontokra.

– A Veprin Konszern feladata lenne elkészíteni az MI-vezérlőrendszer és a navigációs szoftver álkalóz verzióját, a gesepti-fardeshil armada pedig fejlettebb, a Kultúra által is használt rendszerekkel szerelné fel a hajókat, majd vállalná azok átszállítását a bevetési helyszínekre. A mennypárti liga biztosítaná a flotta irányításához szükséges parancsnoki személyiséglenyomatokat, valamint a programozóspecialistákat, akik a pokolklub tagjai közötti kommunikációt blokkolnák, és a kiszolgálók feltörése után megsemmisítenék magukat.

Az asztal körül mindenki egyetértően bólintott, vagy az egyetértés más, egyezményes gesztusaival helyeselt.

Bettlescroy folytatta. – A Föderáció mindeközben meggyőzné a Tsungar-gyűrűben tartózkodó Paroxia-delegációt, hogy kiújult a hegemónveszély. A fertőzési gócok megtisztításának érdekében ezek nagy valószínűséggel riadóztatnák a környező rendszerekben állomásozó kultúrabeli hajókat. Reményeink szerint sikerül majd elhitetnünk a galaktikus közvéleménnyel, hogy egy balul elsült tisztogatási akciónak álcázva és annak apropóján az álrajzást valójában éppen a Kultúra rendezte meg, hogy így arasson győzelmet a pokolpárti fajok fölött.

– Miért olyan biztos benne, hogy el tudják tüntetni a nyomokat? – szólt közbe Vatueil.

– Nos, már többször törtünk borsot a Kultúra orra alá, és minden esetben sikerrel jártunk. A gyanú leghalványabb árnyéka sem vetült ránk – dicsekedett a gesepti-fardeshil. – A lényeg, hogy olyan dolgot tegyünk, amit saját elveivel szembemenve a Kultúra is szívesen megtenne. Ilyen esetekben az utólagos vizsgálat meglepően gyorsan lezárul, és a bizottságok hajlamosak elsiklani a kényes részletek felett.

– Többször törtek már borsot az orruk alá? – visszhangozta Vatueil. – Ekkora nagyságrendű politikai galibát is okoztak már?

Bettlescroy elpirult. – Nem, ekkorát még nem. A feladat valóban komoly kihívást jelent számunkra, de biztosak vagyunk benne, hogy a stratégiánk beválik.

A tábornokot azonban nem győzte meg a gesepti-fardeshil érvelése.

– A Kultúra nem szereti, ha kihasználják és manipulálni próbálják – jegyezte meg, és szigorú arccal körbenézett a társaság tagjain. – Addig nem nyugszanak majd, amíg ki nem derítik, mi történt valójában. Ha kell, a másvilágokat is felforgatják. Sőt, tovább megyek: a Kultúrában is léteznek olyan elszigetelt egyének és csoportok, akiket nem riaszt a jogos bosszú gondolata. Bizonyára önök is ismerik azt a rendkívül kifejező mondást, hogy ne baszakodj a Kultúrával.

Bettlescroy szolidan elmosolyodott. – Az a néhány apró és jelentéktelen eset, amely alapján ez a mondás is született…

– Igen?

Bettlescroy egy darabig hallgatott, mintha azon tűnődne, vajon folytassa-e a mondókáját. – A mi hathatós közreműködésünknek volt köszönhető.

A tábornok kérdően felvonta a szemöldökét. – Valóban?

– Igen.

– Látja, ez az… Elgondolkodtak már azon, ki kit ver át?

– Óh, hogyne! Rendszeresen rendezünk vitafórumokat a témában. – Fajtársai lelkesen bólogattak. Veppers lemondóan legyintett.

Bettlescroy hullámzó, kecses mozdulatot tett. – Úgy véljük, elég körültekintően jártunk el, így joggal bizakodhatunk a sikerben.

– És mit szólnak majd a flekkék és a nauptri sáfárok, hogy őket kihagytuk a számításból? – szólt közbe Veppers. – Ha az igazság kiderül, engem a tökeimnél fogva lógatnak fel az első átjátszópóznára.

– A nauptriak most mással vannak elfoglalva – hadonászott Bettlescroy. – A szublimációjukra készülnek, ami sokkal hamarabb bekövetkezik, mint bárki gondolná. Ami pedig a flekkéket illeti: ők nem sok vizet zavarnak. Régebben minket istápoltak, most a helynökség mentorai. Voltak nagy pillanataik, azt el kell ismerni, ugyanakkor fejlettség tekintetében, bár a Galaktikus Tanács részrehajló és igencsak elavult listája szerint elvileg még mindig előttünk járnak, a gyakorlatban már régen túlszárnyaltuk őket. – A gesepti-fardeshil delegáció tagjai helyeslően csapkodták az asztalt, és jelentőségteljes pillantásokat váltottak egymással. Bettlescroy lelkesen folytatta: – Bármit is teszünk, a flekkék büszkék lesznek ránk, és önökre is, Veppers úr, ebben egész biztos vagyok. Felesleges aggodalmaskodnia!

Veppers összenézett Vatueillel. Bár alig pár perce ismerték egymást, és csak testfelépítésük révén álltak rokonságban, szemmel láthatólag egyetértettek abban, hogy Bettlescroy állításai finoman szólva is komolytalanok.

Mindegy, gondolta Veppers; egy ilyen korszakos vállalkozásból vétek volna kimaradni. A részleteket tisztázták, és lényegében már eldöntötték, hogy belevágnak; a gépezet mozgásba lendült, innen nincs visszaút.

Veppers udvariasan Bettlescroyra mosolygott. – A magabiztosságuk igazán lehengerlő.

– Köszönöm! Szóval megegyeztünk? – tette fel a kérdést olyan könnyedséggel, mintha csak a vacsoramenü összeállításáról lenne szó.

Mindenki hallgatott, és a többiek arcát fürkészte. Bettlescroy ajkáról egy pillanatra sem hervadt le a mosoly.

– Mikor kezdjük? – kérdezte végül Vatueil.

– Azonnal! – vágta rá Bettlescroy. – A hegemónriasztást rögtön azután kiadhatjuk, hogy visszavittük Veppers urat a Vebezuára. Amint a Kultúra ráharap a csalira, beindítjuk a fabrikákat. Már csak egyetlen dologra van szükségünk: a koordinátákra. Enélkül a tervünk fabatkát sem ér. Nos, Veppers úr?

Minden tekintet Veppers felé fordult. Vatueil tábornok összevont szemöldökkel meredt rá. Veppers kihúzta magát; végre megkapta azt a figyelmet és tiszteletet, amihez a tárgyalásai során hozzászokott. – Azt javaslom, először építsük meg a hajókat. A célpontokat ráérünk később is kijelölni.

– Sokan közülünk komoly kételyeiknek adtak hangot – kezdte Bettlescroy lassan –, hogy a rendelkezésre álló rövid idő alatt vajon el tudjuk-e pusztítani a jelentősebb gazdaszervereket. Különösen, ha azok a galaxis távoli szegleteiben vannak.

Veppers pókerarccal válaszolt. – Meg fog lepődni, Bettlescroy – mondta. – Azok szerverek közelebb vannak, mind gondolná.

Az idegen előrehajolt, és karcsú végtagját az asztalra támasztva, ellentmondást nem tűrő hangon közölte: – Mi itt mind… számítunk magára, Joiler.

Ez igazán elegánsan becsomagolt fenyegetés volt, gondolta Veppers elismerően. Mióta megismerkedtek, most először érezte a helyzet komolyságához illő, acélos keménységet a szirupos gesepti-fardeshil máz alatt.

Előredőlt a székében, és Bettlescroy fagyos tekintetét állva kijelentette: – Ennek igazán örülök.

*

Chay a poklot szemlélte a magasból.

A bűz ugyanolyan gyomorforgató volt, mint ahogy az emlékeiben élt. A sziklás, felperzselt tájat elborító lángvermek között zöldes savfolyók kanyarogtak. A felhők alatt repült, de így is tisztán hallotta a kárhozottak sikolyait.

A gubó, amiből kiröppent, látszólag mindenféle felfüggesztés nélkül lebegett a levegőben. Chay jó pár felderítő kört megtett, de közel-távol nem látott hasonló képződményeket.

Először fölfelé indult, de a felhők között fojtogató volt a levegő, a szeme könnybe lábadt a savas párától. Kénytelen volt visszaereszkedni, és megvárni, amíg a látása kitisztul. Aztán nagy levegőt vett, újra nekilendült, sötét szárnyaival kitartóan evezett fölfelé, és épp amikor már úgy érezte, nem bírja tovább, valami keménynek ütközött. Csúnyán beverte a fejét, szárnyait is lehorzsolta. Ahogy zuhanni kezdett, rozsdás vasreszelék pergett a nyakába.

Megrázta magát és tovább repült.

A távolban villanásokat látott, szürke füstpamacsok szálldostak a csatatér fölött. Éles hallásával messziről ki tudta venni a fegyverropogást. A kíváncsiság és a gyomrát mardosó éhség arrafelé hajtotta.

Csontsovány, megnyomorított, ósdi szúrófegyverekkel és rozsdás puskákkal felszerelkezett pavuliaiak vívtak elkeseredett küzdelmet a felperzselt, kopár dombok közt. Surrogtak a nyílvesszők, az ágyúk torka kénes füstöt okádott. Ahogyan Chay a magasban körözött, néhányan észrevették, és rémülten menekülni kezdtek.

A csatát vezénylő démonok megindultak felé. Chay már-már menekülőre fogta a dolgot, de a démonok hirtelen meggondolták magukat, és visszatértek a harcolók közé.

Egyre jobban mardosta a gyomrát az éhség, és erős késztetést érzett, hogy leszálljon a csatatérre. Csak nem lett belőle is démon? Inkább éhen pusztul, semhogy sebesülteket és hullákat zabáljon! Vagy megöli magát. (Nem mintha a pokolban lehetséges volna öngyilkosságot elkövetni.)

A szárnyas démonokat elnézve úgy spekulált, hogy ő lenne az erősebb; ha csapatban támadnának rá, akkor sem tudnák legyőzni. Lehet, hogy démonokat kellene marcangolnia?

A robbanások, a halálsikolyok kakofóniája, az égett hús szaga és a savmedencék fullasztó gőze végül megtették a hatásukat, és meggyőzték, hogy semmi keresnivalója a csatatéren. Korgó gyomorral odébbállt.

Alig jutott pár száz méternyire, amikor egy bogársikló szegődött a nyomába.

Előbb felzárkózott mellé, majd éles kanyart véve távolodni kezdett. Chay eleinte nem törődött vele, de amikor a gép harmadszor is elhúzott mellette, elfogta a kíváncsiság. Követte a siklót.

*

Lustán kavarta a levegőt hatalmas, fekete szárnyaival, egy helyben lebegve a démonkirály arca előtt.

Az üvegburában ordító tűzorkán minden pillanatban más-más arcot öltött. A gyertyák sercegve köpködtek, Chay a sistergésükön át is hallotta a démon gyomrában fuldokló kárhozottak jajveszékelését. A szilánkosra törött csontokból, olvadt fémből, bugyborékoló, vért izzadó izmokból és kifacsart ízületekből álló, hegynyi testkonglomerátumot forró gázok lengték körül. A kalickában tomboló tűzben ekkor egy újabb arc jelent meg. Chay ezer közül is felismerte volna: Prin volt az.

Nagyot dobbant a szíve. De az öröme hamar elillant, s átvette a helyét a félelem émelygése.

Prin rámosolygott, majd fájdalmas grimaszba rándultak a vonásai. Egy visszataszító, idegen arccá alakult át, és kidülledt szemmel vigyorgott Chayre.

Felharsant a szörnyeteg mennydörgő hangja. – Lám, visszajöttél! – süvöltötte.

– Mit akarsz még tőlem?

– Mit gondolsz?

– Csalódást kell okoznom. Nem leszek vadőr az állatkertedben – jelentette ki Chay, és azt latolgatta, vajon nekitámadjon-e a szörnyetegnek a karmaival. Aztán lelki szemei előtt megjelent a kép, amint a lángoló üvegburában verdes törött szárnyakkal, betört fejjel, kivájt szemmel, örökös kárhozatra ítélve.

– Csapnivaló démon lennél – dörögte a király. – Nem, neked más feladatot szántam.

– Mit?

A démonkirály oldalra billentette a fejét, mire a négy gyertya nagyot lobbant. – Gyötör már az éhség?

Chay nem felelt, némán kavarta szárnyaival a levegőt.

– Arra teremtettek, hogy ölj!

– A halál áldás – mondta Chay. Elhatározta, hogy bármit parancsol neki a démonkirály, ő nem engedelmeskedik, noha jól tudta, hogy a makacsság nem kifizetődő a pokolban. Ha valakit elég sokáig kínoznak, egy idő után beadja a derekát, vagy ha szerencséje van, megőrül. – Mármint a végleges halál.

– Pontosan – mennydörögte a démonkirály. – Ezért kell ölnöd. De figyelmeztetlek: naponta csak egyszer teheted!

– Miért? Mi értelme ennek?

– Akiknek te veszed el az életét, az meghal. Végérvényesen töröljük a rendszerből. Nem kap új testet, sem itt a pokolban, sem másutt.

– Miért tennék ilyen szívességet neked?

A szörnyeteg mennydörgésszerű hahotában tört ki, ami betöltötte az egész völgyet. A gyertyák faggyút spricceltek szerteszét. – Hogy miért? Hát azért, hogy a kárhozottaknak legyen miben reménykedniük. Istenként imádnak majd. Könyörögni fognak neked, megpróbálnak lefizetni és megvesztegetni. Egyedül rajtad múlik, melyiküket jutalmazod. Ha úgy tartja kedved, rájuk bízhatod a döntést. Akár bizottságot is alakíthatnak, hogy demokratikus szavazással döntsék el, ki legyen az aznapi áldozat. De naponta csak egy mehet! A másodikat azonnal feltámasztom, és még a percet is megbánja a szerencsétlen, amikor találkozott veled.

– És ha egyet sem ölök meg?

– Akkor szétmarja a gyomrodat az éhség. Csúnya halál, nekem elhiheted. A kárhozottakat pedig megfosztod a szabadulás lehetőségétől.

– Miért csak egyet engedsz el?

– Mert a birodalmam véges, ahogy azt magad is megtapasztalhattad. Hatalmas, de megvannak a maga határai. Nem alkalmas végtelen számú lélek befogadására.

– Hányan…

– Másfél milliárdan! – üvöltötte a démonkirály. – Na, elégedett vagy? Menj és számold meg őket, ha annyira akarod. Kezdesz fárasztani. Ó, majdnem elfelejtettem: miért is lesz mindez büntetés a számodra? Azért, mert részesülni fogsz mindazok szenvedéséből, akiket megölsz. Minél több lelket szabadítasz fel, annál több gyötrelemben lesz részed, s végül elérkezel ahhoz a pillanathoz, amikor jobban fáj majd enni, mint koplalni. Nagy valószínűséggel bele fogsz őrülni a kínba, de ezzel a problémával ráérünk majd akkor foglalkozni. Addigra kitalálok neked valami új büntetést. – Azzal megmarkolta trónja vörösen izzó karfáját, és ráordított. – Most pusztulj a szemem elől! Eridj, és gyilkolj!

Chayt egy láthatatlan erő lökte-taszigálta kifelé a völgyből, de minden erejét megfeszítve küzdött ellene.

– Prin! – kiáltotta. – Mit csináltatok vele?

– Kivel?

– Prinnel. A társammal. Felelj, te átkozott, és megteszem, amire kérsz!

– Így is, úgy is megteszed. Ha nem tűnt volna fel: itt én parancsolok.

– Válaszolj, pokolfajzat!

– Ölj meg ezer nyomorultat, és elárulom.

– A szavadat adod? – nyüszítette Chay.

A démonkirály felkacagott. – A szavamat? A pokolban vagyunk, te fekélyes agyú barom! Mi másért ígérgetnék, mint hogy az első adandó alkalommal megszegjem?! Menj, mielőtt meggondolom magam, és a szemem elé ne kerülj addig, amíg tízezer lelket át nem juttattál a másvilágra. Akkor elárulom, mi történt a drága Prineddel. Takarodj! – intett felé óriási lapátkezével, mintha egy legyet próbálna elhessenteni.

Chay eliszkolt, vissza se nézett. A démonkirály visszadőlt izzó trónjára, és elmerült a kénes füstfelhőkben.

*

Első áldozatával akkor végzett, amikor a nappali hőség tompa, vörös alkonyattá szelídült. A fiatal nőstény rozsdás szögesdrótba gabalyodva haldoklott egy gőzölgő savpatak partján. Amikor elegendő levegőt tudott összegyűjteni elkínzott tüdejébe, artikulátlanul felvonyított.

Chay leereszkedett mellé és szánakozva nézte. A nőstény mondani akart valamit, de csak értelmetlen hangfoszlányok törtek elő a torkából. Körbenézett. Lehet, hogy jártak itt annak idején Prinnel? Már nem emlékezett pontosan.

Nagy, sötét szárnyaival betakarta a nőstényt, ügyelve, nehogy a rozsdás, kampós tüskék felsértsék a szárnyát, és könnyeivel küszködve, csendben elbúcsúztatta. A lélek elszállt a megkínzott, kifacsarodott testből és semmivé foszlott, akár a felhő egy forró nyári délutánon.

Megkordult a gyomra. Nem tehetett mást; feltépte áldozata bundáját, hogy hozzáférjen a nedvdús izomrostokhoz, és kiszakított néhány falatot.

Később, amikor távoli fészke felé suhant, azon tűnődött, mekkora fájdalmat rónak majd rá a pokolbeli hatalmak azért, amit tett.

Aztán csak függött a gubóban, és némán emésztett.

Hajnaltájt sajogni kezdett a szemfoga.

Így született meg Chay, a pokol angyala.

HUSZONEGY

Amikor nagyobbak lettek, ő és a barátai gyakran indultak felfedező útra a birtok körül – különösen ott szerettek játszani, ahol nem volt szabad. Élvezték a hosszú délutánokat, mikor végre kiszabadulhattak a kastély padlásszobájában levő tanteremből.

Sokszor csúfolták a tetoválása miatt, különösen, ha bosszút akartak rajta állni valami csip-csup ügy miatt, például ha ő nyert a játékban, vagy ha jobb jegyet szerzett az órán a többieknél. Ilyenkor kíméletlenül az arcába vágták, hogy csak szolga, még azok közt is a legutolsó, mert a többi szolga legalább felmondhat, ha nem tetszik neki valami, míg ő nem mehet sehová. Akár egy ló vagy egy vadászkutya; a birtokhoz tartozik, Veppers személyes tulajdona.

Lededje az évek alatt megtanulta, hogyan kezelje ezeket a szituációkat. Eleinte sírva szaladt az anyjához elpanaszolni a sérelmeit, de a társai kimondottan élvezték a macska-egér játékot: ha unatkoztak, elég volt pár gonosz megjegyzés, és Lededje máris rohant árulkodni, amiért megintcsak kicsúfolták. Hamar rájött, hogy taktikát kell változtatnia. Megpróbálta süketnek tettetni magát, de ezzel csak azt érte el, hogy egyre durvább dolgokat vágtak a fejéhez, aminek mindig verekedés lett a vége, és végül mindegyiküket megbüntették, természetesen az ő hibájából. Aztán kifundálta, mi a legjobb megoldás: egy kicsit sírdogálni, nem titkolva, hogy a piszkálódás rosszulesik neki, és aztán gyorsan túltenni magát az egészen.

Ilyenkor ráfogták, hogy csak megjátssza a könnyeit, és igazából nem is bántódott meg (majd rendszerint megpróbálták „igazából” megbántani), amire ő azzal vágott vissza, hogy ne viselkedjenek olyan gyerekesen. Nem rágódni a sérelmeken, továbblépni, tanulni és fejlődni! – tanították nekik, s az intelem lassan megfogant.

Szabadidejükben keresztül-kasul bebarangolták a birtokot, de a legizgalmasabb kalandok a tiltott helyekhez kötődtek, ahová sosem lett volna szabad betenni a lábukat.

Lededje ezek közül is a vízi labirintust szerette a legjobban; a sekély csatornákat és lápi tavakat, ahol a mini hajóütközetek zajlottak.

Egy ütközetet ő is végignézhetett a magasból. Igaz, hosszú hónapokig kellett kuncsorognia érte, és az anyjának is kellemetlen volt, mert szívességet kellett kérnie. A prominens vendégek tiszteletére rendezett fontos ütközeteken nem vehettek részt, csak egy afféle próbacsatát láthattak, amely közönsége a személyzet szabadnapos tagjaiból verbuválódott. Az anyja egyáltalán nem figyelte az odalent zajló eseményeket; tériszonya volt. Csukott szemmel, mereven ült a csónakban, amely körbe-körbe úszott az égi csatornán, és görcsösen kapaszkodott a korlátba.

Lededje kezdeti lelkesedése hamar lelohadt. Rájött, hogy a hajókázás olyan sport, amit jobb csinálni, mint nézni. Ezt meg is mondta az anyjának, aki lehunyt szemmel ingatta a fejét. A hajókat csak a felnőttek tudják kezelni, magyarázta, egy gyerek el sem érné a pedált. Különben is, csak a férfiak olyan ostobák, hogy önként beleüljenek egy lőszerrel megrakott koporsóba, pusztán azért, hogy egy maroknyi unatkozó milliomos jól szórakozzon.

Lededje elgondolkodva meredt a távolba, ahol a szatellitállomások fehér kupolái csillogtak. A tövükben apró alakok nyüzsögtek; hatalmas daruk segítségével kiemelték a gigantikus szervereket az építmények gyomrából, majd kocsikra rakodták, hogy elszállítsák őket. A kastély körül két tucat fémtorony állt szabályos körben. Ezek azóta itt voltak, mióta ő az eszét tudta. Első szökése alkalmával az egyik szatellitnél csípték fülön. Mikor is történt? Rettentő régen. Időközben eljárt fölöttük az idő, megérettek a lebontásra.

Akkor értette meg, hogy a gyerekkora elmúlt, és semmi sem hozhatja vissza többé.

A csata véget ért, a csónakok feltorlódtak a mólónál, és ők türelmesen várták, hogy kiszállhassanak. Aztán leereszkedtek a konzervdoboz-liften és az egyik föld alatti szervizfolyosón sétáltak vissza a kastélyba.

Attól a naptól fogva Lededje és a barátai – kettő kivételével, akik túl gyávák voltak a kalandhoz – minden este végiglopakodtak a labirintust övező kerítés mentén, gondosan kerülve a dokkot, ahol a hajókat javították. A nagy csatákat megelőző napokon rengeteg munkás szorgoskodott az épület körül, hogy másnap minden rendben legyen, de az átlagos, csöndes napokon is mindig fúrt-faragott és kalapált ott valaki.

Legjobban a ködös éjszakákat szerették. Olyankor minden nagyon titokzatosnak tűnt, és a miniatűr táj mintha a többszörösére nőtt volna; azon sem lepődtek volna meg, ha egy igazi csatahajó jön velük szembe. Csónak gyanánt mindannyian kerítettek maguknak egy fadarabot, vagy valamilyen lemezt, és különböző üveg-, fa-és fémdarabokkal toldották össze, hogy biztosabban feküdjön a vízen. A csata végeztével aztán elrejtették őket a parti sásban, nehogy lebukjanak.

Sokféle vízi játékot kitaláltak: volt, hogy végigüldözték egymást a csatornákon, máskor bújócskáztak. (Ilyenkor mindig azzal heccelték Lededje-t, hogy neki fekete a bőre, így könnyebb elbújnia.) Csatákat is rendeztek, mint a felnőttek, de lövedékek helyett földdel és sárral hajigálták egymást. Sokszor annyira belemerültek a játékba, hogy csak hajnaltájt kaptak észbe, amikor a szüleik már keresni kezdték őket.

Egyszer túl közel merészkedtek a dokkhoz, és az egyik munkás meglátta őket. A hajóikat elkobozták, és végig kellett hallgatniuk egy hosszú és unalmas előadást a vízi csaták veszélyeiről és a parton rozsdásodó, fel nem robbant lövedékekről. Megígértették velük, hogy soha többé nem lógnak be a labirintusba, és végig kellett nézniük, ahogy befoltozzák a rést a kerítésen, amit ők vágtak. Csak azért nem tiltakoztak visítva, mert pár száz méterrel arrébb volt egy másik is, amiről a felnőttek nem tudtak.

A történtek után a csuklójukon egy csipogónak nevezett vékony pántot kellett hordaniuk. Az adó napi huszonnégy órában jelezte a szülőknek, merre járnak a csemetéik, de pár idősebb gyerek megmutatta nekik, hogyan kell átprogramozniuk, hogy hamis jelzést adjon, és úgy mutassa, mintha ki sem mozdultak volna a szobájukból.

Utoljára egy verőfényes nyári délutánon játszottak a labirintusban. Alig várták már, hogy véget érjen a tanítás, és előszedhessék a csónakjaikat. A felnőttek el voltak foglalva a munkájukkal, senki sem figyelt rájuk, mert másnapra várták vissza a birtok urát egy hosszúra nyúlt üzleti út után (állítólag bejárta az összes távoli csillagot), és a személyzet apraja-nagyja azon fáradozott, hogy kicsinosítsa a parkot és a kastélyt.

Lededje kerülte Vepperst, ha csak lehetett. Még mindig nem tudta elfogadni, hogy ez az ember úgy tekint rá, mint a személyes tulajdonára. Szerencsére nem találkoztak túl gyakran – másfelé kanyarogtak az ösvényeik, ahogy az anyja szokta mondani –, de a puszta gondolat, hogy vele egy fedél alatt lakik, nyomasztó érzéssel töltötte el. Olyan volt, mint amikor az ember elesik, és a legrosszabb nem az, hogy megüti magát, hanem hogy egy pillanatra nem kap levegőt. Veppers társaságában mindig légszomjat érzett.

Már jó ideje nem próbálkozott szökéssel. Inkább kiélvezett minden pillanatot, ahogy azon a délutánon is: hallgatta a bogárciripelést, figyelte a felhőtlen, narancssárga eget, és önfeledten vetette bele magát a játékba.

Hason fekve evezett a vékony habfém lapon, amit sok évvel ezelőtt talált a dokk mögött, a fémhulladék között. Elöl orrot kalapált neki, hogy áramvonalasabb legyen, hátul pedig visszahajította, hogy a lábát megtámaszthassa benne. Veppers rombolói ormótlanok voltak és lassúak, az ő hajója viszont karcsú és fürge, úgyhogy a felnőttektől hallott szóval gyorsnaszádnak nevezte.

Éppen bújócskát játszottak. Lededje bevette magát a sűrű nádasba, és két sziget között megbújva némán figyelte, ahogy a többiek – ki csöndesen, ki hangosan fröcskölve – eleveztek mellette. Általában őt próbálták először megtalálni, és Hinót, akivel majdnem egyidősek voltak, és abban is hasonlítottak egymásra, hogy mindig ők nyertek a bújócskában. Lededje remek érzékkel választotta meg a búvóhelyeit, és büszke volt magára ezért. Amikor abba kellett hagyniuk a játékot, mert valaki szólongatni kezdte őket, vagy már sokadszorra hívták a csipogóikon, olyankor mindig azok nyertek, akiket még nem találtak meg. Lededje egyszer elaludt a melengető napfényben, és mire felébredt, a barátai már sehol nem voltak, otthagyták egyedül a labirintusban. Ez volt az egyik legviccesebb győzelme.

Ahogy a nádasban kuporgott, észrevette, hogy nem messze tőle, a sástövek között egy torpedó hever. Ilyesmit csak ritkán találtak, mert minden lövedékbe egy apró jeladót építettek, mint amilyen a karpereceikben is volt, hogy a csata végeztével össze lehessen gyűjteni a fel nem robbant tölteteket. Azt az egyet valahogy mégis itt felejtették. Rozsdás volt és piszkos, a hegye behorpadt – talán lepattant az egyik hajó páncélzatáról. Lededje két ujja közé csippentve óvatosan felemelte. Valami írás futott körbe rajta, amit nem tudott kibetűzni. Először arra gondolt, hogy visszateszi oda, ahol találta, vagy rádobja egy zsombékra, hátha felrobban, esetleg elsüllyeszti a tóban. Az is eszébe jutott, hogy kirakja az egyik ösvényre, hogy a karbantartók megtalálják. Végül úgy döntött, megtartja, és kis fészket csinált neki a habfém naszád orrában.

Miközben ezzel foglalatoskodott, meg-megcsobbant alatta a víz. A többiek felfigyeltek a neszekre, és ahogy észrevették a lányt a sűrűben, harsány csatakiáltással megindultak felé. Egy idősebb, nagyhangú fiú, Purdil volt hozzá a legközelebb; kézzel-lábbal hajtotta műanyag hajóját, arasznyi hullámot tolva maga előtt. Olyan lendülettel rontott a sásba, mint egy faltörő kos. Lededje hiába igyekezett visszatolatni a szűk ösvényen, amelyet befelé jövet vágott magának, úgy tűnt, Purdil mindjárt utoléri.

Purdil kötekedő, agresszív fiú volt. A csaták hevében köveket dobált sár helyett, és előszeretettel csúfolta a tetoválása miatt. Lededje csak abban reménykedhetett, hogy sikerül kievickélnie a csatornáig, és egy másik társa előbb kapja el – bárki más, csak ne Purdil!

Ráhasalt a naszádra, és kétségbeesetten evezni kezdett, két kézzel csapkodva a vizet és az iszapot. Valami elzúgott a füle mellett, és alig egyarasznyira a vízbe csapódott. A háta mögött felharsant Purdil gúnyos nevetése, és egyre közelebbről hallatszott a sás suhogása, ahogy a kampós hajóorr maga alá gyűrte a növényeket.

Valamilyen csoda folytán mégis sikerült kijutnia a nyílt csatornába, ahol majdnem összeütközött Hinóval, akit két másik gyerek üldözött. A fiú gyors elkerülő manőverbe fogott, de egy maroknyi sásgyökérrel összetapasztott sárgombóc fejbe találta. A meglepetéstől majdnem vízbe bukott, a deszkája keresztbeállt a csatornában, eltorlaszolva Lededje útját. Mivel a lány nem tudott kitérni előle, feltérdelt, és két kézzel igyekezett lassítani. A hajója orra felszaladt Hino deszkájára.

Erősen fohászkodott, hogy a torpedó ne robbanjon fel a koccanástól, de szerencsére semmi sem történt. Lededje fellélegzett.

Hino a sarat törölgette az arcáról, és a lány válla fölött gyilkos pillantást lövellt Purdilra. A következő pillanatban két dolog történt: Purdil hajója hátulról belecsapódott Lededje naszádjába, Hino pedig megmarkolta a sárkupacot, ami a torpedót rejtette, és villámgyors, határozott mozdulattal hozzávágta Purdilhoz.

Lededje-nek arra sem volt ideje, hogy levegőt vegyen. Épp emelte a kezét, és nyitotta a száját, hogy odakiáltson Hinónak: ne!…

A torpedó egyarasznyira húzott el a füle mellett.

A robbanás majdnem letaszította a hajóról, egy pillanatra teljesen megsüketült tőle.

Hino és az őt üldöző két gyerek halottsápadt lett, elkerekedett szemekkel meredtek a háta mögé. Élete végéig nem fogja elfelejteni a vonásaikra kiülő döbbenetet. Pupillájuk tágra nyílt, a vér kifutott az arcukból.

Lededje felkönyökölt és lassan hátranézett. Úgy tűnt, mintha a mozdulat egy örökkévalóságig tartana.

A nap ekkor bukott le a horizont mögé, utolsó sugarai arany színbe vonták a víz tükrét. A sás árnyéka megnyúlt és rávetült a közeli fövenyre.

A homokon vörös folt terjengett. Purdil a deszkáján ült, de a fél feje hiányzott, mintha kiharaptak volna belőle egy darabot. A következő pillanatban a teste előrebukott, és ráborult a deszkára. A keze nagyot csobbanva hanyatlott a vízbe.

Csak ekkor kezdtek sikítani.

*

– Szóval nem volt biztonsági mentése?

– Persze, hogy nem volt! Nálunk nincs ilyesmi. Nem vagyunk olyan technikai zsenik, mint ti.

Élete sokadik traumatikus epizódját mesélte el Faruknak, de az avatárt láthatólag hidegen hagyták a hallottak.

– Szóval – mondta Faruk – meghalt. Végleg.

– Igen. Végleg. Igazából.

– És mi történt azzal a másik fiúval? Hogy is hívták… Hino?

– Nem láttuk többé. A biztonságiak kihallgatták, aztán évekig járt valami lélek-masszőrhöz a poszttraumás stressz miatt.

– Miért, mit csináltak vele a biztonságiak?

– Mit csináltak volna? Hivatalból vizsgálatot indítottak, aztán lezárták az ügyet. Nem bántották a srácot, ha erre gondolsz. – Lededje hitetlenkedve csóválta a fejét. – Azért kellett lélekgyógyászhoz fordulnia, mert azt hitte, hogy egy kővel dobta fejen a társát, annak meg szétrobbant a feje.

– Áh. Értem.

– Kétlem. Az apja kertész volt a birtokon, és amúgy is csak év végéig maradt volna nálunk, szóval mire Hino eléggé rendbejött, hogy újra emberek közé mehessen, családostul átköltöztek a bolygó túlfelére, hogy az apja egy másik despotánál nyírja a gyepet.

– Hmm. – Faruk elgondolkodva meredt maga elé. – Nem tudtam, hogy ismeritek a habfémet.

Lededje lesújtó pillantást vetett az avatárra. – Köszönöm a kérdésedet – jegyezte meg csípősen –, igen, engem is megviselt a dolog. Másnap reggel elszöktem, és miután visszacipeltek a kastélyba, hetekig ki sem tudtam mászni az ágyból.

– Tényleg? Ezt sajnálattal hallom.

Lededje nagyot sóhajtott, és lemondóan legyintett.

Az Erkölcsi hulla nemrégen lépett a helynökség légterébe, és a szülőbolygójához közeledve Lededje-t nosztalgikus hangulat fogta el.

– Ne haragudj – mondta békítőleg Faruk. – Egy kicsit tapintatlan voltam. Biztosan nehezen tudtad feldolgozni a történteket, ahogy annak a másik két gyereknek is borzasztó lehetett, a szüleitekről nem is beszélve. Megbüntettek, amiért elszöktél?

– De meg ám! Meg amiatt is, hogy a tilalom ellenére a labirintusban játszottunk, és mert magammal vittem a torpedót ahelyett, hogy átadtam volna egy felnőttnek. Tripla büntetést kaptam. – Egy darabig hallgatott. – Képzelheted, mit szólt Veppers, amikor egy fárasztó tárgyalássorozat után arra ért haza, hogy a vagyont érő házi kedvence megszökött, és tucatnyi rendőr szaglászik a drágalátos hadihajó-arénájában.

– Nos… – kezdte Faruk, aztán hirtelen elhallgatott, és homlokát ráncolva maga elé meredt.

– Mi az?

A pilótafülkében nem volt sok hely, így a lábukat a szemközti navigátorüléseken pihentették. Az avatár most levette a lábát az ülésről, és a képernyőre mutatott, amelyen egy távoli csillagmező ragyogott. – Ez furcsa – mormolta, mintha magában beszélne. – Te is látod?

Lededje hiába meresztgette a szemét. – Mit kellene látnom?

– Hmm. – A csillagok hirtelen közelebb úsztak, a színük megváltozott. Az oldalmonitorok megteltek mindenféle függvényekkel, számsorokkal és diagramokkal. – Nem tetszik ez nekem – mormolta az avatár.

A képernyő közepén furcsa, szemcsés köd rajzolódott ki, ami mintha halványan vibrált volna.

– Mi az? – kérdezte Lededje.

– Valaki követ minket.

A lány ijedten összerezzent. – Lőnek ránk?

– Naná! – mondta Faruk, majd felnevetett. – Nem, dehogy, csak vicceltem.

Lededje eltűnődött, vajon melyik lehet az avatár igazi énje: az érzelmi debil technokrata géptolmács, vagy a fekete humorú, tenyérbemászó tapló.

– Akkor az ott nem egy rakéta?

– Nem. Az ott egy űrhajó. – Faruk kényelmesen visszatette a lábát az ülésre, és a tarkója mögött összefonta az ujjait.

– Eddig azt hittem…

– Gyorsabb vagyok, mint a legtöbb hajó, igen. Csakhogy az utóbbi napokban egyfolytában lassítottam és a mezőimet is újrarendeztem.

– Miért?

– Kellett egy álca, nehogy kellemetlen meglepetés érjen. És lám, milyen jól tettem! – bökött a szürke foltra. – A jó hazugság néha életeket ment, nem igaz?

– Ebben egyetértünk.

– A barátaink szerencsére nem tudják, kit követnek.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne.

– Miért, mit gondolnak, ki vagy?

– Egy kőkori csatahajó, úgynevezett sebes offenzívaegység. Burkolat, navigáció, meghajtás; ezzel a mezőkonfigurációval úgy nézek ki, mint egy elavult, de némileg átalakított Kínvallató osztályú SOE. – Elégedetten csettintett. – A kis barátunk még arra sem veszi a fáradságot, hogy álcázza magát, mert ha valóban SOE lennék, nem venném észre.

– És ő kicsoda? Mármint aki követ minket.

– Őszintén? Fogalmam sincs. Én sem látok belőle sokkal többet, mint te. Szerencse, hogy egyáltalán észrevettem. Amiből az következik, hogy egy fejlettebb civilizációhoz tartozhat, talán egy nyolcas szintűhöz, vagy egy kreatívabb heteshez.

– Akkor nem sichulti hajó, ugye?

– Nem. Flekke, nauptri sáfár vagy jhlupiai. Esetleg gesepti-fardeshil, ha a tudósaik még mindig ugyanolyan szorgosan másolják az űrtechnológia legújabb vívmányait.

– De miért követnek minket?

– Jó kérdés. Biztosan arra kíváncsiak, mit keres egy kultúrabeli hadihajó ebben a zónában. Vagy hogy vannak-e utasai és kik azok? – vigyorgott a lányra.

Lededje felvonta a szemöldökét. – És tudod már, mit fogsz válaszolni nekik, ha efféle kínos kérdéseket tesznek föl?

– Óh, több tucat eredeti, már-már irodalmi értékű fedősztori van a tarsolyomban – legyintett az avatár. – De miután hírhedten kiszámíthatatlan, antiszociális csodabogárnak számítok még a Viszoly osztályú futárhajók között is, nem vagyok köteles senkinek az ostoba kérdéseire válaszolni. Ha viszont bejön az antik SOE-álca, akkor azt fogom mondani, hogy mindig is érdekelt a Tsungar-gyűrű, és hogy van egy ismerősöm a Paroxia-küldöttségnél, akivel feltétlenül beszélnem kell. Bár a legújabb fejlemények tükrében talán még fedősztorira sem lesz szükség. A Paroxia ugyanis néhány órával ezelőtt SOS-jeleket küldött szét egy váratlan és súlyosnak ítélt hegemónrajzás miatt, és ilyenkor a környék összes kultúrabeli hajója észvesztve odarohan, hogy segítsen a tűzoltásban.

– Hegemónrajzás? Az meg micsoda?

– Egy invazív, kontrollált hegemónraj váratlan reaktiválódása. – Lededje értetlen pillantását látva hozzáfűzte: – A hegemónok elszabadult nanorobotok, akik hangyák módjára mindent ellepnek és felzabálnak a környezetükben. Szóval ezek a nanorobotok megszállták a gyűrűt, és… Hallottál már egyáltalán a Tsungar-gyűrűről?

– Hát persze. Van ott egy csomó régi űrhajó, amit nem szabad használni.

– Egy csomó régi gyár van ott, amit nem szabad használni – javította ki Faruk, majd hozzátette: – És még néhány ínyencség. Egyszer régen a nanorobotok megszállták a gyűrűt, és az egyik mentőangyalosztagunk önként felajánlotta, hogy kifüstöli őket. Persze nem siették el a dolgot, mert annyira élvezték, hogy generációkon át pepecselhetnek a terepmunkával meg a tudományos publikációkkal. Csakhogy most a fejükre borult a szaros vödör, úgyhogy néhány nap alatt lesznek kénytelenek elvégezni, amit sok száz év alatt elmulasztottak. – Faruk merengve nézett maga elé. Úgy tűnt, a hajó elméje is elmerült a saját komplex, emberi lények számára felfoghatatlan világában. – Nevetséges – dünnyögte.

– Szóval odamész, hogy segíts nekik? – kérdezte a lány.

– Eszem ágában sincs! Ez legyen a rovarirtók baja. Ők vállalták el a feladatot, nekik kell megoldani. Ettől függetlenül kénytelen leszek úgy tenni, mintha segíteni akarnék, különben gyanút fog a nyomunkban koslató kolléga. Át akartam ugyan haladni a Tsungar-rendszeren, de nem terveztem, hogy megállok. Bosszantó – sóhajtott, hosszú ujjaival az irányítókonzolon dobolva. – De nem csak ez a furcsa. A napokban redukciós szignált fogtam, jó egymillió kilométerre a Semsarin-ködbeli találkahelytől, ahová el akartak téged csalni.

Lededje elnevette magát. – Úgy beszélsz, mint egy kamaszfiú – jegyezte meg.

– Tessék?

– Azt hiszed, hogy a lányoknak annál nedvesebb lesz a bugyija, minél több érthetetlen szakkifejezést használsz.

– A redukciós szignálra gondolsz?

– Például.

Faruk sértődötten felhúzta az orrát. – Ez csak egy szakkifejezés, ahogy találóan megjegyezted – dünnyögte, aztán mégiscsak belefogott a magyarázatba: – Amikor egy hajó valamilyen navigációs vagy műszaki hiba miatt nem tud rákapcsolódni az energiarácsra, akkor előfordulhat, hogy az összes rendszere egyszerre besül, ő pedig magatehetetlenül sodródik tovább. Rosszabb esetben fel is robbanhat. Ezt megelőzendő sok hajó egyszerűen elporlasztja a hajóművét, ezzel tompítva a lökést. Ez az irányított robbanás, ami mozgásképtelenné teszi a hajót, az energiarácson meglehetősen nagy távolságról érzékelhető, vagyis olyan, mint egy vészjelzés. Békeidőben kimondott szégyen, ha valaki ilyesmire kényszerül, háborúban pedig felér egy halálos ítélettel. – Faruk elhallgatott, mintha a saját szavain töprengene.

– És – kérdezte Lededje óvatosan – mi az az energiarács?

– Jaj, ne már! Nektek semmit se tanítottak az iskolában?

*

Valaki a nevén szólította. Minden olyan ködös volt és homályos. A hang újra szólította.

Legalábbis egy szót ismételgetett. Lehet, hogy az mégsem az ő neve?

Akkor is biztosan jelent valamit. De mit? Talán az agya csapja be, és ezek nem is hangok, hanem… Micsodák? Minden olyan furcsa és érthetetlen.

Yime.

Ez a szó valami fontosat jelenthet, gondolta, de nem tudott semmiféle jelentést társítani hozzá. Olyan, mintha egy név lenne. Igen, csakis egy név lehet, valószínűleg az övé.

Yime?

Megpróbálta kinyitni a szemét, de a szemhéja mintha össze lett volna ragasztva.

Yime? Hallasz engem?

Erősen kell összpontosítania, és menni fog. Na tessék, már megint a hang; valaki újra és újra a nevén szólítja.

– Yime? – Furcsa, bántó hang volt, torz és mesterkélt. Mint egy törpe sipítása, aki nagyot szippantott egy héliumos lufiból.

– Yime? Válaszolj, kérlek! – szólongatta a hang. Alig hallotta a vízesés morajától, vagy… bármitől, ami úgy hangzott, mint egy vízesés. Talán a szél susog a fák között.

– Yime?

Ilyen hangja van egy felhúzós babának.

Erejét megfeszítve koncentrált, és sikerült félig kinyitnia az egyik szemét. Nem tévedett: valóban egy játékbaba nézett le rá a magasból. Ezek szerint a földön fekszik, gondolta. Vagy a padlón.

Miközben szólongatta, a baba előrehajolt. Hogyhogy nem dől el? – tűnődött. Talán mágneses cipő van a talpán, vagy gumitappancs? Egyszer volt egy játéka, ami fel tudott mászni a falra. A baba bőre sárgásbarna volt, a haja koromfekete és göndör fürtös, a feje aránytalanul nagy a végtagjaihoz képest. Amennyire meg tudta állapítani, valamilyen sötét színű ruhácskát viselt és egy idétlen, fodros mellényt.

– Yime, látsz engem? Hallod, amit mondok?

Most már biztos: a baba beszél hozzá, mert mozog a szája.

Mintha valami belement volna a szemébe, de nem tudta megdörzsölni, mert a keze nem engedelmeskedett az akaratának. A másik kezével is próbálkozott; hiába. A karjai nehezek és zsibbadtak voltak. Vajon ez mit jelent? Az egész teste súlyos, mintha ólomból lenne. Újabb rejtély, gondolta. Kezdte unni a rejtélyeket. Ásítani akart, mire tompa fájdalom hasított az állkapcsába.

Amikor mindkét szemét ki tudta nyitni, már két babát látott maga előtt. Tökéletesen egyformák voltak, és őt nézték.

– Yime, magadhoz tértél! – örvendeztek.

– …ol …gyok… – akarta kérdezni, de a nyelve megmakacsolta magát. Próbált nagy levegőt venni, de nem ment. Hatalmas súly nehezedett a mellkasára, mintha beszorult volna valahová.

– Ne ájulj el, Yime! – sipította a baba.

– …gyekszem – nyögte, és bólintani akart, de az sem ment.

Amint a látása kitisztult, rájött, hogy mégiscsak egyetlen baba áll előtte, de gyanúsan ferdén, és túl közel a plafonhoz, alig egyarasznyira. A szűk teret sárgásan derengő bőre világította meg.

Hová a fenébe került?

Megpróbált kutakodni hiányos emlékeiben. Vajon hol járt legutoljára?

Egy szimulációban, valami eligazításon. Csillagok és naprendszerek keringtek körülötte… nem, utazott valahová… aztán szakadt az eső, és egy óriási fekete hajó tornyosult fölé…

– Yime! – sipította a hang. Ni, ez még mindig itt van? Egyre jobban fölé hajol, mintha rá akarna dőlni.

– M… az?

– Figyelj rám, hallod? Tarts ki, maradj velem!

Yime legszívesebben felnevetett volna. Jó vicc! Ugyan hová az ördögbe mehetne? Hiszen be van szorulva.

A baba felegyenesedett és arrébb döcögött rövid, tömpe lábain. Fecskendőt tartott a kezében, amely végéből hosszú zsinór futott ki a semmibe.

Kifejezetten gyanús ez a plafon…

A baba olyan közel hajolt hozzá, hogy már nem tudta követni a tekintetével. Érezte, ahogy tömzsi műanyag karja hozzáér.

– …icsinász? – krákogta. Valami fémes és hideg ért a nyakához. Szerette volna megmozdítani a fejét, de csak pislogni tudott meg nyelni. A végtagjait egyáltalán nem érezte, a húgyhólyagját viszont igen. Remek, gondolta.

Hirtelen megértette, miért ferde a mennyezet, és miért olyan szűk a hely. Ráeszmélt, hogy a hajón van, a zsilipben. Átteleportált, aztán gyorsítani kezdtek… ami azért elég fura, mert ha egy hajó gyorsít, az utasok általában nem szokták észrevenni… Hatalmas lökések rázták a hajótestet. A padló felgyűrődött a falra, ő meg beszorult két burkolati panel közé.

– Tessék? – sipította a baba, átmászva a fején, hogy másik oldalán matathasson.

– …icsinász? – ismételte.

– Rákötlek egy mobil infúziós tartályra. Nem tudtam idehozni, ezért előbb szereznem kellett egy megfelelő hosszúságú vezetéket.

– Bsz…rultam?

– Be bizony – bólogatott a baba, és tovább szorgoskodott körülötte. – Sajnos, Yime, beszorultál. – Azzal jól meghúzta a zsinórt, s mintha ezzel egy időben egy tű fúródott volna a nyakába. Felkészült a fájdalomra (hiszen beletelik néhány másodpercbe, amíg az érzéstelenítő bekerül a véráramba), de semmit nem érzett, valószínűleg azért, mert a szervezete eleve tele volt drogokkal.

Csakis ez lehet a magyarázat. A hajót rommá lőtték, ő beszorult két fali panel közé, és most mozdulni sem tud. Örülhet, hogy túlélte. A csontjai biztosan ripityára törtek.

Meglepődött, hogy a körülményekhez képest milyen higgadtan latolgatja az esélyeit, mintha nem is az életéről lenne szó.

– Mi …rtént?

– Hogy mi történt? – ismételte a baba. Fölegyenesedett, és néhány lépéssel arrébb totyogott, hogy Yime jobban láthassa. – Valaki megtámadott minket. Először azt hittem, hogy a Bulbitán tette, de a vén flúgosnak aligha lehetnek ilyen fegyverei. Éppen most hagytuk el a rendszert. Ki kellett szöknöm a hiperűrbe, máskülönben fasírtot csináltak volna belőlünk. Visszalőttem, de fogalmam sincs, eltaláltam-e valakit. Csúnya történet. Darabokra szedtem magam, hogy el tudjunk menekülni. Egyesével ledobáltam a hajtóműblokkokat, közben elvesztettem a 4D-vezérlést és jól összeborzoltam az energiarácsot. Most sodródunk, mint egy darab kő. De legalább nem szakadtunk át a túloldalra; az valószínűleg a végünket jelentette volna.

– Bzt…san – motyogta Yime.

– Ne légy ilyen pesszimista! Nem tagadom, mindketten elég rossz bőrben vagyunk, de élünk, és ez a fontos. Nincs más dolgunk, mint kivárni, amíg megjön a segítség.

– A seisé? …ilye seisé?

– Az erőfeszítéseimnek és a drogmirigyeidnek hála stabilizáltuk az állapotodat. Nemsokára elindíthatjuk a gyógyulási folyamatot. Én közben leráztam az üldözőinket, és a karbantartó egységeim teljes gőzzel dolgoznak. Külön szerencse, hogy le tudtam adni a segélyhívó jelet, mielőtt szétlőtték a kommunikációs modulomat. Szerintem a fél galaxis hallotta a szignált, akkorát szólt. Napok kérdése, és itt a felmentőcsapat.

Yime-től csak egy fájdalmas grimaszra futotta. – Mér pon bba? – kérdezte végül.

– A drónok többsége megsérült, a többi meg túl nagy ahhoz, hogy be tudjon jönni ide. Ezt az emléket régóta őrizgetem; egyszer gyerekek utaztak velem, az egyikük hagyta el. Nem hasznosítottam újra, hanem megtartottam magamnak, nem is tudom, miért… Talán kezdek szentimentális lenni. Mindegy, ez a baba itt marad, illetve én itt maradok veled, ha beszélgetni akarsz. Bár ha rám hallgatsz, inkább alszol egyet. Az infúzió hamarosan hatni fog. Meg aztán sokáig eltartathat, míg ki tudlak hámozni innen.

– Nká asszom – felelte Yime.

Hirtelen eszébe jutott valami életbevágóan fontos dolog, amit az előbb nem mondott el. De mielőtt szólhatott volna, mély, öntudatlan álomba zuhant.

*

– Még mindig gyorsít? – ráncolta a homlokát Faruk. – Nem hiszem el!

– Biztosan nem rakéta? – nyugtalankodott Lededje. Feszült figyelemmel bámulta a képernyőt, de a ködpamacs ugyanolyan semmitmondóan gomolygott, mint azelőtt.

– Nem úgy viselkedik, mint egy egyszer használatos hordozó, vagyis a szó hagyományos értelmében nem rakéta. De nagyon gyorsan közeledik. Nem értem, mit akar.

– És ha utolér, mit csinálunk?

Faruk vállat vont. – Egyelőre úgy teszünk, mintha nem vettük volna észre. Egy Kínvallató osztályú SOE még nem érzékelné ebből a távolságból. Az is lehet, hogy nincsenek ellenséges szándékai. Ha mégis, akkor… nos, meglátjuk.

– És az mikor derül ki?

– Ha tartjuk a jelenlegi tempót, akkor bő két óra múlva. Vagyis pontosan akkor, amikor a Tsungar-gyűrűhöz érünk. Érdekes egybeesés. – A hangja mormolássá halkult. Lededje türelmesen várt. – Valószínűleg arra számít, hogy meg fogok állni a rendszerben, ami végül is logikusnak tűnik. Megvárja, hogy teljesen lelassítsak, aztán váratlanul felbukkan mellettem. – A körmével elgondolkodva kocogtatta a metszőfogát. – Ha paranoid lennék, azt mondanám, támadni akar. Arra a dokkolás a legalkalmasabb pillanat. Hacsak közben nem lassít le ő is, vagy kanyarodik el valamerre. Ejnye – csóválta a fejét kaján mosollyal. – Szerinted mit csináljunk, Lededje?

– Mi a legokosabb, amit tehetünk? – kérdezett vissza a lány.

– A legokosabb – visszhangozta az avatár, futó pillantást vetve a képernyőre. – Tekintve, hogy a döntéseink helyességét csak utólag tudjuk megítélni… Á, mindegy! A helyzet csúnyán elfajulhat, Lededje. Még az is előfordulhat – tette hozzá izgatottan –, hogy valódi tűzharcba keveredek egy másik hajóval, érted? Egy másik rombolóval!

– A kultúrabeli hajók mind ilyen infantilisak?

– Csak azt akarom mondani, hogy egy magadfajta bioentitásnak nem célszerű ott tartózkodni, ahol plazmasugarak röpködnek és kőkemény technológiai hadviselés folyik. Egyelőre biztonságban vagy, de a helyzet egyik percről a másikra megváltozhat. Lehetséges, hogy a következő pillanatban egy mentőkabinban találod magad, úton a legközelebbi lakott bolygó felé, vagy egy szál zseléruhában sodródsz odakint a világűrben… Látod, ha lenne idegmídered, elmenthetnénk a státuszodat, és majdnem olyan biztonságban lennél, mint én. Volt már rajtad valaha zseléruha?

– Nem.

– Tényleg? Sebaj. Itt az alkalom. Tessék.

Lededje mellett egy ezüstszínű tojás materializálódott a levegőben, és egy áttetsző, összehajtogatott fóliadarabhoz hasonlító tárgyat pottyantott a földre. Az anyaga hártyavékony volt, mintha lenyúzott bőr lett volna. – Ez nejlonzacskó, nem űrruha – fakadt ki a lány, és bizalmatlanul méregette a kupacot. A sichulti űrruhák sokkal vastagabbak és komplikáltabbak voltak, de legfőképp bizalomgerjesztőbbek.

– Ürítsd ki a hólyagodat, mielőtt felveszed – tanácsolta az avatár, és a fürdőszoba felé intett. – Aztán vetkőzz le, és bújj bele. A ruha elintézi a többit.

Lededje felemelte a földről a zseléruhát. Meglepően nehéznek tűnt. Ahogy közelebbről megszemlélte, jól elkülönülő, hártyavékony rétegeket vélt felfedezni benne, amelyek szélei halvány, foszforeszkáló vonalként rajzolódtak ki. A hajlatoknál vastagabbnak tűntek és opálosan csillogtak. – Biztosan naiv a kérdés, de… nem vehetnék fel valami masszívabb holmit?

– Ez a létező legmasszívabb űrruha – jelentette ki magabiztosan az avatár. – Ha a vastagsága miatt aggódsz, megnyugtathatlak: máris készül a külső páncélozott réteg, amit majd rávehetsz. Most pedig légy jó kislány, és intézd el a folyó ügyeidet. Igyekezz, kérlek!

Lededje durcásan felszegte a fejét, de az avatár már nem figyelt rá: elmélyülten bámulta a képernyőt. Így aztán hátat fordított neki, és dühös trappolással bevonult a mellékhelyiségbe.

– Neked nincsenek folyó ügyeid? – kiabált ki odabentről. – Vagy ennyire nem vagy ember?

– Nem – kiabált vissza Faruk derűsen. – Ennyire nem. Persze tudok üríteni, ha muszáj, a társasági eseményeken általában elvárják, hogy egyen-igyon az ember. Lényegében ugyanúgy jön ki belőlem az étel, ahogy bement, csak összerágom, ennyi az egész. Ha elég sokáig tartogatom a gyomromban, akkor a levegővel bejutott mikroorganizmusok elkezdik lebontani, ilyenkor szolid, de meggyőző fingásokat és böfögéseket is tudok produkálni. Egyszer megmutatom, ha érdekel. Különben tudtad, hogy vannak olyanok, akik kimondottan azt szeretik enni, ami az avatárokból kijön? Fura, nem? Az emberek már csak ilyenek.

– Kellett nekem feladni a labdát – sóhajtott Lededje, és vetkőzni kezdett. – Hiba volt, belátom.

Az avatár azonban meghallotta a megjegyzést. – Tudtam, hogy meg fogod bánni – felelte vidáman.

A lány vetett egy pillantást a tükörre. Nem győzött betelni a tetoválásaival. A többhetes út nagy részét azzal töltötte, hogy kitapasztalja az irányítópanel működését, és megtanulja, hogyan kell a vonalakat vastagítani és vékonyítani, a színüket változtatni, tükörszerűen csillogóvá tenni, sűríteni és ritkítani, kiegyenesíteni, görbíteni, cikcakká és spirállá formálni, és különböző geometrikus alakzatokra cserélni.

– Mi lesz a terminállal? – kiabált az avatárnak.

– Ugyanúgy fog működni, ne izgulj.

Lededje vállat vont.

Kiterítette a zseléruhát a földre. A hártyaszerű rétegek úgy fonódtak egymásba, mintha hosszú, átlátszó izomkötegek lennének. A vastagabb, tejszerűen homályos részek nyilvánvalóan a konstrukció hátát akarták jelezni. Vagy éppen hogy az elejét?

Egy darabig nézegette a ruhát, de miután nem látott semmiféle lyukat, ahová bebújhatott volna, jobb híján ráállt a lábrészére.

Már éppen reklamálni akart, hogy nem történik semmi, amikor a kocsonyás anyag hullámozni kezdett, körbeölelte a lábfejét, felkúszott a lábszárára, majd végigfolyt a combján, a felsőtestén, végül le a karjain. A nyakán széles, laza redőt formázott. Sokkal gyorsabban beburkolta, mint a tetoválásai, de ugyanolyan súlytalannak tűnt, és a hőmérséklete is kellemesen testmeleg volt.

– A nyakamnál megállt – tudósított. – Ez normális?

– Ez az alapállapot – kiabálta vissza Faruk. – A fejedre csak akkor mászik rá, ha veszélybe kerülsz, vagy ha utasítod.

– Hogy lehet utasítani?

– Elég, ha annyit mondasz: „Sisak, fel!” De egy rémült sikoly is megteszi.

– Ez az izé intelligens? – kérdezte Lededje, és némi viszolygással bámult a bőrét fedő, áttetsző bevonatra.

– Butább, mint egy késrakéta – hangzott a válasz. – De megérti, amit mondasz neki, és válaszolni is tud. Arra tervezték, hogy megóvja a tulajdonosát minden potenciális veszélytől, akkor is, ha alszik.

A lány felszisszent és lábujjhegyre emelkedett. – Áú! – sikkantotta. – Bebújt az összes testnyílásomba. Mondd csak, ez is a normális?

– Aha. De mindent beállíthatsz, ahogy neked kényelmes. Elég, ha szóban adsz neki utasítást, de használhatod a vezérlőt is az alkarodon, vagy az ujjbegygombokat a kesztyűdön. Lényegében ugyanúgy működik, mint a tetoválásaid. Változtathatod a színét, sőt, álcázhatod is magad vele. A megfelelő helyeken be is mattíthatod, ha szégyellős vagy.

Lededje ismét szemügyre vette magát a tükörben. Egészen úgy nézett ki, mintha meztelen lenne, a zseléréteg még csak nem is csillogott. A tetoválásai tisztán kivehetők voltak, s testének csak a sziluettjén látszott egy kis fénytörési anomália; mintha halvány, ezüstös vonallal rajzolták volna körbe.

– Szóval azt mondod, hogy ez a micsoda beszél?

– Ühüm.

– Nem akarsz minket bemutatni egymásnak? Úgy illik, nem?

– Üdvözöllek – szólalt meg egy testetlen hang közvetlenül a füle mellett. Lededje ijedtében majdnem ugrott egyet.

– Látod, milyen jól nevelt? – kérdezte Faruk. – Alig várta, hogy megszólítsd.

– Ö…örvendek – felelte Lededje jó hangosan.

– Lededje Y’breq, ha nem tévedek?

– Igen. Nagyon örülök.

– Megengeded, hogy audiokatétert vezessek a füledbe? Úgy egyszerűbben kommunikálhatunk.

– Ez feltétlenül szükséges?

– Nem, de erősen javasolt. A gallérba épített kommunikátor segítségével hagyományos módon is beszélgethetünk, de egyszerűbb és biztonságosabb lenne hang nélkül.

– Értem. Hát jó, legyen. – Várt, de egy darabig megint nem történt semmi, aztán valami finoman megcsiklandozta a fülét. – Kész? – kérdezte.

– Kész. – Most sokkal tisztábban hallotta a hangot. – Tesztelés: bal, jobb. Jól hallasz?

– Remekül.

Egy darabig csend volt.

– Nem, én semmit se hallottam – kiabálta Faruk.

Lededje nagy levegőt vett. – Szeretnék sisakot – mondta a zseléruhának.

Alighogy kimondta, csuklyaszerű lebeny kerekedett ki a gallérból, és halk szisszenéssel a fejére zárult.

Lededje a zselén át kiválóan látott, sőt legnagyobb meglepetésére pislogni is tudott. A kezét óvatosan a szeméhez emelte, és egy finom kidudorodást tapintott. Próbaképp kinyújtotta a nyelvét, akkor a szája előtt púposodott ki a zselé. Akárhogy igyekezett, nem tudta elérni a nyelve hegyével. Az orra alatt is volt két apró lencse. – És a levegő? – kérdezte. – Tartályból jön?

– Tartály, az kéne még csak! – vihogott az avatár.

– A környező levegőt szűröm és forgatom vissza – felelte a csodahacuka. – De tárolok egy kevés sűrített levegőt is vész esetére. Ha úgy adódna, szén-dioxidból is tudok oxigént előállítani a reaktorom segítségével.

– A reaktorod segítségével? – ismételte Lededje riadtan.

– Kémiai mikroreaktor.

– Ja, vagy úgy.

– Olyanja is van, amire te gondoltál: egy igazi reaktor – kiabálta Faruk csipkelődve. Hallatszott rajta, hogy élvezi a helyzetet.

– Valóban, egy anyag-antianyag konverter – duruzsolta a ruha.

– Elég, sisakot le – adta ki az utasítást Lededje. A maszk engedelmesen visszahúzódott és beolvadt a gallérba. – Tudnál teljesen fekete lenni?

A tükörképe azonnal mattfeketére változott.

– És úgy, hogy lássam a tetoválásvezérlőt? – A bal csuklóján azonnal megjelent egy folt, amely alól kilátszott az apró terminál; a zseléanyag kissé el is vékonyodott fölötte, hogy könnyebb legyen kezelni. Lededje próbaképp átállította a vonalak vastagságát, de a hatás csak az arcán jelentkezett. Még egy utolsó pillantást vetett a tükörképére, azzal elégedetten kimasírozott a fürdőszobából.

– Tessék, átöltöztem, ahogyan kérted – mondta. – Mi a… – torpant meg az ajtóban.

A Faruk melletti pilótaülésen egy páncélos lovag terpeszkedett. Acélvértje ezüstösen fénylett, a fejfedője egy régimódi búvársisakhoz hasonlított.

– Íme, a védőruhád. Csinos darab, nem?

A képernyőt változatlanul a gomolygó köd képe töltötte be.

– Nem igazán. És most? Mi a következő lépés?

– Én megyek a dolgomra, te pedig felveszed ezt a páncélt.

Lededje rémülten pislogott.

– Nem valószínű, hogy szükséged lesz rá. De jobb félni, mint megijedni.

A páncélruha lazán felemelkedett a székből, odalebegett Lededje elé, és pontosan középen kettényílt, mint egy duplaszárnyú ajtó.

Belülről úgy festett, mint egy fémszarkofág. Lededje nagyot nyelt, és segélykérően Farukra sandított, de ő éppen a monitorral volt elfoglalva. – Igen?

– Ugye… – kezdte, megköszörülve a torkát. – Nem fogsz bántani? Megígérted.

Az avatár csodálkozva pillantott fel rá. – Dehogy foglak bántani. Miért tenném?

A lány bólintott, aztán óvatosan bedugta a kezeit és lábait a szarkofágba. Az halkan szisszent egyet, és rásimult a zseléruhára. Lededje arra számított, hogy nehéz lesz, de egyáltalán nem érezte a súlyát. A sisakrész nyitva maradt.

– Járj könnyedén, mintha lenge nyári ruha lenne rajtad – tanácsolta Faruk, hátra se nézve.

Lededje tett néhány bizonytalan lépést. Várakozásával ellentétben nem esett hasra, a páncél engedelmesen vele együtt mozdult. Óvatosan visszaereszkedett a pilótaülésbe.

– Most úgy nézek ki, mint egy kommandós droid – dünnyögte.

– Pedig nem vagy az. Én vagyok a kommandós droid.

– Jó, legyen. Szóval, mit csinálunk?

– Megszondázzuk a barátunkat a radarral, és megtudjuk, kiféle, miféle.

– Az nem lesz gyanús?

– Nem. Az öreg hajók, különösen a hadihajók igencsak gyanakvó természetűek. Olyankor is, ha semmi okuk nincs rá. – Majd kis szünet után hozzátette: – Legfőképp olyankor.

– És igazuk van? Úgy értem, gyakran kémkednek utánuk?

– Dehogy! Szinte soha.

– Hm. És mondd csak, mindegyikőtök ilyen paranoid?

– A veteránok nagyrészt igen. Különben már hullák lennének. Meg aztán – tette hozzá – nálunk szériatartozék az üldözési mánia. Néha velem is előfordul, hogy menet közben csinálok egy hátraarcot, és letapogatom a környéket. Nem szeretném, ha valaki orvul a hátam mögé settenkedne. Persze egy ilyen manővernek is megvan a maga veszélye. Olyan, mintha az ember hátrafelé futna. – A monitorra bökött. – Nem lennék a barátunk helyében! Azt hiszi, hogy egy gyanútlan, mezei hajót követ, aztán hirtelen velem találja szembe magát.

A gomolygó köd kezdett alakot ölteni. Úgy nézett ki, mint egy nyolcágú, fekete hópehely.

Faruk szemöldöke a magasba szaladt.

– Most mi történik? – kérdezte Lededje idegesen, amikor a csönd kezdett túl hosszúra nyúlni.

– Fenébe! – motyogta az avatár. – Gyorsít. Utol akar érni minket.

– És te mit lépsz?

Faruk hangosan fújt egyet. – Legszívesebben elhúznám a csíkot, hogy leessen az álla. Vagy ami még jobb, szembefordulnék vele, és rávillognék a szenzormezőmmel. De egyelőre inkább inkognitóban maradok, és hagyom, hogy továbbra is Kínvallató osztályú SOE-nak higgyen. Negyven perc múlva úgyis utolér, és akkor kiderül, mi a pálya. Ne izgulj, még mindig nem látok gondot. Nemsokára kihámozhatod magad abból a göncből.

– Elvagyok benne. Tulajdonképpen egész kényelmes.

– Igen? Ezt örömmel hallom. Én viszont a biztonság kedvéért harckészültségbe állok.

– Mindenki a fedélzetre, riadó?

– Valahogy úgy.

– Tudok segíteni valamiben?

Az avatár felnevetett. – Az emberek elképesztően sokoldalúak, rengeteg mindenre képesek, de idestova több mint kilencezer éve nem játszanak komoly szerepet a fegyveres konfliktusokban. Legfeljebb csodálják a műsort. Esetleg kicsit kiszínezik.

– Ezt hogy érted?

– Hát, az atomjaikkal színesre festik a robbanásokat.

HUSZONKETTŐ

– A segítség már úton van.

– Tényleg? Ez gyorsan ment. Ki az?

– Egy Kínvallató osztályú SOE.

– Micsoda, egy hadihajó? Itt?

– Egy öreg csotrogány. Néhány órán belül befut.

– Nem gondoltam, hogy ilyen hamar jön valaki.

– A hadihajók már csak ilyenek; csavarognak a galaxisban, látszólag céltalanul. Aztán ha valahol történik valami, rögtön rohannak rendet csinálni.

– Hát, most az egyszer jó helyre ette őket a fene. Vagyis ezt a SOE-t.

– Mi az, nem bírod a feszültséget?

– Hogy én? Ne viccelj! Jobban bírom, mint te.

– Egy kicsit több tiszteletet, kolléga, ha kérhetnélek.

– Ha így folytatjuk, holnapra mélyen tisztelt kollégának fogod szólíttatni magad.

– Ne csókoljalak meg elöl-hátul?

– Hm, ezzel az elöl-hátul dologgal egészen felizgattál. Egyéb hírek? – kérdezte Auppi Unstril vigyorogva, és kifejezetten sajnálta, hogy beszélgetőtársa nem láthatja az arcát.

– Felettébb segítőkész gesepti-fardeshil kollégáink arról panaszkodnak, hogy nem tudják kordában tartani a rajzást – felelte Lanyares Tersetier. – Ha egy gócot kiiktatnak, a szomszédban tör ki a járvány. Elkezdték fabrikáról fabrikára átfésülni a területet, hogy így előzzék meg a hegemónincidenseket.

– Keményen dolgoznak, azt meg kell hagyni. Hálásak lehetünk érte.

– Szerencse, hogy ilyen sok hajójuk volt a közelben.

– Hát igen. Bár elképzelni sem tudom, minek hozták ide őket. Talán sejtettek valamit?

– Nem csíped a kis kék fickókat, mi?

– Hát…

– Nem bízol bennük?

– Miért, te bízol bennük? A szemük sem áll jól.

– Pedig felnéznek ránk. Mindenféle értelemben.

– Na persze. Túl kacifántosan beszélnek.

– Már az is baj?

– Igen. Ha valaki túl mézes-mázos, abban nem szabad megbízni.

– Ne légy ilyen rosszindulatú!

– Nemcsak rosszindulatú vagyok, üldözési mániám is van.

– Inkább az RK-nál volna a helyed, nem gondolod?

– Bah! Apropó, mi hír a Hilozoistáról?

Legutóbbi információik szerint a futárhajó visszavonult a gyűrű túloldalára, miután az állomást megtámadták a hegemónok. Nem is csoda, hogy kereket oldott: a dögök minden eddiginél erősebb harci gépeket építettek, a gyilkos masinák ezrével másztak elő a gyárakból, mint a kikelő lárvák. A Hilozoista csúnyán megsérült az összecsapásban, és azóta is a sebeit nyalogatja.

– Eltart egy darabig, amíg megreparálja magát. A következő napokban biztosan nem számíthatunk rá.

– Remek.

A kékek szerint valami sötét összeesküvés állhat a dolog hátterében. Tény, hogy a hegemónok a gyűrű több pontján bukkantak fel egyszerre, mintha valaki a távolból irányítaná őket. A gesepti-fardeshilek égre-földre esküdöztek, hogy akárki is az, ők nyakon csípik a bűnöst. Hajóikkal megszállták a gyűrűt, nehogy a fertőzés továbbterjedjen, de a közelharcot a kultúrabeli szakértőkre bízták, akiknek e téren kétségkívül sokkal több tapasztalatuk volt. Persze ha a helyzet úgy hozza, ők is beszálltak a rovarirtásba, és mindenben igyekeznek civilizációs példaképeik kedvében járni.

– És te? – kérdezte a nő. – Hogy vagy mostanában?

– Hiányzol. Hál’ istennek rengeteg a munka, így nem unatkozom.

– Mostanában egyikünk sem unatkozik. Na, tessék, mennem kell. Az L-zónában aktív rajt észleltek. Megyek, kifüstölöm őket.

– Jó füstölgést, vigyázz magadra!

– Te is.

– Hát, jobban esett volna, ha azt mondod: „te is hiányzol” – jegyezte meg a férfi kissé sértődötten.

– Hogy? Ja, persze. De egy érzelmi tuskó vagyok! Hiányzol. Szeretlek.

– Én is téged. Hát akkor… csatára fel!

– Várj csak! Mi a neve annak a Kínvallató osztályú SOE-nak?

– Nem árulta el. Flúgos egy figura. Lefogadom, hogy egy idiri veterán, aki még másfél évezred után is a harctéri traumáin rágódik.

– Francba. Nincs elég bajunk, még egy légnyomásos idiótát is pesztrálnunk kell? A végén még kitalálja, hogy nem nekünk jött segíteni, és beáll a hegemónok közé…

– Nézzenek oda! Nemcsak üldözési mániás vagy, hanem javíthatatlan pesszimista is. Remélem, a kettőnk jövőjét azért ennél rózsásabban látod.

– Még szép! A legközelebbi találkozásunkkor tettekkel is fogom bizonyítani. Addig is, légy jó!

– Te is. Adás vége.

Auppi Unstril kikapcsolta a kommunikátort.

Drogmirigyei újabb adag pörgetőt löktek a vérébe. Ahogy az anyag átjárta a testét, a nő sóhajtva megborzongott. A 3D-kijelzőn vibráló számsorok és ábrák egyszerre mintha kontrasztosabbá, plasztikusabbá váltak volna, az érzékei kiélesedtek. Frissnek és tettre késznek érezte magát.

– Durván belőtted magad – jegyezte meg a hajó. – Már megint.

– Ja – bólogatott a nő. – Tudod, milyen jó? Áh, dehogy tudod.

– Aggódom miattad.

– Amikor én aggódom majd temiattad, na, akkor parázz! – vágta rá Auppi, de persze nem gondolta komolyan, csak a drog beszélt belőle. Semmi baja sem volt a hajóval. A hajónak volt baja ővele. Nem is csoda, gondolta vigyorogva.

A Kis pusztító nem számított rendes hajónak. Neve sem volt, csak szériaszáma. Eredetileg karbantartó és kontaktegységnek készült, de erős páncélzattal és komoly fegyverzettel látták el, emellett kényelmesen elfért benne egy ember. Auppi több társa is ugyanilyen átalakított-feltuningolt lélekvesztőben szelte az űrt, hogy segítsenek irtani a hegemónokat. Nehogy már csak a gépek vegyék ki a részüket a mókából!

Mindenre lőttek, ami mozgott, nem kíméltek egyetlen fertőzésgyanús objektumot sem. Írmagjuk sem maradhat! Auppi tudta, hogy a rajzás nem játék. Napok óta egy szemhunyásnyit sem aludt. Lassan kezdte elfelejteni, hogy emberből van, és egyre inkább gépnek érezte magát. Tulajdonképpen nem bánta, sőt; minél jobban eldurvult a helyzet, ő annál inkább élvezte.

A szimulátorban sokkal izgalmasabb küldetéseket lehetett játszani, de a világ minden kincséért ki nem hagyta volna ezt a kalandot, mert a harc itt igazi volt. Tényleg bele lehetett halni.

Például ha belefutna a gyűrű egy sűrűbb, kavicsokból és sziklanagyságú kődarabokból álló felhőjébe, azonnal vége volna. De az igazi veszélyt a hegemón gépek jelentették. A kis mocskok mintha tanultak volna a kudarcaikból. Eddig nem jelentettek kihívást egy jól felszerelt mobil egységnek, de ha ilyen ütemben fejlődnek… Auppi megrázta a fejét. Nem, őt nem győzik le! Nem végzi kis vörös maszatként a gázbolygó egén.

Ő, Lanyares és a többiek egyetértettek abban, hogy egy játék akkor igazán izgalmas, ha az ember a saját bőrét viszi a vásárra. Ilyenkor az ember jobban fél a bevetés előtt, de büszkébb is magára, ha sikerül legyőznie az ellenfelét, vagy egyszerűen csak túlélni a csatát. Úgy érezheti, hogy ezúttal tényleg letett valamit az asztalra, és bizonyított saját maga és a világ előtt.

Amikor a rajzás első jeleit észlelték, a paroxista küldöttség mind a hatvan tagja hajóba akart pattanni, hogy részt vehessen a hajszában. Végül sorsolással döntötték el, hogy a huszonnégy rendelkezésükre álló mobil egységgel melyikük indulhat vadászni, és kinek kell a bázisról figyelnie a mókát. Eddig mindössze két hajó sérült meg, de azokat is vissza tudták hozni. Azóta meg is javították őket. Pilótát még nem vesztettek.

Az eligazításon áttanulmányozták a korábbi rajzásokról készült archív felvételeket, és lefuttattak néhány szimulációt. Kifejezetten jó esélyeik voltak – négy az egyhez, öt az egyhez –, ezért azt hitték, hogy könnyű dolguk lesz, és néhány óra leforgása alatt rendet tesznek a gyűrűben.

De nem így történt. Az első incidenst nem is akarták jelenteni, operatív szempontból annyira simán ment. (Afféle tudományos kísérletnek tekintették, és már alig várták, hogy darabokra szedhessék és elemezhessék a hegemónok legújabb altípusait.) Másnap rájöttek, hogy a helyzet komoly, de meggyőzték a feletteseiket, hogy egyedül is elbírnak a hegemónokkal, nincs szükségük külső segítségre. A közelben amúgy sem voltak mozgósítható hajók, és ők úgy kalkuláltak, hogy régen végeznek a rajokkal, mire befut a felmentő sereg.

A másnapi jelentésükben az állt, hogy abszolút urai a helyzetnek, és csak egy napra van szükségük, esetleg kettőre. Maximum egy hétre. Már jócskán benne jártak a második hétben, de a nyavalyás dögök csak nem akartak elfogyni, sőt, egyre újabbak és újabbak bújtak elő a fabrikákból. A fertőzés futótűzként terjedt, s bár a gépek fegyverzete továbbra is meglehetősen primitív volt, a csapat tagjai kezdtek nyugtalankodni.

A szimulációk egyre borúsabb képet festettek, a pilóták túlélési esélye drasztikusan csökkent. A hajók is egyre több találatot kaptak. Egy idő után a program már súlyos veszteségekkel, sőt halálos áldozatokkal is kalkulált, és ez a prognózis mindannyiukat megdöbbentette. Szembesülniük kellett vele, hogy hacsak nem szériahibás hegemón gépek potyognak le a gyártószalagokról, a következő bevetésről talán már nem mindegyikük tér vissza.

Auppi mély levegőt vett. Engem ugyan nem szednek le, mondogatta magának. Ha kell, mind meghalnak, de ő lesz az utolsó, aki alól kilövik a hajóját! Az agyát elöntötte az adrenalin, a szíve hevesen vert. Lanyares nevetése csendült a fülébe: látod, kedves, ez történik, ha túladagolod a pörgetőt, az agresszort, meg a nagy bammot.

Pedig ő tudatmódosítók nélkül is fel tudta magát pörgetni. Hiába próbálja az emberiség felülírni, megszelídíteni zsigeri vágyát a pusztításra és dicsőségre – ad abszurdum a halálra –, az mindig ott lappang a mélyben, az empátia és jólneveltség hártyavékony rétegei alatt, gondolta.

Páncélozott űrruhájában szinte teljesen kitöltötte az apró pilótafülkét, amelyet jó négy-öt méter vastag, műszerekkel és fegyverekkel teletömött fémburok vett körül. Tekintélyes fegyverarzenál állt a rendelkezésére: egy lézerágyú, tucatnyi sorozatvető, fél tucat tűlézer, repeszbomba-kilövők, nanoágyúk – utóbbiból szinte teljesen kifogyott a muníció, úgyhogy a bázison majd fel kell töltenie – és egy rakat kis-és középhatótávolságú rakéta. Utóbbiakkal a hajó szerint túl szűkmarkúan bánt, Auppi viszont úgy gondolta, hogy az ember spóroljon azzal, amiből kevés van, és csak olyasmit osztogasson bőkezűen, amiből sosem fog kifogyni: tanácsot és parancsot.

Szinte szégyellte, hogy indulás előtt elmentette a státuszát. A közvélekedés szerint egy igazi harcosnak nincs lenyomata: ha meghalt, meghalt. Egy igazi harcos nem fél az elmúlástól; az élete pókerjátszma, és igyekszik a legtöbbet kihozni a lapokból, amiket a sors osztott neki.

A nagy büdös fenét! Bizonyos értelemben a régi korok hőseinek is volt biztonsági mentésük, mert úgy hitték, haláluk után a mennyei dicsőség csarnokába kerülnek. Ami persze marhaság, de nem ez a lényeg. Biztosan ők is elbizonytalanodtak néha, de folytatták a harcot, mert hittek a túlvilági jutalomban; ez az igazi bátorság! (Vagy az igazi naivitás, esetleg az igazi nárcizmus – kinek-kinek ízlése szerint.) Vajon mit mondtak volna, ha valaki felajánlja nekik, hogy elmenti az emlékeiket? Biztos, hogy két kézzel kaptak volna a lehetőség után. Ráadásul ők embertársaikat mészárolták százszámra, nem holmi gépeket, amelyek épp csak annyira intelligensek, hogy bosszantók legyenek. Ilyen szempontból a hegemónok trancsírozása és egy szimpla videojáték között nincsen semmi különbség.

Akárhogy is, lementette a lélekstátuszát. Négyóránként pihenőt tartott, akárcsak a többiek, szusszant egyet, és közben rögzítette az előző mentése óta történt változásokat. Az adatok először a Razhir felhőburka fölött keringő miniorbitálra kerültek, majd onnan a legközelebbi paroxista hajóra, amely más elmékhez továbbította a galaxis túlfelére, vagy még annál is messzebbre.

Amikor végzett, leellenőrizte a fegyvereit. Ideje szétcsapni a hegemónok között!

Ránagyított a hetes zónára. Az egyik gyár zsilipjéből fekete felhő szivárgott, mintha óriás pöfeteggomba durrant volna ki. Nem is rossz hasonlat, gondolta Auppi.

– Célpont bemérve. – Tekintetével végigpásztázta a környéket, aztán hátradőlt, és várta, hogy elárassza az információ. (Élénken élt még az emlékezetében, mit érzett első alkalommal, amikor ezt a technikát tanították neki; majdnem elhányta magát. Az emberi agy nehezen viseli, ha egyszerre több ezer adatot kell feldolgoznia. Azt hitte, sosem fogja megszokni, aztán valahogy mégiscsak sikerült.) – A kis mocskoktól eltekintve tiszta a terep. Te is úgy látod?

– Igen – felelte a hajó. A hajtómű felbőgött és az egységet a füstölgő gyáregység felé lőtte.

– Hányan vannak?

– Jelen pillanatban huszonhatezer objektumot észlelek, de a számuk folyamatosan nő. Másodpercenként négyszázan áramlanak ki a zsilipből. Mire odaérünk, körülbelül százezren lesznek, és becsléseim szerint még egyszer ennyi várható.

– Hol vannak ilyenkor az átkozott gesepti-fardeshilek meg a mérnökhajóik?

– Ki tudja? Beküldöm a pontos koordinátákat a bázisra. Ha készen vagyunk, kipucolhatják a fészket.

– Hagyd a koordinátákat, a formaságokra ráérünk később is. Előbb intézzük el a nyavalyásokat!

A hatékonyabb gyorsulás érdekében a hajó nem árnyékolta le a pilótafülkét, így Auppi mélyen belesüppedt az ülésébe. Nagy ívben kikerültek egy porfelhőt, és elsüvítettek néhány tetszhalott, sötét fabrika mellett. Vajon mekkora területet fertőztek meg a hegemónok, és meddig tudják még kordában tartani őket?

Visszavonulhatnának a bázisra, és a gépekre bízhatnák az egészet. Negyvennyolc önvezérlő drónjuk volt, beleértve a mikrohajókat is, amelyek folyamatosan a gyűrűben járőröztek. Ha ők kiszállnának, a gépek egyedül is folytathatnák a munkát.

Talán még hatékonyabbak is lennének; szabadabban manőverezhetnének és kisebb károkat szenvednének. Bár az MI-k általában kihasználták az emberi társagy előnyeit – a gyors helyzetfelismerést, a célorientációt és az intuitív megérzéseket –, vagyis a bedrótozott pilóta hasznos munkát is végzett, a harcot végső soron a gépek vívták meg. Az emberek némi túlzással csak azért voltak ott, nehogy a Kultúrát az a vád érje, hogy náluk mindent a mesterséges intelligenciák csinálnak.

Auppit az egész nem különösebben érdekelte. Nem törődött vele, hogy a hajó örül-e neki vagy koloncnak tartja, ahogy az sem izgatta, mit hoz a holnap. Feszült izgalommal várta a csatát, még soha életében nem érezte magát ennyire tettrekésznek. Talán egyszer majd elmesélheti az ükunokáinak, hogyan harcolt egy szál magában, összedrótozva egy apró mobil egység MI-jével a Tsungar-gyűrűt elárasztó gonosz sáskahad ellen… Ha megéri.

De az még arrébb van. Most épp teljes sebességgel robog az ellenség felé, akár egy igazi hős.

Egy pillanatra eszébe jutott a névtelen SOE, és azt kívánta, bárcsak ne jönne.

*

Naplemente után kapták el. Prin nem lepődött meg, tudta, hogy csak idő kérdése, hogy megtalálják. Pedig Filhyn tanácsnok és a támogatói – meglepően sokan segédkeztek a bújtatásában – mindent megtettek, hogy senki se találhasson rá. A meghallgatás után sietve távoztak a méhkasként zsongó, felbolydult teremből, és kocsiba ültek. Az elmúlt hetekben folyamatosan mozgásban volt, sosem éjszakázott kétszer ugyanazon a helyen.

Olykor magas toronyházak legfelső emeletén húzta meg magát, de lakott forgalmas országutak mellé épült, olcsó motelekben, és csöndes, part menti lagúnákban horgonyzó hajókon is. Most épp egy romos nyaralóban töltötte az éjszakát, fent a hegyekben, egy régi, elhagyott üdülőtelepen, amit akkor építettek, amikor még nem ismerték a légkondicionálót. A csapat egy rozoga erdei vasúton közelítette meg a helyszínt, és amint megérkeztek, rögtön felállították az őrséget. Az utóbbi hetekben a testőrei egy percre sem hagyták magára.

A nyaraló egy hegygerincen állt, a lábánál buja zöld erdő hullámzott. Szép időben egészen a távoli síkságig el lehetett látni, ahol halványan kirajzolódtak egy nagyváros piramisainak körvonalai. De most szürke volt az ég, párás és ködös, a házikó fölött nehéz felhőfoszlányok sodródtak, olykor teljesen beburkolva a szirtet, mint egy piszkos gézfátyol.

Eredetileg azt tervezték, hogy korán reggel indulnak tovább, de egy földcsuszamlás elzárta a telepre vezető egyetlen ösvényt. Nem tehettek mást, várniuk kellett másnapig.

Prin akaratán kívül igazi híresség lett. Bármerre járt, felismerték, és odajöttek hozzá; sokan gratuláltak neki a bátorságáért és felajánlották a segítségüket, de olyanok is akadtak, akik szidalmazták, becsmérelték, néhányan meg akarták verni. Egyszer alig tudott elmenekülni a feldühödött tömeg elől. Sosem gondolta volna, hogy a beszédével ilyen óriási érzelmi vihart kavar.

Prin egyetemi tanár volt, tudós és kutató. Életét a jogelmélet és joggyakorlat közötti különbségek tanulmányozásának szentelte. Rengeteg cikket és tanulmánykötetet publikált a témában, és mindig felemelte a szavát, ha igazságtalanságot tapasztalt. Részt vett több diáktüntetésen, szerkesztett rendszerellenes kiadványokat, és ahogy múltak az évek, egyre jobban foglalkoztatta a pokol témája. A virtuális túlvilág létét a pavuliaiak többsége tagadta, de lelkük mélyén egyetértettek az elvvel, hogy a bűnösöket meg kell büntetni. Persze senki sem tartotta magát bűnösnek. Pokolra mindig csak mások juthattak.

Chay és ő sejtették, mi vár rájuk odaát, hiszen több tucat beszámoló keringett a nem hivatalos csatornákon, mégis belevágtak a bizarr kalandba, hogy azután első kézből származó információkkal állhassanak a nyilvánosság elé. Nem tartották magukat hősnek, még sosem vettek részt hasonló akcióban, s tulajdonképpen mindketten alkalmatlanok voltak a feladatra. Nagyrészt ezért is esett rájuk a többiek választása; úgy okoskodtak, hogy azért fognak nekik hinni, mert minden szempontból kívülállók. Nem érdekelte őket a hírnév, nem voltak ambícióik, és semmiféle erkölcsi vagy anyagi hasznot nem reméltek a vállalkozástól.

A felkészülés hónapokig tartott, ezalatt áttanulmányoztak minden fellelhető anyagot a témában. Társaik pszichológiai edzésprogramot dolgoztak ki a számukra, hogy hozzászoktassák őket a lelki teherhez. Mindeközben úgy hozta az élet, hogy egymásba szerettek, ami kissé komplikálta a helyzetet, de végül úgy határoztak, hogy a szoros testi-lelki viszony nem jelent veszélyt a küldetés sikerére, sőt, épp ellenkezőleg; még jobb csapatot alkotnak, és a legnagyobb megpróbáltatások közepette is biztosan kitartanak majd egymás mellett.

Visszagondolva az igyekezetükre, az éjszakába nyúló, izgatott beszélgetéseikre, Prin egyszerre volt dühös, csalódott, meghatott és szomorú. Hogyan is tudtak volna felkészülni a rájuk váró borzalmakra? Hiába csinálták végig az elektrosokk-terápiát, hiába üvöltött az arcukba hosszú órákon át válogatott sértéseket egyik ex-kommandós csapattársuk, mindez csak arra volt elég, hogy a megérkezésük pillanatában ne kapjanak azonnal szívrohamot. Ami pedig azután következett…

A pokol kénköves bugyra elnyelte, ledarálta és megemésztette őket, mégis sikerült együtt maradniuk, és bizonyos értelemben végrehajtották a küldetésüket. Chay beleőrült, de ő épségben kijutott, és a nyilvánosság elé tárta a tapasztalatait, tudóshoz illően; higgadtan, józanul, meggyőzően, ahogy elvárták tőle. Ahogy elvárta magától.

Ugyanakkor cserbenhagyta Chayt. Mindent megtett, hogy mindkettőjüket megmentse, de végül ő lépett át elsőnek a kapun, örök kárhozatra ítélve a párját. Nem volt értelme áltatnia magát, tulajdonképpen kezdettől tudta, hogy így lesz.

Nem múlt el nap, hogy föl ne tette volna magának a kérdést: ha máshogy alakulnak a dolgok, ha Chay nem veszti el a józan eszét, akkor is ugyanígy döntött volna?

Valószínűleg nem.

Akkor lovagias módon magára vállalta volna a büntetést. Ha úgy látja, Chay képes visszatérni a valóságba, és józanul tanúskodni az ügyükben, gondolkodás nélkül átengedte volna neki az elsőbbséget.

Chay egy darabig küzdött az őrület ellen. Azért hajtogatta makacsul, mint egy mantrát, hogy a valóság nem létezik, hogy megkímélje magát a folytonos csalódástól. Kár, hogy végül elhitte a hazugságot, amit saját maga védelmében talált ki.

Ha kijutott volna, vajon most is tagadná a pokol létezését?

Nem számít. Már nincs értelme ezen filozofálni.

Igyekezett nem gondolni rá, mi történhetett Chayjel, amióta otthagyta, de rémálmaiban gyakran látta szenvedni. Eközben a pokolpárti frakció, élén Errun tanácsnokkal mindent elkövetett, hogy besározza a nevét, és a vallomását hazugságnak, rosszindulatú spekulációnak tüntesse fel. A médiában megszólaltatták első barátnőjét, aki elpanaszolta, hogy Prin annak idején minden különösebb ok nélkül szakított vele, és kiderítették azt is, hogy egy alkalommal részegen fellökött valakit az egyetemi bárban. Filhyn tanácsnok – aki az elmúlt hónapokban csodálójából barátja lett – győzelemként értékelte, hogy csak ilyen apró-cseprő vétségeket tudtak előbányászni a múltjából.

Filhyn csak ritkán látogatta meg, mert nem akarta a nyakára hozni a firkászokat. Legtöbbször telefonon beszélgettek, vagy üzenetet váltottak egymással. Prin sokszor látta a tanácsnokot a hírekben és aktuálpolitikai vitaműsorokban, amint szenvedélyesen ostorozza a virtuális poklokat. Nagyon megkedvelte a nőstényt. Ha másképp alakultak volna a dolgok, és ha nem munkált volna benne Chay miatt a bűntudat, kapcsolatuk egyszerű barátságnál talán tovább is fejlődhetett volna.

Minden jel arra utalt, hogy a pavuliai pokol egy távoli szerveren fut, a renitens peremvidéki bolygók egyikén, de konkrét bizonyítékkal senki sem tudta alátámasztani ezt a feltételezést.

Prin éjszakánként felnézett a csillagos égre, és azt kérdezte magától, vajon hol lehet most Chay.

Nappal mindenki ugyanarról faggatta újra meg újra: nem kínozza-e a lelkiismerete, amiért cserbenhagyta a szerelmét? Megbánta-e a tettét? Vajon ő is ugyanezt tette volna a helyében? Csak a megfogalmazás változott, a lényeg nem, és ő minden alkalommal igyekezett nyíltan és őszintén válaszolni.

Persze Chayt is fel akarták használni ellene – azt a Chayt, aki magához tért a hajón, és aki sosem járt a pokolban. Rá akarták venni, hogy törjön pálcát volt párja fölött, de ő nem állt kötélnek. Úgy nyilatkozott, hogy bármennyire fájt is neki a szakítás, belátja, hogy Prin nem tehetett mást, és ha lehetőséget kapna rá, újra belevágna, vele együtt.

Nem azt mondta, amit a média – és a többség – hallani akart, így egy idő után leszálltak róla.

Ezután a pokolpárti propagandagépezet Print vette célba. Kétértelmű nyilatkozataikban meglebegtették, hogy elengednék Chayt, ha hajlandó lenne visszavonni a vallomását, és végleg eltűnne a közéletből. Prin Filhynen és Kemrachton keresztül elutasította az ajánlatot, de amikor nagy ritkán telefoninterjút adott, a riporterek újra meg újra előhozakodtak a témával, s arról faggatták, nem gondolta-e meg magát.

Alig egy héttel a Galaktikus Tanács meghallgatása előtt végül rátaláltak.

*

Félálomban forgolódott, és érezte, hogy valami nincs rendjén. Mintha keskeny sziklapárkányon feküdt volna, egy mély szakadék fölött.

A szíve hangosan kalapált, a szája kiszáradt. Nem mert megmozdulni.

– Prin, fiam, jól van?

Errun tanácsnok ült vele szemben, a pokolpártiak szószólója.

Naná, hogy ő, nincsenek véletlenek.

Körbenézett. Egy barátságos, de kissé túlzsúfolt szobát látott maga körül, régimódi bútorokkal berendezve. A tanácsnok dolgozószobája lehetett. Sosem járt még ott, de ha el kellene képzelnie, nagyjából ilyennek gondolná.

Errun dolgozószobája. Hmm… Ezek szerint mégsincs ébren. Ez a szoba csak az ő fejében létezik. Akkor vette csak észre, hogy egy fotelben ül. Vajon hogy csinálták? Hogyan férkőztek az agyába?

– Hogy csinálják? – tette fel hangosan a kérdést.

Errun megrázta a fejét. – Sajnálom, fiam, a technikai részleteket nem ismerem.

– Nem vagyok a fia.

A tanácsnok sóhajtott. – Rendben van, Prin. Beszélnünk kell.

Prin felpattant a fotelből és a szoba ajtajához csörtetett. Természetesen zárva volt. Az ablakok helyén tükrök lógtak. Az öreg hím némán figyelte, ahogy ide-oda rohangál. Prin odalépett az asztalához. – Mi lenne, ha felkapnám ezt a lámpát, és beverném vele a maga fejét?

– Üljön le – javasolta Errun higgadtan. – Beszélgessünk.

Prin mindkét tapogatójával megragadta a súlyos antik lámpát és a magasba emelte. A tanácsnok riadtan pislogott.

A következő pillanatban ismét a fotelben találta magát, az íróasztallal szemközt. Az asztalon ott állt a lámpa. Errun türelmesen mosolygott.

– Ez történne, Prin – mondta.

– Mondja el gyorsan, mit akar. Essünk túl rajta!

Az öreg hím szomorúan csóválta a fejét.

– Tudom, min ment keresztül, Prin, és biztosíthatom róla, hogy mi mindannyian…

Prin csak fél füllel figyelt. Ha fogva tartják, és a dühét sem töltheti ki, legalább alszik egyet. Ugyan mivel kényszeríthetnék, hogy végighallgassa a kiselőadást? Az unalmas tanszéki értekezletek túlélésére kifejlesztett technikát használta: nagyjából követni tudta, miről van szó, de a részleteket egyszerűen elengedte a füle mellett.

Diákkorában azt hitte, hogy csak azok tudnak szelektíven figyelni, akik már mindent tudnak, amit a tanáraik a fejükbe akarnak verni. Később, a végtelennek tűnő bizottsági üléseken bóbiskolva rájött, hogy a munkahelyi kommunikáció nyolcvan százaléka abból áll, hogy a kollégák hatalmi csatározásokat vívnak egymással, dicsekszenek vélt vagy valós eredményeikkel, mószerolják a többieket, illetve megpróbálnak (visszamenőleg, de sokszor előre is) kibújni a felelősség alól. A trükk abban állt, hogy tudni kellett bármikor újra bekapcsolódni a beszélgetésbe, mintha a figyelme egy pillanatra sem lankadt volna. Ehhez némi színészi kvalitás is kellett.

Errun tanácsnok hosszan beszélt, komótosan, kedélyeskedve, mintha egy baráti borozgatáson vennének részt. Valami régi, gyerekkori emlékét elevenítette fel, amikor rájött, hogy a hazugság az élet természetes velejárója. Kellenek az illúziók, a képzelt világok, amelyekkel az ostoba tömegeket kordában lehet tartani, magyarázta. Lassan, döcögősen haladt az előre sejthető végkifejlet felé. Prin kissé összecsapottnak értékelte az előadását, lelkes, de minden újdonságot és egyéni gondolatot nélkülöző monológnak. Ha a diákja lett volna, közepesnél jobbat nem adott volna neki.

Amikor a tanácsnok befejezte a mondókáját, pár percig csendben ült, mintha az elhangzottakon rágódna. Unott, kifejezéstelen arccal nézett vissza az öregre. – Értem. Nos, gondolom, ajánlatot kíván tenni. Nem térhetnénk rögtön a részletekre?

Errunt szemmel láthatóan bosszantotta a pimaszság, de erőt vett magán. – Chay még él! – jelentette ki patetikusan. – Az operátorok nem tudták megtörni. De keményen próbálkoznak, és fogytán a türelmük. Ahogy az enyém is. A lényeg az, hogy még mindig megmentheti.

– Értem – bólintott Prin. – Folytassa.

– Akarja látni?

– Mit?

– Őt, Prin! Akarja tudni, mi történt vele, miután maga elhagyta?

Prin arca megrándult, mintha pofon ütötték volna. – Inkább nem, köszönöm.

– Nem olyan borzalmas, mint gondolja. Az idő nagy részét nem is a pokolban töltötte.

– Nem? Hát hol?

– Egy különleges helyen. Azért küldték oda, hogy meggyógyuljon.

– Hogy meggyógyuljon? – visszhangozta Prin. – Mert az őrültek nem szenvednek eléggé?

– Valahogy úgy. Nemrégiben visszakerült, de kesztyűs kézzel bánnak vele. Hadd mutassam meg!

– Nem hiszem, hogy…

Hiába tiltakozott, végig kellett néznie, mi történt Chayjel. Mintha beleszíjazták volna a székbe és kipeckelték volna a szemét.

Látta, ahogy megérkezik a sziklakolostorba, valami isten háta mögötti, eldugott helyre, ahol az apácák kódexmásolással töltötték a napjaikat. Kezdetben lázadni próbált, de aztán lassan belenyugodott a sorsába, alkalmazkodott a közösség szokásaihoz. A következő évek szorgalmas munkával teltek. Jött a tűzvész, és naplót kezdett írni, közben lassan, de biztosan haladt fölfelé a ranglétrán, míg végül őt választották meg vezetőnek. Együtt énekelt és imádkozott a többiekkel, örömmel vett részt a szertartásokon. Egyszer megdorgált egy novíciát, ahogy annak idején őt is megdorgálták.

Prin nem akarta tovább nézni; nyilvánvaló volt, mi lesz a történet vége.

Legnagyobb meglepetésére Chay a halálos ágyán tanúbizonyságát adta, hogy a hosszú évek alatt semmit sem változott. A békés, eseménytelen élet nem feledtette el vele azt, hogy honnan jött. Prin megkönnyezte a jelenetet. Büszke volt Chayre.

Aztán végignézte, hogyan lesz belőle halálhozó angyal a pokolban. Naponta egyetlen kárhozottnak kegyelmezhetett, és minden gyilkossággal saját magát is megölte egy kicsit. A szerencsétlenek messiásként tekintettek rá, valóságos kultuszt teremtettek az alakja köré. A reményvesztettekben újra feltámadt a remény, mindenki azért imádkozott, hogy ő legyen az aznapi halállottó szerencsés nyertese. Chay látszólag beletörődött a sorsába.

Ügyes, gondolta Prin elismerően. A pokol urai egy őrülttel fegyelmezik a többi őrültet, hogy aztán még kegyetlenebbül meggyötörhessék őket.

– Nem szeretném minősíteni az operátorok lelkivilágát – jegyezte meg hűvösen –, már ha egyetlen képkocka is igaz az egészből. Hallhatnám az ajánlatát?

A vén hím arcán harag suhant át. – Ha elmegy a meghallgatásra, azzal mindannyiunknak rosszat tesz. Miből gondolja, hogy okosabb a fajtársainál, és joga van romba dönteni mások hitvilágát? Arra kérjük, hogy ne tegyen vallomást a Tanács előtt. Cserébe elengedjük Chayt.

– Elengedik? Hogyan?

– Visszahozzuk a valóságba.

– Ebben a valóságban már él egy Chay, Hiforn lánya.

– Tudom – bólintott Errun. – Ahogy azzal is tisztában vagyok, hogy a két személyiséget valószínűleg már nem lehet károsodás nélkül egyesíteni. De miért ne élhetne tovább valamelyik mennyországban? Több száz üzemel belőlük, mindenki könnyedén megtalálhatja a kedvére valót. De van egy másik lehetőség is; adhatunk neki új testet. Akár ugyanolyat, mint a régi. Visszakaphatja az igazi Chayt, ahogyan maga ismerte.

– Azt hittem, a klónozás nálunk tilos – jegyezte meg Prin fanyarul. – Tiltják a törvényeink.

– A törvényeket meg lehet változtatni – mosolygott Errun. – Ez a politikusok dolga. Nem lesz jogi akadálya, hogy a kedvese újjászülessen, ezt megígérhetem.

Prin úgy tett, mintha komolyan elgondolkodna az ajánlaton. – Bárhová is kerül, a pokolból kitörlik, ugye? – Volt némi lelkifurdalása, amiért becsapja az öreget, de nem hagytak neki más választást. Az sem volt szép dolog, hogy betörtek a tudatába.

– Természetesen – sietett megnyugtatni Errun. – Minden adatát töröljük.

– És nekem mindössze annyi a dolgom, hogy visszavonom a meghallgatási kérelmet.

– Igen. – A tanácsnok biztatóan mosolygott. – Később majd – tette hozzá, tapogatóival hadonászva – az összes eddigi nyilatkozatát vissza kell vonnia, illetve bizonyos állításait. De egyelőre ez nem lényeges.

– És ha nem teszem? Mi lenne a büntetésem?

A tanácsnok fájdalmasat sóhajtott. – Fiam… illetve Prin. Maga okos és ambiciózus fiatalember. Komoly karriert futhat be az egyetemen, főleg ha a felettesei érdekeltek az előmenetelében. De ha tovább makacskodik… Ugyanazok az erők, amik a magasba emelik, a mélybe is taszíthatják. – Védekező mozdulattal maga elé kapta a tapogatóit, mintha egy ki nem mondott vádat akarna elhárítani. – Ne gondolja, hogy tönkre akarjuk tenni. Ha valakit támogatunk, az hálás nekünk, de ha megkeserítjük az életét, ő is megkeseríti a miénket. Nem kell mindjárt összeesküvés-elméleteket gyártani. Egyszerűen így működik az élet, és kész.

Prin végignézett az intarziás asztallapon és a puha, vastag szőnyegen. Azon tűnődött, vajon mennyire élethű a virtuális környezet. Ha nagyítóval megvizsgálná a bútorokat, vajon ki tudná venni a fa erezetét, vagy csak elnagyolt pixeleket látna?

– Errun tanácsnok – szólalt meg végül –, őszinte leszek: időt szerettem volna kérni. Mondjuk két-három napot, hogy mérlegeljem az ajánlatát…

Errun a fejét rázta. – Attól tartok, most kell döntenie – kezdte, de Prin a szavába vágott.

– …de meggondoltam magam. Nem ringatom magukat hamis illúziókba. A válaszom: nem. Nem paktálok le magukkal. Ha törik, ha szakad, elmegyek arra a meghallgatásra, és elismétlem a Tanács előtt, amit már a gyűlésen is elmondtam.

– De Prin, gondoljon Chayre! Ha nemet mond, semmit sem tehetek érte. Eddig féken tudtam tartani a fiúkat, de ezek után… Rettenetes dolgokat fognak művelni vele. Hiszen látta, mire képesek. A nőstények még kevesebb megértésre számíthatnak, magának magyarázzam? Az isten szerelmére, térjen észhez! Minden követ megmozgattam, hogy könyörületesebben bánjanak a kedvesével, de…

– Hallgasson, korrupt vén patás! – dörrent rá Prin. – Maga is közéjük tartozik! Ne tegyen úgy, mintha semmi köze nem lenne ahhoz, ami odaát folyik!

– Prin, én sosem jártam a pokolban, és biztosíthatom, hogy az ottani eseményekre nincs ráhatásom.

– Meglehet, de ugyanazon az oldalon állnak. És egész biztos vagyok benne, hogy van ráhatása, máskülönben nem egyezkedhetne velem. De ne térjünk el a tárgytól. Nemet mondtam az ajánlatukra. Most pedig volna szíves kimászni a fejemből, hogy tovább alhassak? Hosszú napom volt.

Errun nem adta fel ilyen könnyen. – Van fogalma róla, mit fognak művelni a szeretőjével? Miféle barbár, lelketlen szörny maga, hogy ilyen sorsra kárhoztatja azt a szerencsétlen nőstényt?

– Lejáratja magát, tanácsnok. Azzal zsarol, hogy megkínoztatja a páromat a túlvilági csatlósaival, akiktől olyan nagy igyekezettel próbálja elhatárolni magát… És még engem vádol azzal, hogy lelketlen vagyok? Remélem, tudja, milyen mélységesen szánalmas és visszataszító, amit csinál.

– Szívtelen szörnyeteg! Hogy teheti ezt? Hát nem szégyelli magát?

– Akkor lennék szívtelen, ha teljesíteném a kérését, mert cserbenhagynám azt a több millió szerencsétlent, akiket maguk örök kárhozatra ítéltek! Igenis fel fogom emelni a szavam, és minden erőmmel azon leszek, hogy véget vessek a szenvedéseiknek. Addig nem nyugszom, amíg a pokol létezik. Dugja fel magának az ajánlatát bármelyik tetszőleges testnyílásába!

– Maga önhitt, ostoba fajankó! – kiabálta a tanácsnok. Ha pár évvel fiatalabb lett volna, valószínűleg nekiesik Prinnek. – Hogy jön ahhoz, hogy kioktasson? Nem mondhatja meg nekem, mi a helyes, és mi nem! Mégis kinek képzeli magát?

– Én csak azt szeretném, ha mindenki…

– A pokol nélkül kitörne az anarchia, elszabadulna a káosz! Még mindig nem érti? Mindannyian bűnösök vagyunk, a lelkünk születésünktől fogva romlott!

– Egy könnyekre és szenvedésre alapozó rendszer nem lehet…

– A magukfajta, elefántcsonttoronyban élő entellektüeleknek fogalmuk sincs a valóságról! Azt hiszik, hogy az élet csupa gyönyör, és hogy mindenki olyan illemtudó, értelmes, művelt, jóindulatú és naiv, mint maguk. Elképzelésük sincs, mi történne, ha nem riogatnánk az embereket a kárhozat rémével! Megszűnnének a morális gátak, elszabadulna a bűnözés! Az lenne csak az igazi pokol!

Illemtudó, értelmes és naiv? Látszott, hogy Errun még életében nem látott évértékelő tanszéki értekezletet, pláne kari tanácsülést.

– Én máshogy gondolom, de erről nem fogom tudni meggyőzni magát. Tudja mit, nem is akarom.

– Ostoba, felfuvalkodott hólyag!

– Maga pedig etikai értelemben, hogy is mondjam? …kissé féloldalas. Úgy tesz, mintha az egész közösség nevében beszélne, de csak a saját érdekeit tartja szem előtt. El sem tudja képzelni, hogy valaki másképp gondolkozzon, mint maga, nem igaz?

– Ezt a szeretője nagyon meg fogja bánni! – acsarkodott Errun. – Erről személyesen gondoskodom! Mindennap meg fogják erőszakolni és…

– Ejnye, tanácsnok. Nem hallja, amit mond? Istennek képzeli magát, és elvárja, hogy mindenki úgy ugráljon, ahogy maga fütyül. Csodálom, hogy a tükörbe tud nézni.

– Megbánja ezt még! Élete végéig kísérteni fogják a macája halálsikolyai.

– Ne rontsa tovább a helyzetét, tanácsnok. Egy önhöz hasonló, tisztességben megőszült, komoly politikushoz nem illenek az ilyen durva szavak. Azt javaslom, fejezzük be a beszélgetést.

– Legyen átkozott! – sziszegte az öreg.

Prin izzadságban úszva felriadt.

Kipattant az ágyból, a gyomrát jeges félelem szorította. Zúgó fejjel pislogott a sötétbe, aztán meghúzta az ágya melletti csengőzsinórt.

*

Nem kellett hosszan kutakodniuk, hogy megtalálják az apró transzmittert az ágytámla hátán – kicsit ferdén állt, mintha sietve tapasztották volna oda. Vékony kábel kanyargott végig a házon, föl a tetőre, ahol a cserepek között egy miniatűr parabolaantenna rejtőzött. Hát, így férkőztek az álmaiba. A szerkentyű előző nap még biztosan nem volt ott.

Ahogy a terepjáró lefelé döcögött az erdei ösvényen, Kemracht, Filhyn titkára Prin arcát fürkészte. A második kocsi szorosan a nyomukban haladt, imbolygó árnyékokkal töltve meg az utasteret.

– Még mindig vallomást akar tenni, Prin?

Prin elgondolkozott: mi van, ha a titkár az áruló? Az egyetemen megtanulta, hogy senkiben sem bízhat. – Azt fogom mondani, Kem, amit mondanom kell – felelte diplomatikusan, és ezzel a maga részéről lezárta a témát.

A titkár egy darabig nézte, aztán vállon veregette a tapogatójával.

*

Olyan volt, mintha viharba csöppent volna. A tízezer fénypont őrülten kavargott az űr feketeségében.

Auppi Unstril drogmirigyei teljes kapacitással dolgoztak, az összes létező tudatmódosító koktélt előállították, hogy koncentrálni tudjon. Az idegmídere valósággal izzott a töménytelen információtól, amit a hajó MI-je továbbított az agyába. Ő volt a szerkezet sérülékeny, élő magja, amely körül koncentrikus héjakat alkottak a hajó támadó és védelmi rendszerei.

Közeledtek a viharzónához. A színes pöttyökről kiderült, hogy kezdetleges rakéta-hajtóművekkel és primitív fegyverekkel – repeszgránátokkal, lézervetőkkel, torpedókkal – felszerelt sziklák. Akadt közülük néhány páncélba csomagolt darab, de voltak teljesen fegyvertelen inicializátorok is. Utóbbiak terjesztették a fertőzést a fabrikák között, ezért elsőként mindig azokat kellett kilőni.

Az első rajzásokkor még az inicializátorok voltak többségben, húszból tizenkilenc ebbe a típusba tartozott. A hajó kék pöttyként jelenítette meg őket, mintha ezernyi elszabadult műhold kóvályogna a gázbolygó körül.

Ezek nem tudtak visszalőni, így az első napokban a vadászoknak könnyű dolguk volt. Csakhogy a hegemónok tanultak a leckéből. A fertőzött fabrikák egyre több támadóegységet gyártottak. A következő öt-hat napban a kék pontok aránya folyamatosan csökkent, míg végül elvesztek a milliónyi támadóegység zöld, sárga és vörös színű pöttyei között.

Most épp a vörösek voltak többségben, vagyis a lézerrel felszerelt gépek. Mint egy terjengő vérfolt, gondolta Auppi, ahogy közeledtek a felhőhöz. Csodás ómen.

– Lássunk neki!

Kilencvenezer ellenséges gép nyüzsgött előttük, és arányaiban minden száz vörösre jutott egy kék pont. Bár Auppi agya lázas tempóban pörgött, alig tudta feldolgozni a primer célpontok koordinátáit. A többivel egyelőre nem foglalkozott.

(Csak kilencvenezer? Sokkal többre számítottak. Örülnie kellett volna, mégsem dőlt hátra megkönnyebbülten. Valami nem stimmel, gondolta.)

Behatoltak a vörös felhőbe, de a primitív gépek nem lőttek rájuk. Úgy tűnt, nem is fognak, amíg ők nem nyitnak tüzet. Így zavartalanul becserkészhettek egy kisebb csoport inicializátort, amelyek a raj közepén kéklettek.

A hajó kiszámította, honnan célszerű indítaniuk a támadást, hogy a lehető legnagyobb pusztítást végezzék.

– Térjünk ki arra – rajzolta át Auppi a hajó által javasolt útvonalat. – Csúsztassunk azok alá ott – mutatott két távolabbi kék pontra – időzített aknát, és úgy állítsuk be, hogy a támadás megkezdésekor robbanjanak.

– Rendben.

Ide-oda repkedtek a hegemón gépeket kerülgetve. Taktikailag az tűnt a legcélszerűbbnek, hogy a felhő közepében kezdjenek lőni, de Auppi legszívesebben már akkor tüzet nyitott volna, amikor az első pont megjelent a kijelzőjén.

Ha az ösztöneire hallgatott volna, már rég felrobbantotta volna az összes fabrikát, egytől egyig. Minek a tüneti kezeléssel bajlódni, ha egyetlen jól irányzott csapással meg lehet szüntetni a betegség forrását? Csakhogy ők pontosan azért állomásoztak ott, hogy megvédjék a gyűrűt, nem pedig azért, hogy elpusztítsák. A fabrikák egy letűnt kor történeti emlékei voltak, az értékük felbecsülhetetlen. Az emlékműveket nem szokás felrobbantani, csak mert kártevők lepték el őket.

Auppi azért csatlakozott a Paroxiához, mert rajongott a régi szerkentyűkért, különösen azokért, amelyek gyermeki makacssággal sokszorozzák magukat. Az elmúlt kilencnapnyi nonstop hadakozás azonban kikezdte az idegeit. Úgy érezte magát, mint egy automata fegyver, amit kék pöttyök kiiktatására programoztak, és amely számára a világban létező valamennyi objektum két csoportra osztható: amit szét kell lőnie, és amit már szétlőtt. Mivel a kék pontok a fabrikákból bújnak elő, legegyszerűbb volna… De nem, nem fog kárt tenni bennük. A védelmükre szerződött, nem az elpusztításukra.

Távolról érzékelte, ahogy géptestéről leválnak az időzített bombák. Egy kis szerencsével nemcsak az inicializátorokat iktatják ki, hanem pár tucat vörös hegemónt is.

– Még sose láttam ennyi lézeregységet egy helyen – dünnyögte. – Intézzük el őket gyorsan, aztán irány a bázis!

– Javaslom a rakéták kilövését a jelölt célpontokra.

– Vettem. Indíthatod.

– Kész.

– Kétlépcsős támadás; remek gondolat.

– Köszönöm.

– Már ott vagyunk?

– Türelem, mindjárt.

– Mire várunk még? Pörköljünk oda a rohadékoknak!

– Még tizenöt másodperc. Annyit igazán…

– Minek? Lőjünk már, gyerünk, gyerünk!

– Rendben – adta meg magát a hajó. – Átadom a vezérlést.

– Tyu-húú! Ez az!

Auppinak mintha tíz keze nőtt volna: befogta a legközelebbi gépet a radaron, kilőtte, majd a következőre összpontosította a tűzerőt. Hullottak a hegemónok, mint a legyek, a nő reszketett az izgalomtól. Eltökélte, hogy addig lő, amíg egyetlen kék pöttyöt is lát.

A robbanások villódzó fényorgiát vetítettek a pilótafülkébe. Narancsvörös virágokat, csipkés meandereket, kócos tűzcsóvákat és sziporkázó szikragömböket. A hajó ide-oda cikázott a pokoli tűzijáték közepén, újabb és újabb színes rózsákkal hintve tele az űrt. Egy zöldfülű biztosan kidobta volna a taccsot, de Auppi már megszokta a búgócsiga-üzemmódot.

– Mik azok a szürke foltok ott a fabrika mellett?

– Ismeretlen típusú hegemón gépek – felelte a hajó.

– Ismeretlen típusú gépek? – visszhangozta a nő, és leadott egy újabb sorozatot, aranyló csíkot szántva a sötétbe. – Már csak ez hiányzott. – Eddig sosem volt gond az azonosítással. Mi a fene folyik itt?

Egy fürge mozdulattal szétszórt pár rakétát, a gyilkos fullánkok útját lángorkán jelezte. A raj kezdett ráeszmélni, hogy az ide-oda cikázó gép nem baráti szándékkal tévedt közéjük, és a lomha lézeregységek manőverezni kezdtek, hogy befogják a célpontot. Úgy esett, hogy az egyik ágyú pont feléjük nézett, így bekapták az első találatot. A sugár nem okozott kárt, a tükörmező könnyedén visszaverte.

– Távolság? – kérdezte Auppi.

– Lőtávolban. Próbálom letapogatni, de…

Auppi tüzelt, minden fegyvert a legközelebbi szürke gépre irányítva.

– Nem jött be, kutya baja. Hőelemzés folyamatban.

Olyan közel jártak a fabrikához, hogy nem lövöldözhettek összevissza, ha nem akarták, hogy egy eltévedt lézernyaláb miszlikbe robbantsa a gyárat. Az ellenséges egységek lassan mozogtak ugyan, de könnyen előfordulhatott, hogy egy erősebb lövés átlyukasztja őket, és a pászma változatlan lendülettel halad tovább. Az újabb hegemón gépeket tükörpajzs védte, amiről visszapattant a lézer, ráadásul a roncsok szóródási szögével is számolni kellett.

Auppi örült, hogy ezekkel a részletekkel nem neki kell foglalkozni, őt csak a lövöldözés érdekelte. Az ellenség annyit sem ártott nekik, mintha valaki kaviccsal hajigálna egy páncélkocsit.

Jó pár találattal később megkérdezte a hajót: – Na, mire jutottál? Ennyi idő alatt egy RH teljes hőképét ki lehet elemezni.

– Semmire – hangzott a lesújtó válasz. – Csak azt tudom, hogy meg se kottyant neki a lézer. Megküldöm a primer sugárral…

A célpontokról egy villanással eltűnt a célkereszt.

– Na! Muszáj ezt…?

Eddigi ellenfeleik olyan gyengék voltak, hogy a primer pászmát szétbonthatták huszonnégy kisebb, különálló pászmára. Auppi még sosem hallott olyan hegemón gépezetről, ami ellen osztatlan sugarat kellett volna bevetni.

– A nanoágyúk kimerültek – jelentette a hajó.

A primer lézersugár vakítóan felvillant. A csatatér a másodperc töredékéig mozdulatlanságba merevedett, mintha az ezernyi gépezet egy fekete-fehér pillanatképhez pózolna. Auppi inkább érezte, semmint látta, hogy telibe találták a célpontot.

– Ennek annyi – jelentette ki elégedetten a hajó.

Auppi szétküldött egy adag rakétát, hogy beindítsa a láncreakciót. A hajó pörögni-forogni kezdett, széles ösvényt vágva a hegemónok között. A válaszlövések hatástalanul pattantak vissza a tükörmezejükről.

Auppi elgondolkodva figyelte a szürke pöttyöket. – Hátha a félpászma is elég. Megpróbáljuk?

Míg a hajó kiszámolta a pontos koordinátákat, Auppi ide-oda húzkodta a trajektóriavonalakat. Ezúttal két párhuzamos lézersugár villant, az útjukba kerülő hegemónokból nem maradt több egy maroknyi izzó fém-és kődarabnál. Közben az utolsó rakéták is felrobbantak, tekintélyes sugarú körben megtisztítva az űrt a hajó körül.

– Sikerült?

– Nem.

Megint fordultak egyet, ezúttal a Razhir csíkjai töltötték be a látóterüket. A hajó ismét egyesítette a lézersugarakat; úgy tűnt, a szürke célpontokat csak egyetlen, koncentrált energianyalábbal lehet kilőni.

– A rohadékok! Megtudtál valamit a robbanásból?

– A szürke nagyobb és összetettebb, mint az eddigi gépek. Erős tükörpajzs védi, és gyorsabban mozog a többieknél. Viszont a bonyolultsága miatt kevesebbet gyártottak belőle.

Hát ezért van kevesebb hegemón masina! Megint változtattak a stratégián. Nem a számbeli fölényükre alapoznak, hanem a defenzív képességeiket fejlesztik. Elképesztő. Már-már ijesztő…

– A jelek szerint nagy teljesítményű hajtóműveik vannak.

Auppi folyamatosan tüzelt, módszeresen irtva a vörös behemótokat, de közben tekintetével egyre a szürke pöttyöket kereste, amelyek igyekeztek észrevétlenül megbújni a lézeregységek sűrűjében.

A hajó egyre több találatot kapott, a lövések olyan sűrűn záporoztak rájuk, hogy az érzékelők időnként kikapcsoltak. Ilyenkor a radarkép egy-egy apró részlete pixelessé vált vagy elsötétült. Szerencsére a vakfoltok hamar eltűntek, alig lehetett észrevenni őket.

Auppi mániákusan tüzelt, mintha vízcseppeket rázna le a kezéről.

Mivel a primer ágyút a szürke gépekre tartogatták, kénytelen volt a másodlagos és harmadlagos lézert pászmákra osztani. Ezzel viszont jelentősen csökkent a lőtávolság és a tűzerő; csak harcképtelenné tette az ellenséget, nem tudta elpusztítani őket. Sajnos ekkora túlerőnél ez is benne volt a pakliban.

– Menekülni próbálnak – villantotta fel a hajó két szürke pöttyöt, amiket az imént próbáltak kilőni. – Ötvenöt másodperc múlva lőtávolon kívülre érnek.

– Látom őket. Ezek tényleg gyorsak! – Néhány izzó roncs úszott be eléjük tehetetlenül pörögve-forogva. Auppi dühödten megsorozta őket. A szürke pöttyök egyre távolodtak. – Maradt még rakétánk?

– Nem sok – felelte a hajó, majd hozzátette: – Az elsőt már nem érjük el. Esetleg a másodikat.

– Az összeset lődd ki rájuk! – adta ki az utasítást Auppi. Magában azt kívánta, bárcsak teleszórhatná az egész átkozott felhőt rakétákkal.

A hajó nem figyelt rá. – Tudtad, hogy… a rohadt életbe, mi gyorsítottuk fel őket!

Auppi nem hitt a fülének. – Mi? Te mióta káromkodsz? Még sosem hallottalak…

– Ez valami új! Eddig nem tudtam, hogy a hegemón gépek el tudják nyelni a lövések energiáját, hogy azt használják gyorsításra. – A hajó bejelölte a szürke egységek eredeti helyét, aztán egy elképesztően hosszú vektort illesztett rájuk.

– Menjünk utánuk! – javasolta Auppi.

– Nem értek egyet. – A hajó kimondottan idegesnek tűnt.

– Akkor mit javasolsz?

Auppi megállás nélkül tüzelt. Mivel a lézerágyú több energiát igényelt, lassabban töltődött újra, a másodlagos és harmadlagos lézerek szétválasztása pedig alaposan megterhelte a rendszert.

– Szerintem ez csapda. El akarnak csalni minket.

A lövések egyre sűrűbben záporoztak rájuk. A pixeles, sötét foltok lassan összefolytak a képernyőn.

– Ne viccelj! Nincs annyi eszük.

– Ahogy gondolod – adta meg magát a hajó. – Melyiket kövessük?

– Azt ott. – A nő a távolabbi pontra mutatott, amelyik már majdnem kiért a vörös felhőből.

– Rendben.

Nekilódultak, és ide-oda cikázva a szürke pont nyomába eredtek. A töltési fázisok teljesen szétcsúsztak, így Auppi folyamatosan tüzelhetett. A nyomukban izzó roncsok és olvadt szikladarabok spricceltek szerteszét. A hajó burka szinte világított a bekapott találatoktól. Messziről úgy festettek, mint egy ezüstösen csillogó nyílhegy. A hegemónok pedig csak jöttek és jöttek…

– Még mindig gyorsul.

– Hogy rohadna meg! – dünnyögte a nő.

– Ezek tényleg a mi lövéseinkből nyerik az energiát. A lézersugarakból, amiket elnyeltek.

– Igen, ezt már említetted.

– Szerintem a vörösök nem azért vannak itt, hogy ne unatkozzunk.

– Hanem?

– Ők gyorsítják a szürkéket. Lövik őket, látod? – A hajó ránagyított a hegemón hajóra. – Körbeveszik őket és sorozzák, megállás nélkül.

Auppi automatára állította a fegyvereket.

– A szürkék nem egyszerű gépek, mint a többi, hanem hajók. Mikrohajók, akárcsak én. Nézd, már a többi szürkét is körbevették. Úgy tűnik, szét akarnak szóródni a gyűrűben.

– Ha ilyen gyorsak, sosem kapjuk el őket – rázta a fejét a nő. – Az elegáns kis szalonfegyvereinkkel nem sokat érünk ellenük. Ide nehéztüzérség kell.

– Vagy egy nagy hatótávolságú effektor.

– Kész szerencse, hogy jön az a SOE! Szerintem nem fog unatkozni.

– Szerintem sem. Rendben, lőtávolságon belül vagyunk.

Auppi koncentrálta a lézernyalábot és lőtt. A hajó vakító villanással millió darabra robbant. Beletelt néhány másodpercbe, mire a vörös gépek rájöttek, hogy már csak a hűlt helyét lövik. Akkor feléjük fordultak, és őket kezdték el sorozni.

Éles szögben elkanyarodtak, hogy kikerüljék a táguló roncsfelhőt.

– Hány szürke van még? – kérdezte Auppi.

– Harmincnyolc.

– Nem tudjuk mindet leszedni. Képtelenség!

– Akkor szedjünk le annyit, amennyit tudunk.

– Még véletlenül sem tart egyikük se a bolygó felé, ugye?

A Paroxiánál mindenki attól rettegett, hogy valamelyik hegemón kamikazemódra rárepül a gázóriásra és felrobbantja. Szerencsére eddig nem sok érdeklődést mutattak a Razhir iránt.

– Nem, egyik sem. A rendszer síkjában mozognak.

– Nézzük a legközelebbit!

A hajó ráközelített egy szürke pontra, amely az egyik közeli fabrika felé száguldott ezernyi vörös társa gyűrűjében, páncélja szinte izzott az elnyelt sugaraktól.

– Értesítsd Lant és a többieket – adta ki az utasítást Auppi. – És szólj a bázisnak, hogy rögtön küldjék ide a hadihajót, amint megérkezik. Készítse a berozsdásodott effektorát! Ha nem irtjuk ki ezeket az utolsó szálig, nagy bajban leszünk.

– Már éppen akartam javasolni. Máris küldöm az üzenetet.

A szürke pont után vetették magukat. A hegemón mikrohajó érzékelte a veszélyt, és a gyorsítására szánt lézersugarak egy részét visszatükrözte rájuk. A Kis pusztító érzékelői egy pillanatra teljesen megvakultak, de a pajzsmező végül megbirkózott a terheléssel.

– Ennek a fele se tréfa – jegyezte meg Auppi.

– Lőtávolban vagyunk.

– Akadjon a torkodon! – dünnyögte Auppi, és elsütötte a páncéltörő lézert. Az ellenséges hajó miszlikbe robbant. Máris robogtak a következő szürke pont felé.

Tíz szürkét sikerült kilőniük, de két lövés között egyre nagyobb távolságot kellett megtenniük. Közben szorgalmasan irtották az útjukba kerülő vörös egységeket.

A következő hajó már kilépett a fertőzött zónából, de még sikerült némi energiát szipkáznia az őt lövöldöző lézeregységektől.

– Ez a legfürgébb mind közül – jegyezte meg a hajó. – Folyamatosan gyorsul.

– Nem fogja sokáig bírni. Egyre jobban távolodik a vörösöktől.

– Talán tanult a többiek hibájából, és átalakította a páncélzatát.

– Szerinted veszélyben vagyunk?

– Dehogy! A tükörmezőnk ép és működőképes – jelentette a hajó magabiztosan, majd hozzátette: – Lőtávolba értünk.

Auppi elsütötte az ágyút, de nem az történt, amire számítottak: a hajó megsérült ugyan, de folytatta az útját, mintha mi sem történt volna.

– Néhány karcolással megúszta – jelentette a hajó.

– Nocsak. Az első kudarcunk.

– A sebessége hetven százalék alá esett, és a pályagörbéje is módosult. Ha így folytatja, egyenesen nekirepül annak a fabrikának. – A gyár sötét alakja alig ezer kilométernyire lebegett előttük.

– A francba.

Már csak ez hiányzott. Egy elszabadult hegemón gép becsapódik egy fabrikába…

– Készen vagyok – jelezte a hajó. – Lőhetsz!

Auppi lőtt. A találatot apró robbanás jelezte a hajótesten, de a gép makacsul továbbrepült. Úgy látszik, tényleg tanult az elődei kárán, és megerősítette a páncélját.

– Sebesség negyvenöt százalék – jelentette a hajó. – A becsapódás így is komoly károkat fog okozni.

– Mi lesz már? Halj meg, tetű!

Miközben átsüvítettek a törmelékfelhőn, ami az első robbanás után maradt, a hajó letapogatta a még mindig izzó részecskéket. A hajótest megremegett, amikor beléjük csapódott egy-egy nagyobb roncsdarab.

– Folyamatosan fejleszti magát. A védőernyőre koncentrál.

– Még mindig a fabrika felé tart?

– Igen. Korrigálta a pályát, miután megpróbáltuk eltéríteni.

– Mikorra várható a becsapódás?

– Három másodperc múlva.

Még kétszer lőttek bele. Mire elérte a fabrikát, jócskán lelassult, és inkább hasonlított sűrű törmelékfelhőre, mint egyetlen, szilárd objektumra. A morzsalék sorozatos felvillanások közepette csapódott a gyár falának.

– Kurva életbe! – Auppi rosszkedvűen bámulta a maradványok táguló felhőjét.

Széles ívben elkanyarodtak. A hajtómű fékezett.

– Itt valami nem stimmel – kezdte a hajó.

– Nekem mondod? Az a tetű kiperforálta a gyárat.

A hegemón maradványai másodpercenként harminc kilométeres sebességgel csapódtak a fabrikába, széles lyukat ütve a falán. Az ütközés ereje letérítette a három kilométer átmérőjű objektumot a pályájáról, és a Razhir felé lökte. Nyilvánvaló volt, hogy ha nem vontatják vissza a helyére, előbb-utóbb belép a gázóriás légkörébe és szénné ég.

A gyűrű szerkezetét annak idején úgy alakították ki, hogy évezredeken át stabil maradjon, de a gyakorlatban egy-egy kósza üstökös könnyen megbolygathatta az egymást keresztező pályák érzékeny egyensúlyát. Ezért minden műbolygót saját navigációs rendszerrel láttak el, amely irányított gázkilövellésekkel tartotta pályán a gyáregységeket. A karbantartási feladatokat ellátó fajok egyik legfontosabb kötelessége volt, hogy ellenőrizzék az automatikák működését, és rendszeres időközönként utántöltsék a gáztartályokat. Ezzel a módszerrel azonban csak apróbb pályakorrekciókat lehetett végrehajtani. Ha a balesetet szenvedet fabrika automatikája épen is maradt volna (ami a lyuk méretét elnézve felettébb valószínűtlennek tűnt), önmagától akkor sem lett volna képes visszaevickélni eredeti pályájára.

– Ennek a gyárnak szokatlanul vékony a fala – morfondírozott a hajó, aztán egy pillanatra elhallgatott, mintha adatokat dolgozna fel. – Ami azért érdekes, mert a gyárak többségét nagyobb aszteroidákra telepítették, hogy legyen elég nyersanyag a gyártáshoz. Itt viszont úgy tűnik, mintha már kitermelték volna a sziklaanyagot. A mesterséges hátszerkezeten kívül csak egy vékony külső kéreg maradt meg.

A hajó lassított, majd megállt, hogy felkészüljön a visszaútra. Lassan sodródtak a fabrika felé.

– Tudod mit? Nézzünk körül odabent! – javasolta Auppi.

– Akkor nem fogjuk utolérni a többi szürkét. De ha akarod…

– Nem tudom, mit akarok. De mégsem mehetünk el úgy, hogy ne járunk volna utána a dolognak.

A hajó közelebb araszolt a léket kapott, lomhán bukdácsoló fabrikához.

Rövid impulzusokat adott a hajtóműnek és két-háromszor óvatosan irányt váltva sikerült beállnia a fabrika falán tátongó, száz méter széles lyuk elé.

A parázsló olvadék fényében egy újabb fal derengett fel odabent: a gyártócsarnok mesterséges fala. A becsapó roncsok azt is beszakították egy darabon. A két fal között hatalmas, üreg tátongott, a vékony külső sziklakérget fémrácsozatok és gerendák bonyolult hálózata merevítette.

A csarnok mélyén állt a gyártósor, a gépek és futószalagok bonyolult hálózata, amihez a gyűrű lezárása óta elvileg senki sem férhetett hozzá. Az üregben az évezredek alatt lerakódott poron kívül semmi másnak nem szabadott volna lennie.

A Kis pusztító tett egy kis kört a nyílás körül, hogy jobban belásson a csarnok belsejébe.

Aztán Auppi elé vetítette a képet. A részletek elmosódottak voltak ugyan, de annyi világosan látszott, hogy odabent szorgos munka folyik, és a csarnok közepén egy összetéveszthetetlen, sötét alakzat emelkedik.

Auppi eltátotta a száját. – Ezt nem hiszem el!

HUSZONHÁROM

Yime kinyitotta a szemét és körülnézett.

Egy szabványos kórházi zseléágyon ringatózott, egy fehér falú, tágas helyiségben. Vajon hová került? Egy hajóra? Vagy egy orbitálra? A testét könnyű habkötés ölelte körbe tetőtől talpig, még a fejét is bebugyolálták, alig tudta mozgatni. Nem fájt semmije, pedig a belső jelzőrendszere szerint majd’ minden csontja eltört. Összességében egészen tűrhetően érezte magát. Úgy tippelte, hogy egy-két nap alatt teljesen rendbe jön.

Megmozgatta a lábujjait, és tenyerével megnyomkodta a zseléágy meleg, viszkózus anyagát. Amikor felemelte a karját, a habkötés megkeményedett, hogy a csontjairól átvegye a terhelést.

– Hol vagyok? – kérdezte fennhangon.

– Áh, Nsokyi kisasszony – csendült egy nyájasnak szánt gépi hang. A következő pillanatban egy óriási kavicshoz hasonlító drón bukkant fel az ágya mellett. – Isten hozta a Számítok rám fedélzetén.

– És még mondják, hogy nincsenek véletlenek… Éppen téged kerestelek. Mi történt a Bódhiszattvával?

– Csúnyán megsérült. A roncsai itt vannak a mezőhálómban. Át fogom adni a legközelebbi RH-nak, amelyikkel összefutunk. A szerkezete oly mértékben károsodott, hogy ésszerűbb volna az elméjét új hajóba költöztetni. Köztünk szólva be kellene olvasztani, másra nemigen alkalmas. Nemsokára eljöhet a pillanat, amikor javasolnom kell a Bódhiszattva elméjének, hogy költözzön át hozzám.

– Miért? Mi történt?

– Nsokyi kisasszony még nem tudja, de éppen ebben a percben léptünk be egy háborús övezetbe.

*

Hosszú élete során Veppers az orgazmus mesterévé vált – a saját orgazmusáé, természetesen, mert a másoké nem érdekelte. Általában kiábrándító és unalmas dolgokra gondolt, ha vissza akarta tartani, s mikor el akart élvezni, gondolatban felidézte korábbi erotikus kalandjainak legizgatóbb jeleneteit. Minél öregebb lett, annál több örömöt lelt az efféle nosztalgiázásban (a valós élmény pedig annál vérszegényebbé vált), de úgy érezte, hogy ez nem nagy ár azért a sok izgalmas pásztoróráért és egyéjszakás kalandért, amiben az évek során része volt.

Aznap reggel a háreme egyik tagját, a meseszép Diamle-t kapta el egy gyors menetre az ubruateri ház díszes hálószobájában. Nézőjük is volt: Sohne, az egyik kaméleonlány. Pleurhöz hasonlóan ő is bármilyen alakot fel tudott ölteni. Most épp egy híres színésznőre hasonlított. Veppers verejtékezve lihegett Diamle fölött, és alig várta, hogy Sohne-t is megdöngethesse. Egyelőre azonban erősen koncentrált, hogy ne süljön el, mert tudta, hogy ha még egy percig bírja, eget rengető orgazmusban lesz része. Úgy döntött, a vebezuai látogatás után megérdemli, és különben is, be akarta hozni a lemaradását.

De történt valami, amire nem számított. Az eget rengető durranás helyett hangos pukkanás hallatszott, és a levegő hirtelen lehűlt. Veppers épp két taszajtás között volt; ijedten megdermedt, és Diamle is abbahagyta a túljátszott, kéjes vonaglást. Mindketten felpillantottak, és legnagyobb meglepetésükre egy apró termetű idegen lény pislogott vissza rájuk az ágy végéből. Hatalmas, fénylő szemei voltak és sápadt bőre, testén elegáns, szűk egyenruha feszült. A párnák szétdurrantak, és most az egész szobában tollpelyhek kavarogtak. Az idegen elhessegette maga elől a szálldosó pihéket, és érdeklődve körbenézett.

Diamle rémülten felsikított.

Veppersre izgatólag hatott a lány ijedt sikolya, de ettől csöppet sem enyhült a felháborodása. Sohne ájultan omlott az ágyra, és lefejelte Diamle térdét. Veppers elengedte a lányt, aki gyorsan maga köré tekert egy szakadt párnahuzatot, és tollpihéket köpködve leugrott az ágyról.

A lény egy darabig bizonytalanul rugózott a matracon, aztán megtalálta az egyensúlyát. Tekintete egy másodpercre megakadt Veppers ágaskodó péniszén, aztán illedelmesen köhintett, és belevágott a mondókájába. – Veppers úr – biccentett. – Vrept vagyok, a nagytiszteletű Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. első szárnysegédje.

– Mégis mit képzel magáról? – förmedt rá Veppers. A helyzet komikus volt ugyan, de mint diplomáciai faux pas, abszolút védhetetlen. Az efféle otromba viselkedés nem maradhat megtorlatlanul.

– Híreket hoztam. Azonnal beszélnünk kell – jelentette ki a gesepti-fardeshil. Az ájult Sohne-ra mutatott, majd a még mindig reszkető Diamle-re. – Küldje ki, kérem, ezeket a nőstényeket.

– Uram? – hallatszott odakintről Jasken hangja. – Minden rendben? – A testőr megrángatta a kilincset, aztán ököllel verni kezdte az ajtót.

– Mielőtt elvitetem az embereimmel a pimaszságáért…

– Híreket hoztam – ismételte az idegen. – Életbevágóan fontos híreket. Parancsot kaptam, hogy haladéktalanul keressem fel önt.

– Jól van, uram? – kiabálta Jasken. – Betöröm az ajtót!

– Nem kell – kiáltott ki Veppers. – Nincs semmi bajom. Várj odakint, amíg nem szólok. – Intett Diamle-nek. – A köntösömet!

A lány felkapta a köntöst a földről és odanyújtotta neki. Veppers belemarkolt Sohne szőke hajába, és lekent a lánynak két pofont, hogy magához térjen.

– Kifelé, mindketten! – utasította őket Veppers, magára kanyarítva a köntösét. – Szóljatok Jaskennek, hogy ne mozduljon az ajtó elől. Egyedül ő tudhat róla, mi történt, világos?

Diamle Sohne köré csavart egy lepedőt, és kivezette a szobából. Amikor az ajtó becsukódott mögöttük, Veppers hallotta, ahogy izgatottan magyarázni kezd a testőrnek.

Az idegen eközben törökülésbe helyezkedett az ágyon. Veppers barátságtalanul rávakkantott. – Nagyon remélem, hogy jó oka volt betörni a házamba, Vrept szárnysegéd úr. A saját érdekében.

– Sajnos az ok, amiért felkerestem, nem jó. Sőt, nagyon is rossz. A felettesem, a nagytiszteletű Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. arra kért, hogy tudassam önnel: előre nem látott probléma merült fel a Tsungar-gyűrűben. Az egyik fabrika, amit a napokban beindítottunk, megsérült egy hegemónincidens során, és a helyszínre érkezett paroxista űrhajónak sajnálatos módon szemet szúrt, hogy odabent gyártás folyik. Felvételt készített az űrhajóról, és továbbította a Paroxia helyi központjának, így már a környékbeli kultúrabeli hajók is tudnak a dologról. Az egységeik elkezdték módszeresen végigkutatni a fabrikákat. Bár mindent megtettünk, hogy megnehezítsük a dolgukat, számos működő gyárunkat leleplezték.

– Összefoglalva tehát: a Kultúra és talán több más civilizáció is tud róla, hogy a gyűrű egyes gyáregységeit aktiválták, és a fabrikákban jelenleg egy komoly hadiflotta előállítása zajlik. Az űrhajók hadirendbe állításához még legalább másfél napra volna szükségünk, de ha az antianyagot is a helyszínen kívánjuk előállítani, akkor többre. Jelen pillanatban több tucat kultúrabeli hajó tart a gyűrű felé. A helyzetet tovább bonyolítja, hogy a nauptri sáfárok nehezményezik, hogy nem értesítettük őket azonnal a fejleményekről, és jelentős haderőt vontak össze a zónahatáron.

– Ha bármi kérdése lenne az elmondottakkal kapcsolatban, örömmel állok a rendelkezésére. Továbbá – folytatta ugyanazzal a levegővel – lekötelezne, ha ezúton nyújtana felvilágosítást a nagytiszteletű Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. úrnak a tárgyalások során említett koordinátákról, ahová az elkészült egységeket küldeni szándékozunk. Igazán hálásak lennénk az információért.

Veppers körül egy pillanatra elsötétült a világ.

*

– Kibaszottul szép napunk van ma! – nevetett Faruk, és körbetáncolta Lededje-t.

A lány rosszat sejtve fordult utána. – Előfordult már, hogy olyasvalaminek örültél, ami más, épeszű lényeknek is örömet okoz? – Az avatár dudorászva rótta tovább a köröket. A lány sóhajtott. – Elmondanád, mi történt?

– Valami őrült hadiflottát gyárt a Tsungar-gyűrűben! – közölte Faruk, és arcán üdvözült mosollyal lehuppant a székére.

– És ez jó hír?

– Dehogy, épp ellenkezőleg! Ez egy kibaszott tragédia! Szenvedés vár ránk és csúf halál…

– Úgy látom, nem veszed eléggé komolyan a dolgot.

– De nem ám! Nem is volnék normális, ha… Na jó, komolyan veszem. – Faruk minden átmenet nélkül elkomorodott. Az arcára olyan mélységes szomorúság és elkeseredés ült ki, hogy a lány legszívesebben odarohant volna, hogy átölelje. Aztán rájött, hogy átverte, és hirtelen nagyon mérges lett, előbb magára, aztán az avatárra. Faruk hamar elunta a színjátékot, és újra elömlött az arcán a vigyor. – Nem tehetek róla – vont vállat. – Vagyis dehogynem, de kit izgat? Fő az őszinteség! Vagy jobb lenne, ha hazudnék?

– Nem – felelte Lededje hűvösen. – Csak éppen fel nem foghatom, mi a nagyszerű abban, hogy valaki hadihajókat gyárt.

– Pedig nagyon egyszerű. Először is: nem én csináltam! Semmi közöm hozzá, érted? Az én kezem tiszta. Ez nagyon fontos! Másodszor: úgy tűnik, hogy a helyzet nemsokára eldurvul. Végre azt csinálhatom, amihez értek! Megmutathatom, mire vagyok képes, haha! Kipakolom a cuccot, kislány, és mindenki a gatyájába szarik. Alig várom!

– Mit jelent az, hogy eldurvul a helyzet? Háború lesz? – hüledezett Lededje.

– Az ám! – kiabált Faruk, és ismét táncolni kezdett.

– Rendes háború, igazi fegyverekkel és halálos áldozatokkal? – A lány még mindig nem hitt a fülének.

– Egy csomó ember el fog patkolni, naná. Sőt, rengeteg hajó is!

Lededje sötét pillantást vetett az avatárra.

– Lededje – mondta Faruk, és gyengéden megpaskolta a lány páncélba bújtatott kezét –, én hadihajó vagyok, ilyen a természetem. Tudod, mit látok ebben a mostani helyzetben? Egy fantasztikus lehetőséget. Végre nem kell civilizáltan viselkednem! Eddig úgy nézett ki, hogy egész létezésem során malmozni fogok, és ha szerencsém van, néhanapján mumust játszhatok egy-egy izgága civilizációnak, hogy ne mészárolják le a szomszédaikat. Erre jön valami buggyant öngyilkosjelölt, aki tojik a status quóra… Végre eljött az én időm!

Az avatár megrészegülten mosolygott, a hangja remegett az izgalomtól. Lededje elképzelte, hogy mindjárt szárnyra kap, és elrepül.

– És velem mi lesz? – kérdezte végül.

– Hazamész, természetesen. Legszívesebben azonnal elindítanálak a Sichultra, de attól tartok, hogy a barátunk – Faruk a képernyőn sötétlő, sokágú hópehelyre bökött – torpedónak nézne, vagy egyszerűen csak kedve támadna célba lőni. Úgyhogy először őt rendezem le, és téged csak utána küldelek haza. Lehet, hogy rázós lesz. Nem félsz a haláltól, Lededje Y’breq?

– Már meghaltam egyszer.

– Tényleg. És milyen volt?

– Pocsék.

– Hmm, értem. – Faruk kényelmesen hátradőlt a pilótaülésben, és keresztbe tette a lábát. – Mindenki hibázik néha. Javaslom, ne csinálj ebből szokást, mármint a pocsék meghalásból.

Az ülése megmozdult, párnázott hevederek nyúltak ki belőle, és ráfonódtak az avatár derekára és végtagjaira. Aztán Lededje ülése is hullámozni kezdett, szorosan magához húzva a lányt, hogy teljes felületen érintkezzen a páncéljával.

– És most jön a zselé!

– Milyen zselé? – kérdezte Lededje riadtan. A sisakja közben önállósította magát, és a fejére borult. A modul elsötétült, és valami vörös, bugyborékoló folyadék kezdett szivárogni a padló résein át. Néhány perc leforgása alatt teljesen kitöltötte a kabint. Amikor körülfolyta a sisakját, Lededje úgy érezte, mintha megvakult volna.

Aztán a sötétben meghallotta az avatár hangját: – Szeretnél látni?

Mielőtt a lány válaszolhatott volna, a látóterébe berobbant a fekete pehely.

– Illett volna megkérdezned, hogy nem vagyok-e klausztrofóbiás.

– Tényleg. Mondd csak, nem vagy klausztrofóbiás? Ha akarod, elaltatlak, és föl sem ébredsz, amíg… Szóval végig aludni fogsz.

– Nem, kösz.

– Vagy nézheted a kivetítőt. Persze azt is megértem, ha nyugalmasabb szórakozásra vágysz. Mit szólnál egy komédiához, hm? Vagy egy jó melodráma? Esetleg horror? Pornó? Van itt minden. Természetfilmet is kereshetek… Vagy valami politikai vitaműsort?

– Köszönöm, inkább nézném, mi történik.

– Kívánságod számomra parancs. De felhívom a figyelmedet, hogy valószínűleg olyan gyorsan zajlanak majd az események, hogy nem fogod tudni követni. Már ha történik valami egyáltalán. Sajnos nagyon valószínű, hogy békés úton rendeződik a dolog. A legmocskosabb ügyek oldódnak meg a legbékésebben.

– Le sem tagadhatnád, hogy gyilkológép vagy – csóválta a fejét a lány rosszallóan. – Remélem, a stratégiai érzéked fejlettebb, mint az empátiád.

Az avatár felnevetett.

Aztán süket csend támadt, Lededje a saját szívverését is hallotta. Majd egy sziszegő hang hallatszott, mintha valaki hirtelen beszívta volna a levegőt. – Hát így állunk! – rikkantott Faruk.

A fekete hópehely hullámozni kezdett.

*

Hosszú keresés után végül rátalált.

A völgy semmit sem változott. Ugyanott álltak a savas eső marta, rácsos karámok és a rozsdás boncasztalok, amikhez a démonok nap mint nap elvonszolták vonyító foglyaikat, hogy lecsapolt vérükkel duzzasszák fel a csordogáló patakot. És ugyanott állt a malom is, ahogy emlékezett rá.

Chay végigrepült a völgy fölött, és látta, ahogy a rovargép sűrű porfelhőt kavarva leereszkedik az aznapi turistákkal. A por vastagon megülte a malom tetejét és a tó alvadtvörös partját.

A malomkerék hangos csikorgással őrölte a semmit, az élő inak és szövetek nyikorogva tiltakoztak.

Chay kénytelen volt leszállni. Túlságosan fájt a szárnya ahhoz, hogy sokáig egy helyben lebegjen.

Az elmúlt három év alatt ezernél is több lelket küldött át a nemlétbe. Vajon ezalatt mennyi idő telt el a valóságban?

Minden alkalommal, amikor ölt, egyre gyengébb és betegebb lett, ahogy a démonkirály előre megjósolta. Sajgó fogak, gyomorfájás, migrén, becsípődött idegek, görcsök és számtalan más nyavalya gyötörte. Akárhányszor megmozgatta a lábait vagy a szárnyát, nyilalló fájdalom hasított a tagjaiba. Testét ezer seb és horzsolás tarkította, és mindennap felfedezett valamin új nyavalyát ott, ahol eddig még semmi baja sem volt. Gyakran eszébe jutottak a kolostorban töltött évek, a sok kín és szenvedés. Ott legalább tudta, hogy egyszer vége lesz.

A fájdalom sosem vált annyira erőssé, hogy ledöntse a lábáról. Egyik nyavalyája sem súlyosbodott az elviselhetetlenségig, de folyton ott mocorogtak a tudatában, egy pillanatra sem hagyták, hogy megfeledkezzen róluk. Olyankor szenvedett a legjobban, amikor úgy érezte, hogy hibát követett el, és nem kellett volna magára vállalnia mások gyötrelmét.

Mégis mindennap útra kelt, és végigvitorlázott a pokol fölött. A kárhozottak felnéztek, és amikor meglátták elsuhanó árnyékát, elmormoltak egy fohászt. Napok alatt mítoszt teremtett – ezen nem is volt mit csodálni. Ha maga is zavarodott elmével kóborolt volna a bűzlő ingoványokon, felégetett erdőkben és hamutól szürkéllő domboldalakon, nem tudva megkülönböztetni a múltat a jelentől, valóságot a képzelettől, akkor ő is biztosan a halál angyalához imádkozott volna.

Időközben bejárta az egész poklot, keresztül-kasul. A határon mindenütt rozsdás fémfalakba ütközött, de hiába esett neki erős karmaival, nem tudott rést hasítani rajta. A falak tövében szinte mindenütt tenger hullámzott, melyben csak úgy nyüzsögtek a vízi szörnyek. A démonkirály igazat mondott: a pokol hatalmas, de nem végtelen.

A fejében lassan összeállt a térkép: tudta, merre vannak a szikes lapályok, hol a mérgező gőzöket eregető lápvidék, a kietlen homoksivatag, a lidércfényes mocsár, a sóvirágos sziklaplató és megannyi más rémálombéli táj. Ismerte a lávatavakat és a bugyborékoló sárgejzíreket, és járt már az összes hegycsúcson, amelyek hósapkáit vörösre festette a kárhozottak vére.

Megtalálta a vaskapukat is, ahol a lelkek beléptek a pokolba. Ezek persze úgy voltak kitalálva, hogy csak egy irányban működtek, kiszökni nem lehetett rajtuk. A kapuktól indultak a csontokkal kirakott főutak, amelyeken a foglyokat a börtönökbe, gyárakba és fegyenctelepekre szállították, hogy ott rabszolgaként dolgoztassák őket. Sokan céltalanul kószáltak a romvárosokban és a kietlen vadonokban, míg másokat arra kényszerítettek, hogy részt vegyenek a véget nem érő háborúban, amely naponta több tízezer áldozatot követelt.

A szemben álló felek a kívülálló számára teljesen egyformának tűntek; sem a céljaikat, sem a stratégiájukat, sem az alárendeltjeikkel való bánásmódot illetően nem volt köztük lényegi különbség. A lelkeket véletlenszerűen irányították valamelyik táborba közvetlenül azelőtt, hogy beléptek volna a pokolba.

Ennek megfelelően az alvilág is két részre volt osztva, mindegyikhez tartozott egy-egy kapu, emellett saját úthálózatot, börtönöket és gyárakat tartottak fenn. Mindkettőnek megvoltak a maga démonai, sőt a saját démonkirályuk is, akik egymással harcoltak a pokol feletti uralomért. Szadista élvezettel tologatták gyalogjaikat a virtuális sakktáblán, és nem érdekelte őket, hányan hullanak el a küzdelemben, mivel másnap újraéleszthették elesett katonáikat, hogy ott folytathassák az értelmetlen öldöklést, ahol abbahagyták.

Ha nagy ritkán az egyik oldal előnyre tett szert – csak mert nekik kedvezett a hadi szerencse, vagy mert a parancsnokaik jó döntéseket hoztak –, egy időre bezárták az egyik kaput, és az összes újoncot a vesztes félhez terelték át, így a túlerő lassan helyrebillentette az erőviszonyokat.

A kaput, amelyen át annak idején Prinnel érkeztek, Chay keleti kapunak nevezte el – nem mintha az égtájaknak ideát bármiféle jelentősége lett volna –, vagyis ők a keleti oldalhoz tartoztak. Noha Chay bárhová elrepülhetett, a nyugati részen mégsem látták szívesen. Ha az ősi ellenfél területére merészkedett, a szárnyas démonok rátámadtak, és addig üldözték, amíg vissza nem vonult a gubójába. Legtöbbször a felhők fölött repült, hogy lentről ne vegyék észre.

Egy alkalommal kíváncsiságból elmerészkedett a nyugati kapuig. Végigrepült az ellenséges terület fölött, s néhányszor le is szállt, igaz, csak pár percre. Megközelíthetetlen, jeges sziklaormokon pihent meg, távol az utaktól, a nyüzsgő fogolytáboroktól és a portyázó démonoktól.

Akár nyugaton járt, akár keleten, szeretett a szélfútta csúcsokon kuporogni, hatalmas szárnyaiba burkolózva. Csendben figyelte a sivár pusztaság fölött sodródó, sötét felhőfoszlányokat, és a látvány különös megnyugvással töltötte el.

*

Amikor ezredik áldozatával végzett, felkapta annak széttépett testét, és elrepült vele a lávafolyamok földjére, egyenesen a démonkirályhoz. A tetemet lehajította az izzó trónus elé.

– Mi az, mit akarsz? – dörögte a kolosszus, lábával félrerúgva a hullát.

– Ez az ezredik – felelte Chay, lassú szárnycsapásokkal lebegve a lángoló arc előtt, biztos távolságban, nehogy a szörnyeteg elérhesse. – Azt ígérted, ha megölök ezer kárhozottat, elmondod, mi történt a párommal, Prinnel.

– Nem ígértem semmit. Azt mondtam: talán – mennydörögte a hang.

Chay nem mozdult, fekete szárnyaival a démon felé legyezte a mérgező gőzöket. Farkasszemet nézett a lángoló arccal, és közben igyekezett kizárni az agyából a négy csöpögő, idegekkel behálózott gyertya képét. Az arc közönyösen bámult vissza rá. Chay nem hagyta magát, türelmesen várt.

– Kérlek! – mondta végül.

– Meghalt – dübörögte a hang.

Chay csontjaiban visszhangot vert a szó. – Saját kezével vetett véget nyomorult életének. Beleőrült a szégyenbe, a nélkülözésbe és a magányba. Rólad sosem beszélt senkinek. Talán elfelejtett. Nem küldték ide a lelkét, amiért nagy kár. Most már elégedett vagy?

Chay egy percig némán lebegett, csak a szárnyai egyenletes surrogása hallatszott. Végül dühösen felhorkant, megfordult és faképnél hagyta a szörnyeteget.

– Fáj már, te féreg? – kiáltott utána a démonkirály. – Jobban is fog, meglátod!

Chay úgy tett, mintha nem hallotta volna.

*

Megvárta, hogy a három démon kijöjjön a malomból.

Magukkal hurcolták az aznapi turistát, akit kárhozatra ítéltek: egyikük a hím mellső lábait fogta, a másik kettő a hátsókat. Kárörvendően röhögtek, és miközben a bogárgép felé ráncigálták jajveszékelő áldozatukat, jóízűen gúnyolódtak rajta.

Chay lecsapott rájuk a magasból, és egy szempillantás alatt végzett velük. Kettőt összeroppantott a karmaival, a harmadikat odacsapta a malom falához. A hím reszketve hevert a porban, és megbabonázva figyelte a küzdelmet. A bogárgép menekülni próbált, de Chay egy üvöltéssel letépte a szárnyait, és a hátára fordította a szerkezetet, mire az kattogó, kerregő hangok kíséretében leállt. Chay először a pilótát is szét akarta tépni, de végül futni hagyta.

Aztán óvatosan a karmába fogta a hímet, aki félelmében összecsinálta magát.

– Amikor idejöttél – kérdezte –, milyen évet írtak?

– Te…tessék?

Chay megismételte a kérdést, és a hím, reszketve bár, de válaszolt.

Alaposan kikérdezte, a legfrissebb politikai és közéleti eseményekre volt kíváncsi. Aztán elengedte. A hím eliszkolt a malomhoz vezető ösvényen, amilyen gyorsan csak tudott. Megölhette volna, de aznap már elengedett egy lelket.

Utólag maga is elcsodálkozott azon, amit tett. Nem tervezte előre; abban a pillanatban fogant meg benne az ötlet, amikor meglátta a malmot.

Az utolsó deszkáig szétverte az épületet. Csak úgy röpködtek a csontgerendák, hasadtak a bőrfalak. Az ajtó most nem fénylett. Egyszerű faajtónak látszott, s megtépázva, ferdén himbálózott a zsanérjain. Nem volt mögötte semmi, csak egy másik üres szoba. Ahogy a falak a patakba hullottak, vér fröccsent szerteszét. A malmot őrző démonok fejvesztve menekültek, mentették az irhájukat.

Chay elégedetten nézett végig a romokon, aztán szárnyra kapott, és keringve felemelkedett a magasba. Az ajtót búcsúzóul a menekülő démonokra hajította.

Tett még egy utolsó kört a völgy fölött, aztán visszatért a fészkébe.

Már tudta, hogy a démonkirály nem mondott igazat.

A valóságban egy negyedév sem telt el.

*

Vatueil fejjel lefelé lógva ébredt. Hiába igyekezett derűlátóan értelmezni a helyzetét, hirtelenjében egyetlen olyan szituáció sem jutott eszébe, amiben ez a pozíció különösebb optimizmusra adna okot.

Úgy tűnt, mintha saját, valódi testében lenne, de talán csak egy jó minőségű szimulációba került, ezt egyelőre nem tudhatta biztosan. Nem fájt semmije, de a vér hangosan dörömbölt a dobhártyáján, és szédült, ami a körülményeket tekintve érthető volt.

Egy különös, szárnyas lény lógott mellette. Látszott rajta, hogy neki természetes a fejjel lefelé való függeszkedés, mindig így szokott sziesztázni. Termetre akkora lehetett, mint egy ember, hosszúkás arca intelligenciát sugárzott, a szeme borostyánsárgán csillogott. A testét puha, aranybarna bunda fedte. Négy hosszú végtagja között szárnyakhoz hasonlatos, széles bőrlebenyek feszültek.

Kinyitotta a száját és kivillantotta apró, éles fogait. – És te Vat-ül? – kérdezte lassan.

– Vatueil – helyesbített a férfi.

Egy öreg fa lombkoronájában csüngtek, valahol az őserdő mélyén. Az ágak olyan vastagok voltak, hogy két ember se érte volna át őket. Ez a fa sokkal kisebbnek tűnt, mint az az óriás, amelyen a szabadságát szokta tölteni, szárnyas ruhában suhanva a gigantikus levelek között, de azért így is magasan lehettek, mert hiába nyújtogatta a nyakát, nem látott le a talajig. A bokáját valami kötélfélével fogták össze és egy ágvillára függesztették.

– Á, Vatoj – bólogatott a bundás lény. – Én mondom.

– Jó, legyen – hagyta rá a férfi. Úgy érezte magát, mintha egy darab csalihús lenne. Ha hozzáférne az információs hálóhoz, már kiderítette volna, miféle lény lóg mellette, és abból rögtön tudná, hol van. De valamiért nem fért hozzá a hálóhoz, csak zavaros és kissé foghíjas emlékeire hagyatkozhatott. Az utóbbi évtizedekben egyik szoftverből a másikba másolgatták, időről időre összefésülve a különféle személyiségverzióit, amelyekkből az egyik valahogy erre a helyre keveredhetett. Nem tudhatta, bízhat-e az emlékeiben, amelyek majd száz különböző reinkarnációjából és több tucatnyi virtuális világból származtak. Egy hasonlattal élve: olyan volt az élete, akár egy transztudati szabadvers.

– Lagoarn-na – jelentette ki a lény, és öklével szőrös mellkasára csapott.

– Üdv, Lagoarn-na – felelte Vatueil óvatosan. – Örülök, hogy megismerhetlek.

– Én örüljek – bólintott Lagoarn-na. Vatueilnek feltűnt, hogy amióta figyeli, a lény még egyszer sem pislogott.

Egyre jobban zúgott a feje. Próbált visszaemlékezni, hol járt legutoljára. (Az ember hajlamos elveszteni a fonalat, ha ennyiszer másolják.) Lássuk csak: egy asztalnál ült egy csomó idegennel, hol is…? Á, igen, egy fontos megbeszélésen, egy űrhajó fedélzetén. Kivételesen nem csatában, beomló alagútban, lebombázott lövészárokban, és nem is egy süllyedő tengeralattjáró gyomrában, egy gázóriás egén lebegő léghajóban, egy intelligens tank memóriájába töltve, vagy valami különös mikrohajó-rakéta hibridbe passzírozva… Az emlékképek gyors egymásutánban peregtek előtte, mintha filmet nézne.

Örült neki, hogy legutóbbi küldetésén nem kellett fütyülő golyók közt kúsznia a sárban. Egy megbeszélés, bármilyen unalmas is, mégiscsak kellemesebb dolog, mint egy lövészárok. És kevésbé veszélyes. Ahogy ezen gondolkozott, határozottan az az érzése támadt, mintha valaki belenézett volna a fejébe és végiglapozta volna a múltját. Elolvasták, akár egy könyvet.

Ez a találkozó a hajón… sok kis idegen lény… És volt ott egy másik ember. Valami nagykutya. Honnan is?

Messzire kellett utaznia a találkozó kedvéért. Egy különös szimuláció… nem, valóság volt! Nocsak. Igen, már emlékszik: kölcsönkapott egy testet, így fizikailag is jelen lehetett a nagy szemű idegenekkel és a fontos emberrel folytatott megbeszélésen. Annak az embernek ravasz képe volt és tenyérbemászó stílusa.

De még mindig nem emlékezett, honnan jött az illető. A neve meg valami… Vister? Peppra? Ilyesmi. Befolyásos ember, hatalmas vagyonnal. Paprus? Shepris?

Nem unatkozott, sőt, kimondottan élvezte a találkozót. Történelmi jelentőségű döntést hoztak, és ő büszke volt rá, hogy részt vehet benne.

Átsugározták a tudatát a hajóra, és egyszerűen feltöltötték a kölcsöntestbe. A megbeszélés végeztével aztán valószínűleg visszaküldték az adatcsomagot oda, ahonnan kapták. Igen, csak így történhetett.

A szőrmókra nézett. – Hogy kerültem ide? – kérdezte. – Honnan… szedtetek le?

– Gaff-Faff-Kaff-Faffok buták.

Vatueil értetlenül pislogott a lényre. – Kicsodák?

– Gaff-Faff-Kaff-Faffok. Gé-ef-ká-ef.

Vatueil megrázta a fejét, amitől egyszeriben kitisztult a látása. Észrevette, hogy a szőrmóknak apró bőrszütyők vannak a testére szíjazva, és a fején szürke diadémre emlékeztető fülhallgatót visel. A készülékből vékony fémszálak vezettek a füléhez, az orrához és a szemét övező halvány gyűrűhöz.

– GFKF? A gesepti-fardeshilekről beszélsz? – Egyszerre tört rá a félelem és érzett némi csalódottságot. Közben igyekezett pókerarcot vágni.

– Hírvivő szabványok, adatfolyam – magyarázta Lagoarn-na. – Tudás ajándékai bölcstől a tanítványig, bár néha viszont. Ha elég nagy idő. Tanítványok olykor fondorlatos és enyves kezű. Így ez itt és most. Magyarázat? Ősi kód, csapdák, lyukak. Adatszivárgás. Ők nem tudnak, így jó.

A gesepti-fardeshilek és a nauptri sáfárok. Hát persze! A bundás koma egy nauptri. A fajtája kollektív szublimációra készül, így a galaktikus közösségben már régóta a gépeik – vagyis a sáfárok – képviselik őket. Ezért nem jött rá azonnal: a nauptri sáfárokról neki mindig a gépek jutottak az eszébe. A gazdáikkal jószerével csak a történelemkönyvekben meg archív felvételeken lehet találkozni.

Ezek szerint a gesepti-fardeshilek vissza akarták küldeni a személyiséglenyomatát a szimulációs térbe, ahonnét érkezett. Talán vissza is küldték. Lehet, hogy a nauptrik csupán lemásolták, és az eredeti rendben megérkezett. Ha így van, a parancsnokságon nem is sejtik, hogy a lélekkópiája illetéktelen kezekbe került.

A szakértőik sosem tudtak megegyezni a kérdésben, mennyire biztonságosak a kommunikációs csatornáik. Az optimisták szerint a rendszer azonnal jelezné, ha illetéktelenek lehallgatnák őket, vagy meg akarnák csapolni az adatfolyamot. A pesszimisták ezzel szemben úgy vélték, hogy egy ügyes hekker könnyedén elfedi a nyomait, és gyakorlatilag szabadon garázdálkodhat az infóhálón. Vatueilnek úgy rémlett, hogy a felettesei a derűlátók véleményét osztották, és az utóbbi időben nem fordítottak elég figyelmet az adatbiztonságra.

Akárhogy is, őt sikerült elkapniuk. A gesepti-fardeshilek a jelek szerint olyan kódolási algoritmust használnak, amit a nauptriktól kaptak – vagy amit elloptak tőlük –, és nem sejtik, hogy ugyanezzel az algoritmussal a nauptriak bármikor hozzáférhetnek a legtitkosabb adataikhoz, ha éppen kémkedni támad kedvük.

A kis kékek elbízták magukat.

Gaff-Faff-Kaff-Faff, pfh!

Már csak az a kérdés, miért tartották fontosnak, hogy áttöltsék egy valódi testbe, vagy hogy elbeszélgessenek vele egy szimulációban. Hiszen mindent tudnak, amit tudni akarnak. Mit mondhatna még? Igaz, néha (pláne ha az információhordozó egy idegen faj egyede) sokkal egyszerűbb szemtől szemben feltenni a kérdéseket, mint megpróbálni rendet vágni egy bonyolult és meglehetősen kusza adathalmazban.

Ez lehet a megoldás. Az igazat akarják.

– Megbeszélés – mondta Lagoarn-na, és a szeme vidáman csillogott. – Gesepte-fardesillek. Ember, Vipperz. Terv. Háború a túlsó világokban. Csung gyűrű?

Bingó. Ezek mindent tudnak. Vajon a tudtán kívül ő árulta el nekik? De akkor mit akarnak még? A szeme megakadt a nauptri táskáin. Talán azokban tartja a kínzószerszámait?

Jaj, csak azt ne, gondolta. Miért kell mindennek szenvedéssel és halállal végződnie? Már annyit szenvedett. Elég volt, elég…

– Nem aggódsz – ingatta busa fejét a lény. Kitárta a karját és körbemutatott. – Ez egyike milliárd inkarnáció. Kvantum trükk. Egy életben igazat mondsz, nem hazudsz. Talán ez az egy.

Oldalra billentette a fejét, és Vatueilre nézett.

Vatueil megkönnyebbülten sóhajtott. Biztos volt benne, hogy a nauptri igazat mond, és hogy valami elmekunszttal beférkőztek a tudatába. A többi innentől nem érdekelte.

Lagoarn-na nem fogja bántani. Joga van tudni az igazat.

Az igazat. Nincs is annál egyszerűbb! Ha az ember igazat mond, megkönnyíti a saját életét, meg másokét is. Nem kell komplikált hazugságokat észben tartani. Ez a legfőbb igazság.

Ahogy erre rájött, öröm hullámzott végig a testén. Majdnem olyan jó volt, mint egy orgazmus.

– Mit akarsz tudni?

– A megállapodás, részletek – felelte Lagoarn-na, hosszú, bundás kezét keresztbe fonva a mellkasán. Hatalmas szemeit ráfüggesztette, és rezzenéstelen tekintettel bámult rá, mintha a fejébe látna.

– Rendben – vágta rá Vatueil. Egy pillanatra elcsodálkozott magán, hogy mennyire közlékeny lett hirtelen. – Először is, hadd mutatkozzam be. A nevem Vatueil. Gyorni Vatueil. Az egyesült mennypárti űrflotta tábornoka vagyok…

Sosem élvezte ennyire, hogy beszélhet. Mindent elmondott a legapróbb részletekig, és Lagoarn-na igazán figyelmes hallgatóságnak bizonyult.

HUSZONNÉGY

Quar-Quoachali jegyző-kapitány, a Bokros teremtők rombolónaszád parancsnoka a felsőbb utasításnak engedelmeskedve a hálókabinjában fogadta Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. hívását. A nagyhatalmú főtitkár-parancsnok az íróasztalánál ült és karcsú ujjaival egy távvezérlőpanelen matatott. Beütött néhány kódot, aztán összekulcsolta ujjait az álla alatt, könyökét az asztalra támasztotta. Egy gomb vörösen villogott előtte.

Fölpillantott.

– Uram! – szólította meg Quar, feszesen kihúzva magát.

– Jó napot, Quar.

– Önnek is, uram! Minek köszönhetem a megtiszteltetést?

– Quar, maga meg én sosem jöttünk jól ki egymással, igaz?

– Sajnos igaz, uram. Remélem, megbocsát. Mindig reméltem, hogy egyszer alkalmam lesz…

– Semmi gond, Quar. Nem haragszom. Arra gondoltam, hogy új fejezetet nyithatnánk a szakmai kapcsolatunkban. Ennek első lépéseként szeretném megosztani önnel a Hilozoista nevű kultúrabeli űrhajóra vonatkozó elképzeléseinket.

– Megtisztelő a bizalma, uram.

– Tudom. Nos, nevezett kultúrabeli hajónak nemrég tudomására jutott, hogy a fabrikák egy részét nemrégiben valaki engedély nélkül aktiválta.

– Valóban? Erről nem tudtam.

– Hát persze, hogy nem, Quar. Sok minden van, amiről maga nem tud.

– Uram?

– Mindegy. Őszinte leszek magával, Quar: mindenáron meg kell állítani azt a hajót. Mozgásképtelenné kell tenni, vagy ha ez nem sikerül, meg kell semmisíteni.

– Megsemmisíteni, uram? A Hilozoistát?

– Villámgyors a felfogóképessége, Quar. Így van, meg kell semmisíteni. A Hilozoistát.

– De az egy kultúrabeli űrhajó! Biztos benne, uram, hogy…

– Tökéletesen, Quar.

Quar nagyot nyelt. – Engedelmével – kezdte, és annyira kihúzta magát, amennyire csak tudta –, én és a Bokros teremtők tisztjei készséggel teljesítjük az ön parancsait, de szabadjon megjegyeznem, hogy a kultúrabeli hajó nemrég visszatért a fogadóállomásra.

– Tudom, Quar, tudom. Mi csaltuk oda, és eddig sikerült is holmi adminisztratív teendőkre hivatkozva ott tartanunk. Csakhogy most már nagyon el akar menni, és nekünk ezt nem szabad hagynunk. Akkor kell megtámadnunk, amikor útnak indul.

– Ahogy mondtam, uram, én és a tisztjeim készséggel állunk a rendelkezésére, de hadd hívjam fel a figyelmét, hogy testvérhajónkkal, a Mezomezővel épp a gyűrű túlsó felén állomásozunk, így jó időbe telhet, mire…

– Ezt is tudom, Quar, magával ellentétben ugyanis én nem vagyok hülye. Felvilágosítom, hogy egy másik hajónk is állomásozik a körzetben, közvetlenül a radaruk hatótávolságán kívül.

– Egy másik hajónk, uram?

– Igen, Quar. Bravúros a felfogása!

– Azt hittem, az összes hajónk pozícióját ismerem, uram.

– Hát persze, Quar, csakhogy jelenleg két flotta tartózkodik a gyűrűben. Az egyik a magáé, a másik titkos.

– Titkos flotta? – visszhangozta Quar.

– Úgy van. Azt szeretnénk, ha a kultúrabeliek nem sejtenék, ki támadott rájuk, s ezt a legegyszerűbben úgy érhetjük el, ha a mi egyik hajónk is megsérül. Minél súlyosabban, annál jobb. Érti, Quar? A háború, bármilyen szomorú, néha áldozatokat követel. Egyszóval: a terv érdekében fel kell áldoznunk az egyik hajónkat.

– Feláldozni, uram?

– Úgy bizony, Quar.

– A… Mezomezőre gondolt?

– Nem, Quar, nem a Mezomezőre gondoltam. De majdnem eltalálta.

– Uram?

– Viszlát, Quar. Higgye el, nekem sokkal jobban fáj a veszteség, mint magának. – Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. leeresztette a kezét, és karcsú mutatóujjával megnyomta a vörösen villogó gombot.

Quar-Quoachali jegyző-kapitány körül vakító fény villant, és a kabinban hirtelen nagyon meleg lett.

*

A sikló átsuhant a folyó fölött – széles teste árnyékot vetett a habokra, szétrebbentve a sekély vízben úszó, ezüstös halakat –, majd föllendült a facsúcsok fölé, és rákanyarodott a kilencven kilométer hosszú vadászösvényre.

Az erdősávok közé ékelődő, lankás mezőkön még hajnali köd gomolygott, a fák lombja vörösesen derengett a félhomályban.

Veppers a lesfülkében ült, és elgondolkozva nézte a főváros büszke felhőkarcolóit, amelyek meg-megcsillantak a felkelő nap fényében.

A lézerfegyverre pillantott. Bekapcsolta, de nem akasztotta le az állványról. Egyedül volt. Valahogy nem vágyott társaságra, még Jaskent is beküldte a többiekhez az utasfülkébe. Egy élénk tollazatú madár rebbent fel a lombok közül, rémülten verdesve a tépett levelek és röpködő gallyak között. Veppers ösztönösen megragadta a puskát, aztán elengedte, és nézte, ahogy a madár elrepül.

Ha már vadászni sincs kedve, az nem jó jel.

Tulajdonképpen nem is igazi vadászat ez, csak egy ostoba, gyermekded játék, mint amilyeneket a cége százezrével gyárt. Végiggereblyézni a fákat a terepsiklóval, aztán lepuffantani a menekülő állatokat… Hol ebben a kihívás? De hát szükség van a hazugságra, különben hogyan magyarázná el, miért ültette az „ösvényeket”, és mi okból ragaszkodik hozzájuk annyira. A sikló hirtelen felfelé lendült, és Veppersnek lejjebb ereszkedett a gyomra. Duplán nyomasztó.

De most vége. Tudta, hogy ez a nap is eljön egyszer.

Nézte a lába előtt zöld szőnyegként elterülő tájat, és ahogy felértek a domb tetejére, egy pillanatra ő is súlytalan lett. Aztán a gravitáció újra magához rántotta. A város eltűnt, a napot kitakarta egy távoli hegygerinc, valahol keleten.

Fáradt volt és nyűgös. Egy kiadós kefélésre lenne szüksége. Eszébe jutott Sapultride lánya, a szőke Crederre, aki olyan lelkesen pattogott az ölében nemrég, éppen itt az ülésen… mennyi ideje is? Két hete? Talán hívhatná Pleurt, vagy valamelyik másik lányt, és megparancsolhatná nekik, hogy dugjanak egymással, ő meg csak nézné, attól biztosan megnyugodna.

Nem, valahogy a szex gondolata is nyugtalanította. Újabb rossz jel.

Inkább egy masszázs kellene. Herrit kidögönyözhetné begörcsölt izmaiból a feszültséget. Esetleg beszélhetne Scefronnal, a házi vegyészével, hogy dobjon össze valami jó kis koktélt. Á, francba a drogokkal! Úgy látszik, tényleg nincs formában. Hát semmi sem tudja elvonni a figyelmét arról, hogy…?

…hogy vége. Kénytelen szembenézni a ténnyel.

Aggódott. Nem: kimondottan félt. Nevetséges! Hiszen a vagyona és hatalma napról napra gyarapszik, zsebében van az összes sichulti politikus és döntéshozó, nevét a szomszédos naprendszerekben is ismerik és rettegik. Mégis… Amibe belekeveredett, az vagy az egekbe repíti, vagy koldusbotra juttatja és maga alá temeti.

Mindig ideges volt, amikor fontos üzletet kötött. Mikor is történt vele ilyesmi utoljára? Régen, nagyon régen.

Őrültség, kész öngyilkosság! Miért kellett mindent egy lapra feltennie? A jó üzletember csak annyi kockáztat, amennyit feltétlenül muszáj. A kamikazeakciókat meghagyja az idiótáknak, akik azt képzelik, hogy a siker titka a merészség. Ha hibázik is – mert néha mindenki követ el hibát –, akkor sem dől össze a világ. Táncoljanak mások a szakadék szélén: ha beleszédülnek, több hely marad a többieknek. Az okos ember nem játszik mindent-vagy-semmit partit.

Ő mégis belement.

Na jó, már régebben is tett ilyet, annál az űrtükör-ügyletnél, amibe Grautzével együtt vágott bele. Tönkretehette volna az egész családját, anyagilag és erkölcsileg. Pontosan ezért kellett feláldoznia a barátját. Úgy rendezte, hogy ha netán belebuknak, Grautze vigye el a balhét, ő pedig minimális veszteséggel megússza a dolgot.

Eredetileg nem akarta bántani szerencsétlen Grautzét, ez csak amolyan B-terv volt, egy kiskapu arra az esetre, ha rosszra fordulnának a dolgok. Aztán ahogy telt-múlt az idő, egyre gyakrabban játszott el a gondolattal: mi lenne, ha mégiscsak kiiktatná a társát? Nem kellene osztozniuk a nyereségen, ő markolhatná fel az összes pénzt, övé lenne az egész részvénypakett. Ekkora csábításnak nem lehetett ellenállni. Grautzének észre kellett volna vennie az intő jeleket, de ő naiv volt és gyanútlan. Azt hitte, hogy a barátságuk minden próbát kiáll.

Hát, tévedett.

Lám, az alma nem esik messze a fájától, gondolta Veppers, és megtapogatta az orrát. A seb rég begyógyult, de a helye még mindig vörös volt és érzékeny. Eszébe jutott, ahogy az a kis kurva leharapta. Megborzongott. Az ominózus este óta messzire kerülte az operaházat, pedig az volt az elve, hogy az ember sose hátráljon meg. Magában meg is fogadta, hogy amint teljesen rendbe jön, újra eljár az operába és fogadásokat tart, nehogy valami újabb fóbia fejlődjön ki ebből az ostoba, nevetséges incidensből.

Ez a mostani vállalkozása is sikeres lesz, hiszen nem lehet másképp. Joiler Veppers kezében minden arannyá válik. Eddig is így volt, és ezután is így lesz. Mit számít a végeredmény szempontjából, hogy a gyárakat idő előtt felfedezték, és már a fél világ tud a flottájukról? Jól tette, hogy húzta az időt, és Bettlescroy kis küldöncének sem árulta el a célpontok koordinátáit. Csak akkor fogja felfedni a kártyáit, amikor a hajók készen állnak a bevetésre. Ami talán hamarabb bekövetkezik, mint bárki gondolná. A fabrikákat már nem lehet leállítani. A gesepti-fardeshilek kivonják a Paroxiát a forgalomból, és feltartóztatják a Kultúra hajóit. Legyen az ő dolguk, hogyan csinálják. Nem tehet mást, bíznia kell bennük, ahogy a kis kékek is kénytelenek megbízni őbenne, ha meg akarják kapni a drágalátos koordinátáikat.

Szóval semmi pánik! Minden a legnagyobb rendben. Végrehajtja a tervét, tűzön-vízen át. Ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben.

Hülye lenne elszalasztani, nem igaz?

Kikapcsolta a fegyvert és hátradőlt. Nem volt kedve vadászni, se szeretkezni, se drogozni. Vissza akart menni a házba.

Végre egy teljesíthető kívánság, gondolta, és megnyomta a rádióhívót az üléskarfán.

– Uram? – jelentkezett be a pilóta.

– Forduljunk vissza – adta ki a parancsot. – Hazamegyünk.

A sikló megemelkedett és lekanyarodott az ösvényről. A gyorsulás az ülésbe préselte Vepperst.

Először a fényt vette észre. A keleti hegygerinc fölött rés támadt a felhőtakarón, és egy éles sugár döfte át a homályt. Pulzálni kezdett és pillanatról pillanatra erősödött.

– Sugárzási szint emelk… – kezdte egy gépi hang.

Sugárzási szint? Mi folyik itt?

A sikló a következő pillanatban bukfencet vetett, mint a csónak, amit elsodort a tájfun. Vepperst irtózatos erő préselte az ülésébe, alig kapott levegőt. Az egész vidék vakító fényárban úszott. A világ pörögni kezdett, mintha valaki színes festéket öntött volna a lefolyóba, és ő az örvény közepében ülne. Aztán egetrengető dörgés hallatszott, az egész koponyája belerezonált. A felhők hasán villámok cikáztak, a hegyek és az erdők kifehéredtek. Mikor a fény kialudt, fekete füstgombolyag emelkedett az ég felé, egyre dagadva, mint egy hatalmas karfiol.

Az utasfülkéből rémült sikolyok hallatszottak, a sikló recsegett-ropogott. A vízüveg buborék elhomályosult, szürke lepel borult a világra. Veppers egy pillanatra megint súlytalannak érezte magát, aztán tótágast állt, és az ülés hevederei a húsába vájtak.

A füle hangosan zúgott, a szeme előtt összefolyt a világ. Elájult.

*

Yime Nsokyi fölkelt az ágyból. Kihúzta magát, és lassan, óvatosan végigcsoszogott a kabinon. Bő hálóingében, a habfásli nélkül szinte meztelennek érezte magát.

A csontjai minden lépésnél megsajdultak. Levegőt is csak óvatosan tudott venni, és a gerince szokatlanul merevnek tűnt. Egyedül a karja nem fájt, de az izmai elgyengültek a hosszú lábadozás alatt. A mirigyeit leállította, hogy egyelőre ne termeljenek több fájdalomcsillapítót, mert tudni akarta, mennyire súlyos az állapota. Egyáltalán nem volt vészes. Most már drogok nélkül is kibírja, ha kell.

A Számítok rám vézna, kopasz avatárja, Himerance belekarolt, és türelmesen sétált mellette. Nemrég váltotta le a kavics formájú drónt, és ugyanazt a testet öltötte magára, amit tíz évvel azelőtt használt a Sichulton.

– Most már boldogulok egyedül is – mosolygott rá Yime. – Köszönöm.

– Ez a legkevesebb – felelte mélyen zengő hangján az avatár, majd hozzátette: – Még mindig furdal a lelkiismeret.

A Számítok rám volt legközelebb a Bódhiszattvához, amikor a hajót támadás érte. Általában a kompok hozták-vitték az utasokat a Bulbitán és a Tükör a tükörben között, de mivel ez alkalommal senki sem akart leszállni a remetehajóról, a Számítok rám úgy döntött, hogy maga veszi fel a felszállni szándékozókat, és szállítja őket a Tükör a tükörbenhez. A heves tűzharcot látva azonban meggondolta magát, és a rommá lőtt Bódhiszattva segítségére sietett. A remeték várhatnak, gondolta.

– Megvan még a lenyomatod Lededje Y’breqről? – Yime-nek ez volt az első kérdése, amint magához tért.

– Persze, hogy megvan.

– Megnézhetem?

– Ígéretet tettem Y’breq kisasszonynak, hogy senkinek sem mutatom meg a képet az engedélye nélkül. Nem szívesen szegném meg az ígéretemet, hacsak a körülmények nem teszik óhatatlanul szükségessé. Megkérdezhetem, miért szeretnéd látni? Rengeteg jó minőségű felvétel akad Y’breq kisasszonyról a sichulti médiában és más nyilvános adatbázisokban. Azokat szívesen megmutatom, ha érdekel.

Yime megrázta a fejét, de rögtön meg is bánta az elhamarkodott mozdulatot. – Azokat már láttam, köszönöm. Csak kíváncsi voltam. Lededje nagyra értékelné, hogy állod a szavad.

– Ismered Lededje-t? – élénkült fel Himerance. – Hogy van mostanában?

Yime meghökkenve bámult az avatárra. Ezek szerint a hajó nem tudja, mi történt a lánnyal? Hát nem arról volt szó, hogy az Alvók mást sem csinálnak remetemagányukban, mint figyelik a világ történéseit?

– A Bódhiszattva nem említette?

– Miután átvettelek, arra kért, vigyelek benneteket a sichulti helynökségbe, mert sürgős dolgotok van ott. Beleegyeztem, bár bevallom, kissé aggasztanak a hírek, amik az utóbbi napokban érkeznek abból a régióból. A Bódhiszattva azt mondta, te majd mindent elmagyarázol. – Elmosolyodott. – Olyan hóbortosnak tart, hogy szerinte előbb teljesítem egy ember kérését, mint egy elméét. Nem is tudom, honnan veszi…

Yime néhány szóban elmondta az avatárnak, hogyan halt meg Lededje, majd hogyan született újjá néhány nappal később az Ép észen innen, őrületen túl fedélzetén. Arról is beszámolt, hogy a lány ezek után szövetkezett az Erkölcsi hullával, és most éppen a Sichult felé robog, hogy bosszút álljon a gyilkosán.

– Tőled kapta a mídert? – kérdezte Yime. Himerance zavartan pislogott.

– Igen – felelte végül, és vállat vont. – Azt mondta, lepjem meg valamivel, és nekem semmi más nem jutott az eszembe, amivel megkönnyíthetném az életét. Álmomban sem gondoltam, hogy ilyen lavinát indítok el. Veppers még mindig olyan befolyásos ember a helynökségben?

– Sőt, már nemcsak ott. – Yime tömören vázolta a Tsungar-gyűrűben kialakult konfliktust és beszélt a háború várható eszkalálódásáról.

A Számítok rámnak rettentő lelkifurdalása támadt, úgy érezte, hogy ő felelős a kialakult helyzetért. Hogy jóvátegye a hibáját, megígérte Yime-nek, hogy segít felkutatni Lededje Y’breqet. A Bódhiszattva elméje közben átköltözött a hajóra. Úgy döntöttek, hogy a roncsból kiszedik a használható alkatrészeket, a maradékot pedig egyszerűen kiszórják az űrbe.

A hajó konzervdoboz-drónja állandóan Yime mellett lebegett, készen arra, hogy elkapja, ha megbotlana.

– Jelen helyzetben – kezdte a drón – sokkal célszerűbb egy jól felszerelt hadihajóval érkezni a sichulti helynökség területére, mint egy szerény képességű kontaktegységgel. – Szögletes testét megbillentette az avatár felé. – Az Exitus hálás a segítségedért.

– Nono – dünnyögte az avatár. – A „hadihajó” még csak-csak rendben van, de a „jól felszerelt” enyhe túlzás. Rozsdás ócskavas vagyok ahhoz a puccos gyilkológéphez képest, amivel Y’breq kisasszony utazik.

– Áh, igen, a futárhajó – mondta Yime. – Mostanra már biztosan odaértek a Sichultra.

Himerance megrázta a fejét. – Ha jól tudom, még a Tsungar-gyűrűt sem érték el.

– A rajzás kapóra jött nekik; nem kell magyarázkodniuk, hogy mit keresnek ott – jegyezte meg a hajódrón, majd sóhajtva hozzátette: – A hegemónügy önmagában is tragédia. Bár ne lenne közünk hozzá!

– Nekünk, mint a Kultúrának, a Paroxiának, vagy a Kontaktnak? – kérdezte Yime. Időközben elért a kabin végébe és bizonytalanul visszafordult. Az avatár és a drón kétfelől támogatták.

– Jó kérdés – dünnyögte a drón.

– És mi a helyzet a Bulbitánnal? – pillantott rá Yime.

Egy darabig hallgattak, aztán az avatár törte meg a csöndet: – Az egyik futárhajónk, A halottak nem beszélnek meglátogatta a vén mézesbödönt néhány órával azután, hogy kis híján átküldött benneteket a másvilágra, és udvariasan, de határozottan magyarázatot kért a történtekre. A Bulbitán azt felelte, hogy semmit sem tud a támadásról, és hozzátette, hogy Bódhiszattva nevű hajó nem is dokkolt nála soha. Még aggasztóbb, hogy a Paroxia és Numina delegációt is letagadta, sőt, azt állította, egyetlen idegen faj egyedei sem tették a lábukat a felszínére, mióta az eszét tudja.

– A halottak nem beszélnek arra kérte, hadd lépjen kapcsolatba a kultúrabeliekkel, akikkel megszakadt az összeköttetés, de a Bulbitán nem adott rá engedélyt. Erre a hajó le akarta hozzá küldeni az avatárját, hogy tisztázza a helyzetet és személyesen nézzen körül, de ezt is megtiltotta. Sőt, közölte, hogy a továbbiakban mindenféle kapcsolatot megszakít a külvilággal, és azóta nem válaszol egyetlen üzenetünkre sem.

– A futár kénytelen volt elhagyni a légköri buborékot, de titokban hátrahagyott egy lopakodó egységet, amely megpróbált bejuttatni pár minidrónt, késrakétát meg e-port a zsilipen. A Bulbitán mindet megsemmisítette. A halottak nem beszélnek ekkor szenzorokat helyezett át, mire a Bulbitán tüzet nyitott rá.

– A hajó számított a támadásra, ezért nem szenvedett súlyosabb károkat. Régebben a Pusztulás Hírnökének hívták, úgyhogy van némi harci tapasztalata, nem úgy, mint a Bódhiszattvának. Biztos távolságba húzódott, és egyelőre szemmel tartja a Bulbitánt. Az erősítés nemsokára megérkezik: az Egyenlítő osztályú Pelagiánus RH öt nap múlva ér oda, nagyjából egy időben egy Kontinens osztályú RK-hajóval, aminek a nevét nem tudjuk.

– A Bulbitánon számos faj képviselői voltak jelen, de egyelőre senki sem tud kapcsolatba lépni az övéivel. Joggal tartunk tőle, hogy a Bulbitán mindenkivel végzett.

Yime megtorpant. Himerance-re nézett, aztán a Bódhiszattva drónjára. – Mindenkivel? – Fal Dvelnerre gondolt, meg Noprira, a tucatszor újjáélesztett, szószátyár fiúra.

– Nagyon valószínű – bólintott a drón. – Sajnálom.

Yime bizonytalanul tovább indult.

– Miattunk haltak meg. – Újra megtorpant. – Pontosabban miattam. Volt valami… – Homlokráncolva próbált visszaemlékezni. – Feldühítettem. Mondtam valamit, vagy csináltam… De mit?

– Bizonyos értelemben mindannyian felelősek vagyunk – vigasztalta a drón. – Bár rögtön hozzátenném, hogy a Bulbitánok köztudottan szeszélyesek és kiszámíthatatlanok. Az ember sosem tudhatja, mivel húzza ki náluk a gyufát. Ami csekély vigasz a hozzátartozóknak, ezt elismerem. A többi faj biztosan minket fog hibáztatni, annak ellenére, hogy bennünket ért a legnagyobb veszteség.

– Vizsgálatot követelnek majd – sóhajtott Yime. – És bizottságot fognak felállítani.

– Hajaj, nem is egyet – tódította a drón.

– Mielőtt túlságosan beleélnétek magatokat a bizottságosdiba – vágott közbe Himerance –, nem foglalkoznánk inkább a jelen problémáival? Mi legyen az első lépés? Hol kezdjük?

– Mindenekelőtt meg kell keresnünk Y’breq kisasszonyt – vágta rá a Bódhiszattva drónja. – Ha nem találjuk meg időben, az katasztrofális következményekkel járhat.

– Veppers a másik elszabadult hajóágyú – jegyezte meg Himerance. – Az ő döntésein is sok minden múlik.

– Így van – dünnyögte Yime, és tovább bicegett. Egyre magabiztosabban közlekedett a szobában. – Amíg Lededje el nem intézi.

– Legutóbb Iobe-ban látták, a Vebezuán, a Chunzunza-örvény szélén – mondta a drón.

– Akkor kezdjük ott a kutatást. Jobbat úgysem tudunk – vont vállat az avatár, és hirtelen elhallgatott. Az arcán meglepetés suhant át. – Úgy hallom, a Tsungar-gyűrűben valaki hadiflottát épít. A Paroxiától jött az infó, ők fedezték fel a hajókat.

– Mennyiről van szó? – kérdezte Yime.

Himerance helyett a drón válaszolt: – Eddig minden fabrika működött, amelyikbe benéztek.

– És hányba néztek be?

– Százba – felelte Himerance.

– Minden zónából találomra kiválasztottak egyet – tette hozzá a drón.

– Ez azt jelenti… – kezdte Yime.

– Igen. Nagy valószínűséggel mind a háromszázmillió gyár hadihajókat gyárt.

Yime szeme tágra nyílt. – Mind a háromszázmillió?

– Már amelyik működőképes.

– De hát – hápogott Yime – mit kezd valaki háromszázmillió hajóval?

– Például kirobbant egy háborút – felelte a drón.

– Egy ekkora flottával akár meg is nyerheti – jegyezte meg Himerance.

A drón aggódva lebegett fel-alá a kabinban. – Hát jó – sóhajtotta –, kövessük a forró nyomot. Irány a Vebezua!

Felvillant a fali kivetítő, és a Bódhiszattva roncsai tűntek fel rajta, beágyazva a Számítok rám mezőburkába. A hajtómű láthatólag kiégett, de a törzs néhány apróbb karcolástól és horpadástól eltekintve egészen épnek tűnt.

– A drónok elhagyták a fedélzetet – jelentette az avatár. – Szerintem felejtsük el azt az elülső manipulátorgyűrűt.

– Jó. Felejtsük – értett egyet a drón. A hangjába mintha egy cseppnyi szomorúság vegyült volna. Mozdulatlanul függött a levegőben és meredten nézte a képernyőt.

– Add ki te a parancsot – mondta Himerance csöndesen.

– Köszönöm.

A mezőzárvány csillogó burka lassan elengedte a hajót. A Bódhiszattva lecsupaszítva, energiamezők és védőpajzsok nélkül sodródott az űrben, egyre jobban lemaradva mögöttük.

– Hát… ennyi.

A roncson remegés futott végig, aztán az élettelen fémtest darabjaira hullott. Gömbforma izzás támadt a helyén, ami egyre tágult, elemésztve a szétrepülő darabokat. Amikor a parázsló fények kialudtak, csak a tátongó űr maradt, és egy láthatatlanul terjedő energiabuborék.

A drón Yime-hez és az avatárhoz fordult. – Indulhatunk.

Himerance bólintott. A csillagok ezüst csíkokat szántottak a kivetítőre.

– Behúztam a mezőimet, amennyire csak lehet, és maximális sebességre kapcsoltam. Ilyen tempóban legfeljebb negyven óráig bírom, mielőtt besülnének a hajtóműveim.

– Mikorra érünk oda? – kérdezte Yime.

– Holnapra, legkésőbb holnaputánra – felelte az avatár. – Addig leporolom a gépkönyvemet, és próbálok újra belerázódni a hadihajó-rutinba. Rengeteg dolgom lesz. Felfejleszteni a pajzsokat, kalibrálni az effektort, robbanóanyagot gyártani… csupa nyalánkság.

– Tudok valamiben…? – kezdte Yime, de az avatár széles mosolyát látva legyintett. – Nem, nem tudok.

Rögtön meg is bánta a mozdulatot. Fájt.

*

Veppers csukott szemmel feküdt. Egyszerre fémes csilingelésre, majd ritmikus csattogásra lett figyelmes, és még valamire, amit nem tudott beazonosítani. De mintha az egész nagyon távolról érkezett volna, olyan távolról, hogy ahhoz neki semmi köze nem lehetett. Kinyitotta a szemét, és amit maga előtt látott, az értelmezhetetlen volt a számára, úgyhogy gyorsan becsukta. Eszébe jutott, hogy valami rossz történt vele, ami talán még mindig tart. Tehát a legjobb, ha megpróbál ébren maradni és összpontosítani.

Valahogy furcsán feküdt, mintha a teljes testsúlya a vállára és a nyakára nehezedne. Újra kinyitotta a szemét és körülnézett.

A sikló, hát persze! Az összetekeredett, kicsavart valami a feje fölött a lesfülke maradványa. De mi történhetett?

Az agyán tompa köd ült. Óvatosan megmozdította a fejét, hátha ettől kitisztul a világ. Megdörzsölte a szemét. Az ujjai hegyére valami ragacsos anyag tapadt. Vér.

Fölnézett, és a lesfülke hasadt paneljei között megpillantotta az ég egy halottszürke szeletét, amelyből fekete pelyhek szállingóztak. Hamu és korom.

Bevillant a tudatába a táguló tűzorkán képe.

Atombomba? Valami rohadék atombombát dobott a birtokára?!

– Rohadék – harákolta rekedten. A nyelve nehezen forgott, és a hangja mintha egy üvegbura alól szólt volna.

Szerencsére semmije nem tört el. A lézerfegyver állványába kapaszkodva, dühös káromkodások közepette kipréselte magát a székből. Közben persze sikerült lehorzsolnia a könyökét. A sikló szabályosan fejtetőre állt, de a fegyver valamilyen rejtélyes okból működőképes maradt, készenléti kijelzője közönyösen pislogott.

Felegyenesedett és leporolta a ruhájáról a piszkot meg az üvegszilánkokat. Felnézett a szállongó hamupelyhekre. Ki kellene másznia valahogy. Beletúrt a hajába, kiporolta belőle a port és a hamut. Radioaktív, naná… Csak kerüljön a keze közé a gazember, aki ezt művelte! Élve nyúzza meg a gennyládát, aztán megfüröszti salétromsavban. Vajon ki lehetett? A saját bizalmasai biztosan nem. Mind ott voltak vele a siklón, egyikük sem jelentett beteget.

Megmozgatta a lézerfegyvert, hogy leemelje az állványról, de a rögzítőszeg elgörbült. Egy darabig még rángatta, aztán feladta.

A sikló orral fúródott a földbe, vagyis a pilóták biztosan meghaltak. Vajon rajta kívül túlélte más is a zuhanást?

Letérdelt és kitapogatta az utastérbe vezető ajtót. Be volt ragadva. Ahogy rángatta, a keze lecsúszott a kilincsről, és egy kiálló fémdarab elvágta. Veppers fájdalmában feljajdult. A szájába kapta az ujját és szopogatni kezdte. „Mint egy ősember – gondolta. – Tisztára mint egy ősember.”

Kínkeserves, lassú halála lesz a rohadéknak. Majd konzultál néhány szakértővel. Csak kapja a keze közé!

Sikerült kifeszegetnie az ajtót. Lenézett. Odalentről semmi nesz nem hallatszott.

Nem maradt más választása, lassan, óvatosan leereszkedett a sötét utastérbe.

*

– Mit csinálsz a szememmel? – visította a lány. Próbálta higgadtan feltenni a kérdést, de a feje épp szétdurranni készült.

– A ruhád a sisakrészt is telenyomja zselével – közölte a hajó. – Épp most állítja be a nyomást, hogy a szervezeted hozzászokjon. Gondolom, nem szeretnél megvakulni.

– Olyan rendes vagy, hogy mindig előre figyelmeztetsz, nehogy megijedjek.

– Empátia terén jó vagyok. Tudod, milyen kurva nehéz egy olyan nebáncsvirágot pesztrálni, mint te? Az emberek egyébként is túl sérülékenyek, az első szél elfújja őket.

Lededje eleresztette a füle mellett a célzást. – És most mi történik?

– A védőruhád aktiválta a neuroninduktort, hogy a szenzorképeket közvetlenül az agyadba továbbíthassa. Lehet, hogy egy darabig duplán fogsz látni, amíg a szemed is veszi az adást a sisakmonitoron.

– Úgy értem, mit csinál a másik hajó.

– Jah! Azon töri a fejét, hogy mit válaszoljon.

– Miért, mit üzentél neki?

– Hogy ne koslasson a nyomomban, mert megbánja. Be is kapcsolta a pajzsát rögtön! Egy perc gondolkodási időt adtam neki, ne mondhassa, hogy nem vagyok nagyvonalú. Ez a másik gyengém az empátia mellett.

– Aha.

Lededje a nyolcágú hópelyhet figyelte az… akármijével. Az hirtelen villant egyet.

– Mi volt ez?

– Te is láttad? A pimasz! Nem várta meg az egy percet.

– Mit csinált?

– Rám lőtt! De előtte felszólított, hogy adjam meg magam. És közölte, hogy szerinte a hegemónflotta tagja vagyok, amit persze nem gondolhatott komolyan. Remélem, nem viccnek szánta, mert annak meg szar volt. Még a kommunikációs csatornákat is blokkolta, hogy ne tudjak segítséget hívni. Ez azért elég csúnya dolog, nem gondolod? Az állig felfegyverkezett hadihajók szoktak ilyen flegmán viselkedni, meg az olyan elbizakodott tökfejek, akik csapatban járnak. Semmi perc alatt kideríthetném, hol bujkál a bandája, és ripityára lőhetném a felfuvalkodott agyát, de akkor hová lenne az „öreg, fogatlan SOE vagyok, rám se bagózzatok” álcám? – Sóhajtott. – Úgyhogy be kell zselézzelek. Csukd be a szemed!

Lededje szó nélkül engedelmeskedett. Valami hűvös ért az arcához. Megpróbálta kinyitni a szemét, de már nem tudta. Olyan érzés volt, mintha beragasztották volna. A fekete hópelyhet viszont már behunyt szemmel is látta.

– Nem lehetne… – kezdte.

– Most a szádat is, légy szíves!

– Tessék?

– A szádat is szeretném telenyomni zseléhabbal.

– Hogyan fogok beszélni, ha tele lesz a szám habbal?

– A hab tulajdonképpen csak később jön. Először szénszálakkal bélelem ki a torkodat, hogy össze ne roppanjon gyorsuláskor, utána jön a zselé, ami kitölti a száj-és orrüregedet. Lélegezni ugyanúgy tudsz majd, mint eddig, beszélni viszont nem. Elég, ha kigondolod a szavakat, esetleg megpróbálhatod csukott szájjal artikulálni őket, mint a hasbeszélők. Igyekeznünk kell. Megtennéd, hogy…?

– Utálom, ha valaki a megkérdezésem nélkül behatol a testnyílásaimba. E téren rossz tapasztalataim vannak. Meg egy csomó kezeletlen traumám.

– Sajnálom. Elhagyhatjuk a zselét, de akkor lassabban tudok manőverezni, ami könnyen az életünkbe kerülhet. Vagy beraklak a modulba, és…

– Mindegy, csináld! Ha túléljük, majd keresek egy jó pszichológust.

Különös bizsergést érzett a bőrén. A meleg hab beömlött a szájába, lecsúszott a torkán, föl az orrába, és a tüdejét is teljesen kitöltötte. Úgy érezte magát, mint a páclébe áztatott hal.

– Lazíts, Lededje – duruzsolta a hajó. – Van időnk bőven: kaptunk egy percet, hogy megadjuk magunkat. Hmm. Legalább már tudom, kivel állunk szemben. A kis büdös hónaljú gesepti-fardeshilekkel. Ki gondolta volna?

Valami megcsiklandozta a lány orrát, majdnem eltüsszentette magát.

„Nos – csendült vidáman a hajó hangja a fejében –, én ennyit tudtam tenni az ügy érdekedben. Jól vagy? Mondj valamit! Tudod, mint a hasbeszélők.”

„Oé. Jóóól… csnflfom? Frfrnc…baaa!”

„Ne erőlködj. Csak lazán. Koncentrálj arra, amit mondani akarsz.”

„Így?”

„Tökéletes. Ugye, hogy megy ez! Én meg úgy viselkedhetek végre, mint egy igazi hadihajó.”

„De jó!” – Lededje-t határozottan aggasztotta a hajó lelkesedése.

„Nem lesz semmi gond.”

„Most meg mit csinálsz?”

A fekete hópehely eddig közvetlen a nyomukban haladt, de most elkezdett jobbra-balra imbolyogni. A jelek szerint vad szlalomozásba kezdtek, amiből Lededje semmit nem érzett. Eddig nem lehetett oka panaszra, és nagyon remélte, hogy ez így is marad.

„Egy SOE így szokta lerázni az ellenfeleit – magyarázta a hajó. – Egy picivel gyorsabban haladok, mint amire ezek a régi monstrumok alapból képesek, de a barátaink nem fognak gyanakodni. A legtöbb veterán alaposan feltuningolta magát az utóbbi évszázadokban. Kapaszkodj, éles kanyar jön! Huhú!”

Lededje ösztönösen behúzta a nyakát, aztán rájött, hogy teljesen felesleges. A fekete hópehely hirtelen eltűnt, majd egészen távol bukkant fel. Gyorsított, már-már úgy látszott, beéri őket, amikor egy villanással ismét eltűnt. Újra megjelent, ezúttal alattuk, szédítő tempóban közelítve. A nyaktörő manőverekből Lededje továbbra sem érzett semmit, de őszintén szólva nem is bánta. Újabb villanás, majd még egy, és most hosszú másodpercek teltek el, mire az idegen hajó megjelent a látómezejében.

„Úgy teszünk, mintha kétségbeesetten próbálnánk menteni az irhánkat. A műsorszám címe: sebzett kacsa a téridő-örvényben – kuncogott a hajó. – Most bedobok egy másik trükköt, ami enyhe hajtómű-károsodással járhat, ezért csak végveszélyben szokták alkalmazni. Mármint a SOE-k. Igyekszem élethűen játszani a vergődő madárkát.”

„Látom, élvezed. Ezek szerint van esélyünk?”

„Viccelsz? Mellettem labdába se rúghatnak a pici kék lábaikkal. Ide süss!”

A hópihe ukk-mukk-fukk, eltűnt. Lededje hiába kereste a tekintetével, sehol nem látta.

„Hová lett?”

„Ott van, ni!” – felelte a hajó, mire a távolban felvillant egy apró, zöld pötty. Ahogy ráközelítettek, kirajzolódott az ismerős nyolcágú csillag sziluett. Nagyon kicsi volt, és egyre jobban zsugorodott.

„A világért sem akarom elvonni a figyelmedet. Inkább ne közvetíts, ha nem biztonságos…”

„Most csak egy szubrutinom társalog veled, ne aggódj! A teljes valós idejű számítási kapacitásomat leköti a manőverezés, a taktikai szimulációk, a mezőoptimalizációk és effélék. Ja, meg hogy mindez ne legyen túl feltűnő.”

S a hópehelyhajó máris ott lihegett a nyomukban.

„Nem jött túl közel?”

„Ez az, megvagy!” – dünnyögte a hajó.

„Rálőttél?”

„Dehogy lőttem rá! Azonosítottam. Ez egy Őszinte Részvétem osztályú cirkáló. Valószínűleg a Totális attak. Sejtettem, hogy errefelé állomásozik valahol, de a pontos koordinátáit nem ismertem. Vajon mit keres itt?”

„Gyorsabbak vagyunk nála, ugye?” – kérdezte Lededje aggódva. A pehely levakarhatatlannak tűnt.

Ennek még rossz vége lesz, gondolta a lány.

„Naná – vágta rá a hajó közönyösen. – A fegyvereim is jobbak, és erősebb a pajzsom. A kérdés csak az, hogy a rajongónk hány kis barátját hozta magával. A Totális attak a flotta ékköve, a parancsnoki egység. A gesepti-fardeshilek nem sokat gyártottak ebből a típusból. Ahol ő van, ott a sereg. Miben sántikálnak ezek? Talán megtudtak valamit…”

„Miről?”

„Hát a hegemónrajzásról meg a fabrikákról. Mi másról? Áh, meg is találtam őket. Ejnye, ez tényleg az egész flotta! Jó lenne elkerülni a nyílt összecsapást.”

„Még mindig mi vagyunk a gyorsabbak? El tudunk szökni előlük?”

„Valószínűleg igen – felelte óvatosan a hajó. – De a létszámbeli fölényük aggasztó, és az is elgondolkodtató, hogy a zászlóshajójuk se szó, se beszéd rátámadt egy Kínvallató osztályú SOE-ra. A kis kékek nem szoktak belekötni a kultúrabeli hajókba. Még az öreg és fogatlan példányokba sem.”

„Miért vállalnak ekkora kockázatot?”

„Fogalmam sincs, de tény, hogy felrúgták az összes vonatkozó szabályt és egyezményt.”

„És az jó?”

„Szerinted?”

„Szerintem nem.”

„Szerintem sem.”

„És most mihez kezdesz?”

„Elintézem őket.”

„Rájuk támadsz?”

„Mi? Mondd, te tényleg ennyire vérszomjas vagy, Lededje Y’breq? Nem támadunk rájuk. Épp ellenkezőleg; felkapjuk a nyúlpapucsot, és biztonságos távolba vonulunk, ahol nem találnak meg. Aztán szépen hazaküldelek téged a modullal… vagy inkább az egyik kompommal, úgy nagyobb biztonságban leszel. Elmész a Sichultra, randevúzol Veppersszel a régi szép idők emlékére, én meg megleckéztetem a kék seggű páviánokat, lehetőleg vérontás nélkül. Aztán megnézem magamnak azokat a hegemónokat, és kinyomozom, mire fel gyártanak maguknak világhódító flottát a Tsungar-gyűrűben.”

„Nem fog hiányozni a kompod?”

„Nem. Neked nagyobb szükséged van rá, mint… Heh, nézd csak! Megint üzengetnek. Dicséretre méltó a kitartásuk.”

Mire ezt kimondta, a csillagok meglódultak körülöttük: az előttük levők kéken, a hátuk mögöttiek rubinvörösen izzottak.

„Az egyik lábam itt, a másik…” – kezdte a hajó, de a kép váratlanul elsötétült.

„Mi történt?” – nyugtalankodott Lededje.

„Sajnálom – hallatszott a hajó hangja. – Átmeneti üzemzavar.”

„Mi?”

A csillagok között zöld pöttyök gyúltak, fölöttük hosszú számsorok villogtak. Színes pályagörbék rajzolódtak ki az űr hátterére, amelyek szaggatott útirányvektorokban folytatódtak. A zöld pöttyöket koncentrikus körök vették körbe, mintha apró céltáblák lennének, teleírva Lededje számára ismeretlen szimbólumokkal. Fölöttük egymásra csúszott ikonok lebegtek. Amikor ráfókuszált valamelyikre, a többi magától szétcsúszott, és milliónyi betű, szám és többdimenziós ábra villant fel rajtuk. Lededje teljesen beleszédült az információáradatba. Úgy döntött, hogy inkább a fekete űrt bámulja.

„Mi történt?” – kérdezte.

„Ránk lőttek. Simán ripityára zúztak volna, ha tényleg egy szimpla SOE lettem volna. Kénytelen leszek felvenni a kesztyűt. Sajnálom, ez egy picit neked is fájni fog.”

„Remek.”

„Merész manőver következik. Drukkolj, hogy túléljük. Egyébként a védőruha folyamatosan figyeli az életfunkcióidat, és fájdalomcsillapítót termel, ha szükséges. Na, vágjunk bele, ne vesztegessük az időt. Szólj, ha készen állsz!”

„Francba is… Jó, készen állok. Csak azt akartam kérdezni…”

A következő pillanatban hatalmas ütés érte, méghozzá minden irányból egyszerre. Nem fájt annyira, mert az energiája egyenletesen eloszlott, de azért elég kellemetlen volt.

„Hogy vagy?” – kérdezte a hajó.

„Brehhh. Voltam jobban is.”

„Ez az. Ügyes kislány!”

„De…”

„Most kapaszkodj!”

Újabb gigászi tasli következett, hogy csak úgy csengett tőle a füle. Bódultan körbenézett. A zöld körök továbbra is ott vibráltak körülötte.

„Megvagy?”

„Fojg…fogojg… fogjuk rá – felelte. – Szúr a tüdőm. Az mitől van?”

„Fogalmam sincs. Éppen kalibrálok. Ne izgulj, rosszabb már nem lesz.”

„Eltaláltak?”

„Dehogy! Sikerült eltűnnünk. Most tűvé teszik értünk a környéket.”

„Az… jó.”

„Az nagyon jó! Mindjárt visszatámadunk. Úgy fognak kipurcanni, hogy azt se tudják, mi végzett velük. Rohaaam!”

Lededje-t magával rántotta egy irdatlan erő. Pörögve zuhant; a színek, a formák, és az emberi agy számára felfoghatatlan rétegezettségű adatmezők egyetlen kavargó örvénnyé olvadtak össze. Ha kapott volna levegőt, üvöltött volna, mint a fába szorult féreg.

Amikor már azt hitte, hogy szétrobban az agya, a kép kezdett kitisztulni, a szédítő forgás lassult. A látómezejébe beugrott az egyik zöld pötty, és a körülötte lévő koncentrikus körök helyet cseréltek egymással. Gyors egymásutánban felvillant pár ikon, aztán a legbelső gyűrű pirosra váltott. (Lededje ösztönösen be akarta hunyni a szemét, de eszébe jutott, hogy amit lát, azt nem a szemével látja.) Amikor kialudt, apró porszemek lebegtek a helyén. Az egész nem tartott tovább egy másodpercnél.

Váltott a kép, és egy másik zöld céltáblára közelített. A jelenet megismétlődött; a gyűrűk elfordultak, a legbelső felizzott, s végül a jel eltűnt. Újabb és újabb zöld pöttyök semmisültek meg, egyik a másik után. A csillagok valósággal táncot jártak.

Az egyik lövés után a szabad szemmel alig látható porszemek formációba rendeződtek, majd kirajzolódott előttük egy tucat pályagörbe, amiket villódzó ikonok, számsorok és különféle bonyolult ábrák követtek.

Lededje akkor fogta csak fel, hogy a zöld pöttyök nem rakéták vagy torpedók, hanem maguk az ellenséges űrhajók. A körülöttük lévő gyűrűk pedig azt jelképezték, hogy milyen erős az adott hajó pajzsa, vagyis milyen fegyverrel lehet átütni.

Időnként az apró porszemek körül is megjelentek aranyló körök, amitől úgy festettek, mintha egy fekete bársonyszőnyegen szétgurult volna egy marék gyémánt. Ezek ugyanabban a pillanatban, mintegy vezényszóra égtek hamuvá, tátongó ürességet hagyva maguk után. A hajó mindeközben rendületlenül tüzelt; kilőtte a következő zöldet, aztán célzott és lőtt, újra meg újra… Néha egyszerre két pöttyöt vett célba, ilyenkor Lededje-nek keresztbe álltak a virtuális szemei.

„Ez szédítő” – nyögte.

„Élvezed? Várj, most jön a kedvencem. Két másodperc múlva.”

„Két másodperc múlva?” – visszhangozta Lededje. – Te a jövőbe látsz?”

„Ugyan már! Csak nem gondolod, hogy élőben közvetítem az adást?”

„Ez egy felvétel?” – ámult el a lány. Közben egy újabb zöld pötty robbant darabokra.

„Még jobban lelassítom – duruzsolta a hajó. – Figyelj!”

Az új célpont nagyobbnak tűnt, mint az eddigiek, és kevesebb gyűrű övezte, de azok jóval vastagabbak és fényesebbek voltak. Egyszer csak hipp-hopp, nyolcágú hópehellyé változott, majd szétesett, és az „ágai” önálló életet kezdtek élni. Aztán azok is szétestek, s végül egy egész hajóraj bukdácsolt az űrben. Hirtelen vakító villanás hasított a sötétbe.

„Itt még reménykedtek, hogy sikerül lőtávolságon kívül kerülniük, mielőtt rájuk pörkölnék – mondta a hajó. – De nem sikerült.”

A raj magjában a hajók lilára váltottak, aztán a többi hajó is átszíneződött.

A detonációsorozat pazar tűzijátékot varázsolt az űrbe. Először a kisebb hajók robbantak szét, sziporkázó csillagokat szórva, aztán a hópehelyhajó semmisült meg; lilán parázsló magja pulzálni kezdett, majd vörösen felizzott, és egy vakító lobbanással elhamvadt. Pár pillanatig kékeszöld szikrák cikáztak ide-oda, aztán azok is elenyésztek. Lededje megbabonázva meredt a fekete semmibe.

Rájött, hogy egy ideje visszatartotta levegőt. Nagyot sóhajtott.

A csillagos háttér előtt ekkor megjelent Faruk, képén kaján vigyorral. A lábát hanyag mozdulattal fellendítette a láthatatlan konzolra, kezét a tarkójára kulcsolta.

„Az imént tanúja lehettél az utóbbi száz év legjelentősebb katonai összecsapásának. Kár, hogy az ellenfél nem tudott felnőni a feladathoz. Jószerével szóhoz sem jutottak. Biztosan nem engedték szegény elméiket a konzolhoz. Micsoda amatőrök! Na, mindegy. Remélem, nem robbantottunk ki háborút a Kultúra és a gesepti-fardeshil galeri között. Kár lenne a helyes kis gülü szeműekért. Végül is ők provokáltak, mi csak visszalőttünk, nem igaz? Klasszikus példája a jogos önvédelemnek. Kénytelen voltam kinyírni az egész sunyi bagázst, mielőtt ők tettek volna el láb alól engem. – Egy darabig hallgatott. – A bizottság biztosan megdorgál majd. Azt fogják mondani, hogy túlreagáltam a dolgot. De hát a bürokraták már csak ilyenek, mindenben hibát keresnek. Mégis mit tehettem volna ekkora fegyverarzenállal a páncélom alatt? Dobtam volna rájuk dinamitot? Az osztályom jó hírnevére is ügyelnem kell. Nem beszélve a sajátomról. A többiek meg fognak pukkadni az irigységtől. Mi az, mi a baj?”

„Legénység is volt azokon a hajókon? Úgy értem, élőlények.”

„A gesepti-fardeshil cirkálókon? Még szép, hogy voltak! De nem szenvedtek sokat, ne aggódj. És mielőtt erkölcsi prédikációba kezdenél, felhívom a figyelmedet, hogy a legénység tagjai egytől egyig katonák voltak, nem pedig ártatlan civilek. Katonának lenni nem egy életbiztosítás, ezt ők is tudták. Ezért kapták a zsoldjukat. Személyes pechjük, hogy épp velem találkoztak. A háború nem a méltányosságról és az igazságosságról szól.”

Elégedetten végighordozta a tekintetét a környéken. – „Remélem, tanultak a leckéből.”

Lededje nem szólt. Mit is mondhatott volna?

Az avatár tovább nézelődött, s közben magában dünnyögött: – „Azért ez félelmetes! Szétlőttem egy egész flottát, és meg se kottyant!”

„Vagyis indulhatunk a Sichultra – mondta a lány hűvösen. – Szeretnék végre otthon lenni.”

„Hogyne, máris indulunk – bólogatott Faruk. – Neked is viszket a tenyered, hogy öldökölhess egy kicsit. Eltaláltam?”

*

A folyosó most leginkább csúszdának lett volna alkalmas. Veppers kezét-lábát a falnak vetve, óvatosan ereszkedett lefelé. Félúton összetalálkozott Jaskennel, aki elszántan araszolt fölfelé. Alulról sápadt fény szűrődött fel, a nyílásban egy behorpadt ajtószárny lifegett. A kabinból erőtlen nyöszörgés szűrődött ki.

– Jól van, uram? – kérdezte a testőr, amint felismerte gazdáját a félhomályban.

– Kutya bajom. Megúsztam néhány horzsolással meg kék-zöld folttal. Valami rohadék atombombát dobott a birtokra. Ti is láttátok a felhőt?

– Igen, uram. A pilóták meghaltak, nem tudtam bejutni hozzájuk a fülkébe. És sok a súlyos sérült. Szerencsére a vészkijáratot sikerült kifeszítenünk. Engedélyt kérek – emelte fel begipszelt karját –, hogy a körülményekre való tekintettel levehessem ezt a…

– Mikorra ér ide a segítség? Gondolom, már szóltatok a diszpécsernek.

– A rádió tönkrement, uram. Az egyik zei most próbálja működésbe hozni a vészjeladó egységet, a másik túlélők után kutat, és a sebesülteket látja el.

– És a másik kettő? Négyen voltak, nem? – Világosan emlékezett, hogy parancsba adta: négy testőrrel induljanak útnak.

– Ketten meghaltak, uram.

Veppers sóhajtott. Ha pótolni akarja őket, az rengeteg pénzébe fog kerülni. Azok a sóher genetikusok a klinikán megkérik a klónok árát, és a kiképzésük is egy vagyonba kerül.

– Kik haltak még meg?

– Pleur és Herrit, uram. Astilnek a lába törött el. Sulbazghi még mindig nem tért magához.

Együtt visszaereszkedtek a szétroncsolódott utasfülkébe. A levegőben égett, édeskés szag terjengett, az egyik sarokból elhaló nyöszörgés hallatszott. A vészvilágítás alig-alig derengett, de a kis kajütablakokon és a kitört vészkijáraton beszűrődött némi fény. Veppers émelyegve nézett körül, és legszívesebben azonnal kimenekült volna a szabadba.

Az egyik zei keresztülverekedte magát a romokon, és odabotorkált hozzájuk. A kezében egy adóvevőt tartott. – Örülünk, hogy él, uram – mondta. A homlokáról vér csepegett, a másik karja sután, ernyedten lógott az oldala mellett.

– Én is örülök – dünnyögte Veppers. – Leléphetsz!

A nagydarab ember Jasken kezébe nyomta az adóvevőt, aztán meghajolt és bicegve távozott. A testőr bekapcsolta a készüléket, és a füléhez emelte.

Mielőtt beleszólhatott volna, Veppers odahajolt hozzá, és a fülébe súgta: – Mi megyünk az első transzporttal. Ha mentőhajó jön, akkor is.

– Uram? – pislogott rá Jasken.

– A többiek is sorra kerülnek, ne izgulj! De az elsőre csak mi ketten szállunk fel, megértetted?

– Igenis, uram.

– Hol a szemüveged? Szükségünk lesz rá.

– Eltörött, uram.

Veppers bosszúsan ciccentett.

– Valaki meg akar ölni, Jasken – mormolta. – Hadd higgye, hogy sikerült neki. Hadd higgye, hogy meghaltam.

– Igen, uram – dörzsölte a halántékát Jasken. – Mondjam azt a többieknek, hogy odaveszett a balesetben?

– Mondj, amit akarsz. A lényeg az, hogy mindenki máshogy tudja. Egyesek higgyék azt, hogy megúsztam, mások meg azt, hogy meghaltam, kómába estem, eltűntem és a többi. Minél többféle híresztelés terjed, annál jobb. Én közben elrejtőzöm, és egy darabig nem mutatkozom a nyilvánosság előtt. Te is velem jössz. Játszottál gyerekkorodban bújócskát, Jasken? Nekem az volt a kedvenc játékom. Most bújócskázni fogunk – verte hátba a testőrt, mire az fájdalmasan felszisszent. – A részvényárfolyam a béka segge alá fog zuhanni. De ez még belefér. – Az adóvevőre bökött. – No, hívj már egy hajót! Aztán szerezz nekem valami normális álruhát.

HUSZONÖT

Auppi Unstrilról csurgott a víz. A Kis pusztító burkolata vészesen csikorgott, s ha egyszer megreped, semmi sem gátolja meg, hogy az űr hidege bekússzon a hajóba. Csekély vigasz, hogy ő fog utoljára jéggé fagyni az ezernyi alkatrész közül.

A halálát, most legalábbis úgy tűnt, mégsem a hideg fogja okozni, hanem a forróság. A nő alig kapott levegőt, halántéka lüktetett, a szája kicserepesedett.

A Hilozoistáról a támadás óta nem érkezett hír. A hajó alig hagyta el a bázist, máris kiiktatták a pajzsát, és egy jól irányzott energiaimpulzussal megolvasztották a hajtóművét. A fedélzetén sokan megsebesültek, az utolsó jelentések szerint egyikük belehalt a sérüléseibe. A hajónak szerencséje volt, hogy nagy kínkeservesen vissza tudott araszolni az állomásra.

De a java csak ezután következett. A gyűrűben állomásozó gesepti-fardeshil flottát heves támadások érték, az egyik cirkálójukat miszlikbe robbantották. A láthatatlan ellenség nem kímélt senkit és semmit.

Auppi a soron következő fabrikát vizsgálta éppen, fittyet hányva a közelben zajló hegemónrajzásra. Az igazat megvallva sokkal szívesebben aprította volna a gépeket ahelyett, hogy gyártól gyárig száguldozzon, és megállapítsa, hogy mindegyikben egy félkész hadihajó rejtőzik. A Kis pusztító ízig-vérig harci jármű volt, nem holmi szonda vagy mobil kutatóállomás. Bosszantotta, hogy a hegemónraj szabadon garázdálkodik, ők pedig úgy tesznek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, és azzal szöszmötölnek, hogy lajstromba vegyék a fertőzött gyárakat.

Másrészt mégiscsak ki kellett deríteniük, kik és miért indították be a gyártósorokat. A pár tízezer gép-véglényt később is ráérnek megregulázni, ha már kinyomozták, ki a felelős a történtekért.

Így hát kénytelen-kelletlen félbehagyta a hegemónvadászatot, és a társaival együtt nekilátott a fabrikák módszeres átfésülésének. A feladat a vártnál egyszerűbbnek bizonyult, mivel a gyárak többségének ugyanolyan papírvékony volt a fala, mint az első aszteroidának, amit megvizsgáltak. A vékony kérgen pillanatok alatt áthatolt a mikrohajók röntgensugara, nem kellett hosszan kutakodniuk. (Amikor az első hadihajót felfedezték, Auppi szerette volna közelebbről is szemügyre venni a fabrikát. Végül mégsem tette, mert a hajó szerint életveszélyes lett volna bemerészkedni a kiszámíthatatlanul piruettező gyártósorok közé.) Bárhová mentek a gyűrűben, eddig mindegyik gyár üzemelt, és mindegyikben ugyanolyan rombolók készültek.

Az ötödik fabrikánál tartott, amikor belereccsent az éterbe a Hilozoista kapkodó, ideges hangja. Tömören beszámolt az ellene elkövetett atrocitásokról, majd közölte, hogy a közeljövőben rá ne számítsanak, és bontotta a vonalat.

Először nem akartak hinni a fülüknek.

„Ez valami rossz vicc, ugye?” – kérdezte valaki.

„Baromság! – mondta épp Lanyares, majd rémülten felkiáltott: – Hé, engem itt lő…”

A többiek is kiabálni kezdtek, mind egyszerre, aztán csönd lett. Nyugtalanító, mély csönd.

„Mi a…” – Auppi ennyit tudott kinyögni, mielőtt a kapcsolat megszakadt volna. A hajó kijelzői elsötétültek.

– Figyelem, effektortalálat érte a fő… – darálta a hajó, miután a tartalékrendszer életre kelt, de nem jutott a mondat végére. Mint minden elmének, a Kis Pusztítónak is négy különálló energiamagja volt arra az esetre, ha a központi blokkot kiiktatnák, de a láthatatlan ellenség azokat is elintézhette, mert valamennyi rendszer, beleértve a létfenntartó modulokat is, egyszerre leállt. A hajó élettelenül sodródott az űrben, a többtonnás fémtestben minden elektromos aktivitás megszűnt. Talán atomi szinten pislákolt még benne némi élet, de ha így is volt, Auppi nem tudott kapcsolatba kerülni vele.

Ennyi volt. Vége.

A védőruha vezérlése is elszállt a hajó rendszereivel együtt, és a kezeslábas merev, mozdíthatatlan kéreggé szilárdult a nő testén. Megpróbált az idegmíderével vészjeleket sugározni, de az sem reagált a parancsaira. Valahol egyszer hallotta, hogy ha egy míder besül, halkan pukkan egyet, és valóban: mintha egy vékony fémhuzal pattant volna el a fejében. (Bizonyos dolgokról jobb nem tudni, gondolta bosszúsan. Persze a Kultúrában az igazság mindig fontosabb volt, mint a lelki komfort. Mindenki igazat mondott, még akkor is, ha beledöglött. A puristák a drogmirigyeiket sem használták, mondván, hogy azok elfedik „a testi érzetek igazságtartalmát”. A barmok…)

Az űrruha és az élettelen hajótest magába zárta, akár egy kettős koporsó. Mi mást tehetett volna? Várta a halált.

Negyedórával később nekikoccantak valaminek. Auppi először megörült, hogy érte jöttek, és megmenekült, de újabb negyedóra feszült várakozás után rá kellett jönnie, hogy csak a fabrika falának ütődtek neki.

„Mi a…”

Nem maradt ideje elbúcsúzni Lantől, sem a hajótól. – „Mi a…”

Valami értelmesebbet is kitalálhatott volna.

A ruhában fullasztó meleg lett. Sokáig számolta a másodperceket, de aztán belezavarodott, és még körülbelül sem tudta felidézni, hogy hol tartott. A gondolatai egyre ködösebbé váltak. Lesz majd egy pillanat, amikor a teste visszahűl normál hőmérsékletre, mielőtt jégcsappá fagyna. Furcsa, mélázott magában. Alig néhány méterre tőle csontrepesztő hideg van, ő viszont megfő a saját levében. Már ha nem fullad meg előbb. A modern űrruhák remekül szigetelnek, és a teste által fejlesztett hő nem tud elszivárogni, csak gyűlik-gyűlik… Érdekes halál.

Vajon mennyi ideje van hátra? Órái? Percei? Nem így akart elmenni.

Erre a gondolatra elsírta magát. Félt a haláltól, úgy érezte magát, mint egy csapdába esett vadállat. A könnyek összegyűltek a szeme körül. Ha a ruhája működött volna, a sisak kapillárisai elvezették volna a nedvességet.

Egyre nehezebben kapott levegőt. A recirkulációnak köszönhetően a rendszer több hétig is életben tudta volna tartani, az ujjnyi vastag oxigéntartályok a ruha hátrészén helyezkedtek el. Csakhogy a páncéllá szilárdult kezeslábas túl szorosan simult a testére, jószerével csak pihegni tudott benne. A végtagjai máris zsibbadni kezdtek az oxigénhiány miatt. A sejtjei elhalnak, nemsokára az agya is leáll, és ő lázas öntudatlanságba merül…

A rátörő pánik ellen néha-néha kikevert egy kis óceánmélyt, máskülönben sikítva rázta volna emberforma ketrecét. Magában borzalmas átkokat szórt a titokzatos támadóra. A Kultúra és a gesepti-fardeshilek majd elkapják, és olyan büntetést kap, hogy zengeni fog tőle a galaxis!

Bárki tette ezt vele, legyen a halála ugyanolyan kínkeserves, mint az övé. Vagy még keservesebb. Megérdemli.

Bódultan pislogott. Vajon az oxigénhiánytól fog előbb elájulni, vagy a hőségtől?

Hat órával ezelőtt mentette el utoljára az elmestátuszát. Ha újjászületik egy másik testben, az már nem ő lesz, hiszen erre a hat órára nem fog emlékezni. Szerencsére. Lám, a lélek mégsem másolható, csak a viselkedésmintázatok.

Egyelőre viszont még itt van, és haldoklik.

Az ember apró porszem a világegyetemben, öntudattal rendelkező elemi parány. Ő ez a darab, itt és most. Senki mással nem felcserélhető, ahogy nincs két egyforma kavics vagy falevél. Egy pillanatra elkalandoztak a gondolatai; az iskolában töltött éveire gondolt, a tanárokra s a diáktársaira, akikkel úgy szeretett filozofálni.

„Mi a…”

Nevetséges.

Lan ugyanígy haldoklik most valahol, sok százezer kilométernyire innen, egy másik fémszarkofágba zárva.

Megint elérzékenyült, de már csak izzadni tudott. A bőrén gyöngyöző verejtéktől megborzongott. Megint kevert magának egy kis antidepresszánst. A nyugtalanító érzés nyomban enyhült, már nem is emlékezett rá…

Ez jó, gondolta álmosan.

Azzal behunyta a szemét, és elaludt.

*

– Te vagy a főnök?

– Az attól függ. Kivel óhajt beszélni, uram?

– A flotta parancsnokával. Te vagy az?

– Én Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. főtitkár-parancsnok vagyok, a gesepti-fardeshil űrflotta vezérnöke. Kit tisztelhetek önben?

– Az Erkölcsi hulla elméjének humán avatárját. Na jó, majdnem humán. Az avatár stimmel.

– Maga az a SOE, akit olyan régóta vártunk? Hála az égnek! Megtámadtak minket, jól jönne egy kis segítség.

– Örülök, hogy vártak, de nem vagyok SOE.

– Tessék? Ezt nem értem.

– Nem baj, barátom! Az a nagy szagos helyzet, hogy idefelé jövet engem is elkapott egy tizenöt hajóból álló armada, plusz drónok, mobil lövegek, ilyesmik. Kénytelen voltam kvarkokra darabolni őket, szimpla önvédelemből. – A szája széles mosolyra húzódott.

Bettlescroy arcáról semmiféle érzelmet nem lehetett leolvasni. Csak a szeme sarkában rángatózott egy apró izom.

Miután parancsba adta a Totális attaknak, hogy semmisítse meg a kultúrabeli hajót, egyre-másra érkeztek a nyugtalanító hírek. Először úgy látszott, minden rendben megy, aztán egyszer csak elvesztették a kapcsolatot a flottával. Olyan hirtelen történt, hogy a kommunikációs tisztek kizártnak tartották, hogy a hajók megsemmisültek volna, és elkezdték átvizsgálni az adattovábbító rendszereket. Azóta is teljes gőzzel dolgoznak a kapcsolat helyreállításán.

Előtte meg arról értesítették, hogy Joiler Veppers eltűnt. Meg nem erősített jelentések szerint merényletet kíséreltek meg ellene, miközben hazafelé tartott sichulti birtokára. Bettlescroy igyekezett elhessegetni az agyába tolakodó baljós gondolatokat. A lehetséges következményekbe pláne nem akart belegondolni. Erre most jön ez a SOE… vagy mi. Bármennyire szerette volna az ellenkezőjét hinni, úgy tűnt, hogy a pechszéria egyelőre folytatódik.

– Kénytelen volt kvarkokra darabolni őket? – ismételte meg az avatár szavait, de istenigazából nem volt kíváncsi a válaszra. – Sajnos nem ismerem ennek a… khm, kifejezésnek a jelentését. Természetesen tudomásunk van róla, hogy a peremzónában valamiféle incidens történt.

– Ja. Seggbe lőttek, se szó, se beszéd. Muszáj voltam az értésükre adni, hogy nem szeretem az ismerkedésnek ezt a módját. Lehet, hogy kicsit elszaladt velem a ló, de hát mindenkivel előfordul az ilyesmi, nem igaz? Különben előtte megszámoltam őket, mármint mielőtt apró fecnikre robbantottam volna az egész bagázst, és biztosan állíthatom, hogy tizenöten voltak. Egy vezérhajó és tizennégy cirkáló. Az a végtelenül kínos a dologban, hogy a megszólalásig hasonlítottak a gesepti-fardeshil hajókra. A felségjelük is stimmelt. A vezérhajó például hajszálra úgy nézett ki, mint a tied. Őszinte Részvétem osztályú cirkáló, ha nem tévedek. Furcsa, nem? Szerintem utána kéne néznetek a dolognak, hátha valaki hülyét akar csinálni belőletek, vagy ilyesmi.

– A gesepti-fardeshilek nem támadják meg a Kultúra hajóit – jelentette ki Bettlescroy, de a hangja remegett. Legszívesebben félrevonult volna, hogy nyugodtan átgondolhassa a helyzetet. Kizárt, hogy ez az öntelt hólyag egymaga kiirtotta volna a flotta harmadát. Csak blöfföl. Fel akarja dühíteni, hogy elkottyantson valami fontos stratégiai információt. De abban hiába reménykedik!

A parancsnoki hídon feszült csönd volt. Mindenki Bettlescroyt nézte.

Az avatár vigyorgó feje közben tovább beszélt: – …említettek valami hegemónokat, meg hogy én is biztos az vagyok, és ezért durrantottak fenékbe. De őszintén szólva…

Bettlescroy még mindig képtelen volt megemészteni a hallottakat. Az ősök istenei irgalmazzanak neki, ha tényleg elvesztettek egy Őszinte Részvétem osztályú hajót. A hadvezetés persze tisztában volt a kockázatokkal, és számoltak némi minimális veszteséggel, de a flotta büszkeségének kilövése nem tartozott ebbe a kategóriába. Ha az akció nem végződik világra szóló diadalmenettel, akkor eláshatja magát.

– Értem. Persze. Hogyne – krákogta. – Ugyanakkor felhívnám a figyelmét, hogy ön megtévesztésig hasonlít egy SOE-ra, így aztán…

– Áh, szóval szerinted ez volt a baj!

– Nos, nem feltétlenül, de kétségkívül része lehetett benne.

– Értem. Vagyis elismered, hogy a ti hajóitok támadtak meg?

Bettlescroy erős késztetést érzett, hogy beleverje a fejét a monitorba, aztán bekuporodjon egy asztal alá, és elő se jöjjön többet. – Az irányításom alá tartozó flottát egy vezérhajó és tizennyolc cirkáló alkotja. A főparancsnokságról nemrég küldtek utánunk egy második, kisegítő flottát, a helyzet komolyságára való tekintettel.

– Ejha. Ez ám a gyorshadtest!

– Valóban. További felvilágosítással ugyanakkor sajnos nem szolgálhatok.

– Szóval nem tudod sem megerősíteni, sem cáfolni, hogy a ti hajóitok támadtak rám?

– Így van. De hadd tegyem rögtön hozzá, hogy amennyiben mégis a mieink tették volna, az csakis valami fatális félreértés miatt történhetetett.

– Persze, világos. Hát, gondoltam, rákérdezek a dologra. Jobb tisztázni a félreértéseket. Ja, és még valami: jelzem, hogy tíz perc múlva belépek a gyűrűbe. Nehogy újabb konfliktusba bonyolódjunk.

– Nagyszerű. Várjuk szeretettel. Szabadna még egyszer a nevét?

– Erkölcsi hulla. A Kultúrához tartozom, nyugodtan utánanézhettek. A lajstromban megtaláljátok a gyártási évemet és minden egyéb nyilvános adatomat. A szövetségesetek vagyok. Tudom, hogy kemény időszakot éltetek át, de most már itt vagyok én is. Kérnék egy gyors tájékoztatást az eddigi hadműveletekről, valamint egy térképet a gócpontok feltüntetésével.

– Hogyne. Természetesen. Habár… nyilván csak az egyébként is hozzáférhető adatokat közölhetjük.

– Nyilván.

– És melyik osztályba tartozik? Azt már tudjuk, hogy nem Kínvallató.

– Futárhajó vagyok. Gyors és hatékony.

– Futárhajó. Futárhajó. Futárhajó. Értem. Nos, érezze jól magát minálunk. Már amennyire az adott körülmények között lehetséges.

– Köszönöm, öregem, meglesz! Tíz perc, és ott vagyok.

Bettlescroy megszakította az adást, és a biztonsági főnökéhez fordult. – Honnan tudta, hogy nem Az igazság hírnökével tárgyal, és hogy a hajónk Őszinte Részvétem osztályú? Nem működik az álcánk?

– Fogalmam sincs, uram.

Bettlescroy szeme megvillant. – Ez a mai nap mottója! „Fogalmam sincs.” Hogy lehet, hogy mi semmit se tudunk?

A flottakoordinációs tiszt megköszörülte a torkát. – A peremzónában robbanásokat észleltünk, uram. Átvizsgáltuk a roncsokat, és a spektrális elemzés szerint mind a miénk. Az egész különítmény odaveszett.

Bettlescroy némán bólintott, és tekintetével megkereste az operátor csoport főtisztjét. A tiszt ültében kihúzta magát. – Indítsák a hajók ötven százalékát véletlenszerű eloszlásban – adta ki a parancsot. – Négy óra múlva küldjék utánuk a maradék felét, aztán annak a felét, és így tovább.

– De uram, még…

– Nincsenek kész, ezzel én is tisztában vagyok. A többségük egyáltalán nem fog működni. Nem számít. Ha úgy kell kikanalazni őket a gyárakból, akkor is az űrben akarom tudni mindet, megértette? A használhatókat töltsék fel antianyaggal a mi tartalékainkból. Ne spóroljanak! Mi majd fúziós meghajtással megyünk. Minden hajónkat ürítsék ki, ezt az egyet kivéve.

– Igenis, uram.

Bettlescroy a kommunikációs tiszt felé bökött. – Maga meg kerítse elő Joiler Vepperst, ha kell, a föld alól is!

*

Miután az adás megszakadt, Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. képe kimerevítve lebegett a levegőben.

– Szerinted?

– Nem sokat tudok az idegenekről – vont vállat Lededje. – De ha ember lenne, azt mondanám…

– Na, mit súg a megérzésed?

– Hogy hazudik, mint a vízfolyás.

– Egyetértünk.

*

Chaynek kezdett elege lenni abból, hogy a földön fogyassza el a napi húsadagját, a kántáló és zsolozsmázó hívők között. Dühösen rásziszegett a legközelebb állókra. Néhányan hátrébb húzódtak, de a többség rá se hederített. Letépte a tetem egyik lábát, és hatalmas szárnyait kiterjesztve a levegőbe emelkedett. Csontjai sajogtak, bedagadt ízületei fájdalmasan kattogtak és recsegtek.

Lassan leszállt az éjszaka. Az ég alján még derengett némi világosság, amitől a felhők egy pillanatra áttetszővé váltak. A levegő, bár bűzlött az ürüléktől és az égett hús szagától, mégis tisztábbnak tűnt a megszokottnál.

A hívek gyűrűje feloszlott. Néhányan odaballagtak a széttépett tetemhez, és egy darabig némán ácsorogtak mellette. Biztosan azt találgatták, hogy az angyal miért éppen őt választotta.

Sokáig győzködte őket, hogy ne keressenek logikát abban, amiben nincs – persze hiába. Minden alkalommal véletlenszerűen választotta ki az áldozatát. Felrepült egészen magasra, és amikor megkordult a gyomra, lecsapott, és megölte az első lelket, aki az útjába került. Máskor letelepedett egy dombra vagy egy magányos kőszirt tövébe, és türelmesen várt, amíg arra nem vetődött valaki. Mindennap más helyet és más időpontot választott; nem akarta, hogy a rutin szokássá szilárduljon, hogy kiszámíthassák, hol csap le legközelebb, és ott várják hosszú, tömött sorokban.

Már így is istenként tisztelték, imákat és énekeket zengtek hozzá. A démonkirály jóslata bevált: Chay reményt hozott a reménytelenségbe.

Néha fellázadt, és elhatározta, hogy koplal, de egy-két napnál tovább sosem bírta. Bénító izomgörcsök törtek rá, és úgy szédelgett a hányingertől, hogy alig tudott repülni. Másnap hiába próbált két kárhozottal végezni, a második azonnal feltámadt, sebei behegedtek, és a tudata sikítva tért vissza szétmarcangolt testébe. Ilyenkor a hívők vádló tekintettel néztek rá, mintha elárulta volna őket.

A haldoklók szemében mindig ugyanazt látta: hálát és végtelen megkönnyebbülést, és ezek a pillanatok éltették. A többiek köréjük gyűltek, és irigységgel vegyes áhítattal figyelték a jelenetet. Chayt zavarta a mohón bámuló tömeg, és ha csak tehette, magányosan kóborló lelkeket választott.

A felhők fölé emelkedett, szájában a vaskos combbal. A tömeg moraja lassan elhalt, a hangyányi alakok belevesztek a sivár tájba.

A horizontot betöltő hegycsúcsok között valami megcsillant. Olyan volt, mint egy éles fénynyaláb. A démonok tűzoszlopot varázsoltak volna a savtavak völgyébe? Nem, inkább olyan, mintha a napfény fúródna át a felhőkön. Csakhogy a pokolban sosem sütött a nap.

Elroppantotta a csontot, és a különös jelenség felé vette az irányt.

Minél közelebb ért hozzá, a fényoszlop annál rejtélyesebbnek tűnt. Nem világított, de minden fényt visszavert, mintha körös-körül tükrök borítanák. Ahogy elvitorlázott előtte, meglátta benne saját szárnyas alakját.

Följebb emelkedett, a felhők fölé, hogy lássa, hol ér véget. Egészen felrepült a mennyezetig, de az oszlop nem állt meg ott, hanem egyenesen áthatolt rajta. A ritkás levegőtől és az erőfeszítéstől szúrni kezdett a tüdeje, mintha tűz mardosná belülről.

Levitorlázott a földre. Ahogy elgyötört lábaira ereszkedett, azok nyikorogva megroggyantak a súlya alatt. Mostanában sehol nem tudta kipihenni magát; a földön a lába fájt, a levegőben a szárnya, és amikor fejjel lefelé lógott a fészkében, olyankor minden porcikája egyszerre sajgott. Próbált nem gondolni a fájdalomra. Ugyan mi mást tehetett volna?

Körülrepülte az irdatlan oszlopot, és a tövében talált néhány hullát. Mintha borotvaéles pengével hasították volna ketté őket.

Felkapott egy lábat és nekidobta a pillérnek. Az nagyot koppanva lepattant a fényes felületről. Megint felvette, ezúttal megütögette vele, és amikor erre sem történt semmi, óvatosan végigkaristolta a karmával. Fémes hangon megcsikordult, mintha tömör acélból lenne.

Megrezzent egy közeli bokor. Egy csonttá aszott hím lapult alatta: hiányzott az egyik tapogatója, fél szemére vak volt, az arcát mély harapásnyomok csúfították. Chay kirángatta a tüskés ágak közül.

– Mi történt? – bökött a tüköroszlop felé.

– Egyszer csak leereszkedett a semmiből – vonyította a hím. – Senki se tudja, mi ez. Angyal, kérlek, segíts rajtam… Szabadíts meg! Könyörgöm!

– Most látsz először ilyet? – kérdezte, és körbenézett. Ezen a környéken ritkán járt. A pusztaságot szakadékok és kopár szirtek tagolták, a közeli fennsíkon egy lőszergyár kontúrja hullámzott. A hegy oldalán keskeny ösvény kanyargott felfelé, amit kővé dermedt, remegő szoboralakok szegélyeztek.

– Igen. De a régiek se láttak még ilyet soha. Szánj meg engem, halálisten! Nem akarok élni. Ölj meg, könyörülj rajtam!

Ekkor a közeli gödrökből és hasadékokból újabb szerencsétlenek másztak elő, és félénken közelebb araszoltak hozzájuk.

Chay elengedte a hímet. – Nem segíthetek rajtad. Ma már öltem egyszer.

– Akkor holnap! Gyere el holnap! Itt várok rád, el se mozdulok, ígérem. – Átkulcsolta Chay lábát és zokogva csókolgatni kezdte.

Alig tudta lerázni magáról. – Összetévesztesz a jó tündérrel – süvöltötte. – Én nem teljesítek kívánságokat!

A hím reszketve lekushadt a földre, moccanni sem mert. Chay egy utolsó pillantást vetett a csillogó oszlopra, aztán szárnyra kapott és elrepült.

Másnap hajnalban visszatért, de addigra az ezüst pászma eltűnt, s vele együtt eltűnt a pokol egy szelete is, amit magába zárt. A helyén homokos, jellegtelen lapály barnállott; a savpocsolyák, sziklák, bozótosok és szögesdróttal szegélyezett ösvények köddé váltak. A síkság egybeolvadt ugyan a környező terepfelszínnel, de csak durván, elnagyoltan, mintha egy ügyetlenül ráöltött folt volna egy hatalmas rongyszőnyegen.

A hím ugyanott kuporgott, ahol Chay előző nap hagyta. Sírva rimánkodott neki, hogy váltsa meg a lelkét a szenvedéstől. Chay végül teljesítette a kérését; fekete szárnyaival betakarta és elaltatta. Ő egy újabb fájós foggal lett gazdagabb.

A pokol angyala házhoz megy.

És hiba van a kódban.

Mi jöhet még? – motyogta magában, ahogy szájában a reggelijével a magasba szökkent.

*

Miközben a Számítok rám a vebezuai űrközlekedési hivatal tisztviselőivel vitázott, egy trükkös manőverrel áthelyezte Yime-et, Himerance-t és a dobozdrónt az iobe-i luxusszálloda ablaktalan lakosztályba.

A drón felkapcsolta a villanyt. A fejedelmi pompával berendezett hálószoba üres volt.

– A titkos folyosó az ágy alól indul.

Működésbe hozták a mechanizmust, mire a kör alakú ágy besüllyedt a padlóba. Mindhárman a lyukhoz léptek és lenéztek.

Yime napok óta most öltözött fel először rendesen. Megfésülködött, rendbe szedte magát, és felvette az egyenruháját. Bár a csontjai meg-megsajdultak néha, és elég gyengének érezte magát, a dolgok mégiscsak kezdtek visszaállni a rendes kerékvágásba.

– Ez vezet a magánmetróhoz? – kérdezte.

– Igen – felelte Himerance. – Veppers napokig kóborolhatott a városban, sőt, akár az egész galaxist bejárhatta, miközben hivatalosan el sem hagyta ezt a szobát. Ha igazak a pletykák, egy jhlupiai hajó jött érte, de semmi biztosat nem tudunk. A kísérete ma érkezett vissza a Sichultra, de ő nem volt velük. Ezen a helyen látták utoljára.

A drón leereszkedett a lyukba, Himerance pedig elővarázsolt egy kijelzőt, amin nyomon követhették az útját a szirtbe vájt folyosón. A tojásforma sínautónál megállt, és bevilágított a sötét alagútba.

– Hát, innen bárhova mehetett – sóhajtott Yime. – Tényleg sincs semmi nyom, amin elindulhatnánk?

A Számítok rám a légkörből fáradhatatlanul pásztázta a szállodát. Yime abban bízott, hogy ha van a lakosztályban valami, ami hasznos lehet a számukra, akkor a hajó megtalálja.

– A falak tele vannak poloskákkal. Olyan ez a szoba, mintha itt rendeznék a besúgók éves világtalálkozóját. A többségük már nem működik, szerintem a készítőik rég megfeledkeztek róluk. Te jó ég, mennyi porlepte kacat! – Egy darabig hallgatott, aztán hozzátette: – Azért akad néhány frissebb darab is. Itt van például egy terített nanomátrix. Nyolcas szintű.

– Kik készítették?

– A nauptri sáfárok, azt hiszem. Nemrég csempészték be. Most is működik, illetve működne, ha nem blokkolnám. A szálloda biztonsági kameráihoz és riasztórendszeréhez csatolták. – Himerance a szoba négy sarkára mutatott. – Egyszerűen ráfújták a nanofilmet a festményekre, a bútorokra meg a szőnyegekre.

– És? Rögzítettek valamit?

– Nem tudom – ismerte be az avatár. – Sőt, arra sem sikerült rájönnöm, hová továbbítanák a felvételeket, ha engedném, hogy bármit is rögzítsen.

A nő az ágyra bökött. – Azt észrevették volna, ha Veppers távozik a művészbejárón, nem?

– Ha behúzta a függönyt, akkor nem. – Himerance megtapogatta a súlyos drapériát. – Nem poloskázták be, amit rosszul tettek, mert ez több mint egyszerű függöny. Kiválóan hangszigetel, és árnyékolásnak sem utolsó.

Yime körbenézett és lemondóan fújt egyet. – Szóval hiába jöttünk.

Szerencsére a Vebezua épp útba esett a Sichult felé, úgyhogy nem kellett kitérőt tenniük. Logikusnak tűnt, hogy körbeszaglásszanak, és Yime csalódott, hogy semmit sem találtak. Nem volt más hátra, tovább kellett menniük.

Mintha tűt keresnének a szénakazalban, gondolta.

– Engem sokkal jobban aggasztanak a Tsungar-gyűrűben zajló események – jegyezte meg az avatár. – Elvesztettük a kapcsolatot a helyi paroxistákkal, és a központ sem válaszol a hívásra.

– Ennyire kezelhetetlenné vált a rajzás?

– Azokat a hadihajókat nem a hegemónok gyártják. Valaki más keze van a dologban – dünnyögte Himerance, miközben a monitoron figyelték, ahogy a drón visszafordul a folyosón. Yime arra tippelt, hogy a hajó legszívesebben feladná a reménytelen hajszát Veppers után, és inkább körülnézne a Tsungar-gyűrűben.

– Komoly fegyveres összetűzésről kaptam hírt a határzónából, a gyűrű pereméről – tette hozzá az avatár. – Rezeg az egész energiaháló. A hegemónoknak nincs ilyen technológiájuk. Remélem, nem a Viszoly osztályú kolléga csinált valami galibát. Ha mégis, akkor bajban vagyunk. Az egy született bajkeverő; még képes háborúba sodorni a Kultúrát!

A drón kiemelkedett a lyukból. Himerance kikapcsolta a holokivetítőt, és a zsebébe csúsztatta.

– És mi hír a nukleáris robbanásról a Veppers-birtokon? – kérdezte a nő.

– Semmi új. A média hallgat. – Himerance a homlokát ráncolta. – Illetve a független ügynökségek szerint a kísérete több tagja meghalt a támadásban. A túlélőket Ubruaterben ápolják, Veppers magánkórházában. – Egy darabig megint csöndben volt, mintha összpontosítana. – Hmm. Ez nyilván csak találgatás.

– Micsoda?

Himerance Yime-re pillantott. – Azt rebesgetik, hogy Veppers is az áldozatok között van.

*

– Azt hiszem, ideje könnyes búcsút vennünk. Vigyázz magadra, és légy jó! Nekem itt van dolgom, körbe kell szaglásznom kicsit. De az avatárom elkísér.

– Mindent köszönök – bólintott Lededje.

– Később még találkozunk.

Faruk, aki még mindig a csillagok előtt lógázta a lábát, intett neki.

Az Erkölcsi hulla belső mezőburka kitágult, a szegmensei átrendeződtek. A darabok finoman elcsúsztak egymáson, mígnem a hajó egy óriási dobócsillaghoz hasonlított. A komp kihullott a hajó testén támadt résből, mire az lassan összezárult, a darabok visszarendeződtek. A komp átszelte az ellipszoid formájú külső mezőburkot, és máris kint volt az űrben. Az Erkölcsi hulla kapszulája villant egyet, és a következő pillanatban eltűnt.

Faruk felkönyökölt ültében. – Hát, kettesben maradtunk, kislány. Leszámítva a komp elméjét.

– Neki is van saját neve?

– Tizenkettes egység. Megfelel?

– Elég primitív, de… megteszi, jobb híján.

Az avatár összefonta a karját, és Lededje-re hunyorított. – Van két hírem, egy jó, meg egy rossz. Melyiket akarod először hallani?

– A jót.

– Öt óra múlva a Sichulton leszünk.

– És mi a rossz?

– Veppers valószínűleg meghalt. Én is most hallottam.

A lány eltöprengett.

– Ez miért rossz hír? – kérdezte végül. – Vagy van tovább is?

– Nem, csak ennyi. Azt hittem, toporzékolni fogsz dühödben, ha meghallod.

Lededje vállat vont. – Nekem az számít, hogy feldobja a talpát az a mocsok. Ha így van, akkor oké, kipipálva. De miért csak „valószínűleg”? Meghalt, vagy sem?

– Atombombát dobtak a birtokára, mikor hazafelé tartott. A kísérete fele elpatkolt a támadásban, de ő rejtélyes módon eltűnt.

– Na persze! Akkor hiszem el, hogy halott, ha megtalálták a hulláját, és feketén-fehéren bebizonyosodott, hogy nem volt idegmídere, se más lélekmentő ketyeréje.

Faruk arcán nyugtalanító, kaján vigyor terült szét. Lededje azon tűnődött, vajon mennyire változott meg az avatár személyisége attól, hogy levált a hajójáról. – Azt hittem, te akartad hidegre tenni.

– Sosem öltem még embert, és nem is vágyom rá. Persze sokszor elképzeltem, hogy kinyírom Vepperst, de nem vagyok biztos benne, hogy ha odakerülök, tényleg meg tudom-e tenni. Tulajdonképpen nem bánnám, ha valaki levenné a vállamról ezt a terhet.

– Hányszor erőszakolt meg?

– Nem számoltam.

– És az sem motivál, hogy amikor meg akartál szökni, egyszerűen leszúrt, mint egy malacot?

– Azt szerencsére csak egyszer csinálta. – Mikor az avatár nem válaszolt, a lány folytatta: – Én nem vagyok olyan, mint ő, Faruk. Ha most itt lenne, megint leharapnám az orrát, de hogy meg tudnám-e ölni… Akkor én is ugyanolyan gyilkos lennék, mint ő, nem igaz? Ha meg futni hagynám, halálomig nem bocsátanám meg magamnak, amiért engedtem, hogy tovább sanyargassa a gyávákat és tehetetleneket, mint amilyen én vagyok. Így is, úgy is ő nyer. Ha a véletlen úgy hozná, gondolkodás nélkül golyót eresztenék bele, vagy megszurkálnám egy késsel. De hogy sikerülne-e megölnöm, abban nem vagyok biztos.

Faruk rosszallóan csóválta a fejét.

– A kis monológod olyan hervasztó volt, hogy mindjárt öngyilkos leszek! Ha tudtam volna, hogy ennyire báránylelkű vagy, biz’ isten tartok neked egy gyorstalpaló orgyilkostanfolyamot. Mennyi időnk is van, amíg odaérünk? Öt óra? – Faruk teátrális mozdulattal a kezébe temette az arcát. – Jaj, gyermekem! Veppers kopói egy nanoszekundum alatt fasírtot csinálnak belőled.

– Kösz a biztatást!

– Nem szívesen. Nagyon nem.

HUSZONHAT

Yime elgondolkodva nézett az avatárra. – Egészen biztos, hogy meghalt?

– A siklója lezuhant – vont vállat Himerance –, de hogy mi történt vele, azt nem lehet tudni. A Sichultról érkező hírek meglehetősen ellentmondásosak.

– Szerinted a lány tette?

– Áh! Kétlem, hogy ennyi idő alatt össze tudott volna barkácsolni egy atombombát. Lededje nem szuperhős RK-ügynök, ami pedig a szuperhős RK-ügynököket illeti, ők sosem süllyednének olyan mélyre, hogy atombombával hajigáljanak egy magánrepülőt. Vagy ha mégis, akkor nem hibáznák el.

– És ha a futárhajó segített neki?

Himerance sötéten nézett maga elé. – Na, azt próbálom nem elképzelni.

Yime sóhajtott és körbepillantott a szobában. – Ti is halljátok ezt a dübörgést?

– Az igazgató áll az ajtó előtt – közölte a drón –, és rendkívül csalódott, mert nem tud bejutni a legdrágább lakosztályba, ahol tudomása szerint hívatlan vendégek tartózkodnak.

Himerance eltöprengett, és kivételesen a drón sem szólt semmit. A csönd gyanúsan hosszúra nyúlt.

– Mi lenne, ha tennénk egy próbát? – pillantott fel Himerance.

– Rendben. Legyen az a szobor ott – mutatott a drón egy telt idomú faragott nimfára, amely stilizált fáklyával a kezében pózolt a fal mellett.

– Milyen próbát? Csak nincs valami baj? – nyugtalankodott Yime.

A következő pillanatban a szobrot elnyelte egy ezüsttojás, majd halk pukkanás közepette az is semmivé foszlott. A nimfából csak egy világos folt maradt a szőnyegen.

– Mit csináltatok?

– Ez baj – állapította meg a drón. – Nagy baj.

– A hajó megpróbálta áthelyezni a szobrot a fedélzetére – magyarázta Himerance.

– De a mikro-szingularitás nem ért célba – toldotta meg a drón.

– Tessék? Hogyhogy…?

– Most mennünk kell – jelentette ki Himerance. Karon ragadta a nőt és az ajtó felé tuszkolta.

– Én benézek még egyszer az alagútba – szólt utánuk a drón, és már el is tűnt a kerek lyukban.

– A nauptri sáfárok felszólítottak minket, hogy azonnal hagyjuk el a bolygó légterét, sőt, az egész rendszert – hadarta az avatár, miközben végigrohantak a bálteremnyi méretű szalonon. – Ultimátumot adtak nekünk. Úgy gondolják, hogy rosszban sántikálunk, és feltett szándékuk elhárítani a „fenyegetést”, bármi áron. Ennek érdekében atomjaira robbantanak minden objektumot, amit a hajó megpróbál áthelyezni. A drón mindjárt ellenőrzi, hogy… – Elhallgatott és magához rántotta Yime-et. A hálószobát heves robbanás rázta meg, a lökéshullám ledöntötte őket a lábukról. Himerance igyekezett tompítani az esést, de Yime így is beütötte a fejét. Frissen összeforrt csontja nagyot reccsentek, az orrából szivárogni kezdett a vér.

Az avatár talpra rángatta. A levegőben elszenesedett textilfoszlányok kavarogtak. Yime köhögve szegődött Himerance nyomába. – Mi történt?

– A sáfárok berobbantották az alagutat. El akarják vágni a menekülés útját.

– És a drón? – kérdezte Yime, vért szipogva. Az avatár egyre gyorsabban rohant, alig lehetett tartani vele a lépést.

– Odaveszett.

– Nem lehetne meggyőzni őket, hogy nem vagyunk ellenségek?

– Mindent megteszünk, nekem elhiheted. De ezek hajthatatlanok. A hajó kénytelen lesz elhúzni a csíkot, különben szétlövik. Tessék, máris magunkra maradtunk. – Az avatár kilökte a lakosztály ajtaját. A széles, szőnyegezett folyosón egy köpcös férfi állt, paprikavörös arccal, mellette három nagydarab biztonsági őr. A nyitott ajtóból füst és por gomolygott elő.

Az őrök rájuk szegezték a fegyverüket.

– Erre most nincs idő – közölte az avatár, és higanyszerű mozdulattal beugrott a három férfi közé. Kilökte a fegyvert a legelső kezéből, a következőt hasba vágta a könyökével, mire annak kiguvadt a szeme, a fájdalomtól kétrét görnyedt. A harmadiknak megragadta a karját, és az első fickóra irányította a fegyverét. Halk zümmögés hallatszott, és a férfi összeesett. A fegyvert szorongató őrnek levegőt venni sem maradt ideje, átrepült a folyosó túloldalára, és hangos nyekkenéssel kenődött a falra. – Nicsak, ez egy sokkoló! Még jól jöhet – jegyezte meg Himerance tárgyilagosan, és a zsebébe süllyesztette a fegyvert.

– Szóval – hümmögte, és nyakon ragadta a köpcös embert. Az igazgató arcán a dühöt páni rémület váltotta fel. – Örülök, hogy megismerhetem, uram. Lenne szíves segíteni, hogy élve kijussunk innen?

Az igazgató gurgulázását beleegyezésnek tekinthette, mert lazított a szorításán, és a folyosó felé intett a fejével. – Erre?

– Most mit csinálunk? – kérdezte Yime. – Hogy jutunk fel a hajóra? Feljutunk rá egyáltalán?

– Egyelőre itt nagyobb biztonságban vagyunk – rázta a fejét Himerance. Megállt a személyzeti lift előtt, és intett az igazgatónak, hogy hívja a fülkét.

– Gondolod?

Ahogy a lift megérkezett, az avatár kikapta a kártyát az igazgató kezéből és hozzáérintette az irányítópanelhez. Aztán elkábította a férfit a sokkolóval, és mielőtt bezárult volna az ajtó, kilökte a folyosóra. A lift egy rántással megindult lefelé, de hamarosan furcsa szag kezdett terjengeni, és a vészhívó panelja alól füst szivárgott. – Tévedtem. Itt sem vagyunk biztonságban. Nincs más hátra, meg kell próbálkoznunk a rapid áthelyezéssel.

– Rapid áthelyezés? Nem hangzik túl biztatóan.

– Veszélyes művelet, az tény. De még mindig kevésbé veszélyes, mintha itt maradnánk.

– Ha a normál áthelyezés nem működik, akkor miből gondolod, hogy ez menni fog?

– Most a hajó is és mi is relatíve statikus állapotban vagyunk, vagyis a sáfároknak elég idejük jut rá, hogy célba vegyék az áthelyezendő objektumokat. Ezért a hajó azt tervezi, hogy felgyorsul, és bolygóközeli pályán haladva súrolni fogja a Vebezua gravitációs kútját. Az áthelyezést arra a néhány pikomásodpercre kell időzítenünk, amikor a legközelebb ér hozzánk.

Olyan természetességgel adta elő mindezt, mintha a leghétköznapibb dologról volna szó. Közben a lift kijelzője fürgén számolt visszafelé. – Ha jól időzítünk, a sáfárok nem tudják kilőni a szingularitást. Hát ezért nem álltunk le vitatkozni velük. Inkább úgy teszünk, mintha visszavonulnánk. A hajó éppen most ér a határzónába, tesz egy kanyart, aztán felpörgeti a hajtóműveit, és nemsokára felvesz minket. Addig jobb, ha meghúzzuk magunkat valahol. Néhány óra az egész.

– Néhány óra? – visszhangozta Yime. – És ha nem sikerül?

– Sikerülni fog. – A lift megállt. – Nincs más esélyünk.

– Remek – mormolta maga elé Yime, és az avatárt követve kiaraszolt a résnyire nyílt ajtón.

A mélygarázsba jutottak, ami tele volt ósdi, kerekeken guruló autókkal. Yime már épp nyitotta a száját, de az avatár intett neki, hogy maradjon csöndben. Odaosontak egy hatkerekű járgányhoz, ami úgy nézett ki, mintha a karosszériáját egyetlen fekete üvegtömbből öntötték volna; az avatár koncentrált, mire a jármű ajtaja szisszenve feltárult. – Kapcsold be a biztonsági övet – intett Himerance, ahogy elhelyezkedtek az ülésen. – A sáfárok nem hülyék, gyanítják, hogy a hajó vissza akar értünk jönni. Mindent megtesznek majd, hogy megakadályozzák a randevút. Talán a fegyveres összecsapástól sem riadnak vissza.

– Azon már túl vagyunk, nem? Most tették el láb alól a hajó drónját.

A műszerfal Himerance egyetlen mozdulatára életre kelt. – A drónok és az avatárok nem érdekelnek senkit. Sőt, bizonyos értelemben az emberek sem. Nem állítom, hogy egy ilyen helyzetből nem adódhatnak diplomáciai bonyodalmak, de végül mindig tragikus véletlennek szokták minősíteni a történteket, sajnálkoznak egy kicsit, aztán napirendre térnek fölötte. A hajók elleni támadás viszont nyílt hadüzenetnek számít. – A navigációs ernyőn megjelent a város térképe.

– Köszönöm, most megnyugtattál – jegyezte meg epésen Yime. – Jó tudni, hol van az ember helye a világban.

– Szerintem is.

A rámpa végében felnyílt a sorompó, és megpillantották az utca fényeit. Himerance körbenézett. – Szinte mind automata. Szerencsénk van.

Az autók egymás után életre keltek: bekapcsoltak a fényszóróik, felbőgtek a motorjaik, és sorban felhajtottak a rámpán, kigördültek az utcára.

– Elvegyülünk a tömegben – közölte Himerance, és beállt két araszoló kocsi közé.

– Ezt most te csinálod vagy a hajó?

– Én – felelte az avatár. – A hajó rég elment.

Az üregváros fényei tompán pislákoltak, a magasabban lévő teraszok ködbe burkolóztak. A barlang falára tapadó házak sehol nem kúsztak pár száz méternél magasabbra, de a félhomályban mégis sokkal távolabbinak tűntek. A parkolóból kiözönlő járművek szétszéledtek a kanyargós utcákon.

A közvetlenül előttük haladó autó lelassított, és a szélső sávba húzódva rácsatlakozott egy kábelkötegre, ami a levegőbe emelte.

– Követjük a példáját – jelentette ki Himerance, és máris a magasba lendültek.

Odafent, az üregmennyezet alatt nagy volt a forgalom, száz meg száz autó igyekezett a szélrózsa minden irányába.

Az avatárnak hirtelen eszébe jutott valami, és hangosan ciccegett. A karosszéria fekete üvege kettévált a fejük fölött, lefordult a kocsi két oldalán, és eltűnt az alváz alatt. Himerance megfogta a sokkolót és kihajította, majd újra maguk köré rendezte az üvegburát.

Egy pillanattal később valami villant. A fényt dörgés kísérte, mintha vihar készülődne, és a kocsit tartó kötél belengett alattuk. Hogy kompenzálja a himbálózást, a jármű kénytelen volt lassítani. A közelből füst szállt fel, és a barlang két oldalát összekötő viaduktok egyike hangos robaj kíséretében a várost kettészelő folyóba omlott. Fentről korom, pernye és elszenesedett kőtörmelék hullott alá, a mennyezeten egy szabályos kerek, izzó peremű lyuk tátongott. A robbanás visszhangja ide-oda pattogott az épületek között.

Himerance a fejét csóválta. – Gondolhattam volna, hogy nyomkövető van benne.

Egy kőtorony felé vették az irányt. Miközben az üvegbura újra becsusszant az alváz alá, a duda automatikusan megszólalt, és vészjelző üzemmódba kapcsolt. Csak azért nem keltettek nagyobb feltűnést, mert a hangját elnyomták a városszerte felharsanó szirénák. Finoman nekikoccantak a vaskos kőmellvédnek.

– Itt kiszállunk – mondta Himerance, és megragadta Yime kezét. Ahogy kiugrottak a torony teraszára, a nő felszisszent. Frissen összeforrt csontjai hevesen tiltakoztak a drasztikus igénybevétel ellen. A kocsi abbahagyta a tülkölést, a fülke üvege összezárult, és a kábelek ismét a magasba lendítették a szerkezetet.

Himerance minden teketóriázás nélkül feltépte a lépcsőház rozsdás ajtaját. Törött csavarok repültek szerteszét. Óvatosan megindultak lefelé a meredek csigalépcsőn; sorra rótták az ablaktalan fordulókat, egyre mélyebbre ereszkedtek a torony dohos gyomrába. Yime egy idő után hiába erőltette a szemét, már csak az avatár tájékozódóképességére hagyatkozhatott.

Odakintről hangos dörrenés hallatszott. A torony vastag kőfala megremegett.

– Ez mi volt? – kérdezte a nő.

– A kocsink. A sáfárok gyorsan kapcsolnak.

Tovább rótták a végtelen köröket. Yime kezdett szédülni. Lassan nem volt olyan porcikája, ami ne sajgott volna. – Siess! – sürgette az avatár jó pár fordulóval lejjebbről.

– Nem tudok ilyen gyorsan futni! – kiabált vissza Yime.

Himerance megállt, hogy bevárja. – Felveszlek a hátamra, úgy hamarabb lejutunk. Csak húzd be a nyakad!

Yime túlságosan fáradt volt, hogy tiltakozzon. Himerance dereka köré kulcsolta a lábát, és átnyalábolta a vállát.

– Kapaszkodj erősen! – szólt az avatár, és szédítő száguldásba kezdett.

*

A szemtanúk vörös tűsugarakról beszéltek, amelyek áthatoltak a vastag sziklakérgen, és szabályos, kör alakú lyukakat égettek a barlang mennyezetébe. Az első lerombolt egy hidat, a második felrobbantott egy terepkocsit a levegőben.

A harmadik sugár egy ódon kőtoronyba csapódott, az egyetemi negyed szívében, és a vaskos támpilléreket találta el. Az építmény kártyavárként omlott össze.

Eleinte azt hitték, hogy nincsenek áldozatok, de néhány nappal később, amikor eltakarították a romokat, találtak két holttestet a többtonnányi kőtörmelék alatt: egy férfit és egy nőt. Össze voltak kapaszkodva, és a nő olyan kétségbeesetten csimpaszkodott a férfiba, mintha az élete múlna rajta.

*

A házat a galaxisról mintázták. Nem igazi ház volt persze, csak egy modell – egy gondosan megszerkesztett, művészi tökéllyel kidolgozott szimuláció –, s bár a méretarányok helyenként nem stimmeltek, az épület mégis tökéletesen megfelelt azoknak a céloknak, amelyekre a virtuális épületet annak idején kitalálták és létrehozták.

A lények a kultúrabeli elmék voltak, a mesterséges intelligenciák, melyek sokak szerint nemcsak saját civilizációjuk, de az egész galaktikus metavilág legsokoldalúbb és legbölcsebb létezői közé tartoztak.

Az elméket – legyenek azok hajóelmék vagy orbitálokat irányító MI-k – többnyire a háznak azon a részén lehetett megtalálni, amerre a valóságban jártak éppen, így például a galaxis centrumában közlekedők a többemeletes központi tornyokban járták a szobákat, míg a karok távoli, ködös nyúlványaiban bóklászók a hosszú épületszárnyak valamelyik távoli végében bukkantak fel. Azok, akik nem akarták a kíváncsiskodók orrára kötni pontos tartózkodási helyüket, az elhagyott melléképületekbe húzódva elmélkedtek az élet nagy kérdésein, és a távolból kommunikáltak a többiekkel.

Maga a ház hatalmas, barokkosan túldíszített épület volt, minden szobájában elfért volna egy katedrális, tornyostul, kupolástul. A falakat míves, csipkeszerű faragások borították, a padló mintáit féldrágakő berakások rajzolták ki, a mennyezeten nemesfém stukkók domborodtak. Az elméket megtestesítő avatárok a legkülönfélébb alakban jelentek meg. A legtöbben élőlények bőrébe bújtak, de akadtak köztük állatok és tárgyak is, valódiak és kitaláltak, a legkülönfélébb formában, méretben és halmazállapotban.

A házban nem érvényesültek a fizikai valóság törvényei; például a tér nem rövidült perspektivikusan. A több ezer szoba mindegyikéből látni lehetett a ház összes többi helyiségét, méghozzá egyszerre. Az elmék számára az ilyesfajta topológiai trükkök nem jelentettek problémát, hiszen eleve négy dimenzióban léteztek és gondolkoztak.

Akadt egy kivétel, mégpedig a hang és a fény terjedési sebessége, amely ebben a virtuális világban is pontosan akkora volt, mint a valóságban. Így ha az elmék beszélgetésre vágytak, személyesen kellett felkeresniük egymást. Távolabbról – mondjuk egy nagyobb terem két végéből – már érzékelhető késéssel jutott el hozzájuk a kép és a hang.

Ezért aztán a különböző szárnyak lakói általában üzenetekkel kommunikáltak, amelyek megjelenési formájukat tekintve ugyanolyan változatosak voltak, mint a feladóik. Néha áttetsző ikonok képében cikáztak a levegőben, máskor egy gondolatfolyam vagy szabad asszociációs csomag formájában, de a hóbortosabb elmékkel előfordult, hogy egy egész kórust küldtek a címzetthez, hogy tucatnyi apró, sokkarú lény dalolja el a rímekbe szedett üzenetet, miközben a fejükön lángnyelvek imbolyognak, és két strófa között vad zsonglőrködésbe kezdenek egy halom marain betűvel.

Vatueil már hallott a házról, de még sosem járt itt. Elképedve bámult körbe, egyszerűen nem bírt betelni a látvánnyal. Úgy érezte, költőnek kellene lennie, hogy szavakba öntse ezt a zsibbasztó, buja komplexitást. Ő maga úgy festett, mint a valóságban: magas, vállas férfi volt, és a szokásos egyenruháját viselte. Az óriási terem – amely a Doplioida-spirálcsonknak felelt meg – kagylóhéjra emlékeztetett. A mennyezetről hatalmas csillár ereszkedett alá, ami közelebbről nézve színpompás üvegspirálok és dugóhúzó-formák kusza halmazának tűnt.

– Isten hozta, Vatueil tábornok! – csilingelte a csillár. – Az én nevem Zaive. Orbitál elme vagyok, az Exitus külsős szakértője. Bemutatom a bizottság többi tagját.

Vatueil ekkor vette észre, hogy rajta kívül két másik ember is van a teremben, valamint egy nagy kék madár és egy szivárványszínű léggömbön lovagló, fából faragott marionettbábu.

– Én a Kajmánvigyor vagyok – mutatkozott be az egyik humanoid, egy ezüstös bőrű lány –, a Numinától.

Vatueil udvariasan biccentett.

– Szupersmár – csipogta a kék madár. – RK.

– Én az Állami szadista volnék – mutatkozott be a másik emberforma avatár, egy vézna férfi. – Illusztris társaságunkban én képviselem a Paroxiát.

– Engem Üreglakónak hívnak – közölte a marionettbáb, kissé pöszén. – A peremvidéki különcök delegáltak – tette hozzá affektálva.

– Az pedig ott – tette hozzá Zaive – a Kis fekete ruha.

A Kis fekete ruha egy ritkás, narancsszínű felhő volt; a mennyezet alatt lebegett.

– Ő szintén különc, jelenlegi pozícióját nem ismerjük. Nem biztos, hogy hozzá fog szólni a beszélgetéshez – tette hozzá Zaive, a csillár.

– De ha mégis, azzal sem leszünk kisegítve – kotyogott közbe a Szupersmár avatárja, körberepülve a narancsvörös páragomolyagot, ami egyáltalán nem reagált.

– Mi hatan vagyunk a Kultúra helyi biztonságpolitikai és vészhelyzetkoordinációs szakbizottsága – folytatta Zaive. – Néhány társunk, szintén külsős szakértők, a szokásos kommunikációs csatornákon követik az itt zajló eseményeket, így előfordulhat, hogy később ők is hozzászólnak a megbeszélésünkhöz. Ha további információt szeretne a bizottság tagjairól, a szakértőként közreműködő elmékről, a jogosítványainkról, illetve a működési metodikánkról, szívesen állok a rendelkezésére.

– Nem, köszönöm – felelte Vatueil. – Javaslom, hogy térjünk a tárgyra.

– Remek. Vatueil tábornok, úgy tudjuk, hogy önt a mennypárti liga vezérkara küldte hozzánk.

– Így igaz.

– Állítólag fontos üzenetet kíván átadni nekünk – vette át a szót a lustán verdeső, elhízott madár. Vatueil arra gondolt, hogy a valóságban hasonló testi paraméterekkel nehezen tudna repülni. – Kíváncsian hallgatjuk.

– A háborúról lenne szó – kezdte Vatueil.

– Ezt sejtettük.

– A liga vesztésre áll, mint erről bizonyára önök is értesültek.

– Igen – csipogta a madár. – Értesültünk róla.

– Akkor talán arról is tudnak, hogy nemrég kibertámadást indítottunk a pokolklub egyik operatív központja ellen.

– Igen – felelte a vézna férfi. – Az ilyen hírek hamar kiszivárognak.

– Sajnos nem jártunk sikerrel. A támadást ellenfeleink visszaverték – folytatta Vatueil. – Ezért úgy döntöttünk, hogy valódi háborút kezdeményezünk. Tervünk részeként jelenleg egy hadiflotta felállításán dolgozunk, azzal a céllal, hogy összehangolt támadást indíthassunk a galaxis legnagyobb pokolszerverei ellen.

– Szóval a virtuális háború fölösleges időpocsékolás volt? – csattant fel a madár. – Javítson ki, ha tévedek, tábornok, de maguk megszegték a szerződést, amit önként írtak alá, és most bele akarják rángatni a fél világot egy véres konfliktusba, amit eredetileg minden érintett, magukat is beleértve, el akart kerülni.

– A tűzzel játszanak – jegyezte meg a marrionettbábu. Az állkapcsa hangosan kattogott beszéd közben.

– Nehéz döntés volt – ismerte el Vatueil.

– Senki nem kényszerítette magukat.

– Nem azért jöttem, hogy magyarázkodjak.

– Akkor miért jött? – rikácsolta a kék madár, és dühösen verdesett a szárnyaival. – Sosem titkoltuk az álláspontunkat a pokolügyben. Ha kitudódik, hogy szóba álltunk magával, mindenki azt fogja hinni, hogy beléptünk a háborúba. – A plafon alatt gomolygó narancssárga felhőből zuhogni kezdett az eső, de az apró csöppek elpárologtak a levegőben. – Talán nem árulok el titkot, ha elmondom, hogy a bizottság tagjai közül többen elleneztük az ön meghallgatását.

– Szerettem volna vázolni a helyzetet, hogy önök is tisztában legyenek néhány fontos körülménnyel. Többek közt azzal, hogy a gesepti-fardeshilek megkezdték a Tsungar-gyűrű fabrikáiban a flotta legyártását, és ehhez a sichulti helynökség egyik prominens tagjának a segítségére is szükségünk volt. Csakhogy mi nem tudtunk arról az apróságról, hogy az illető korábban megállapodott a nauptri sáfárokkal és szövetségeseikkel, a flekkékkel és a jhlupiaiakkal, hogy semmiféle körülmények között nem szövetkezik velünk, sőt, arra is ígéretet tett nekik, hogy ha valódi fegyverkezésbe kezdenénk, akkor aktívan részt vesz a hajóink felkutatásában és szisztematikus megsemmisítésében.

– Büszke lehet a sichulti barátjára, tábornok. Éppolyan folyékonyan hazudik, mint maguk – csipogta gúnyosan az RK-s madár.

– Muszáj ilyen gorombán bánnod a vendégünkkel? – szólt közbe az ezüstbőrű lány. A kék madár válaszul dühösen felborzolta a tollait.

– Értesüléseink szerint – folytatta Vatueil – a Kultúra titkos akcióra készül a Tsungar-gyűrűben a nauptri sáfárokkal és a gesepti-fardeshilekkel közösen. Ezért tartottuk fontosnak tájékoztatni önöket, hogy a sichultiak a mi oldalunkon állnak, vagyis azokén, akiknek a győzelmét elvileg önök is szívesen látnák.

– Miből gondolja, hogy a sichultiak betartják a magukkal kötött egyezséget? Hiszen a sáfárokkal kötött alkut is megszegték.

– A sáfároknak lényegében azt ígérték, hogy tétlenül nézik az eseményeket, és csak végszükség esetén avatkoznak közbe. A velünk való megállapodás viszont azt jelenti, hogy részt kell venniük egy nagyszabású és meglehetősen kockázatos katonai akcióban. A sáfárok előbb-utóbb rájönnek arra, hogy átverték őket, vagyis ebbe a játékba csak akkor volt értelme belemenniük, ha végig akarják csinálni, kerül amibe kerül.

– Világos – csilingelte Zaive.

– Szóval – kezdte a vézna férfi – arra akar kérni minket, hogy hagyjuk békén a sichultiakat, bármit művelnek a Tsungar-gyűrűben?

Vatueil a fejét rázta. – Mi nem mondhatjuk meg, mit tegyenek és mit ne. Még javaslattal sem állhatunk elő. De fontosnak tartottuk, hogy tudjanak a terveinkről és a fontosabb körülményekről, amelyek a döntéseinkben befolyásolnak.

– Köszönjük – felelte udvariasan Zaive. – Nagyra értékeljük az őszinteségüket.

– Érdekes – dünnyögte a kék madár. – Nekem is vannak információm magáról, tábornok.

Vatueil kérdőn pillantott rá.

– Maga áruló. Igazam van?

Vatueil rezzenéstelen tekintettel nézte a madarat, aki változatlan ütemben, lustán kanalazta a levegőt. Odafent elállt az eső. Vatueil Zaive-hez fordult. – Nincs más mondandóm. Ha megbocsátanak, távoznék.

– Természetesen – billegett a csillár. – Az adatcsomagban, melyben az ön elmestátuszát kódolták, semmiféle instrukciót nem kaptunk arra vonatkozólag, hogy mi legyen önnel az üzenet átadása után. Szeretné, ha visszaküldenénk a parancsnokságra? Vagy valahova máshova?

Vatueil elmosolyodott. – Töröljenek nyugodtan. Ne érhesse önöket az a vád, hogy összeszűrték a levet a ligával.

– Milyen figyelmes – bólogatott az ezüstbőrű avatár. Vatueil nem tudta eldönteni, komolyan mondja-e vagy gúnyolódik.

– Nem kell ilyen drasztikus megoldáshoz folyamodnunk. Ha szeretné, szívesen áthelyezzük valamelyik virtuális világunkba – ajánlotta Zaive. – Ott az idők végezetéig…

– Nem, köszönöm. Az alapszemélyiségem annyi virtuális világot bejárt már, annyiszor töltöttek le és kaptam új testet, hogy már nem is tartom számon. A magamfajta másolatot nem zavarja, ha törlik. Lényeg, hogy az eredeti tovább éljen. – A tábornok fáradtan elmosolyodott. – De ha nem is él tovább… Túl hosszúra nyúlt ez a háború, és én nagyon elfáradtam. Minden verzióm elfáradt. Nem félek a haláltól.

– Talán jobb is így – bólintott a kék madár megenyhülve.

Vatueil körbenézett. – Köszönöm, hogy meghallgattak. Én most búcsúzom. – A csillára nézett és bólintott.

Aztán egy villanással eltűnt.

– Nos – krákogta Zaive.

– Szerintetek? – nézett körbe az ezüstbőrű avatár.

– Amit mondott, az nagyon is beleillik a képbe – bólogatott a marionettbábu. – Vagy legalábbis hihetőbb, mint az a tucatnyi elmélet, amit mi a szimulációink alapján gyártottunk.

– Szóval ti hisztek neki?

A madár felhorkant. – Hinni? Ennek a kóbor, rozzant kísértetnek? Szerintem már a saját nevére se emlékszik, hát még az elveire, vagy hogy öt perccel ezelőtt kivel beszélt és mit ígért.

– Nem kell bíznunk benne ahhoz, hogy az általa szolgáltatott információt figyelembe vegyük a döntéseinknél – jegyezte meg az ezüstlány.

A vézna férfi a csillárhoz fordult. – Szóljatok az ügynökötöknek, hogy szedje végre össze magát, és ahelyett, hogy lépten-nyomon balesetet szenvedne, és ártatlan emberek tucatjainak a halálát okozná, találja meg végre Lededje Y’breqet. Joiler Veppersnek életben kell maradnia, ez most mindennél fontosabb. – Aztán a kék madárra bökött, és dühösen megrázta az ujját. – Bár erre nem volna szükség, ha az RK végre megfegyelmezné az Erkölcsi hullát, és rábírná, hogy ne játsszon gáláns lovagot, galaktikus igazságosztót, vagy pláne a kettőt egyszerre.

– Ne nézz így rám! – morogta a Szupersmár avatárja, és bosszúsan csapott egyet a szárnyával. – Semmi közöm ahhoz a futárhajónak álcázott szociopatához. – Félrebillentette a fejét és felnézett a narancssárga felhőre. – Remélem, figyeltél – csiripelte. – Te kapcsolatban állsz az anya-RH-jával. Beszélj vele, elvégre ő szabadította a világra ezt az isten csapását. Talán rá hallgat.

*

…jó éjt, jó éjt. Jó éjt!

Valami hűvös ért a bőréhez, de túl bágyadt volt, hogy kinyissa a szemét. A forróság körbeölelte, mint egy vastag, fullasztó paplan.

Harsány, durva hang törte meg a csöndet. – Hahó, van ott valaki?

– Hm? – mormolta Auppi.

Nagyszerű, már hallucinál is.

– Halihó!

– Tessék? Ki… ki az? – Beletelt néhány másodpercbe, mire kipislogta az álmosságot a szeméből. Fényt látott. A sisakkijelzőjén sztatikus kása kavargott, de az űrruhája már nem szorította annyira. A testét hűvös légáramok cirógatták, egészen libabőrös lett tőle. Végre tudott lélegezni! Nagyot szippantott, és érezte, ahogy a friss levegő megtölti a tüdejét.

– Auppi Unstril? – kérdezte a hang. – Te vagy az?

– Igen. – Megnyalta az ajkát; száraz volt, mint a papír. – Te ki vagy? – krákogta.

– A kultúrabeli Viszoly osztályú futárhajó, az Erkölcsi hulla ötös számú mobil egysége.

– Egy futárhajó… mobil egysége?

– Úgy valahogy.

– Mmm. És hogy kerülsz ide?

Nem értette, mit keres náluk egy futárhajó, amikor egy SOE-t vártak. Vagy még mindig álmodna? Megkereste a folyadékszipkát a sisak oldalán, és mohón szívni kezdte. A víz hűvös volt és frissítő; micsoda élvezet! Nem, nem álmodik, igazi vizet iszik, és egy valódi hang szól hozzá. Érezte, ahogy az életet adó folyadék belülről végigsimogatja a szájpadlását és a torkát.

– Miért kérdezed? – tudakolta a hang forrása, majd némi szünet után hozzátette: – Á, most már értem! Amikor még egészben voltam, Kínvallató osztályú hadihajónak álcáztam magam. Ezek szerint számítottatok a jövetelemre.

– Vártunk, mint a messiást.

– Ezt örömmel hallom. Áthelyeztem a modulodba egy adag nanoport. Rendbe hozzuk a hajtóművedet, és néhány percen belül működőképes leszel. Elsántikálhatsz a legközelebbi bázisig, ami jelen esetben az 5. számú megfigyelő-és karbantartó állomás, de a helyzetre való tekintettel inkább azt javasolnám, hogy tarts velem. A mezőburkomban kényelmesen elférsz.

– Te mit tennél a helyemben?

– Kapva kapnék az ajánlaton.

A nő kortyolt még egyet a vízből. – Rendben, veled megyek.

– Bölcs döntés.

– Hol vannak a többiek? Huszonhárom mikroegység volt a gyűrűben és három tucat szövetséges hajó. Meg a Hilozoista. Ők túlélték?

– A Hilozoista legénységéből négyen meghaltak. Az egyik karbantartó állomáson is van egy áldozat. A modulpilóták közül kettő veszett oda: az egyikük belerohant egy fabrikába, a másik a Razhir légkörében égett el. A többieket ezekben a percekben szállítják a bázisra.

– Ki a két pilóta?

– Aki a fabrikával ütközött, őt Inhada Lofgyrnek hívták, a másik neve Lanyares Tersetier.

Még szerencse, hogy a támadás előtt elmentette a státuszát, nyugtatta magát Auppi. Vissza fogják hozni. Időbe kerül, és nem egészen ugyanaz az ember lesz, mint aki elment, de őt ugyanúgy szeretni fogja. Ez a lényeg.

Még szép, hogy szeretni fogja!

Azon kapta magát, hogy potyognak a könnyei.

*

– Bettlescroy? Hallom, keresett.

– Jól hallotta, Veppers. Elég jól néz ki, ahhoz képest, hogy meghalt.

A főtitkár-parancsnok arca csíkosan hullámzott az asztali kommunikátoron. Az adás gyenge volt, a kép néha-néha szétesett. Veppers a besötétített szobában ült, alig néhány saroknyira az ubruateri rezidenciától, a belváros egyik szürke, szebb napokat látott lakóházában, amely a szalagparkra nézett.

Veppersnek több ilyen háza is volt a városban. Ha a keményfejű politikusok és furkálódó ügyészek megnehezítenék a találékony kalózvállalkozók életét, ő bármelyik rejtekházba visszavonulhatott, amíg lecsillapodnak a kedélyek. Amint megérkeztek, a férfi bezárkózott a fürdőszobába, és ki sem jött addig, amíg le nem vakarta magáról a radioaktív port. Jasken eközben beüzemelte a dolgozószoba távközlési berendezéseit és végigböngészte a friss híreket. Ekkor futott be Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. hívása a titkos csatornán. Állítólag már többször kereste őket.

– Köszönöm – biccentett Veppers. – Maga se változott sokat. Hogy áll a flottánk?

Bettlescroy mintha kényszeredetten elmosolyodott volna, de talán csak a képernyő torzította el a vonásait. – Mielőtt a kérdésére válaszolnék, lenne szíves elárulni, hová kell küldenünk a hajókat? Ez az információ eddig is fontos lett volna, de immár egyenesen életbevágó, ha sikerrel véghez akarjuk vinni a tervünket. Nem gondolja?

– Dehogynem. Mindjárt küldöm a koordinátákat…

– Ezt örömmel hallom. Nem is értem, mire vártunk ilyen sokáig.

– …de előbb szeretném megtudni, kik dobtak bombát a birtokomra.

– Hogy? Minden bizonnyal a nauptri sáfárok – legyintett Bettlescroy türelmetlenül, mintha egy makacs rovart akarna elhessegetni.

– Ennél bizonyára többet tud az esetről – mondta Veppers, majd hozzátette: – Úgy tudtam, hogy szövetségesek vagyunk.

Bettlescroy frusztráltan forgatta a szemét. – A sáfárok azt állítják, hogy maga elárulta őket. Talán a flekkékre bízták a piszkos munkát, azok mindent elvállalnak. De valamiért a jhlupiaiak is megorroltak magára. A barátja, Xingre eltűnt, ami szintén gyanús. Mi mindent megteszünk, hogy kiderítsük, ki a felelős a történtekért, higgye el, de most sokkal fontosabb dolgunk van. Remélem, ebben egyetértünk. Újra megkérdezem tehát: hová kell küldenünk a hajókat?

– Értem én, persze. Csak azért kérdeztem, mert egy ideig nem voltam képben, nehezen jutottam friss információhoz. Történt valami lényeges, mióta legutóbb beszéltünk?

– Talán nem fogalmaztam elég világosan. Semmilyen kérdésre nem válaszolok, amíg meg nem kapjuk a koordinátákat, méghozzá most azonnal!

– Azonnal küldöm – duruzsolta Veppers behízelgő modorban. – De előbb tudnom kell, mi történik a gyűrűben.

– Hogy mi történik a gyűrűben? – sziszegte Bettlescroy, és olyan közel hajolt a kamerához, hogy az arca riasztóan eltorzult. – Hát én elmondom magának, ha annyira tudni akarja. Ezen ne múljon! Úgy indult a nap, hogy a Kultúra egyik csodamasinája megsemmisítette a fél flottánkat. Profi gyilkológép, ki-be hajtogatja magát. Aztán nekilátott, hogy megtizedelje a vérrel-verejtékkel elkészített flottánkat. Miközben mi kedélyesen beszélgetünk egymással, ez a szörnyeteg miszlikbe darálja a hajóinkat, egyiket a másik után. Ha ilyen tempóban folytatja, holnapra mutatóba se marad. Még jó, hogy minden fabrikát gyártásra állítottam, nem csak a felét, ahogy a megállapodásunkban szerepelt.

– Micsoda? Maguk megszegték a megállapodásunkat?

– Hallgasson! – visította Bettlescroy, és apró öklével az asztalra csapott. – Az a szörnyeteg rájött, hogyan kell átprogramozni a legyártott hajókat, hogy egymást lőjék. Szerencsére meg akarja kímélni a szentséges gyárakat, nehogy egy eltévedt lövedék kárt tegyen bennük. Ha nem így lenne, máris keresztet vethetnénk a flottaprojektre. „Műemléki érték”, meg az „ipartörténeti örökség fontos része!” Bah! Mindjárt megmondom, hová dugják az ipartörténeti örökségüket! És vigyorogva a képünkbe vágja, hogy nem kér a segítségünkből, ő egyedül is boldogul. Érti ezt? Ő egyedül is boldogul! Szerintem akkor sem tudnánk leállítani, ha minden hajót ellene fordítanánk, a megmaradt rombolóinkkal együtt. Remélem, most már átérzi, milyen megalázó és reménytelen helyzetbe kerültünk. Mi itt tartjuk a frontot, mentjük a menthetőt, és akkor jön maga, és… és még mindig nem árulja el azokat a kibaszott koordinátákat!

Vett néhány nagy levegőt, majd kissé higgadtabban folytatta: – Közben a hegemónrajzással is foglalkoznunk kell, legalábbis látszólag. Időről időre ki kell lőnünk néhány hajót, nehogy a kultúrabeliek gyanakodni kezdjenek. Ja, és majd elfelejtettem! Egy nauptri sáfár nemrég lövöldözni kezdett a Vebezuán. Egy kultúrabeli cirkálót kergetett, amelyik valószínűleg épp leszállított valamit vagy valakit, és azóta bizonyára ő is errefelé tart, nehogy kimaradjon a frenetikus buliból. A sáfárok egyre ellenségesebb hangvételű üzeneteket küldözgetnek nekünk, és csak azért nem segítenek a Kultúrának a flotta szétzúzásában, mert kíváncsiak, hogy az a szörnyeteg egyedül mennyi idő alatt végzi el a munkát. Ezek után sajnos számolnunk kell azzal is, hogy ha a hajóink valami csoda folytán mégis kijutnának a rendszerből, akkor a sáfárok lőnék szét őket. Tömören ennyi. Több mint valószínű, hogy rám vagyonelkobzás, lefokozás és hadbíróság vár. De ha ez megtörténik, esküszöm az ősi istenekre és mindenre, ami szent, Veppers, hogy maga is velem fog bukni. Személyesen gondoskodom róla!

– Maga szerint hány hajót lőtték szét azalatt, amíg ilyen kellemesen elcsevegtünk? Tízezret? Tizenötezret? Talán úgy tűnik, hogy a közös vállalkozásunk befuccsolt, de a helyzet még nem teljesen reménytelen. Ha csak egy maroknyi hajónk marad, amit rá tudunk küldeni a legközelebbi célpontokra, az is több a semminél. Ezért utoljára kérem, adja meg azokat a rohadt, kurva, kibaszott koordinátákat!

– Köszönöm az őszinteségét, Bettlescroy. Egy pillanat türelmét kérem. – Veppers lenémította az adást, aztán Jaskenhez fordult. A képernyőn Bettlescroy habzó szájjal csapkodta a saját monitorát. A testőr alig bírta elszakítani a tekintetét a látványtól.

– Uram?

– Megéheztem, Jasken. Megnéznéd, van-e valami harapnivaló a konyhában? És jól jönne egy pohárka bor, de jobb híján a víz is megteszi. Nem, legyen inkább mégis bor, valamelyik jobb évjárat. Magadnak is dobj össze valamit. – Azzal Bettlescroyra bökött, aki akkorára tátotta a száját, mintha le akarná harapni a képernyő sarkát. – Ne félj, egyedül is boldogulok vele.

Megvárta, míg becsukódik a testőr mögött az ajtó, aztán visszakapcsolta a hangot.

– Hol, hol, hol…? – toporzékolt Bettlescroy.

– Mondhatom? – kérdezte higgadtan Veppers. – Felkészült a vételre?

Bettlescroy csak ült tágra nyílt szemmel, és hangosan zihált. Kék álláról csöpögött a nyál.

– A célpontok, amelyekkel a jelen helyzetben érdemes foglalkoznunk, szerencsére közel vannak és könnyen hozzáférhetők. A szerverek többsége az én birtokomon található, az Espersiumon, pontosabban a birtokot átszelő vadászösvények alatt. Sáfár barátaink tudtukon kívül már meg is kezdték a megsemmisítésüket, amikor atombombát dobtak a siklómra.

– Ha valaki egy jobb felbontású radarral letapogatja az erdősávokat, láthatja, hogy egy óriási, szivacsos, gombaszerű képződmény húzódik alattuk. Ez az élőlénynek látszó struktúra voltaképp a szerverek összefüggő, bonyolult hálózata. Az egyes egységek kis teljesítményűek, és bioenergiával működnek, így a rendszer nem túl gyors, viszont stabil és bizonyos határok között önregeneráló. A hálózat a gyökérszinten kezdődik, és tíz-harminc méter mélyen nyúlik a talajba. A komplett rendszer összesen több mint fél köbkilométernyit tesz ki, és egyenletesen behálózza a területet. A külvilággal való kommunikációt a kastély körüli szatellitállomások biztosítják. Mindenki úgy tudja, hogy ezek a játékbirodalmamat szolgálják ki, pedig a kupolák sokkal fontosabb feladatot látnak el. Tulajdonképpen ezek a pokol kapui.

– Hát ezt kellene elpusztítaniuk, Bettlescroy: az erdőket, a szatellitgyűrűt és a kastélyt. A birtokomon üzemel a galaxis poklainak kétharmada, legalábbis azok, amikről tudni lehet. A nauptri sáfároké is nálam volt egy darabig – tette hozzá –, de a napokban lepasszoltam valakinek. Több mint száz éve dolgozom a pokolbizniszben, és elhiheti, főtitkár-parancsnok, hogy az ügyfeleim rendkívül hálásak, amiért leveszem a vállukról a fenntartás nyűgét, hogy a jogi és etikai felelősségről ne is beszéljünk. Ez egy rendkívül jövedelmező üzlet. Illetve csak volt. Mindegy, a lényeg az, hogy a poklok többsége itt van, alig egy kőhajításnyira. Most már érti, miért nem aggódtam a célpontok miatt? Remélem, tud elég hajót küldeni a Sichultra, hogy rommá bombázza a birtokomat.

– Komolyan beszél? – Bettlescroy lihegve nyelt egyet. – A szerverek a… maga birtokán vannak? De miért?

– Mert így senki sem gyanakszik rám, Bettlescroy. Hiszen engem ér támadás, én leszek az áldozat. Nos, visszatérve a feladatra: először az ösvényeket kell szétbombázniuk, azután jöhetnek a szatellitek, és végül a kastély. Legjobb, ha porig rombolják az egész kócerájt. Mondtam már, hogy a kastélyt az őseim építették, hosszú évszázadokkal ezelőtt? A birtok sokat jelent a számomra, legalábbis mindenki azt hiszi. Kinek jutna eszébe, hogy én magam rendeltem el az elpusztítását?

A gesepti-fardeshil hitetlenkedve csóválta a fejét. – Vettem: a célpont az Espersium.

– Végezzenek alapos munkát! Máris kezdhetik.

Bettlescroy néhány másodpercre eltűnt a képről. Kiadta a parancsot, aztán sietve rendbe szedte magát, lesimította a fejpikkelyeit, megtörölte az arcát, és amikor újra feltűnt a monitoron, ismét régi önmaga volt: flegma és kiismerhetetlen.

– Még mindig nem értem, Veppers. Miért csinálja? Nem sajnálja feláldozni a családi örökséget?

– Csekély áldozat ez ahhoz képest, amit nyerni fogok az üzleten. Mert mesés vagyont fogok nyerni, nagyságrendekkel többet, mint amennyit elveszítettem. Újjáépítem a kastélyt, pótlom a műkincseket, az ösvényeket pedig… azokat már úgyis untam. Betemettetem őket, és egy csinos parkot telepítek a helyükbe. Ha jól tudom, az energianyalábok után visszamaradó radioaktív szennyezés elhanyagolható, a hiperkinetikus rakétáké szintén. És nincsenek biológiai fegyverek azokon a hajókon, igaz?

– A töltetek termonukleárisak, de vegyileg-biológiailag tiszták – bólintott Bettlescroy. – Pusztításra valók, nem arra, hogy megfertőzzék a célterületet.

– Na, látja! Amúgy sem gyakran sétálgattam az erdőimben, úgyhogy kibírom, ha itt-ott nagyobb lesz a háttérsugárzás. Különben is, a park azért olyan nagy, hogy távol tartsam magamtól a proletár csürhét. Ha világít a sötétben, annál jobb; legalább senkinek se jut eszébe kéretlenül meglátogatni. És ha minden kötél szakad, még mindig vehetek egy másik birtokot. Akár egy egész kontinenst!

– És az emberek?

– Milyen emberek?

– A személyzet. A szolgák.

– Áh. Tényleg. Mennyi időm van a támadásig?

Bettlescroy oldalra pillantott. – Ahogy látom, először egy kisebb előőrs fog odaérni. Ezek a hajók maximális sebességgel haladnak, mert a térgörbületi hajtóműveiket sikerült feltöltenünk a magunkkal hozott antianyaggal. Úgy programoztuk őket, hogy nem állnak meg bemérni a célt. Lassítás nélkül húznak el a birtok fölött, így körülbelül három és fél óra múlva lesznek ott. A sebességük miatt azonban a legjobb esetben is csak száz méteres pontossággal tudják eltalálni a célterületet. Reményeink szerint ez az első hullám fogja lebombázni az ösvényeket. A következő hullám feladata a szatellitkupolák megsemmisítése. Ezek a hajók már megállnak a birtok fölött, így a találati arányuk nagyobbnak ígérkezik. Többen lesznek, mint az első csapat, úgyhogy a sichulti légvédelem sem fogja jelentősen hátráltatni őket. Időben úgy négy-öt óra múlva várhatók.

– Vagyis van időm kimenekíteni az embereimet – állapította meg Veppers. – Persze nem mindet, különben ki hinné el, hogy aljas merénylet áldozata lettem? Egyébként a szolgák miatt nem aggódom. Majd felveszek újakat; azokból sosincs hiány.

– Ez akkor is hatalmas áldozat az ön részéről. Mindenféle értelemben.

– Hja, Bettlescroy barátom, lemondás nélkül nincs győzelem! A pokolfenntartás jövedelmező üzletág, az utóbbi években egyre többet hozott a konyhára, de én mindig tudtam, hogy egy napon ki kell majd szállnom belőle. Vagy azért, mert veszélyezteti a presztízsemet, vagy mert valaki hatalmas pert akaszt a nyakamba, vagy egyszerűen mert a rendszer túlnövi önmagát, és fenntarthatatlanná válik. Amim van, az mind pótolható. Megkapom a pénzem, amiben megállapodtunk, és ott az a gyönyörű hajó… Apropó, Bettlescroy, ugye nem feledkeztek a hajómról?

– Dehogy! A hajó a magáé – buzgólkodott a főtitkár-parancsnok. – Éppen most fejezik be a lakosztályok berendezését. Minden úgy lesz, ahogy kérte.

– Nagyszerű! Nos, a kis játékszer bőségesen kárpótol majd egy divatjamúlt park és egy rozzant vidéki kúria elvesztéséért. Szóval, még egyszer tisztázzuk: három és fél órám van, igaz? Addig semmiképp sem bombáznak.

– Az első hullám, lássuk csak… három egész negyvenegy század óra múlva ér oda. A bombák a kilövés után négy-öt perccel detonálnak majd. A második hullám, mint már mondtam, ezután fél-egy órával érkezik. Ennél pontosabbat sajnos a térgörbületi hajtóművek fékezési karakterisztikája miatt nem tudok mondani, különösen hogy a hajók ennyire mélyen behatolnak a bolygó gravitációs mezejébe. Egyszóval bő három órája van.

– Elég lesz. Még sok is.

Egy darabig csönd volt.

– Ne nézzen ilyen döbbenten, Bettlescroy! Le kell rombolni a régit, hogy helyet csináljunk az újnak, nem igaz? Ahogy a mondás tartja: ami él, az változik, csak a halottak merevek. Vagy maguk felé nem puffogtatnak ilyen kliséket?

A főtitkár-parancsnok megrázta apró fejét. – Maga mindig meg tud lepni, Veppers.

– Hát igen. Néha magamat is meglepem. – Jasken épp akkor lépett a szobába, kezében egy megrakott tálcával. – Hmm, ez ám a fejedelmi lakoma! Mit szólnál, ha bepakolnánk az egészet egy kosárba, vagy akármibe, és elmennénk piknikezni? Eleget lógattuk itt a lábunkat.

HUSZONHÉT

x Üreglakó

o Számítok rám, KTE (Különc)

Üdvözöllek, gyermekem. Átküldök egy felvételt a helyi biztonságpolitikai és vészhelyzetkoordinációs szakbizottság legutóbbi üléséről, amelyen a kollégák egy Vatueil nevű embert hallgattak meg, méghozzá zárt körben. Kérlek, nézz bele, aztán dönts belátásod szerint.

x Kis fekete ruha, RH

o Erkölcsi hulla, FH

Láttad a gittegyleti ülés jegyzőkönyvét? Nem semmi! Erre a V. tábornokra oda kéne figyelni, én azt mondom.

x Erkölcsi hulla, FH

o Számítok rám, KTE (Különc)

Nahát, majdnem ellenséges hajónak néztelek! Már azon voltam, hogy megdoblak egy „állj vagy lövök” szignállal. De látom, te is kultúrabeli vagy. Szóval: üdv. Én most épp egy népes hegemónrajt irtok gőzerővel. Nekem való feladat! Te mi járatban vagy errefelé? Ha beérsz a zónába, beszélgethetnénk egyet a közvetlen csatornán. Mit szólsz?

*

„Elhamarkodott ígéretet tettem valakinek, hogy segítek teljesíteni a küldetését, és amíg az ígéretemet be nem váltottam, nem csatlakozhatom hozzád. Pedig a torkolattüzekből elnézve rád férne egy kis segítség.”

„Hmm, úgy látom, te sem panaszkodhatsz. Olyan szűk hurkokat írsz a Vebezua körül, hogy egy üstökös is megirigyelné. Jó okod lehet rá, hogy ilyen hajtűkanyarokkal kockáztasd a hajtóműveidet. Egyébként köszönöm az érdeklődést, tényleg nem unatkozom.”

„Ha minden jól megy, néhány óra múlva visszajövök és segítek neked.”

„Miattam igazán ne borítsd fel a menetrendedet. De mondd csak, nem te vagy az a hajó, amelyik annó egy virtuális másolatot készített Lededje Y’breqről?”

„De igen. Ezért is siettem ide. Felelősnek érzem magam a történtekért.”

„Ez igazán rendes tőled. Lededje épp a Sichult felé száguld az egyik kompomon. Be akarod mutatni az élő képmásának?”

„Dehogy! Az a lenyomat csak digitálisan létezik, sosem csináltam belőle háromdimenziós, hús-vér változatot. Megígértem a vendégemnek, hogy elviszem oda, ahová a küldetése szólítja. Bár egyelőre más gondjaim vannak: egy nauptri sáfár akaszkodott rám, és egyszerűen nem tudom lerázni. Nem világos számomra, hogy az érdeklődése a vebezuai eseményeknek szól, vagy a vendégemre kíváncsi, esetleg a Bódhiszattva nevű exita elme holléte érdekli, aminek a hajóját az emlékőrző Bulbitán pusztította el a napokban, a Semsarin-ködben. Hiába kérdezgetem, nem hajlandó elárulni, miért fogócskázik velem a Vebezua körül, de nyilvánvalóan nem egy meleg kézfogásra akar elkapni. Igazán nem szeretném gyarapítani a tennivalóid körét, ezért csak mellékesen vetem fel, hogy két navigációképtelen hegemónhajó feltrancsírozása között esetleg átrándulhatnál a Vebezuára, és móresre taníthatnád ezt az állig felfegyverzett brigantit, aki minden ok nélkül zaklatja az ártatlan, békés utazókat. Én egy szerény képességekkel rendelkező és meglehetősen ómódi KTE vagyok, igazi antik darab, ahogy mondani szokás. Több száz éve élek elvonultan a világtól, és a csatazajt már egy szimpla szimuláció erejéig sem állhatom, nemhogy a valóságban. Nem követem a legújabb haditechnikai fejlesztéseket, és a stratégiai tervezés sem tartozik az erősségeim közé, te viszont, ha jól látom, otthonosan mozogsz ezekben a témákban. Szóval a világért sem akarnálak zaklatni, de ha ráérnél… Nagyon hálás lennék. Most búcsúzom, meg kell szerveznem a vészáthelyezést a két utasomnak. Egyiküknek nincs idegmídere, a sáfár meg itt liheg a sarkamban. Persze először nem ártana megtalálnom az utasaimat. Vajon hol lehetnek? Egy perce még megvoltak.”

„Ejha, nálatok is zajlik az élet! Nem is tartalak fel, még beszélünk. Üdv!”

*

– A Számítok rám? Az a hajó, aminek Himerance az avatárja? – csodálkozott Lededje. Lelki szemei előtt megjelent a halk szavú, kopasz öregember, akinek az volt a hobbija, hogy furcsa élőlények képeit gyűjtötte.

– Igen, ő – felelte Faruk.

A tizenkettes egység belépett a Quyn-rendszerbe, és egyenletes tempóban hasította az űrt. A pályáját Faruk úgy választotta meg, hogy pontosan Ubruater fölött lépjen a Sichult légkörébe. A légiirányítás máris nyugtázta az azonosítójukat és engedélyezte a leszállást.

– Azt mondja, még mindig megvan neki a lenyomatod.

– Vajon mit keres itt? – tűnődött Lededje. A vaskos páncélt egész úton nem vette le, és gondosan beszíjazva ült az ülésen, hogy ha támadás érné őket, minél hamarabb megtölthessék a fülkét védőzselével. Csak a sisakja volt leeresztve, hogy beszélgetni tudjon az avatárral.

– Van egy utasa, akinek a nevét gondosan titkolja, de kicsit utánanyomoztam, és kiderítettem, hogy az Exitus egyik ügynökéről van szó. Úgy hívják: Yime Nsokyi.

– És ő miért van itt?

– Az Exitus nekrofil bagázs. Talán úgy érzik, hogy felelősek a sorsodért.

Lededje elgondolkodva nézett maga elé. – Mindig így elébe mennek a feladatoknak?

– Nem. Valami más is lehet a háttérben.

– Micsoda?

– Ki tudja? – tárta szét a karját Faruk. – Talán érdekli őket a randevúd Veppersszel. Biztosan aggódnak a fickó testi épségéért, és szeretnének megakadályozni egy esetleges diplomáciai kalamajkát.

– És te? Te is szeretnél megakadályozni egy diplomáciai kalamajkát?

– Helyzete válogatja. Értem, hogy dühös vagy a fickóra, a helyedben én is az lennék, de bizonyos szabályokhoz nekem is tartanom kell magam. Tekintettel kell lennem a politikai és morális következményekre, meg ilyesmi. – Az avatár a monitorra bökött. – Nézd! Meg is érkeztünk.

A Sichult betöltötte a képernyőt. A vastag felhőburok alól ki-kivillantak a mohazöld kontinensek és szürkéskék óceánok. Már olyan közel jártak, hogy szabad szemmel is lehetett látni a bolygó kontúrját elhomályosító légkört. A magasban itt-ott fekete vihargócok sodródtak, baljós árnyékot vetve a lenti tájra.

Faruk a lány arcát figyelte. Lededje-t nem igazán hatotta meg, hogy hazatérhet, és az sem érdekelte különösképpen, hogy a múlt ködéből váratlanul felbukkant a Számítok rám, a hajó, amelytől annak idején az idegmídert kapta.

Nagyot sóhajtott, és arra gondolt, hogy sosem fogja megérteni az embereket.

Behunyta a szemét.

– Megtaláltam – mondta.

– Vepperst?

Az avatár bólintott.

– Hol?

– Hmm, érdekes – dünnyögte Faruk, és elgondolkodva végignézett a lányon. – Így nem vihetlek oda. Találnunk kell neked valami rendes ruhát.

Lededje gyanakodva pislogott. – Köszönöm, ez a ruha tökéletesen megteszi.

– Ahová megyünk, oda nem kell űrgönc. Különben is, ez kultúrabeli technológia, a Sichulton sajnos nem viselheted.

A szék gyengéden elengedte a lányt, és a modul padlójából kihajtogatódott a már jól ismert, apró fürdőszoba.

*

Yime Nsokyi a kanyon sziklás, szélfútta peremén állt, a feje fölött némán hunyorogtak a csillagok. Rongyos felhők kergetőztek a fekete égen, fodrozódó hasukra időnként rávetült egy-egy fénypászma tapogatózó sugara, mintha valaki egy óriási elemlámpával világítana az éjszakába. A fény Iobe felszínközeli járataiból szűrődött ki.

Himerance a híradásokat hallgatta. – Emberek is voltak abban a toronyban – jegyezte meg fejcsóválva. Eddig hiába próbált kapcsolatba kerülni a Számítok rámmal, kísérletei rendre kudarcba fulladtak.

Öt terepkocsit kötöttek el, mire sikerült kijutniuk a városból. Az avatár nem ismert lehetetlent, a testébe épített effektor segítségével jó néhány megoldhatatlannak tűnő helyzetből kiverekedték magukat. Yime úgy érezte magát mellette, mint egy gyerek, akit a felnőttek ide-oda cipelnek.

Eszébe jutott, ahogy Himerance nyaktörő tempóban száguld vele a sötét csigalépcsőn. A földszinten egy rozsdás ajtóba ütköztek. Zárva volt, de az avatárnak sikerült valahogy kikódolnia. Egy kőfallal határolt udvarra jutottak, innen egy újabb lépcső vezetett lefelé. Ahogy végigrohantak rajta, egy forgalmas sétálóutcán találták magukat.

A vörös sugár ekkor csapott le hatalmas robajjal, romba döntve az építményt. Yime szeretett volna behúzott nyakkal eloldalogni, csakhogy ezzel magukra vonták volna a figyelmet. Így inkább csatlakoztak a bámész tömeghez, és percekig bámulták a házak fölött gomolygó porfelhőt.

– Hányan? – kérdezte végül.

– Egy fiatal pár – felelte Himerance. – Választhattak volna jobb helyszínt is a találkához. Vagy jobb időpontot.

Yime a kanyon alját bámulta, ahol a lezuhant sziklatömbök és a satnya, forróságtól elkínzott bokrok közt poros út kanyargott. – Mindenkire csak bajt hozok, Himerance. Pusztulás jár a nyomomban.

– Ugyan már, badarság! Én inkább amiatt aggódom, hogy nem tudok üzenni a hajónak anélkül, hogy fel ne hívnám magunkra az üldözőink figyelmét.

– Akkor mihez kezdünk?

– Fényjeleket adunk, mint a régiek. – Himerance a sivatagon túl elnyúló, magas hegyláncra mutatott. A horizonton már felderengtek az első napsugarak. – Tudjuk, hogy melyik irányból várható a hajó. Egy kis szerencsével és a megfelelő időzítéssel talán sikerül észrevetetni magunkat.

A szeme elé emelte a kezét, távcsövet formázott belőle, és végigpásztázta a tájat. Aztán Yime-hez fordult. – Jobb lenne, ha most hátat fordítanál és befognád a szemed.

Yime szó nélkül engedelmeskedett.

Néhány pillanatig nem történt semmi.

Már épp kérdezni akarta, meddig kell így állnia, amikor valami élesen megvillant. A fény a csukott szemhéján át is elvakította.

– Kész – jelentette Himerance, és széles mozdulatokkal lóbálta a kezét. A tenyere füstölgött, az ujjai egészen elfeketedtek. – Vegyük fel az áthelyezési testhelyzetet – javasolta.

Leültek a földre és csendben vártak. Ahogy Yime ott kuporgott összekulcsolt lábbal, fejét a két térde közé szorítva, sajgó végtagokkal, azon tűnődött, vajon hány vészáthelyezés vár még rá. Remélte, hogy ez lesz az utolsó. És hogy sikerül.

– Már nem tart sokáig – vigasztalta az avatár. – Valaki biztosan észre…

*

Lededje megállt a fürdőszoba ajtajában. Miután levette a zselé kezeslábast, és visszabújt saját kényelmes ruhájába, aggasztóan meztelennek és sebezhetőnek érezte magát.

– Még nem akarok találkozni vele. Kell egy jó terv – magyarázta az avatárnak –, ahhoz pedig először körbe kell szaglásznom. Lehetőleg észrevétlenül.

Úgy gondolta, hogy átlátszóra állítja a tetoválást, legalábbis az első napokban, amíg szerez valami fegyvert. Aztán előkészíti látványos entrée-ját a társasági életbe, és máris indulhat a csábítás-hadművelet! Veppers nem fog tudni ellenállni egy nőnek, akinek érdekesebb tetoválásai vannak, mint az ő néhai rabszolgájának.

– Csinálj valamit a mintákkal – javasolta Faruk. – Sűrítsd be őket az arcodon. Szabad? – nyújtotta a kezét, és megérintette a lány homlokát.

Lededje a tükörből figyelte, ahogy az ábrák megmozdulnak. Néhol összesűrősödtek, másutt elvékonyodtak, kiemelve, vagy épp elfedve egy-egy jellegzetesebb vonást. A bőre árnyalata is mintha sötétedett volna. Az összkép alapvetően nem változott, mégis döbbenetes volt a különbség. Mikor Faruk befejezte a kozmetikázást, egy idegen nő nézett vissza rá a tükörből.

A profilját is szemügyre vette; az arca szélesebbnek tűnt, a szemöldöke vastagabbnak, az orra laposabbnak, az arccsontja íveltebbnek, az ajkai teltebbnek.

– Egész jó. Köszönöm.

– Igazán nincs mit. Most már mehetünk?

– Van más választásom? – kérdezett vissza a lány.

Az avatár elvigyorodott. – Ezt határozott igennek veszem.

– Várj! Mit mondunk, ki vagyok? – Mielőtt kiejthette volna az utolsó szót, egy kellemes illatú, világos teremben találta magát. Az ablakokon beáradó napfényben megcsillantak Ubruater színes háztetői. Az égen kövér bárányfelhők úsztak.

A tágas helyiség egyik végében terebélyes íróasztal állt, körülbástyázva embermagas cserepes növényekkel. A parkettát puha, színes szőnyegek borították. A szoba közepén, egy drapp kanapén Joiler Veppers terpeszkedett, kezében csészét tartott. Jasken a háta mögött állt, összefont karral. A szemközti kanapén egy magas, szálfaegyenes tartású nő ült, aki valahonnan nagyon ismerős volt Lededje-nek. Egy szőke kisfiú ficánkolt a térdén, a válla fölött pedig egy bőröndforma drón lebegett. A fali képernyőn az aktuális hírek villództak hangtalanul. Űrhajókat mutattak, egy egész armadát, olykor megjelent egy-egy komoly képű kommentátor.

A nő odaintette őket. – Veppers úr, hadd mutassam be Av Farukot, a kultúrabeli Erkölcsi hulla képviseletében. Faruk, ez itt Joiler Veppers, az úr ott Hibin Jasken, ő pedig a munkatársam, Trachelmatis Olfes-Hresh Stidikren-tra Muoltz.

– Szólítsatok Olfnak – billent meg a drón a levegőben. – A formaságoktól besülnek az áramköreim.

– Ő a kisfiam, Liss – mosolygott a nő, és beletúrt a gyerek hajába. Liss egy kekszet majszolt éppen, és jólnevelten odaintegetett nekik. – Én Buoyte-Pfaldsa Kreit Lei Huen da’ Motri vagyok, a Kultúra sichulti nagykövete. Kérlek, foglaljatok helyet.

– Jó napot mindenkinek! – köszöntötte a társaságot Faruk kedélyeskedve.

Veppers nem sokat változott, mióta Lededje legutoljára látta. Ugyanolyan eleganciát és magabiztosságot sugárzott, bár a ruhái egy fokkal egyszerűbbnek és fakóbbnak tűntek, mintha ezúttal – életében talán először – nem akarna kiríni a tömegből. Az orra teljesen begyógyult, de a hegye még mindig piros volt kissé.

A férfinak azonnal megakadt a szeme Lededje tetoválásain. Ahogy a tekintetük találkozott, Veppers felvillantotta kisfiús mosolyát, mintha azt mondaná: „én vagyok az élet császára, de a szép nők mellett mindig elveszettnek érzem magam”. Ez általában bevált.

A dohányzóasztalon egy piknik maradványai árválkodtak: papírtányérok, szalvéták, csészék és pár eldobható evőeszköz.

– És te nem mutatod be a hölgyet, Faruk? – kérdezte a nagykövet.

– Ejnye, milyen modortalan vagyok! – csapott a homlokára színpadias mozdulattal az avatár. Előbb Veppersre, majd Lededje-re mutatott. – Lededje, hadd mutassam be a fickót, aki megerőszakolt és megölt. Joiler Szemétláda Veppers, ez itt Lededje Y’breq, aki visszatért a halálból, hogy bosszút álljon az elszenvedett sérelmekért.

A szobában egy pillanatra megfagyott a levegő. Lededje kapcsolt hamarabb; felkapott egy kést a tálcáról és rávetette magát Veppersre. A férfit váratlanul érte a támadás, pislogni is elfelejtett.

De Faruk résen volt, ott termett a lány háta mögött és kicsavarta a kést a kezéből. Lededje nem adta fel egykönnyen, puszta kézzel esett Veppersnek, és fojtogatni kezdte. Jasken egy végtelennek tűnő pillanatig döbbenten figyelte a jelenetet, arcán megfoghatatlan érzelmek suhantak át. Aztán megrázta magát és akcióba lépett: megragadta Lededje csuklóját, és lefejtette az ujjait a főnöke torkáról.

A drón kéken ragyogó energiamezőt vont Lededje köré. A lány mozdulni sem tudott az anyagtalan kényszerzubbonyban.

Ekkor mély, zümmögő búgás hallatszott. Valaki derékon ragadta, és az asztal fölött visszahajította a kanapéra. Röptében lesodorta a tányérokat és csészéket, és bódultan huppant a párnák közé. A lábai teljesen elzsibbadtak, alig érezte őket.

Veppers hátradőlt, és a torkát masszírozta.

Faruk szelíden, de határozottan lefogta a lány karját, nehogy újabb meggondolatlanságot kövessen el. Lededje reszketett tehetetlen dühében.

– Szemétláta, szemétláta! – énekelte a kisfiú. – Anyu, mi az a szemétláta?

Kreit Huen szúrós pillantás lövellt az avatár felé. – Látod, mit csináltál? – Magához szorította a kisfiút, és duruzsolni kezdett a fülébe.

– Mocskos disznó! – visította Lededje. Megpróbált kiszabadulni Faruk szorításából, karmolt és csapkodott.

– Tényleg feltámadt. Nagyon is eleven! – viccelődött Veppers, és ellegyintette maga mellől a feszülten várakozó Jaskent.

– Nyugi, Lededje – csitította Faruk.

– Elárultál! – Hiába próbált felállni, egy láthatatlan erő visszahúzta a kanapéra.

– Figyelmeztettelek, nem emlékszel? Megmondtam, hogy esélyed sincs ellene. Ülj veszteg a fenekeden, máskülönben kénytelen leszek még egyszer elkábítani, és akkor már nem a lábadra célzok. – Óvatosan eleresztette a lányt.

Lededje mérhetetlen megvetéssel mérte végig. – És én azt hittem, hogy számíthatok rád.

– A dolgok változnak, Lededje – vont vállat Faruk. – Ilyen az élet.

– Fordulj fel, faszfej!

Faruk megcsóválta a fejét és rosszallóan ciccegett.

Veppers a nagykövethez fordult. – Az iménti jelenet igazán… érdekes volt, Huen. Elárulná, ki ez a két idióta? – Igyekezett uralkodni magán, de a hangja idegesen csengett. – Nem értem, miért akarják elhitetni velem, hogy a hisztérikus nőszemély a tetovált védencem reinkarnációja. Ez valami vicc, ugye?

Huen a drónhoz fordult. – Olf, kérlek, vidd Lisst a szobájába. Számíthattam volna erre. Micsoda hülye vagyok!

– Szemétláta, szemétláta – gajdolta a kisfiú vidáman. A drón óvatosan a manipulátormezejébe vette, és az ajtó felé siklott vele.

Amint kiértek a folyosóra, Huen Veppershez fordult. – Fogalmam sincs, hogy Faruk miért hozta magával a hölgyet, de tény, hogy az övé a legerősebb hajó a környéken. Szükségünk van a segítségére, Joiler, higgye el.

A férfi gúnyosan felhorkant. – Mégis mit képzelnek? Beállít ide ez a paprikajancsi – bökött az avatárra –, és erőszakkal meg gyilkossággal vádol. A rágalmazásért börtön jár mifelénk, de gondolom, ő ezt is simán megúszná. Magukra nem vonatkoznak a szabályok, mi? Nyugodtan átgázolnak másokon, ha úgy tartja kedvük.

– Lényegében igen – bólogatott komoly képpel Faruk, miközben a szétszóródott tányérokat szedegette a földről. Jasken, fél szemét a lányon tartva, az asztal túloldalán igyekezett feltakarítani.

– Szereted hátulról dugni a nőket – sziszegte Lededje halkan. – És közben figyelni magadat a tükörben. Ha részeg vagy, véresre harapdálod a partnered jobb lapockáját, és közben azt motyogod: „kis kurva, te kis kurva”. Az egyetlen anyajegyed a hónod alatt van, jobb oldalt, és csak azért tartottad meg, hogy legyen egy titkos azonosító jeled. A szád sarkát dörzsölöd, amikor ideges vagy. Utálod az ügyvédedet, Peschlt, mert homokos, de mégsem rúgod ki, mert jól végzi a munkáját, és mert nem szeretnéd, ha kiderülne, hogy homofób vagy. Lehetett valami perverz kalandod az iskolában a barátoddal, Sapultride-dal. A filmrendező Kostrle-t sem bírod, mert túl nagy a szája, de mégis egyengeted a karrierjét, és megbízásokat szerzel neki, csak mert divatos, másrészt mert meg akarod dugni a…

– Jól van, elég volt! – intette le Veppers. – Alaposan megtanultad a házi feladatodat, kislány. Gratulálok!

A férfi egyre feszültebbnek tűnt, és ez nem kerülte el Faruk figyelmét. A testőr a cipője orrát bámulta. Veppers Huenhez fordult. – Nem térhetnénk rá a lényegre, asszonyom?

Faruk odahajolt a lányhoz. – Megőrültél? – suttogta.

– Ha már nem ölhetem meg, hála neked – sziszegett vissza Lededje –, legalább felidegesítem egy kicsit. Hadd féljen, hogy kifecsegem a titkait a médiának.

– De igen, ideje lenne – söpörte le Huen a kezéről a morzsákat. – Faruk, kérlek, hallgasd végig az urat.

Veppers gyanakodva méregette az avatárt. – Ezt az alakot tényleg egy kultúrabeli hajó küldte? – kérdezte. – Biztos benne?

– Igen, Veppers. Kérem, ismételje el neki is, amit nekem elmondott.

– Nos, legyen. – Veppers kimért mosolyt villantott az avatárra, ami akár vicsorgásnak is beillett volna. Faruk viszonozta a gesztust. – A Tsungar-gyűrűben nincsenek hegemónok – kezdte. – Nemrégiben megállapodást kötöttem a flekkékkel és a gesepti-fardeshilekkel, hogy bármi történjék, nem avatkozom a mennyek háborújába. De ezzel csak az volt a célom, hogy időt nyerjek. A gesepti-fardeshilek ugyanis tömeges hadihajógyártásba fogtak, és közben egy mesterségesen gerjesztett hegemónrajzással terelték el a Kultúra és a többi faj figyelmét a fabrikákban folyó munkáról. Nekem az lenne a feladatom, hogy megadjam a pokolszerverek koordinátáit. És én állom is a szavam… már ha megérem, hogy ideérjenek azok a hajók.

– Ezek szerint a szerverek a Sichulton vannak? – kérdezte Huen.

– Fogalmazzunk úgy, hogy a bolygó légkörében, igen.

A nagykövet elgondolkodva bólintott. – A legfrissebb jelentések szerint a fabrikákban készült hajók egy részének sikerült kitörnie a gyűrűből. Valószínűleg antianyaggal töltötték fel a hajtóműveiket, amire senki sem számított. Egyenesen a Sichult felé tartanak – tette hozzá, Farukra pillantva.

– Váratlanul megtáltosodtak – bólogatott az avatár. – Az egységeim üldözőbe vették őket, de az összeset nem fogom tudni leszedni.

– A pontos koordinátákat csak azután adom meg a hajóknak, hogy azok belépnek a légkörbe. Így egyeztem meg a gesepti-fardeshilekkel.

Faruk összevont szemöldökkel méregette a férfit. – Maguk aztán nem szívbajosak.

– A jó időzítés fél siker. – Veppers magabiztosan elmosolyodott és hátradőlt a kanapén. Az avatár érezte, ahogy a lány izmai megfeszülnek, és anélkül, hogy ránézett volna, gyengéden a karjára tette a kezét. – Láthatja, hogy a maguk oldalán állok, konzervember. Ha életben vagyok, amikor a hajók ideérnek, a poklok megsemmisülnek egyszer s mindenkorra, és a szenvedő lelkek kiszabadulnak. Maguknak nincs más dolga, csak hagyni, hogy ez megtörténjen. Persze – sandított az avatárra – akár segíthetnének is, hogy a rombolók épségben eljussanak a célpontokhoz. Vagy legalábbis megakadályozhatnák, hogy az ellenérdekeltek, elsősorban a sáfárok, idő előtt kilőjék őket. Ezzel sokat lendíthetnének az ügyünkön.

– Hát lehet egy ilyen kérésre nemet mondani? Spongyát a múltra! – kiáltott az avatár, azzal lendületesen kezet nyújtott Veppersnek. – Naná, hogy segítünk, barátom.

Veppers gyanakodva méregette. – Bocsásson meg, de nem szoktam kezet fogni. Az ember sosem tudhatja, hogy a másik hol járt és mit fogdosott előtte.

– Abszolút megértem – bólintott az avatár, a sértődöttség leghalványabb jele nélkül.

– Nekem elég, ha a szavukat adják, hogy a hajam szála se görbül.

– Én a szavamat adom – felelte a nagykövet.

– Csatlakozom az előttem szólóhoz – jelentette ki Faruk. – Tőlem nem kell tartania. Se a virgonc hölgytől itt – bökött a duzzogó Lededje-re.

– Disznó! – morogta Lededje.

Faruk úgy tett, mintha nem hallotta volna. Elégedett vigyorral hátradőlt.

Veppers öntött magának az asztalon álló termoszból, és miközben belekortyolt az italba, érdeklődve nézegette a lányt.

– Ha valóban ő Lededje Y’breq, akkor igényt tartok rá – fordult a nagykövethez. – Végtére is a tulajdonom.

Huen megrázta a fejét. – Nem – felelte. – Már nem az.

– Nana! Majd a bíróság eldönti.

– Ez az ügy nem kerül bíróság elé – szögezte le határozottan Faruk.

Veppers már nyitotta a száját, de Lededje megelőzte. – Mielőtt megöltél, azt mondtad: „Most mondhatom le a meghívást miattad.” Emlékszel?

A férfi mosolya lehervadt, aztán gyorsan összeszedte magát. – Ezt mondtam volna? Nahát. – A testőrre pillantott, aki lesütötte a szemét. – Érdekes. – Előhúzott a zsebéből egy láncon lógó, régimódi órát. – Te jó ég, már ennyi az idő?

– A hajók megérkeztek – jelentette be Huen.

Faruk befelé koncentrált. – Alig néhány száz jutott át a légvédelmen – mondta. – A politikusok bepánikoltak, azt hiszik, hogy itt a világvége. A nép még semmiről se tud. Nem is baj: mire eljut hozzájuk a hír, már el is múlt a veszély. A következő hullám valószínűleg még nagyobb riadalmat kelt majd.

– Nem kellene elküldenie a koordinátákat? – érdeklődött Huen.

Veppers elgondolkodva nézett maga elé. – A következő hullám… – visszhangozta.

– Most ébredt a légvédelem – tudósított Faruk és kinézett az ablakon. – Jobb későn, mint soha, nem igaz? – A képernyő egy pillanatra elsötétült, majd újra megjelent a némán tátogó kommentátor.

A város fölött vibráló pajzs feszült ki, a pászmák a felhőkarcolók tetejéről íveltek a magasba.

Veppers a zsebórájára nézett, aztán Jaskenre. A testőr bólintott. Veppers felállt. – Nos, ideje indulnunk. Köszönöm a vendéglátást, asszonyom. Igazán emlékezetes este volt. – Aztán odabiccentett Faruknak, végül a lányra pillantott. – A fiatal hölgy meg lazítson! Nem kell mindent mellre szívni. Viszlát, konzerv – intett az épp visszatérő drónnak, és Jaskennel a nyomában kilépett az ajtón.

Az épület falait távoli robbanások remegtették meg. A képernyő végleg elsötétült.

– A birtokot bombázzák. – Faruk a nagykövetre pillantott. – Tudtad?

– Nem én.

Az avatár vállat vont, és megbökte Lededje térdét. – Higgadj le! A történet nem rólad szól. Ha Veppers terve beválik, nem lesznek többé poklok, érted? Sok millió lelket megmenthetünk a szenvedéstől úgy, hogy másvalaki végzi el helyettünk a piszkos munkát. Ne csináld már… Szerinted kinek az érdekeit kellene előbbre helyeznünk: a tiédet vagy több milliárd emberét? Mi lenne, ha kivételesen felnőtt módjára viselkednél, hm? Elismerem, én is szívesen beverném a képét annak a csupornak, de most az egyszer hagynunk kell, hogy ép bőrrel megússza. Ez igazán nem nagy ár a mennypárti liga győzelméért.

A tetőről motorzúgás hallatszott, jelezve, hogy Veppers siklója felszállt.

A lány köpött egyet.

– Te kétszínű, pökhendi, ostoba pöcs!

Faruk megcsóválta a fejét és a nagykövetre nézett. – Ej, ezek a mai fiatalok!

HUSZONNYOLC

Chay először az egyik szárnyát nyújtóztatta ki, azután a másikat. Az ízületei tiltakozva ropogtak, a szárnyán feszülő bőrhártya szárazon megreccsent. Ide-oda forgatta a fejét; olyasféle érzés volt, mintha éles kavicsok csiszolódnának a gerincében. Végül óvatosan kinyújtóztatta fájós lábait.

Ekkor hirtelen megremegett a levegő, és a gubó finoman hintázni kezdett.

Lengett egy darabig, aztán megállapodott, mintha valaki odakint – a valóságban? – lefogta volna.

Chay csodálkozva pislogott körbe. Amióta az eszét tudta, ilyesmi még sohasem történt a pokolban. Az ezüst tüköroszlopra gondolt, és a nyomában támadt kopasz foltra, ahonnan az egész hegyoldal kitörlődött, bokrostul-sziklástul, mindenestül.

Régóta nem számolta már, hány kárhozottat szabadított meg. Eleinte még strigulázta őket (bár csak fejben, mert nem akarta összekarcolni a fészek falát), de aztán belezavarodott és feladta. Végül is mit számít? Valahol háromezer-nyolcszáz táján hagyta abba a számolást, azóta biztosan elengedett még egyszer annyit.

Ahogy telt-múlt az idő, úgy lett egyre betegebb és elgyötörtebb. A fájdalom rátelepedett a gondolataira, többé már nem tudott megfeledkezni róla. Attól a pillanattól, hogy reggel kinyitotta a szemét, egészen addig, hogy este nyögdécselve visszafüggeszkedett a rúdra, minden újabb perc kínokat tartogatott a számára. Éjszaka sem könnyebbült meg; rémálmaiban a szárnyai és a lábai életre keltek, leváltak a testéről, ő pedig vérző nyomorékként vonaglott a porban.

Alig tudta rászánni magát, hogy kirepüljön a fészekből. Mostanában egyre később indult vadászni.

Pedig régebben élvezte a repülést. Olyankor mindig szabadnak érezte magát. Felfedezte a pokol legtávolabbi zugait, s bár ezek ugyanolyan borzalmasnak és ijesztőnek bizonyultak, mint a már ismert régiók, őt mégis lenyűgözte a pusztítás sokszínűsége, a szadista kreativitás, amellyel ezt a világot megalkották.

De azok az idők elmúltak; ma már egyetlen lépéssel sem tett többet, mint amennyit feltétlenül kellett. Ha megéhezett, a fészke közelében szállt le, és az utolsó pillanatig húzta-halasztotta a zsákmányejtést, amíg már nem tudta eldönteni, hogy a mardosó éhség-e az erősebb, vagy a tagjait gyötrő fájdalom.

A kárhozottak sem rajongtak érte úgy, mint azelőtt. Mióta a mozgástere beszűkült, a hívei kénytelenek voltak elzarándokolni hozzá. Tábort vertek a fészke alatt, és már nem istenként tekintettek rá, hanem afféle helyi szolgáltatásként.

A démonok is alkalmazkodtak az új helyzethez. Chay gyanította, hogy csak azokat engedik a közelébe, akiket előzőleg „kiválasztottak” a búcsújáró tömegből. Nem akart belegondolni, miféle árat fizethettek a szerencsétlenek a vizitért, de nem is érdekelte. Már semmi sem érdekelte. Tette a dolgát, vakon, szédelegve, és mindig csak a következő lépésre összpontosított.

Még egyszer, utoljára ellátogatott az izzó trónus völgyébe. A tüköroszlopról és a helyén támadt kopár földről kérdezte a démonkirályt.

– Rendszerhiba! Mi más lett volna? – üvöltötte a kolosszus. – Két gyáramat tette tönkre, és egy tucat démon veszett oda. Több nyomorult szabadult ki azon az egyetlen istenverte napon, mint amennyit te sok év alatt töröltél. Most pedig tágulj innét, amíg szépen mondom!

Amikor a fészke váratlanul hintázni kezdett, rögtön ez a jelenet jutott az eszébe.

Valami furcsa dolog történik, gondolta. Aztán rádöbbent: elmúltak a fájdalmai. A testét jóleső érzés járta át, mintha valaki elfújta volna az összes betegségét. Eksztatikus élmény volt. Kívül-belül megtisztult, épnek és erősnek érezte magát.

Óvatosan elengedte az ülőrudat, és legnagyobb meglepetésére ott maradt a levegőben, egy helyben lebegve.

A teste átalakult, de hogy mivé, maga sem tudta volna megmondani. Leginkább egy alaktalan ködgomolyagra hasonlított, vagy egy embrióra, amely még nem döntötte el, mi akar lenni.

Körbelebegett a fészekben. Odakint szokatlan csönd volt, és a rettenetes bűz is megszűnt. Nem talált semmiféle nyílást, amin kijuthatott volna, és a falat sem tudta megérinteni. Lehet, hogy ez már nem is a gubó?

Érezte, ahogy az idő felgyorsul, majd lelassul, aztán mintha teljesen megállt volna. Várt, maga sem tudta, mire, de igyekezett higgadt és közömbös maradni. A remény veszélyes dolog, ezt a leckét a pokolban megtanulta.

Halk zümmögés támadt. A falak finoman rezonálni kezdtek, és a rezgés átterjedt a testére is. Hirtelen elálmosodott.

Vajon ez lenne a halál, tűnődött, az utolsó álom, amiből már nincs ébredés? Eljött volna a pillanat, amikor leteheti végre az élet terhét?

Szép is volna. Majd elhiszi, ha… ha…

*

x Kis fekete ruha, RH

o Erkölcsi hulla, FH

A nauptri sáfárok likvidálni akarják YN-t, hogy ne teljesíthesse a küldetését. Mi töröltük a rendszerünkből, és a releváns adatokat titkosítottuk (diaglif csatolva). Hivatalosan semmi közünk a nőhöz. Próbáld meg lekapcsolni a sáfárokat a Számítok rámról… de ne lődd szét őket! Tudom, hogy az „előbb üss, aztán kérdezz” elv kemény magos híve vagy, de nagyon kérlek, ezúttal próbálj szép szavakkal odahatni. Menni fog?

x Erkölcsi hulla, FH

o Kis fekete ruha, RH

Naná. Ami a sáfárokat és a Bulbitánokat illeti… Ez óriási!

x Kis fekete ruha, RH

o Erkölcsi hulla, FH

Ne üsd az orrod olyasmibe, amihez semmi közöd.

x Erkölcsi hulla, FH

o Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NS, Bizmut kategóriás sorhajó

Helló, kolléga. Hogy s mint? Látom, nagyon a bögyödben van az a két lábon járó humanoid, aki a Számítok rám fedélzetén utazik. Őszintén szólva én sem rajongok a fajtájukért, ocsmányak, koszosak és sok velük a macera. De azért mégse szoktam rájuk nagy hatótávolságú plazmasugárral lövöldözni. Ágyúval verébre? Szóval… Nem árulod el, mit vétett neked az a szerencsétlen?

Üdv.

x Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

o Erkölcsi hulla, FH

Üdvözlet. A kért információ titkos, sajnos nem áll módomban kiadni.

x Erkölcsi hulla, FH

o Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

Még idegmídere sincs, tudtad? Ja, a neve Yime Nsokyi. A Kultúra Exitus szekciójának dolgozik. Pár napja majdnem megölte egy agybeteg Bulbitán. Kész idegroncs a csaj. Mit akarsz egy ilyen félhullától?

x Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

o Erkölcsi hulla, FH

Továbbra sem áll módomban a témáról információt kiadni.

x Erkölcsi hulla, FH

o Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

Ismétlem: az a nő nem RK-ügynök. Felkértük, de ő kikosarazott minket, ami hihetetlenül hangzik, mégis így történt. Nekem elhiheted, mert én tényleg RK-ügynök vagyok. És mivel ilyen jól elcseverészünk, és mert még sosem volt hozzád hasonló szószátyár beszélgetőpartnerem, azt is elárulom, hogy Nsokyi kisasszonynak az a feladata, hogy megvédje a szövetségeseteket, Joiler Vepperst egy… nos, fogalmazzunk úgy, hogy egy előre látható balesettől. Szóval ez a helyzet, frankón.

Most te jössz, bőbeszédű barátom. Mondj valamit!

x Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

o Erkölcsi hulla, FH

Továbbra sem nyilatkozhatom az ügyben, de megígérem, hogy a tőled kapott információt továbbítom a feletteseimnek.

x Erkölcsi hulla, FH

o Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

Szuper! Köszi! Ez aztán az inspiráló beszélgetés. Na, jössz játszani? Lövöldözhetnénk együtt a hegemónokra. Nem vonz a lehetőség?

x Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

o Erkölcsi hulla, FH

Egyéb irányú elfoglaltságaim miatt sajnos nem tudok eleget tenni a meghívásodnak, de értékelem a gesztust.

x Erkölcsi hulla, FH

o Parciális fénytörési határérték: 8401,00, NSB

Rá se ránts! Majd legközelebb.

*

– Megnyugodott, Bettlescroy? – dőlt hátra kényelmesen Veppers. Épp az Espersium felé robogott egy bérelt terepsiklón.

Bettlescroy bólintott, de a kijelző nem tudta követni a mozdulatot, a kép pixeleire esett szét. – Az első hullám célba ért. A kultúrabeli hajó visszatért a gyűrűbe, és azóta is lelkesen lövöldözi a hegemónokat. Tőle nem kell tartanunk. A rengeteg roncs viszont akadályozza a közlekedést a rendszerek között; a Quynben jóval kevesebb van, mint a Tsungban, de a Sichult körül gyakorlatilag megállt az élet. – Maga elé húzott egy asztali monitort. – Jobb, ha tudja, Veppers, hogy a naptükrei megsemmisültek, a műholdak nagy része felrobbant, működésképtelenné vált, illetve letért a pályájáról. Egy egyetemistákat szállító kutatóhajó és egy másik űrkomp tragikus balesetet szenvedett. Remélem, tetszett a tűzijáték.

– Kész szerencse, hogy enyém az összes műhold-és űrhajógyártó vállalat, nem beszélve az űrszemét-újrahasznosítókról. Lesz egy csomó megbízásom.

– Örülök, hogy ilyen pozitívan látja a helyzetét. Odaért már a birtokra? A második hullám negyven-ötven perc múlva várható.

– Igen, éppen most érkezem. – A sikló lassított. Veppers szeme előtt kibontakozott az ismerős táj, már ami megmaradt belőle. Körös-körül fekete füstoszlopok törtek a magasba, a tátongó krátereket parázsló bokrok és elszenesedett fatönkök szegélyezték. A gazdasági épületek romokban hevertek, a mezőket tűzvész perzselte fel. A kráterekkel pöttyözött utakon terepkocsik robogtak a város felé.

– A ’36-os Whiscordom! – bődült fel Veppers, ahogy egy kanárisárga folt elsuhant alattuk. – Csak kerüljön a kezem közé, aki ellopta! Kitekerem a gazember nyakát.

Jasken hiába hívta a házat, senki sem válaszolt. Az éterben azonosíthatatlan műholdjelek és elektromágneses kisülések recsegtek. Úgy tűnt, hogy a támadás a bolygó egész kommunikációs rendszerét megbénította.

– Ne maradjon sokáig – tanácsolta Bettlescroy. – A hajóinkat üldözi a kultúrabeli romboló egyik alegysége, úgyhogy nem fognak tudni olyan pontosan célozni, ahogy azt eredetileg terveztük. A maga helyében figyelném az órát, és időben fedezékbe vonulnék. Minél messzebb, annál jobb.

– Úgy lesz. Majd jelentkezem – intett Veppers, és kikapcsolta a kommunikátort. A sűrű füstből lassan felsejlett a kastély sziluettje. – Csak felkapok pár iratot a széfből, és már itt se vagyunk. Igaz, Jasken? Felszívódunk, mint a hajnali pára…

– Igenis, uram – felelte Jasken, gondosan kerülve a gazdája tekintetét. Bármennyire igyekezett közönyt tettetni, amikor Veppers elmondta, milyen sors vár a házra, az érzései kiültek az arcára. Veppers meglepődött, hogy a testőr ennyire a szívére veszi ezt a jelentéktelen apróságot.

– Életem legnehezebb döntése volt – jelentette ki színpadias sóhajjal, de Jasken nem válaszolt.

Megsértődött volna? – tűnődött Veppers. Biztosan bántja a szakmai hiúságát, hogy egy ilyen fontos, stratégiai jelentőségű döntésről csak az utolsó pillanatban értesült.

– Ez az ön birtoka, és az ön háza. Azt tesz vele, amit akar. – A testőr fölpillantott. – Biztosan nem szólhatok az embereknek, uram? Mindenkit ki tudnánk menekíteni, mielőtt…

– Nem – rázta meg a fejét Veppers. – Ha kihoznánk őket, ki hinné el, hogy ártatlan vagyok? Így is adtam nekik egy esélyt: elintéztem, hogy először az ösvényeket bombázzák, ahol a kutya se jár. – Jasken már nyitotta a száját, aztán meggondolta magát. – Ennél többet nem tehetek, Jasken.

– Értem, uram.

– Évek óta próbálok kiszállni a pokolbizniszből, de a nauptri sáfárokon kívül senkivel sem tudtam szerződést bontani. Őket szerencsére nem érdekli, hogy mások mit gondolnak róluk, de a többiek mereven elzárkóztak a megállapodás újratárgyalásától. Dehogy veszik vissza a poklukat; örülnek, hogy megszabadultak tőle! Annak idején azért tudtam olyan előnyös szerződéseket kötni, mert úgy gondolták, hogy én végleg leveszem a vállukról ezt a terhet.

– Arra is gondoltam, hogy áttelepítem a szervereket máshová. A gesepti-fardeshilek összehoztak valami beszélő csodagömbbel, akit Bulboziánnnak hívnak, vagy valahogy így, de vele sem tudtam megegyezni. Elég megbízhatatlannak tűnt, szerintem a tulajdonosok se mentek volna bele a költözésbe. Meg van kötve a kezem, Jasken. El se hiszed, milyen szűk a mozgásterem, amióta a galaktikus tanács átverte rajtunk a halottak jogairól szóló egyezményt. Mert akár hiszed, akár nem, nekik is vannak jogaik, úgy ám! Ha nem teljesítem, amit az üzemeltetési szerződésben vállaltam, akkor életbe lépnek a rémesnél rémesebb szankciók. Ingem-gatyám rámenne a kártérítésre. És ha úgy döntenék, hogy tojok az egészre, a szervereket akkor sem tudnám csak úgy, egyszerűen kikapcsolni. A rendszert úgy tervezték, hogy a világ végezetéig működőképes legyen. Ha kivágatnám a fákat, akkor a gyökerekben tárolt bioenergiából üzemelne tovább, ami évtizedekre elég. Ki kellene forgatni a földből az egészet, aztán szétdarabolni vagy felrobbantani.

– …vagy lebombázni – jegyezte meg Jasken csendesen.

– Pontosan! A támadás klasszikus vis major, ami felment az összes szerződésbeli kötelezettségem alól. Most már belátod, ugye, hogy nem volt más választásom? Milliószor átgondoltam a dolgot.

Időközben besötétedett. A parázsló erdő fölött kóbor lángörvények táncoltak.

A sikló átrepült a szatellitkupolák gyűrűje fölött. Csönd volt, szinte kísérteties csönd.

Veppers egy pillanatra elgondolkozott, hogy felhívja Bettlescroyt, és visszarendeli a hajókat, hisz az első hullám épp elég pusztítást okozott. A kommunikációs központ úgysem ér semmit adatok nélkül, amiket kommunikálni lehetne. A poklok elpusztultak, a maradék pedig hasznavehetetlen, halott információ.

De a látszat fontos, sőt, az a legfontosabb. Úgy kell tűnnie, hogy az egész történetben ő a legnagyobb vesztes. Ha a házat nem bombázzák le, ugyan ki fogja bevenni a mesét? Talajcsere, némi parkosítás, és semmi sem emlékeztetne a birtok elleni támadásra. Nem, ennél sokkal nagyobb áldozatra van szükség.

A kastélynak pusztulnia kell.

Már a vízi labirintus szélső fái is lángra kaptak, a szél parazsat fújt a gyepre. Jasken megköszörülte a torkát. – Az embereket még mindig megmenthetjük, uram. Sokan közülük évtizedek óta szolgálják önt hűségesen.

– Tudom, Jasken, én is mindent megtettem értük, ami tőlem telt. A fizetésükre igazán nem lehetett panasz. Abból pedig sosem csináltam titkot, hogy milyen ember vagyok.

– Valóban nem, uram.

A sikló leereszkedett az udvarra, ahol hangyák módjára lótottak-futottak az emberek, és próbálták távol tartani a tüzet az épülettől. Veppers megcsóválta a fejét. A szolgák mindig szolgák maradnak, mert szolgai módon gondolkoznak. A leglehetetlenebb helyzetben is próbálnak valami hasznos elfoglaltságot találni maguknak.

Hadd nyüzsögjenek, ha ez megnyugtatja őket.

A sikló kihajtogatta a lábait, és puhán landolt az udvar közepén. Mielőtt kiszálltak, Veppers fürkésző pillantást vetett a testőrre. – Van itt valaki, a házban, vagy a birtokon, aki fontos neked?

– Nem, uram. Nincs.

– Akkor jó. – Veppers előhúzta a zsebóráját. – Igyekezzünk! Már csak fél óránk maradt.

*

– Itt maradok, ha akarod – ajánlotta Faruk.

Lededje átnézett rajta, mintha levegő lenne. – Kösz, már eleget segítettél.

– Hát jó. Akkor búcsúzom. Rengeteg hegemónt kell kiirtanom.

– Egy pillanat – állította meg Huen. – Ha ideér a második hullám, mi sem leszünk biztonságban. Szükségünk lehet rád.

– Talán ide sem érnek azok a hajók. A mobil egységeim nyomukban haladnak, és szorgalmasan tizedelik őket – tette hozzá. – A pályájuk alapján arra következtetek, hogy meg fognak állni, és nem potyogtatják összevissza a bombáikat, mint az előzőek. – Az ablak felé intett. – Már a légvédelem is éberebb. Hajatok szála sem fog görbülni, ne aggódj! Most már elmehetek?

Huen biccentett. – Köszönöm.

Az avatár a lányra kacsintott. – Alszol egyet, kislány, és kihevered. – A következő pillanatban egy ezüsttojás bukkant fel a helyén, és halk pukkanással eltűnt.

Huen a drónra nézett. – Én is megkaptam a hivatalos jelentést. Ezek szerint ön tényleg azonos a néhai Lededje Y’breqkel. Örülök, hogy újra láthatom, kisasszony, és részvétem a sajnálatos balesete miatt…

– Gyilkosság volt, nem baleset. – Lededje hátat fordított a nőnek, és az ablakhoz lépett. Ubruater peremén fények villództak, a távolból baljós morajlás hallatszott.

– Nos, igen. Az a sok szörnyűség, amit Faruk…

– Mind igaz, az utolsó szóig.

– Sajnálom, Lededje, őszintén. Remélem, megérti, hogy nem volt más választásunk. El kellett engednünk Joiler Vepperst.

Lededje megvonta a vállát, de nem szólt. A sírás kerülgette.

– Olfes-Hresh azt mondja, hogy egy hitelkártya lapul a zsebében, tekintélyes anyagi fedezettel. Meg akartam kérdezni, mihez akar kezdeni vele, de…

Ebben a pillanatban halk pukkanás hallatszott és Faruk ismét ott állt előttük.

– Nagy ma a forgalom, ugye? – vigyorgott az avatár. – Távoztomban láttam, hogy látogatótok érkezett. Gondoltam, én is csatlakozom a fogadóbizottsághoz.

Huen kérdőn pillantott a drónra.

– A peremvidéki Számítok rám, ex-KTE – jelentette a drón. – Épp most jelentkezett be.

Ezúttal két tojás materializálódott a szobában. Az egyikből egy szürke egyenruhás, meghatározhatatlan nemű ember lépett elő, a másikból egy kopasz, feketébe öltözött férfi. Bár Himerance évtizedekkel fiatalabbnak tűnt, mint a legutóbbi találkozásukkor, Lededje azonnal felismerte.

– Prebeign-Frultesa Yime Leutze Nsokyi dam Volsh – billent a drón a szürke egyenruhás alak felé –, valamint Av Himerance, a Számítok rám avatárja.

– Y’breq kisasszony – hajolt meg az avatár szertartásosan. – Örülök, hogy újra láthatom. Talán még emlékszik rám.

Lededje az avatárra mosolygott, aztán gyorsan megtörölte könnyes szemét. – Igen, persze.

Faruk tetőtől talpig végigmérte Yime Nsokyit. – Nemrég láttam valakit, aki pont ilyen fura hacukát viselt.

– Ez az Exitus egyenruhája, Av Faruk. Nálunk mindenki ezt hordja.

– Ne mondja!

Yime megértően mosolygott. – Ezzel fejezzük ki tiszteletünket azok iránt, akikért dolgozunk.

– Sose gondoltam volna, hogy halottaknak ilyen szegényes az ízlésük, már ami a divatot illeti.

Yime eleresztette a füle mellett a megjegyzést, és Lededje-hez fordult. – Hosszú utat tettem meg, hogy találkozzam önnel. Biztosan nagyon megviselték a történtek.

– Az nem kifejezés. – A lány sötét pillantást vetett Farukra.

Faruk összecsapta a kezét. – Roppantul sajnálom, hogy nem vehetek részt ebben az izgalmas fordulatokban bővelkedő beszélgetésben, de szólít a kötelesség. Később még találkozunk.

A nagykövet utánaszólt: – Veppers hazudott, ugye? Már azelőtt megadta a második hullámnak a koordinátákat, hogy idejött volna tárgyalni.

– De meg ám! Távozhatok? Úgy értem, mindenképp mennem kell, csak protokolláris szempontból elegánsabb lenne, ha engedélyt adnál rá.

A nagykövet lemondóan legyintett.

A tojás ezúttal hangos dörrenéssel tűnt el. Lededje megkönnyebbülten sóhajtott. – Na végre!

– Magunk közt vagyunk? – nézett Huen a drónra. – Nem hallgatnak le, ugye?

– Nem, asszonyom.

– Nos, Nsokyi kisasszony és Himerance, minek köszönhetem a megtisztelő látogatást?

– Engem az Exitus küldött – felelte Yime Nsokyi –, hogy kutassam fel Lededje Y’breqet, miután új testet kapott.

– Én pedig felajánlottam Nsokyi kisasszonynak, hogy elhozom – tette hozzá Himerance. – Őszintén szólva örültem a lehetőségnek, hogy újra találkozhatom önnel – biccentett Lededje felé.

De Lededje nem figyelt rá. A csuklójára feszülő vezérlőpanellel bíbelődött, mindhiába; a mintái meg sem moccantak. – Az az átkozott tapló! – fakadt ki hangosan. A többiek értetlenül bámultak rá. – Faruuuk!

Faruk képe megjelent a parkettán. Ahogy a hangja felzendült a szobában, Lededje összerezzent. – Parancsolj, kérlek! Hívtál?

– Igen. Illetve nem, csak… Mindegy! Próbáltam átállítani a tetoválásaimat, de nem ment. Elromlott ez az izé.

– Miről beszélsz?

– Nem működik. Látod? – nyomkodta a csuklóját.

– Hmm. Úgy tűnik, besült. Akkor mehetett tönkre, amikor lebénítottalak, nehogy széttépd a mi drága Veppers barátunkat. Bocs.

– Azt hittem, nem hallgathatnak le minket – fordult Huen szemrehányóan a drónhoz.

– Én is az hittem. – A gép aurája bocsánatkérő lilára váltott.

– Előfordul az ilyesmi – közölte Faruk a lánnyal. – Rá se ránts!

– Javítsd meg! – követelte Lededje.

– Nem lehet. Épp a Tsung felé száguldok. Esetleg ha áthelyeznélek a… hm, már az sem megy. Kérd meg a drónt, ő biztosan meg tudja bütykölni.

– Sajnos nem segíthetek – felelte Olfes-Hresh. – Nekem ez a szerkezet túl bonyolult, azt sem tudom, hogy működik.

– Azonnal gyere vissza, és javítsd meg, te szemét! Ennyivel tartozol nekem! Hallod? Vissza akarom kapni a régi arcomat.

– Megcsinálom, ígérem, de nem most. Majd egy-két hét múlva, ha visszajöttem.

Lededje-t majd szétvetette a düh.

Huen nagyot sóhajtott és a többiekhez fordult. – Addig is tömören vázolnám a helyzetet…

– Mielőtt elkezdenéd, mondhatok valamit? – kotyogott közbe Faruk, ezúttal az íróasztal mellől.

– Persze, dumálni, azt tudsz. Meg hazudni! Felfuvalkodott, öntelt tuskó! – szipogta Lededje.

Faruk rá se hederített, zavartalanul folytatta: – Épp most kaptam valamit, ami talán titeket is érdekel. Az információ forrása elvileg ismeretlen, gyakorlatilag legújabb haverom, a legendásan bőbeszédű Parciális fénytörési határérték: 8401,00 küldte. A felvétel egy kicsit recseg a többszöri átkódolástól, de azért élvezhető. Három órával ezelőtt készült. Szereplői: az utánozhatatlan modorú V. úr, mindannyiunk kedvence, és Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. főtitkár-parancsnok, a helynökség területére vezényelt gesepti-fardeshil flotta fő-fő-atyaúristene. Szóval, fogadjátok szeretettel!

– Ha valaki egy jobb felbontású radarral letapogatja az erdősávokat, láthatja, hogy egy óriási, szivacsos, gombaszerű képződmény húzódik alattuk. Ez az élőlénynek látszó struktúra voltaképp a szerverek összefüggő, bonyolult hálózata. Az egyes egységek kis teljesítményűek, és bioenergiával működnek, így a rendszer nem túl gyors, viszont stabil és bizonyos határok között önregeneráló. A hálózat a gyökérszinten kezdődik, és tíz-harminc méter mélyen nyúlik a talajba. A komplett rendszer összesen több mint fél köbkilométernyit tesz ki, és egyenletesen behálózza a területet. A külvilággal való kommunikációt a kastély körüli szatellitállomások biztosítják.

– Hát ezt kellene elpusztítaniuk, Bettlescroy: az erdőket, a szatellitgyűrűt és a kastélyt. A birtokomon üzemel a galaxis poklainak kétharmada, legalábbis azok, amikről tudni lehet. A nauptri sáfároké is nálam volt egy darabig, de a napokban lepasszoltam valakinek. Több mint száz éve dolgozom a pokolbizniszben, és elhiheti, főtitkár-parancsnok, hogy az ügyfeleim rendkívül hálásak, amiért leveszem a vállukról a fenntartás nyűgét, hogy a jogi és etikai felelősségről ne is beszéljünk. Ez egy rendkívül jövedelmező üzlet. Illetve csak volt. Mindegy, a lényeg az, hogy a poklok többsége itt van, alig egy kőhajításnyira. Most már érti, miért nem aggódtam a célpontok miatt? Remélem, tud elég hajót küldeni a Sichultra, hogy rommá bombázza a birtokomat.

– Komolyan beszél? – szólalt meg egy másik hang. – A szerverek a… maga birtokán vannak? De miért?

– Mert így senki sem gyanakszik rám, Bettlescroy. Hiszen engem ér támadás, én leszek az áldozat. Nos, visszatérve a feladatra: először az ösvényeket kell szétbombázniuk, azután jöhetnek a szatellitek, és végül a kastély. Legjobb, ha porig rombolják az egész kócerájt. Mondtam már, hogy a kastélyt az őseim építették, hosszú évszázadokkal ezelőtt? A birtok sokat jelent a számomra, legalábbis mindenki azt hiszi. Kinek jutna eszébe, hogy én magam rendeltem el az elpusztítását?

Faruk közbeszólt: – Bla-bla-bla. Itt egy különösen pikáns rész következik, figyeljétek csak:

– És az emberek?

– Milyen emberek?

– A személyzet. A szolgák.

– Áh. Tényleg. Mennyi időm van a támadásig?

– Itt egy kicsit beletekerek – szúrta közbe Faruk. – Íme a folytatás:

– Vagyis van időm kimenekíteni az embereimet. Persze nem mindet, különben ki hinné el, hogy aljas merénylet áldozata lettem? Egyébként a szolgák miatt nem aggódom. Majd felveszek újakat; azokból sosincs hiány.

– Na, mit szóltok? – kérdezte Faruk. – Nekem különösen az a rész tetszett, amikor a nauptri sáfárok pokláról beszél, meg hogy átpasszolta valaki másnak, nehogy a többivel együtt az is elfüstöljön. Rettentő agyafúrtnak képzeli magát a fickó. Akárcsak a gesepti-fardeshilek, akik ellopták a sáfárok komtechjét, és eszükbe se jutott, hogy a mentoraik bármikor meghekkelhetik a rendszerüket és lehallgathatják a titkos beszélgetéseiket. Nem vicces, amikor valaki azt képzeli magáról, hogy nagyon-nagyon túljárt a másik eszén, aztán mégse? Szerencse, hogy legalább nekünk van egy kis sütnivalónk, különben hová jutna a világ, nem igaz? Na, én búcsúzom. Vár a céllövölde!

A szobában egy darabig csönd volt.

– Elment – állapította meg a drón. – Legalábbis azt hiszem.

Huen végignézett a társaságon.

– Mint tudjátok – kezdte megfontoltan –, általában nem szoktunk beavatkozni a fejlődő civilizációk belügyeibe. Egyrészt morális okokból, másrészt diplomáciai megfontolásokból. De azt hiszem, ebben az esetben kivételt teszünk.

HUSZONKILENC

– A Scoudenfrastot vidd, Jasken! Nem, az ott egy Scundrundri. A Scoudenfrast a mellette levő: az a lila, a nagy sárga pacákkal. Scundrundrit sose szerettem, túl elvontak a képei. Ha ezek elégnek, legalább a városi rezidenciámon levő mázolmányai többet fognak érni. Nolyen, fiam, segíts már Jaskennek! Kapj fel pár képet, és vidd a siklóhoz, rendben? Csak szaporán, szaporán!

Jasken kikanyarodott a hosszú, íves folyosóra, hóna alatt egy tucatnyi klasszikussal. (Felvetette, hogy vágják ki a képeket a keretükből, de Veppers nem engedte ilyen „barbár módon” meggyalázni a gyűjteményét.) A nagydarab, mamlasz szakácsfiú engedelmesen kullogott a nyomában, egy nagy halom képet egyensúlyozva. Alig tett néhány lépést, a legfelső lecsúszott a kupac tetejéről és hangos csattanással landolt a földön. Jasken visszasietett, és a lábával megemelte a súlyos keretet, hogy Nolyen visszarakhassa a stócra. Veppers nagyot sóhajtott.

Több lojalitást várt volna az embereitől. Igazából arra számított, hogy a kapuban tolongani fognak a sorsáért aggódó, kezüket tördelő szolgák. Hiszen napok óta nem hallottak felőle. Elvárható lenne, hogy mellette álljanak a bajban, és megvédjék a házat, akár az életük árán is. Ehelyett mit csinált a sok gyáva? Elfutottak az első robbanáskor, hátra se néztek.

Elvitték a személyzeti terepkocsikat, sőt, a járműgyűjteményéből is elkötöttek pár becses darabot. A leszállópályán ugyan árválkodott egy-két sikló, de csak azért, mert a navigációs berendezéseiket tönkretette a sugárzás.

Egyedül Nolyen sietett az üdvözlésére, és az udvaron valaki odakiáltott neki („Örülök, hogy látom, uram. Nem esett baja?”), de az üdvrivalgás elmaradt. – Hálátlan disznók! – dohogott magában, útban a szalon felé, ahol a legértékesebb festményei lógtak.

– A hármas páncélteremben találkozunk! – kiáltott Jasken után.

Végigsietett a galérián, és befordult az egyik oldalszárnyba. A padlótól plafonig érő ablakokon át a pusztulás képe tárult elé. Becsörtetett a dolgozószobájába, leült az íróasztalához, és tenyerét az azonosító szenzor elé tartotta. A fiókok halk kattanással kinyíltak.

A szobában, ahogy a kastély többi részén is, csak a gyér vészvilágítás működött. Körülnézett a pislákoló fényben. Vegyes érzelmek kavarogtak benne; egyrészt bánta, hogy minden elpusztul, másrészt egyfajta perverz örömet lelt a gondolatban. Összeszedegette a kincseit, és begyömöszölte őket egy bőrtáskába. A nagyapjától örökölt késeken sokáig gondolkodott, végül azokat is elrakta.

Odakint feltámadt a szél, és egymásba mosta a park fölött lengő füstoszlopokat. Még javában tombolt a tűzvész, recsegtek-ropogtak a fák, de a vastag golyóálló üveg teljesen kizárta a kívülről érkező zajokat. Az utolsó fiókot ürítette ki éppen, amikor halk pukkanást hallott.

Felpillantott.

Egy magas, vékony alak állt az ajtóban. Hirtelen azt hitte, hogy Huen az, de a hívatlan vendég még a nagykövetnél is peckesebben tartotta magát. Szürke zubbonyt viselt, amolyan egyenruhafélét.

– Miben segíthetek? – kérdezte. Az egyik kezével beletúrt a táskába, míg a másikkal szélesen gesztikulálva megpróbálta elterelni az illető figyelmét. – Tudja, mifelénk kopogni szokás.

– Prebeign-Frultesa Yime Leutze Nsokyi dam Volsh vagyok, a Kultúra küldötte – mutatkozott be az alak. Erős akcentussal beszélt, és úgy tűnt, mintha a szavai nem lennének teljesen szinkronban a szájmozgásával. – Joiler Veppers, ezennel letartóztatom. A vád: gyilkosság. Kérem, kövessen!

– Hát hogyne. – Veppers felemelkedett a székből, és ugyanazzal a mozdulattal lőtt. Éles villanás, és az alak egy szempillantás alatt semmivé foszlott. Az ajtó helyén egy kerek lyuk tátongott, izzó por gomolygott körülötte. Veppers elismerően forgatta kezében a kis kézifegyvert, amit még Xingre-től kapott ajándékba. – Nem is rossz!

Vállat vont, zsebre dugta a fegyvert és hóna alá kapta a bőrtáskát. Elhessegette a szálldosó pernyét, és kilépett a folyosóra.

*

– Jasken?

Nem kellett megfordulnia hozzá, hogy tudja, ki az. Óvatosan letette a festményeket, és a pilótaülésnek támasztotta őket. Nolyen kipislogott a képek mögül, és ijedtében majdnem elejtette a kupacot. Egy fiatal nőt látott maga előtt, akit olyan sűrűn borítottak a tetoválások, hogy az arca egészen feketének tűnt.

– Kisasszony – biccentett a testőr.

– Én vagyok az, Jasken.

– Tudom. – A testőr a fiúhoz fordult. – Hagyd azokat a képeket, Nolyen. Végeztünk, most már elmehetsz.

Nolyen bizonytalanul pislogott.

– Na, siess már!

A fiú szó nélkül elügetett.

Lededje megvárta, amíg hallótávolságon kívül ér. – Hagytad, hogy megöljön, Hib.

– Próbáltam megállítani – kezdte Jasken, aztán megadóan széttárta a karját. – Igazad van, nincs mentségem. Közbe kellett volna lépnem. Vagy ledöfhettem volna, miután megölt téged. Semmivel sem vagyok jobb nála. Gyűlölj, ha úgy tetszik. Sosem áltattam magam azzal, hogy jó ember lennék. Nekem mindig a kötelesség volt az első.

– A kötelesség?

– Ő a főnököm, Led, akár tetszik, akár nem. Arra szerződtem, hogy megvédjem.

– Tudhattam volna, hogy neked csak a pénz számít.

– Sosem hazudtam neked. Nem akartalak hiú reményekkel áltatni. Ha félreértettél, az nem az én hibám.

– Persze! – horkant fel a lány keserűen. – Miért nem figyeltem jobban, igaz? Te akkor is korrektül viselkedtél, amikor a főnököd elhanyagolt rabszolganőjét dugtad. Mennyit mondogattad, hogy ne adjam fel a reményt… Azt hittem, kettőnkről beszélsz.

– Nekünk sosem volt közös jövőnk, Led. Legalábbis olyan jövőnk, amilyenről te ábrándoztál. Tölthettünk volna együtt még pár elkapkodott pásztorórát, amíg valamelyikünk meg nem unja, vagy ő rajta nem kap minket. Te az övé voltál. Még mindig nem érted? Sosem tudtunk volna elszökni. Néha úgy tűnt, csak arra kellek neked, hogy bosszút állj rajta. És hogy legyen egy titkos szövetségesed, amikor legközelebb ellógsz a birtokról.

– Hát, rosszul választottam, nem igaz? Ahelyett, hogy segítettél volna, te készségesen asszisztáltál az elfogásomhoz.

– Nem volt más választásom. Téged viszont senki sem kényszerített, hogy megszökj. Vagy hogy megpróbáld megölni. Én csak a munkámat végeztem.

– Senki sem kényszerített? Mit gondolsz, milyen életem volt itt?

Jasken megvonta a vállát. – Mindketten azt tettük, amit tennünk kellett.

– Értem. – Lededje elmaszatolta a könnyeit. – Micsoda ostoba liba vagyok! Tudod, nemcsak azért jöttem vissza, hogy bosszút álljak Veppersen, hanem mert reméltem, hogy… Neked tényleg nem jelentett semmit az egész?

– Dehogynem jelentett. Sohasem éreztem magam olyan boldognak, mint akkor. Életem legszebb napjai voltak. De ettől még nem lettünk szabadabbak. Egyikünk sem.

– Azt hittem, szeretsz.

A férfi halványan elmosolyodott. – Szerettelek is. Teljes szívemből, az első pillanattól kezdve, ahogy megláttalak. De a szerelem nem elég, Led. Manapság már nem. Pláne egy olyan világban, ahol Joiler Veppers az úr.

Lededje fázósan átölelte magát. Jasken gyors pillantást vetett az órára a műszerfalon.

– Negyedóra múlva érkezik a második hullám – mondta. A hangja gyengéd volt, a pillantása őszintén aggódó. – Akik idehoztak, el is tudnak vinni még a támadás előtt?

Lededje bólintott. Visszatartotta a könnyeit és megtörölte a szemét. – Tegyél meg nekem valamit, jó?

– Mit?

– Menj el.

– Menjek el? Nem hagyhatom itt…

– Szedd össze a házból, akit csak tudsz, és vidd őket magaddal! Csak Vepperst hagyd itt.

A férfi habozott.

– Neki befellegzett, Hib. Ezt nem ússza meg szárazon. A nauptriak mindent tudnak. Lehallgatták, amit a gesepti-fardeshilekkel beszélt. Tudják, miféle mocskos alkut kötött a hátuk mögött. A Kultúra is tudja. Most már a poklokkal sem tud sakkozni, hogy mentse az irháját. Ha a helynökség nagyvonalúan szemet is hunyna a botlásai fölött, a sáfárok és a Kultúra előtt akkor is felelnie kell. – Szomorúan elmosolyodott. – Ez egyszer olyanokkal kezdett ki, akik erősebbek nála. Nem tudod megmenteni. Már csak magadat mentheted. És a többieket – intett a ház felé.

Jasken kibámult a kerek kajütablakon. A kastély fölött sűrű koromfelhők gomolyogtak, mintha eljött volna a végítélet napja.

– És veled mi lesz? – kérdezte végül.

– Megölöm. Legalábbis megpróbálom.

– Nem lesz könnyű.

– Tudom. Talán nem is lesz rá alkalmam: a kultúrabeliek azzal a feltétellel hoztak ide, hogy először ők beszélnek vele. Megpróbálják rávenni, hogy adja meg magát.

– Hogy Veppers megadja magát? – Jasken horkantva felnevetett. – Ez jó!

Benyúlt a kabátja alá, és előhúzott egy régimódi revolvert. A csövénél fogva odanyújtotta a lánynak. – Szerintem a hármas számú páncélteremnél kezdd a keresést.

– Köszönöm. – A lány megforgatta a fegyvert. – A Kultúra minden elektronikus szerkezetet blokkol a birtok körül. Mi lesz, ha ez sem működik?

– Ez mechanikus: csupa csavar meg rugó. Tíz lövésed van. Ott tudod kibiztosítani, látod? Mozgasd azt a kis kart, amíg meg nem látod a piros pöttyöt. – Egy darabig szótlanul figyelte, ahogy Lededje ujjai ügyetlenül matatnak a fegyveren. – Vigyázz magadra – mondta végül, és tett egy lépést a lány felé, hogy búcsúzóul átölelje, de Lededje hátat fordított neki.

– Te is – szólt vissza a válla fölött, azzal lesietett a rámpán.

Jasken lehorgasztott fejjel bámulta a festményeket.

Lededje sietve átvágott az udvaron. Az árkádok alatt belebotlott a szakácsfiúba. – Te miért nem mentél el, Nolyen? – kérdezte szemrehányóan.

A fiú megrázta a fejét, de nem tudott felelni. Teljesen össze volt zavarodva.

– Segíts Jasken úrnak. Nézzetek körül a házban, szedjétek össze, akit csak találtok, aztán induljatok! Talán még kijuttok, mielőtt ideérnek a hajók.

A fiú szó nélkül odarohant a siklóhoz, segített Jaskennek kidobálni a képeket, aztán együtt elsiettek menteni, ami menthető.

*

A lift nem működött, úgyhogy Veppers kénytelen-kelletlen nekivágott a lépcsőnek. Sietős tempóban ügetett lefelé. Régen nem járt ebben a szárnyban, szinte már el is felejtette, milyen mélyen vannak a páncéltermek.

A lépcsőházban még gyérebb volt a világítás, az utolsó fordulóban a lépcsőfokok belevesztek a sötétbe. Veppers megállt, beletúrt a táskájába, és előhalászta az éjjellátóját, ami úgy festett, mint Jasken szemüvege, csak némileg egyszerűbb és elegánsabb kivitelben. De hiába kapcsolgatta, a szerkezet nem reagált. Dühösen elhajította, és előkotort egy elemlámpát. Az sem működött. Mérgében a falhoz csapta, aztán megtaposta. A karcsú henger nagyot reccsent a cipője alatt.

De legalább a táskája könnyebb lett.

Vakon tette meg az utolsó lépéseket, és kitapogatta a kilincset. A páncéltermekhez vezető folyosón szerencsére pislákolt a vészvilágítás; a vibráló fény megvilágította a mennyezet alatt kígyózó csöveket és kábelkötegeket, kísérteties árnyékokat vetítve a csupasz betonfalakra. Jaskennek már itt kellene lennie, gondolta Veppers bosszúsan. Hiába, stresszhelyzetben az idő is másképp telik. Előhúzta a zsebóráját.

Tizenkét perc volt még az indulásig.

A páncélterem ajtaja egy nagy, kerek fémdugóhoz hasonlított. Jó embermagasságú volt, és egy méter vastag. A kijelzőjén hibaüzenet villogott.

– Rohadt életbe! – káromkodott Veppers hangosan.

Beütötte a kódot, de a kijelző nem reagált, és a zárszerkezet sem lépett működésbe a szokásos finom kerregéssel. Megrángatta a fogantyút, de az ajtó meg sem mozdult.

A folyosó vége felől léptek koppantak.

– Jasken?

A hunyorgó fényben nem sokat látott. Egy pillanatra átfutott az agyán, mi van, ha a kultúrabeli ügynök koslat a nyomában, de rögtön el is vetette a gondolatot. Nevetséges! Előhúzta a fegyvert és kibiztosította. Az ismeretlen nyugodt léptekkel közeledett.

Az árnyéka alapján sichultinak tűnt.

– Jasken? Te vagy az?

Az alak megállt. A vibráló lámpafényben megcsillant a kezében egy apró fémtárgy.

Veppers éppen időben bukott le, a golyó elfütyült a füle mellett. A lövés döreje végigvisszhangzott a szűk folyosón. Ő is meghúzta a ravaszt, de a legnagyobb döbbenetére nem történt semmi. Dühösen kattogtatta a fegyverét, mindhiába. Támadója újra tüzelt, a golyó ezúttal a páncélajtóról pattant vissza. A levegőben puskapor szaga terjengett. Miféle kőkori pisztolya van ennek a mocsoknak?

– Ennyit a csúcstechnikáról! – mormolta, és elhajította a hasznavehetetlen fegyvert. A táskáját pajzsként maga elé tartva óvatosan hátrálni kezdett a lépcsőház nyitott ajtaja felé.

Az első fordulóban elbotlott valamiben és térdre esett. Éles fájdalom hasított a csontjába. Feltápászkodott és bicegve folytatta az útját, közben fojtottan szitkozódott.

Még mindig nem értette, hogyan mondhatott csütörtököt a fegyver. Hiszen odafent, a dolgozószobában még működött. Lehet, hogy csak egyszer használatos? Az a szemét Xingre átverte volna, amikor azt mondta, hogy kilőhet vele egy tankot is, és addig puffogtathat újratöltés nélkül, amíg szakálla nem nő? A rohadék!

Félúton járhatott, amikor odalent kivágódott az ajtó, és az ismeretlen döngő léptekkel elindult felfelé. Jöjjön csak, majd meglátja, kivel áll szemben! Senki nem lőhet büntetlenül Joiler Veppersre! Ki merne…

Hacsak nem az a zakkant liba.

Mire felért a földszintre, zihálva szedte a levegőt. A térde hasogatott, mintha szét akarna szakadni, de most nem ért rá ezzel foglalkozni. A részvényeket már nem tudja elhozni, spekulált magában, de sebaj. Csak érjen ki a siklóhoz, aztán minél gyorsabban el innen!

Végigrohant a folyosón, ki a hallba, és…

A bejárati csarnok üvegfalán át az egész udvart látni lehetett. A sikló nem volt sehol. Kilökte az ajtót és körülnézett. A magasban meglátta a gépet, amint átrepül a tető fölött, majd a város felé fordulva gyorsít, és apró ponttá zsugorodik a távolban. A következő pillanatban eltűnt a szeme elől.

– Jaskeeen! – üvöltötte teli torokból.

Biztos csak álmodik. Nem hagyhatták itt! Hiszen parancsot adott, hogy várják meg. Az csak egy másik gép lehetett. Még egyszer körülnézett, de semmit sem látott az udvaron, csak a festményeit halomba dobálva. Képtelenség! Talán álcázták a siklót. Vagy láthatatlanná tették? Áh, ostobaság, az egy civil jármű, nem valami speciális katonai gép, mindenféle idegen technológiákkal felszerelve. Az ő cége készítette; luxus kategóriájú, szupergyors masina, de láthatatlanná válni, azt nem tud.

Most hogy fog kijutni a birtokról?

A szeme sarkából mozgást látott. Valaki futva vágott át a hallon.

A parkba vezető fedett átjáró felé vette az irányt, és közben lázasan törte a fejét, honnan szerezhetne fegyvert. Jaskennek volt egy jó kis mechanikus pisztolya, amit mindig magánál hordott. De hol lehet Jasken? Csak nem ő lohol a nyomában? Hátrapillantott a válla fölött. Nem, ez az alak túl alacsony és vézna. Jasken különben sem hibázta volna el a lövést a pincében, pláne kétszer egymás után.

Csak az az átkozott Lededje-hasonmás lehet! A kultúrabeli haverjai biztosan idehozták, aztán elkötötték a siklót, Jaskent meg túszul ejtették. Már megint az a rohadék Kultúra! Hol találhatna fegyvert?

A kastélyban tucatjával lógtak a falakon az antik kardok, pajzsok és muskéták, de azok csak díszek. Semmi hasznukat nem venné. Ki használ még mechanikus fegyvert manapság? A vadőrök? Nem, nekik is lézerpuskáik vannak. Egyébként fogalma sem volt, merre keresse a vadőrlakot. Egy ideig a kastély szomszédságában állt, de amikor a sugárlabdapályát építették, átköltöztették… hova is?

A parkban a totális pusztulás képe fogadta. Az erdők fölött vörös lángnyelvek nyaldosták az eget, a gazdasági épületek elszenesedett torzói fekete füstöt okádtak.

Fújtatva, lihegve futott tovább. Szédelgett a kimerültségtől, sebesült térdébe minden lépésnél belenyilallt a fájdalom.

Messziről úgy tűnt, hogy a vízi labirintus viszonylagos épségben megúszta a bombázást. Mi lenne, ha arrafelé próbálna szerencsét? – morfondírozott. A csatornák között talán meg tudná lepni az üldözőjét. A hátába kerülhetne, és ledöfhetné a késével. Körülnézett, hátha talál a közelben egy használható járművet. Mégiscsak a garázsba kellett volna mennie… Benyúlt a zsebébe, hogy megnézze az óráját, de nem találta. Valahol kieshetett út közben.

Megvan, a hadihajók! Azoknak puskaporral működő közönséges ágyúik vannak. És ott az a rengeteg gránát és akna.

Futás közben hátranézett, de megbotlott, és majdnem hasra esett. Üldözője ekkor ért ki a parkba. Egy pillanatra megtorpant és tanácstalanul körülnézett. Talán nem veszi észre, és elveszti a nyomát! Veppers áldotta az eszét, hogy fekete ruhát vett fel.

A tüdeje sípolt, az oldala szúrt, a térdét mintha éles szikével hasogatták volna. Előkotorta a két kést, a táskát ledobta a földre és otthagyta. Bicegve vonszolta magát a labirintus felé.

*

Lededje életében először használt fegyvert. Két kézzel markolta meg, ahogy a filmekben látta. Célzott és lőtt. Az apró pisztoly akkorát dörrent, akár egy ágyú, és olyan erővel rúgott vissza, hogy majdnem leszakította az ujjait. Persze nem találta el Vepperst. Ahogy a férfi lebukott, észrevette, hogy ő is fegyvert tart a kezében. Újra lőtt, de megint csak mellé. Ezúttal a széf ajtaját találta el. Facsarta az orrát a lőpor füstje, köhöghetnékje támadt tőle, és a füle is csengett. Sosem gondolta volna, hogy egy pisztolypárbaj ekkora bűzzel és hangzavarral jár.

Veppers rémülten hátrált, majd egyszer csak megfordult, és hanyatt-homlok rohanni kezdett a legközelebbi lépcsőház felé. A lány utána futott, berúgta az ajtót, és elindult fölfelé a lépcsőn. Az első fordulóban egy összetört elemlámpába botlott, a következőben megtalálta Veppers régi zsebóráját. (Újfent meglepődött rajta, milyen jól lát a sötétben.) Veppers már jó pár fordulóval fölötte járt.

Amikor felért a hallba, az ablakon át látta, hogy Veppers az udvar közepén áll és zavarodottan kapkodja a fejét ide-oda. Végül bicegve elindult a park felé.

Vajon mi történhetett a lábával?

Ahogy kiért a kastély elé, Lededje megtorpant. Az apokaliptikus látványtól elakadt a lélegzete. Csak állt és nézte, ahogy a világot, amelyben felnőtt, és amelyet úgy ismert, mint a tenyerét, fölemészti a lángorkán.

Perzselő szél söpört végig a tájon, fekete koromfelhőket görgetve maga előtt. Izzott a föld, a levegőben hamuörvények táncoltak. A forróság az arcába lehelt, Lededje mégis reszketett, mintha fázna.

Aztán összeszedte magát.

Körülnézett, pillantásával Vepperst kereste. Sokáig kellett fürkésznie a környéket, mire meglátta: a vízi labirintus felé tartott. Apró, fekete alakja éppen akkor veszett bele a füstölgő sásrengetegbe. A lány lövésre emelte a pisztolyát, aztán meggondolta magát. Túl messze volt, úgysem találta volna el. Különben is, jó lesz takarékoskodni a munícióval.

Már csak nyolc tölténye maradt.

*

Veppers leügetett a domboldalon, aztán tovább bicegett a hálókerítés mentén.

És ha bezárták a kaput? – egyre csak ez a kérdés zakatolt a fejében. Mihez kezd akkor, merre indul tovább? De a szerencse ezúttal is a segítségére sietett: egy lezuhant sikló hevert az ösvényen, nem messze a kaputól. Hosszú árkot szántott a földbe, jó darabon kidöntve a kerítést. Nagy üggyel-bajjal átmászott rajta, és a dokkok felé vette az irányt. Itt már könnyebben eligazodott, hiszen sokszor látta a pályát fentről, a viaduktról.

A hajók biztosan be vannak zárva, a lőszerekkel együtt. Mégiscsak hiba volt ide jönnie, morfondírozott magában, ahogy a szervizúton sántikált.

Aztán arra gondolt, hogy a dokkoknál mindig nagy a nyüzsgés, ráadásul a hétvégére nagyszabású hajócsatát terveztek, úgyhogy a navigátorok biztosan a műhelyben voltak egész nap, és a hajóikat bütykölték. Az első hullám kora este érkezett. Nem valószínű, hogy az emberei a nagy zűrzavarban mindent szépen elpakoltak és gondosan lelakatolták maguk mögött az ajtót.

És valóban: már messziről látta, hogy az ajtó tárva-nyitva áll.

Nem hiába, Joiler Veppers a szerencse fia, örök túlélő, aki minden helyzetből győztesen kerül ki. Az a szuka a minimordályával meg tehet egy szívességet! Különben is, már megölte egyszer. Ha kell, másodszor is simán elintézi. Újult erővel vágott neki az ösvénynek, egy időre a fájós térdéről is megfeledkezett.

Már majdnem a kikötőhöz ért, amikor egy óriási fa gyökerestül kifordult a földből és hangos recsegés-ropogás közepette rázuhant a legközelebbi támpillérre. A viadukt megremegett, aztán hatalmas robajjal leomlott, eltorlaszolva a szervizösvényt. Ahogy az alázúduló víz az átforrósodott talajra hullott, sistergő gőzfüggönyt vont a dokkok köré.

Erre nem mehetett tovább. Másik utat kellett választania.

Belegázolt a vízbe és átlábalt a szemközti szigetre. Tudta, hogy a víz alá süllyesztett betongázlókon lehet a leggyorsabban közlekedni, ezek kötötték össze a szigetek egymáshoz legközelebb eső pontjait. Felidézte magában a labirintus alaprajzát, és továbbsietett. Talán a tavon is át kell majd kelnie… Sebaj, azt is megoldja valahogy, ha máshogy nem, átússza. Igen, az lesz a legegyszerűbb.

*

Lededje látta, ahogy Veppers átmászik a leomlott kerítésen, és tanúja volt, ahogy a hatalmas fa recsegve kidől. A nyomokat követve átevickélt a szigetre. Igyekezett szemmel tartani Vepperst, aki hol felbukkant, hol eltűnt a füstölgő sáscsomók közt.

A dokkokhoz megy, állapította meg Lededje.

Biztosan el akar kötni egy hajót.

Próbálta tartani a tempót, de lassan haladt, mert a víz a csatornák közepén derékig ért. Mire kikapaszkodott a szárazra, Veppers rendszerint már a következő szigeten járt. Igyekeznie kellett, ha utol akarta érni.

A szíve hevesen vert. Nem tudta eldönteni, mitől fél jobban: hogy szem elől téveszti Vepperst, vagy hogy a férfi bevárja valahol, és lesből rátámad.

Elhessegetett egy égő falevelet az arca elől, és tekintetével végigpásztázta a következő szigetet. Sehol egy lélek.

Kimászott a vízből és feltrappolt az agyagos parton. Körbenézett. Már éppen tovább akart indulni, amikor valami megvillant a levegőben, alig karnyújtásnyira tőle.

*

A térde megroggyant, már nem bírta tartani a súlyát. A férfi orra bukott és beszánkázott a szigetet szegélyező sáserdőbe. A vízben való gyaloglás minden erejét felemésztette, mozdulni sem tudott. Néhány lélegzetvételnyi ideig csak hevert hanyatt fekve, lábbal a vízben, és úgy érezte, nincs tovább.

Múltak a másodpercek, de az üldözője még mindig nem talált rá. Lassan-lassan feltámadt benne a remény: ezek szerint nem látta, amikor elesett? A sikerhez két dolog kell: szerencse és pozitív hozzáállás. Az égiek annak segítenek, aki a legnehezebb helyzetben sem hagyja el magát, és aki lehetőséget lát ott, ahol mások veszélyt.

A kabátja alól előhúzta az egyik kést, hasra fordult, és meglapult a sásban. Amikor a lány lihegve felkapaszkodott a kis sziget csúcsára, és tanácstalanul körbenézett, már tudta, hogy nyert ügye van. A könyökére támaszkodott, gondosan célzott és teljes erőből elhajította a kést.

Ez a mutatvány sosem tartozott az erősségei közé, és családi ereklye sem dobókésnek készült. Pörögve-forogva repült a levegőben, a vörös lángok megvillantak a pengéjén. Lededje észrevehette a villanást, mert ösztönösen behúzta a nyakát és védekezően maga elé kapta a kezét.

A kés nyele halántékon találta. Az ütéstől megtántorodott és elejtette a fegyvert, ami magától elsült. A levegőt tompa dörrenés rezegtette meg.

A pisztoly elgurult a magas fűben. Veppers belemarkolt a sásba, talpra kászálódott, és elsántikált a részegen imbolygó lány mellett. Könnyedén leszúrhatta volna, hiszen a másik tőr még mindig ott lapult a zsebében, de ő biztosra akart menni: meg akarta kaparintani a pisztolyt, hogy Lededje-nek esélye se legyen védekezni.

A fegyver a sziget partján hevert, alig egyarasznyira a víztől.

A csövénél fogva felkapta, és gyorsan megpördült, arra számítva, hogy a lány közben ráront a késsel, vagy szokásához híven tíz körömmel esik neki, de legnagyobb döbbenetére az egész szigeten egy lélek sem volt rajta kívül.

Reszkető térdekkel tett néhány lépést, és bizonytalanul körbepislogott. Végül megpillantotta a lányt: négykézláb próbált kikászálódni a sáros fövenyre, de újra meg újra visszacsúszott a vízbe.

A tűz a túlparton egyik fáról a másikra terjedt, már majdnem elért a dokkokig. Egy elszenesedett faág nagy reccsenéssel letört, és sűrű szikraesőt szórva beszakította az épület tetejét.

Veppers odabicegett a lányhoz. Lededje halántékáról szivárgott a vér, és hiába küszködött, még mindig nem sikerült kivonszolnia magát a partra.

A férfi először arra gondolt, hogy tart neki egy rövid kiselőadást az eleve elrendeltetésről, meg arról, hogy az erősek eltapossák a gyengéket, és hogy ez így van jól mindenki szempontjából, aztán meggondolta magát. Minek pazarolja az időt? A pisztoly csövét a lány homlokához szorította, és már majdnem meghúzta a ravaszt, de a lány gyorsabb volt nála: a kezében megvillant a kés, és lecsapott vele. Tövig döfte Veppers combjába.

A férfi felüvöltött fájdalmában és térdre rogyott. Hát mégis megtalálta a kis kurva, futott át az agyán.

– Most megdöglesz! – vonyította rekedten. Két kézzel megmarkolta a pisztolyt, a lányra szegezte, és lőtt.

Semmi nem történt. Futó pillantást vetett a biztonsági reteszre; ki volt oldva. Újra megpróbálta elsütni a fegyvert, de a ravasz beragadt. Az ujjai elzsibbadtak és kihűltek, mintha hűtőszekrénybe dugta volna őket. El akarta engedni a fegyvert, de az rejtélyes módon odatapadt a tenyeréhez. Addig rázta, amíg nagy nehezen megszabadult tőle. A pisztoly tompa puffanással landolt a földön.

Lededje eközben megpróbált feltápászkodni, de szédelegve visszahuppant. Vérző halántékát tapogatva, zavartan meredt maga elé. Az arcán összefolytak a sár-és vércsíkok, a haja csimbókokban tapadt a fejéhez.

Hangos robbanás rázta meg a levegőt. A dokkot lassan körbeölelte a lángtenger, bekúszott a főépületbe és a raktárba, ahol a lőszert tárolták. Pillanatokon belül hatalmas tűzijáték kerekedett, az égen körös-körül petárdák durrogtak.

Veppersnek eszébe jutott, hogy a kabátzsebében ott a másik kés.

Előkapta, de mielőtt lecsaphatott volna, mozdulatlanná dermedt, mintha valaki elvarázsolta volna.

Lededje egy darabig értetlenül bámult rá, aztán elvigyorodott. – Na, ki nevet utoljára? – kuncogta.

Veppers nagyokat nyögve próbált kiszabadulni a láthatatlan erő fogságából, de hiába.

– Nézd csak! – mutatott Lededje a kezére.

Veppers karját ezüstösen csillogó, vékony pókháló szőtte körbe.

– Jó estét! – harsant egy hang a közelükben. – Csatlakozhatok a társasághoz?

Az avatár volt az, Faruk. Ráérős léptekkel odasétált hozzájuk.

– Jól vagy, kislány? – kérdezte.

– Voltam jobban. Azt hittem, épp hegemónokat darabolsz.

– Már megvolt. Segítsek?

– Kösz, de nem kell – rázta a fejét a lány. – Még ülök egy kicsit.

Faruk bólintott, aztán Veppershez fordult. – Ne gondolja, hogy a hölgy boszorkány – bökött a fémhálóra. – Én viszont hírhedt mágus vagyok. Ez az egyik kedvenc bűvésztrükköm.

Veppers bénultan állt, fölemelt kézzel, támadó pózba fagyva. Égető fájdalom járta át a testét.

A háló egyre mélyebben vájt a húsába.

– Tiéd az elsőbbség, Led. Persze én is elintézhetem, ha nem akarod bepiszkolni a kezed. Azt mondják, a lelkiismeret-furdalás rettenetes dolog. Sajnos nekem nincsenek tapasztalataim e téren, de készséggel elhiszem, hogy így van. Egy biztos: ha rám bízod a fickót, én nem fogok álmatlanul hánykolódni. Na, mi legyen?

Veppers torkából bugyborékoló hang tört elő. Soha nem gondolta volna, hogy létezik ilyen iszonyatos kín a világon.

– Csináld, de gyorsan! – mondta ki az ítéletet Lededje.

– Látod? – fordult az avatár Veppershez. – Rendes lány ez! Én mindig mondtam.

A szálak Veppers torkába vágtak.

*

A nyaka megbicsaklott, az arcára értetlen kifejezés ült ki. A következő pillanatban a tekergő spirálok megfeszültek és összeroppantották a koponyáját, ami olyan hanggal járt, mintha földhöz vágtak volna egy rothadó dinnyét. Vércseppek és agyvelődarabok spricceltek szerteszét.

A fejetlen test megingott és tompa puffanással eldőlt. A földön még rángatózott egy darabig, aztán már csak a vér pumpált csendesen a nyaki csonkból.

Lededje-nek felkavarodott a gyomra. Majdnem elhányta magát.

– Ez tényleg gyors volt. De hogy került hozzá a tetoválásom? – kérdezte.

– Te adtad neki, amikor megpróbáltad megfojtani – mondta az avatár, és a cipője orrával megbökdöste a hullát. – Rajtad csak az inaktív lenyomat maradt, a hitelesség kedvéért. Ezért nem tudtad változtatni a mintáidat.

Forró hamufelhők kavarogtak körülöttük, Lededje fuldokolva köhögött.

– Mindjárt ideérnek a bombázók. Nem kellene indulnunk?

– A második hullám érdeklődés hiányában elmarad – jelentette ki Faruk és látványosan ásított egyet. – Illetve hagytam pár hajót a légvédelemnek, hadd jusson nekik is a dicsőségből. Először gondolkoztam rajta, hogy többet engedek át, vagy hogy magam lövöm ki a megmaradt szervereket. – Lehajolt, kihúzta a kést a hullából, és érdeklődve forgatta a kezében. A füle mellett sivítva elhúzott egy petárda, és a közeli sásba csapódott, iszapgejzírt köpve a magasba. – De nem szeretek magyarázkodni, másrészt nem árt, ha marad némi bizonyíték. Harmadrészt a sérült szervereken lehetnek még adatok. Talán össze lehet kaparni egy-két lelket, bár szerintem nem sok köszönet lesz benne.

A tetoválás megmozdult Veppers testén, aztán higany módjára, lustán fodrozódva átúszott a levegőben, és rácsavarodott Faruk kinyújtott kezére.

Lededje megcsóválta a fejét. – Nem adod be nekem, hogy ez egy szimpla tetoválás.

– Nem is. A legújabb fejlesztésünk eredménye; intelligens önjáró páncél és őrdrón, speciális nanofegyverzettel. A neve…

Lededje felemelte a kezét. – Be ne mutass neki! Elegem van az… elmés szerkezetekből.

– Ahogy akarod. – Faruk kinyújtóztatta a tagjait, és figyelte, ahogy a tetoválás bekúszik az inge alá.

– Mehetünk? – pillantott a lányra.

Lededje úgy érezte magát, mint akit összevertek. Sóhajtott. – Ideje lenne.

– Ezt visszaadom – nyújtotta oda neki a véres kést Faruk. – Családi örökség, ha nem tévedek.

– Az. Eredetileg kettő volt belőle.

Az avatár rosszallóan ciccegett. Megkereste a másik kést a földön, aztán végigtapogatta Veppers kabátját, és előhalászta belőle a tokokat. A késeket gondosan becsúsztatta a helyükre, és szertartásos meghajlás kíséretében átnyújtotta a lánynak.

*

Végül a dokk előtt horgonyzó kis hajók is felrobbantak. A lángoló roncsdarabok szanaszét repültek, vérvörösre festve az éjszakát. Nem messze onnan két ezüsttojás jelent meg a sásban, majd egy másodperccel később el is tűntek.

BONTÁS

Huen nagykövet önként távozott a posztjáról. Nem várta meg, hogy lapátra tegyék.

Visszavonulása senkit sem lepett meg. Bár csak közvetett módon avatkozott az eseményekbe, az illetékesek mégis úgy ítélték, hogy túllépte a hatáskörét.

Hazament tehát, és az elkövetkező éveket kisfia nevelésének szentelte. Évszázadokkal később, a halálos ágyán sem bánta meg mindazt, amit tett.

*

A sichulti helynökségben lezajlott események tisztázására létrehozott vizsgálóbizottság elsőként az Erkölcsi hulla nevű, Viszoly osztályú futárhajót hallgatta ki. A hajót egy tetovált, féllábú törpe albínó avatár képviselte, aki selypített, dadogott, és recsegő szellentéseivel folyvást megzavarta az ülésterem rendjét. Végül minden vádpont alól felmentették, és megúszta egy szimpla megrovással.

Visszatérhetett a peremvidékre, hogy tovább őrködjön a galaxis békéje felett.

Rém unalmas munka volt, mert soha nem történt semmi.

A többi Viszoly osztályú hajó és RK-s elme majd megpukkadt a sárga irigységtől, az Erkölcsi hulla nem győzte fogadni a gratulációikat. A sichulti kalandot pályafutása végéig a legkedvesebb emlékei között tartotta számon, az akció során készült felvételeket féltő gonddal őrizte.

Szabadidejében szívesen lebzselt az RH-k társaságában, és kedvenc időtöltése továbbra is a polgárpukkasztás maradt.

*

Joiler Vepperst a közvélemény sokáig ártatlan áldozatnak tekintette, de amint a kapzsiságáról, mérhetetlen önzéséről és a fajtársaival szemben tanúsított lelketlenségéről szóló első beszámolók napvilágra kerültek, rajongóinak száma rohamosan megcsappant.

Jó pár évtizeddel később egy konzervatív szemléletű történész megpróbálta rehabilitálni és árnyalni a róla kialakult képet, de kudarcot vallott.

*

Yime Nsokyi beépített RK-ügynök volt, bár ő maga sem tudott róla, mivel az erre vonatkozó emlékeit törölték. Az eseményeket követően azonnal kilépett a Kontakttól, és mindörökre hátat fordított az ügynöki munkának. Lemondását azzal indokolta, hogy képességei és a rá bízott feladat súlya alapján komolyabb szerepet kellett volna játszania az évszázad legnagyobb összeesküvésének leleplezésében. Felettesei hiába próbálták maradásra bírni, ő hajthatatlan maradt.

Visszatért a Dinhyol-hei orbitálra, ahol biztonsági szakértővé képezte magát. Először vészhelyzeti instruktorként dolgozott a lakhelyéül szolgáló platón, aztán fokról fokra felépítette az egész orbitál védelmi struktúráját. Bár a Kultúrában a vezető tisztségekkel nem járt valódi hatalom, ő mégis úgy érezte, hogy végre elért valamit az életben.

Évtizedenként váltogatta a nemét; hol férfi volt, hol nő, hol pedig semleges nemű. Akadtak komoly, tartós kapcsolatai, és a szexuális életével is meg volt elégedve, de az igazi szerelem, a mindent elsöprő szenvedély valahogy mégis elkerülte.

*

A peremvidéki ex-KTE, a Számítok rám egy ideig együtt rótta a csillagokat a remete RH-val, a Tükör a tükörbennel, aztán elváltak útjaik. Sosem unatkozott, mindig talált magának valami új és kellően meghökkentő elfoglaltságot.

*

Hibin Jaskent elítélték mindazokért a bűnökért, amelyeket a gazdájával együtt követett el, de az ítélethozatalnál enyhítő körülményként figyelembe vették, hogy élete kockáztatásával tucatnyi embert menekített ki az Espersium birtokról, és a nyomozás során mindvégig együttműködő magatartást tanúsított. Így is éveket ült börtönben.

Szabadulása után személyi tanácsadóként dolgozott, és az üzleti életben szép sikereket ért el. Szerény körülmények között élt, a cége profitját jótékony célokra, elsősorban árva és hátrányos helyzetű gyerekek megsegítésére fordította. Gyűjtést rendezett, hogy aNimbus–7 lakókereket csődbe ment, lecsúszott családok menedékévé alakíthassák át, és sokévnyi fáradságos küzdelem árán sikerült kiharcolnia, hogy a sichulti törvényhozás eltörölje a generációkat rabszolgasorba taszító kényszertetoválás intézményét.

*

A néhai ÁKE, a Bódhiszattva elméje vadonatúj testet kapott. Az immár Folyó osztályúvá átsorolt hajó továbbra is az Exitus kötelékében szolgált, és szabadidejében az emlékőrző Bulbitánok múltját és viselkedési jellegzetességeit kutatta – múltbeli tapasztalataiból okulva rendkívül óvatosan és tapintatosan. Azt tervezte, hogy átfogó, minden eddiginél részletesebb tanulmányt készít a témában.

*

Auppi Unstril újra összejött Lanyares Tersetierrel, aki persze már nem ugyanaz az ember volt, mint a balesete előtt. Két nap múlva szakítottak.

*

Bettlescroy-Bisspe-Blispin III. főtitkár-parancsnok igencsak közel járt ahhoz, hogy megfosszák minden rangjától, elkobozzák a vagyonát, és száműzzék a teljes rokonságával együtt. A gesepti-fardeshil elit ugyanis sokáig nem tudta eldönteni, hogy a hegemónakciót vajon csúfos kudarcként vagy ígéretes győzelemként értékeljék-e.

Tény, hogy a történtek után jelentős presztízsveszteséget kényszerültek elkönyvelni. A hírnevüket alaposan megtépázta, hogy egyetlen kultúrabeli járőr megsemmisítette a flottájuk nagy részét, és a Tsungar-gyűrű felett gyakorolt felügyeleti jogukat is át kellett adniuk a Kultúrának. A nauptri sáfárok nemes egyszerűséggel közölték, hogy „még egy stikli”, és megnézhetik magukat.

Persze rosszabbul is végződhetett volna a történet, ezért jobbnak látták, ha nem vájkálnak a múltban, és eltekintenek attól, hogy felelősöket keressenek.

Így történhetett, hogy Bettlescroy-Bisspe-Blispin III.-at lefokozás helyett végül előléptették ügyvezető-generalisszimusszá, az összevont gesepti-fardeshil flotta első számú vezérévé, és mindenféle kitüntetésekkel halmozták el. A poszt birtokosaként bizonyítania kellett, hogy népe nemcsak egyenrangú a Kultúrával, de túl is szárnyalja azt, mindenféle tekintetben. Vagy legalábbis túl fogja szárnyalni előbb-utóbb, ami majdnem ugyanaz.

*

Chayeleze, Hiforn lánya két teljes életet töltött a pokolban, szubjektív időben mérve évtizedeket, mielőtt az elmestátuszát tároló szerver megsérült az Espersium szőnyegbombázása közben, és energiaellátás híján hibernált állapotba kapcsolt. Ezután társaival együtt egy szanatóriumvilágba helyezték át, amely az anyabolygójukon, a Pavulon üzemelt. Kétszer találkozott Prinnel, először a kiszabadulása után, aztán még egyszer, sok-sok évvel később.

Bár felajánlották neki a lehetőséget, ő mégsem kért új testet magának. Többé nem mert kilépni a jól ismert falak közül, számára már nem létezett másik világ. Ráadásul a valóságban már élt egy Chay, aki nem járt a pokolban – és bizonyos értelemben ő volt az igazi Chay. Print haláláig szerette, de nem akart vele élni. Mikor párja végül összeköltözött Filhyn tanácsnokkal, elsőként gratulált nekik, és szívből örült a boldogságuknak.

Addigra ő is megtalálta a helyét az új világban; a halál angyalaként az elvágyódókat búcsúztatta, akik testi megsemmisülésük után számtalan boldog életet leéltek a túlvilágon, és készen álltak rá, hogy beleolvadjanak a nagy, közös tudatba, vagy csak egyszerűen töröltetni akarták magukat a rendszerből, végleg és visszavonhatatlanul.

Ekkor találkozott Prinnel másodszorra, szubjektív időben mérve évszázadokkal később.

Alig ismerték meg egymást.

*

A galaxisban élő fajok nagy számát és olykor gyökeresen eltérő mentalitásbeli sajátosságait figyelembe véve a közösség meglepően hamar beletörődött, hogy a poklok korszaka véget ért, sőt – a sichulti események hatására és a szemtanúk vallomásainak köszönhetően – a közvélemény egyértelműen a pokolfenntartók ellen fordult, civilizálatlan barbárságnak minősítve a túlvilági büntetés minden formáját. Ami még meglepőbb, a változás egyetlen galaktikus átlaggeneráció alatt lezajlott.

Aminek a Kultúra nagyon örült.

*

Lededje Y’breq – Quyn-Sichultsa Lededje Samwaf Y’breq d’Espersium, ahogy később, teljes jogú kultúrabeli polgárként nevezte magát – eleinte az Ép észen innen, őrületen túl nevű RH-n lakott, és keresztül-kasul bejárta a galaxist. Húsz év bolyongás után aztán letelepedett egy Hursklip nevű orbitálon, ahol két kezével megépítette az espersiumi vízi labirintus tökéletes mását. Ráncos öregasszony lett, mire befejezte. A labirintusban hajócsatákat is lehetett rendezni, de az eredeti hajókkal ellentétben az itteniekbe a létező legmodernebb biztonsági felszereléseket építették be, hogy a pilótákat véletlenül se érhesse baleset. A vízi útvesztő csakhamar a környék legnépszerűbb turistalátványosságává vált.

Lededje soha többé nem tért vissza a Sichultra, és nem találkozott Jaskennel sem, bár a férfi többször próbálta felvenni vele a kapcsolatot.

Minden gyermeke más-más apától született, s ha ezzel nem is volt egyedül a Kultúrában, szégyentelen tempóban gyarapodó családját elnézve – tizenkét déd-és harminc ükunokával büszkélkedhetett – a különcök is megcsóválták a fejüket.

EPILÓGUS

Vatueil az igazi nevére foglaltatott asztalt – ami bizonyos értelemben mégsem az igazi neve volt –, és vacsora előtt kiült az étterem teraszára, kezében egy pohár aperitiffel. A nap lenyugodni készült a sötét tó fölött, a bokrok-fák ágai közt bogarak ciripeltek.

Az órájára pillantott. A nők mindig késnek. Hogy is szól az a dal…?

Istenem, gondolta, milyen borzalmas volt ez a háború! Jó, hogy véget ért.

A kultúrabeli elmék jól sejtették: valóban elárulta őket. Mindenkit elárult. A pokolklub bízta meg, hogy épüljön be az ellenség soraiba, és ő elvállalta, egyfelől mert mindig is szeretett árral szemben úszni, másfelől mert keserű düh fojtogatta, valahányszor azt látta, hogy az értelmes fajok, különösen az ember milyen önpusztító, ostoba, kegyetlen vadállat módjára tud viselkedni. Szenvedni akartok, félni és rettegni? Hát tessék!

Ahogy azonban telt-múlt az idő, az egyre véresebb csatározások közepette Vatueil elbizonytalanodott. Mind gyakrabban jutottak eszébe fiatalkori, idealista kirohanásai, amikor óriási vehemenciával bizonygatta a barátainak, hogy az öncélú uralomvágy, vagyis mások eltiprása micsoda szánalomra méltó, gyermekded ostobaság. Rá kellett ébrednie, hogy már feleannyira sem elkötelezett a poklok ügye mellett, mint amennyire kezdetben volt.

Úgy döntött, hogy kitálal és megnevezi a felelősöket. Páholyból nézte végig, ahogy mindaz, amiért évtizedeken át küzdött, elbukik, és a legkevésbé sem bánta. Sőt.

Mindkét oldalon akadtak olyanok, akik sosem fogják megbocsátani neki, hogy elárulta őket, de ez benne volt a pakliban. A legtöbben észre sem veszik, ha a szövetségesük egyszer csak elpártol tőlük, vagy ha az ellenségük melléjük áll. A váltás bizonyos szempontból árulás, más szempontból az önazonosság fenntartásának egyetlen módja.

Nem akart feljebb jutni a ranglétrán, és nem akart pozícióba kerülni. Amit meg lehetett tanulni, már megtanulta. Néha a mazochistáknak is szükségük van némi változatosságra, új kihívásokra.

A pincér odalépett mellé és összeütötte a bokáját.

– A vacsora tálalva, Zakalwe úr. Kérem, fáradjon utánam!

A SZERZŐRŐL

Iain M. Banks 1954-ben született Skóciában. A skót Stirling Universityn irodalmat hallgatott.

Az első regényét - A darázsgyárat - az Independent című angol napilap szavazása alapján beválasztották az évszázad 100 legjobb könyve közé. Azóta folyamatosan jelennek meg könyvei hol Iain M. Banks, hol Iain Banks néven, kirobbanó sikert aratva. John Sutherland, a London Review of Booksban 1993-ban ezt írta róla: „Ahogy Graham Greene-ből kettő volt, úgy Banksből is. Iain Banks hat 'klasszikus' regényt írt, míg Iain M. Banks hat sci-fi regényt. Banks olyan tehát, mint a sziámi ikrek: születésétől fogva egy test, de két lélek.“

Banks súlyos betegség következtében 2013 júniusában hunyt el, rajongók tízezreit rendítve meg világszerte, és hatalmas űrt hagyva maga után a kortárs SF-irodalomban. Utolsó sci-fi regénye 2012 októberében jelent meg The Hydrogen Sonata címmel, ami a Kultúra-ciklus tizedik kötete volt, maga a sorozat pedig nem kevesebb, mint huszonöt éven keresztül ejtette ámulatba az olvasókat.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Iain M. Banks

A játékmester

Sötét háttér előtt

Emlékezz Phlebasra

Fegyver a kézben

Holtpont

Nézz a szélbe

A száműző

Ellentétek

Anyag

Félemmetes géjpezet

Iain Banks

A darázsgyár

Table of Contents

IMPRESSZUM

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

HUSZONKILENC

BONTÁS

EPILÓGUS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN