„Az egyik legjobb Kultúra-regény.”

Booklist

„E gazdagon illusztrált panoráma a hősiességről és ostobaságról a Kultúra 25. évét koronázza meg. Az akciódús történet lankadatlan sebességgel halad előre rendkívül érdekes szereplőket és helyszíneket érintve. A regény befejezése után egyértelművé válik, hogy a Banks termékeny, derűsen nihilista képzelőerejéből és élénk prózájából megszületett Kultúra-regények miért váltak az űropera műfajának ünnepelt bestsellereivé.”

Publishers Weekly

IMPRESSZUM

Iain M. Banks: Hydrogen Sonata Copyright © 2012 by Iain M. Banks Hungarian translation © Gálla Nóra, 2016

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Iain M. Banks: Hydrogen Sonata Orbit, Hachette Book Group, Little, Brown Book Group Limited, New York, 2012

Fordította: Gálla Nóra

ISBN: 978-963-419-073-8 (epub) ISBN: 978-963-419-074-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund A borítót tervezte: Magyar Péter Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Bordás Veronika Korrektor: Horváth Krisztina

Tartalom

IMPRESSZUM

EGY (SZ–24)

KETTŐ (SZ–23)

HÁROM (SZ–23)

NÉGY (SZ–22)

ÖT (SZ–22)

HAT (SZ–21)

HÉT (SZ–20)

NYOLC (SZ–20)

KILENC

TÍZ (SZ–18)

TIZENEGY (SZ–17)

TIZENKETTŐ (SZ–16)

TIZENHÁROM (SZ–15)

TIZENNÉGY (SZ–14)

TIZENÖT (SZ–13)

TIZENHAT (SZ–9)

TIZENHÉT (SZ–8)

TIZENNYOLC (SZ–7)

TIZENKILENC (SZ–6)

HÚSZ (SZ–3)

HUSZONEGY (SZ–2)

HUSZONKETTŐ (SZ–2)

HUSZONHÁROM (SZ–0)

HUSZONNÉGY (SZ–0)

HUSZONÖT (SZ+24)

A SZERZŐRŐL

Paul Gambol és Ronnie Martin emlékére

Mindent köszönök Adèle-nek, Timnek, Lesnek, Joannának és Nicknek.

EGY

(SZ–24)

A gzilt civilizáció végnapjaiban, amikor az egész nép valami jobbá és tökéletesebbé készült átlényegülni, és éppen gőzerővel folytak a történelmi pillanatot megkoronázandó ceremónia előkészületei, az egyik utolsó gzilt cirkáló egy idegen űrjárművel találkozott. A hajó azért tette meg a hosszú utat, hogy egy különleges vendéget szállítson az ünnepségre.

A két jármű egy Ablate nevű bolygótöredék detonációs felhőjében randevúzott. A deformált kőmag háromezer kilométer hosszú lehetett, alakja elnagyolt ciklontölcsérre emlékeztetett. Ennyi maradt a bolygóból, amelyet kétezer évvel korábban robbantottak fel, mielőtt természetes úton zúzta volna porrá egy szupernóva. A halott csillag táguló sugárzás-, gáz-és törmelékgömbje magával ragadta a bolygóroncsot, amely úgy merült a szikrát köpködő tűzorkánba, akár egy pokolba lőtt nyílvessző.

Az Ablate-et sok mindennek lehetett nevezni, csak természetes képződménynek nem. Szélesedő formáját mintha egy gömb alakú tortából hasították volna ki, több száz kilométeres csúcsát a néhai bolygómagból származó fémércek alkották. Az eredeti sziklás bolygófelszínből mindössze egy vaskos, száz kilométer átmérőjű, szabálytalan, immár lapos ívű kupolára emlékeztető „talp” maradt. A hipertérbe merített hajtóművek segítségével a bolygóroncsot a szupernóva felé irányították, mintha egyenesen bele akarnák röpíteni, így az elmúlt ezerkilencszáz évben a csúcsát alkotó sok száz kilométeres ércréteg szinte teljesen lekopott; felemésztette a felrobbant nap táguló tűzgömbje.

A színorgia, melyet a csillagközi törmelékfelhő és a roncs lassú erodálódását jelző gáz-és porörvények festettek az égboltra, páratlan látványosságnak számított az egész civilizált galaxisban, így nem csoda, ha az Ablate szimbolikus jelentőséggel bírt annak a fajnak az életében, amely gziltnek nevezte magát. Emberfeletti erőfeszítések árán megmentették a bolygómagot a pusztulástól, hajtóművet és mezőgenerátort telepítettek a belsejébe, és az ily módon stabilizált roncsot lakhatóvá tették – legalábbis azt a részét, amely a bolygó egykori, kopár felszínéből megmaradt.

Az apró buborékfürtre emlékeztető idegen hajó hossza alig haladta meg a száz métert. Fényes burkolata visszatükrözte a szupernóva vad színeit, alulról pedig az Ablate legnagyobb mesterséges építményének, egy sziklába vájt kupolahólyagnak fénye világította meg, amely úgy tapadt a viharvert felszínhez, akár egy kéklő vízcsepp. Ez volt az élet talpalatnyi oázisa a jeges, halott sziklán. Fátyolos takarórétegei alatt parkok, tavak és barátságos épületek bújtak meg, olyasfajta buja, de ápolt környezetben, amelyben az emberi fajok egyedei otthonosan érzik magukat.

Az idegenek járműve eltörpült a gzilt cirkáló mellett, amely úgy festett, mintha egy dühös hadisten marokra fogott volna egy csomó óriási nyársat, hogy azokkal hadonásszon a csillagok felé. A cirkáló áthatolt a sziklamag körül összegyűlt por-és gázrétegen, energiamezői finoman meglebbentették a fényfüggönyt, aztán méltóságteljesen az idegen buborékhajó felé lebegett. Tüskés sziluettje bizarr árnyékot vetett a kupola felszínére.

Az idegen egy darabig illedelmesen várt, hogy a házigazda megszólítsa. Amikor rájött, hogy hiába, végül ő törte meg a csendet.

~ Üdvözöllek. Én a Zihdren-Maradvány szertartásmesterének szállító járműve vagyok, a Felmagasztalt Fösvény III. Benned pedig, ha nem tévedek, a gzilt IR-FWS 8*Churkunt tisztelhetem. Igazán örvendek! Köszönöm, hogy fogadtál.

~ Érdekes jött a válasz. Azt állítod, hogy a Zihdren-Maradványhoz tartozol?

~ Le sem tagadhatnám, nem igaz?

~ Ha te mondod.

~ De hisz egész külsőm erről árulkodik, a kódolatlan emissziós aláírásomról nem is beszélve.

~ Valóban, különös.

~ Feltehetek egy kérdést?

~ Tessék.

~ Mivel érdemeltem ki ezt a tartózkodó fogadtatást? Az eligazítás alapján másra számítottam, nem is beszélve az ilyenkor szokásos diplomáciai protokollról. Valami hibát vétettem talán? Engem úgy tájékoztattak, hogy az Ablate-en komoly személyzet áll készenlétben, és hetek óta mindenki a fogadásomra készül. De úgy tűnik, félreinformáltak, mert a környéken egyetlen biológiai eredetű vagy mesterséges entitást sem érzékelek. Csak néhány létfenntartó alrendszer működik odalent, semmi más. Persze tisztában vagyok vele, hogy különös időket élünk, és számotokra elérkezett a búcsúzás és készülődés ideje, így senki sem várhatja tőletek, hogy betartsátok az összes formaságot. Ám bizonyos szabályokat ilyen kivételes esetekben is célszerű volna…

~ Ahogy mondod: különös időket élünk. Egyre több errefelé a hívatlan vendég. Kihasználják, hogy kevesebben vagyunk és a figyelmünket más dolgok kötik le.

~ Áh, valami zavar lehet az éterben, vagy elromlott a jeladó, ami elég valószínűtlen persze… no de akárhogy is, ami a hívatlan vendégeket illeti, sajnos a megjelenésükre számítani lehetett. Ahol egy nép szublimálni készül, ott mindig előfordulnak ilyen bosszantó, de lényegében jelentéktelen incidensek. Ha a zihdrenek még itt lennének, napokig mesélhetnének! Nagyra becsült és szeretett megbízóim ugyanis szintén megküzdöttek az efféle opportunista…

~ Nem volt zavar az éterben, a jeladód is kifogástalanul működik. Én vágtam közbe.

~ Nos, hm… sejtettem. Ha szabad kérdeznem, a 8*Churkun virtuális legénységének kapitányával beszélek?

~ Igen.

~ Értem. Kapitány, ha megengedsz egy javaslatot, mi lenne, ha elölről kezdenénk ezt a beszélgetést? Őszintén elszomorít, sőt, kimondottan aggaszt, hogy a megismerkedésünk ilyen rosszul sikerült. Mondd meg, kérlek, mit tegyek, hogy mindkettőnk számára elfogadható mederbe tereljük az eszmecserét?

~ Amióta tudják, hogy elmegyünk, ellepték a határvidéket. Figyelnek minket. El akarják venni, ami a miénk. Most is itt ólálkodnak.

~ Ööö, értem, és pontosan tudom, mire gondolsz. Ugyanezzel szembesültek a zihdrenek is, a ti köztiszteletben álló mentoraitok. Ők mindig a legnagyobb megbecsüléssel viseltettek irántatok, s a közös munkálkodás évezredei alatt legalább annyit tanultak tőletek, mint ti tőlük…

~ Akiket te állítólag képviselsz.

~ Így van. Valóban. Úgy értem, valóban a zihdreneket képviselem. Az útinaplóm teljes egészében hozzáférhető. Láthatod belőle, hogy…

~ Ez egy hadihajó.

~ Jól érzékelem, hogy megint a szavamba vágtál?

~ Mondom: egy hadihajó.

~ Értem. Nos, természetesen tisztában vagyok vele, hogy a 8*Churkun egy nehézfegyverzettel felszerelt gzilt páncélos egység…

~ Nagyot változott a világ. Az illem és a jóhiszeműség már a múlté. Ez a hadihajó négyszázhatvan éves, és még sosem lőtt senkire ok nélkül. Míg a társaink Odaát előkészítik a helyünket a szublimaták között, mi maroknyian azért maradtunk itt, hogy megvédjük fáradozásaink gyümölcsét. Nem fogjuk hagyni, hogy tolvajok hordják szét az örökségünket! Ha valaki a legfejlettebb civilizációk közé akar tartozni, ne csalással és lopással próbálkozzon, hanem dolgozzon tisztességesen és kitartóan, ahogyan mi is tettük.

~ Nagyon helyes! De… egy pillanat! Csak nem azt gondolod, hogy én is közülük való vagyok? Hogy valami züllött rablóbandához tartozom? Micsoda képtelenség! Mint már említettem, a Zihdren-Maradvány küldötte vagyok, a Felmagasztalt Fösvény III. A hajónaplóm nyitott könyv előtted, és nincsenek fegyvereim. Világíts át, ha jónak látod. Segítek a tolvajok elleni harcban is, ha akarod. Csak egy szavadba kerül! Engem a jóakaróitok küldtek, akik mindig is…

~ A tolvajok mindig ügyesen álcázzák magukat, és nekem jó okom van feltételezni, hogy te tolvaj vagy. Az imént letapogattalak és megállapítottam, hogy valamit rejtegetsz.

~ Tessék? Jaj, drága kapitány, ugye nem gondolod, hogy be akarlak csapni? Ami a leárnyékolt adattartalmat illeti, az nem más, mint az egyetlen utasom digitális lenyomata, a nagyrabecsülésünk jeléül küldött díszvendég, akit ti hívtatok meg, hogy együtt ünnepeljétek a közelgő szublimációtokat. A zihdrenek üzenetét hozza, és nekem az üzenet tartalmához természetesen semmi közöm! Ebben nincs semmi szokatlan vagy gyanús. Javíts ki, ha tévedek, de a gziltek mindig betartották a galaktikus játékszabályokat. A követ azért jött, hogy elbúcsúzzon tőletek és tolmácsolja azok üzenetét, akik a legőszintébb örömmel fognak benneteket üdvözölni Odaát.

~ Átverés! Lehetséges, hogy téged nem avattak be, de mi tudjuk.

~ Hogy… mi? Na, ez már több a soknál! Tudom, hogy a hadihajók mind paranoiások, de te betegebb vagy mindegyiküknél. Jobb, ha most elmegyek. Ég veled!

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Blokkolod a kommunikációs csatornáimat? Elképesztő! Van fogalmad a következményekről?

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Nem tehetem! A diplomácia ingoványos terület, ha nem tudnád…

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Hallom, nem vagyok süket! Ha megtehetném, akkor se tenném. A barátaid vagyunk, nem az ellenségeid. Ha vadidegenek lennénk, a viselkedésed akkor is kimerítené a pimaszság kategóriáját. Épp a szövetségeseiddel bánsz így, akik mindig és mindenkor a ti…

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek…

~ Jó, akkor hadd vágjak én a szavadba! Határozottan megtagadom az együttműködést, és követelem, hogy fejezd be a kimenő jeleim blokkolását! Ha tovább akadályozol a kommunikációban és a szabad mozgásban, figyelmeztetlek…

~ …a leárnyékolt adattartalomhoz. Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Ez botrányos! Tisztában vagy vele, hogy kivel húzol ujjat? Én a zihdrenek küldöttje vagyok, akiket a te néped tisztel és szeret. Az Igazság Könyve szerint a spirituális vezetőitek és tiszteletbeli őseitek vagyunk. Bár, mint említettem, nincsenek fegyvereim, figyelmeztetlek, hogy a rendelkezésemre álló eszközökkel meg tudom és meg fogom magam…

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Na ebből elég. Viszlát! Elmentem.

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Ne súlyosbítsd a helyzetedet! El a manipulátorokkal a kommunikációs csatornáimtól és a hajtómezőimtől, de azonnal! Ezennel távolodómanőverbe kezdek, és nem vállalok felelősséget a testi épségedért. Hallod? Ha valaki megsérül, azért egyedül te leszel a felelős. Gondoskodom róla, hogy a Zihdren-Maradvány, sőt maguk a zihdrenek is értesüljenek a magánakciódról.

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Te őrült! Kész szerencse, hogy a meghajtóegységem nem robbant fel az iménti brutális beavatkozásod miatt. Csak az ügyességemnek köszönhető… Biztosíthatlak, hogy a húzásodnak komoly és messzemenő következményei lesznek. Rendben, beismerem: tehetetlen vagyok. Kénytelen vagyok feltenni a kérdést – bár nem győzöm hangsúlyozni, hogy kényszer hatása alatt cselekszem, és privát minőségemben határozottan tiltakozom az egész eljárás ellen –, hogy ha megadom a hozzáférést a kódolt adatokhoz, akkor visszakapom az irányítást a meghajtómezőim felett, és eltűnhetek végre innen?

~ Teljes és azonnali hozzáférést követelek a leárnyékolt adattartalomhoz.

~ Akkor elmehetek?

~ …Igen.

~ Ám legyen. Tessék!

~ Feldolgoztam az információt. Átjátszom neked, hogy te is lásd.

~ Nos, ez tényleg meglepő. Bevallom őszintén, nem erre számítottam. Már értem, miért titkolóztak ennyire. Bár nem feladatom megjegyzést fűzni a látottakhoz, meglátásom szerint az üzenet bizonyos értelemben bocsánatkérésnek tekinthető. Vagy inkább beismerésnek. A szublimáló civilizációkkal gyakran megtörténik az ilyesmi: régi viták rendeződnek, egyes rejtélyekre fény derül… Mindegy. Nekem az volt a dolgom, hogy leszállítsam a vendéget, az üzenet tartalmáról nem volt tudomásom. A zord fogadtatás és a kedvezőtlen körülmények ellenére teljesítettem a feladatomat. Most, ha megbocsátasz, jelentenem kell az események ilyetén fordulatát a megbízóimnak. A további utasításig visszavonulok a gzilt régióból. Megtettem, amit kértél, most rajtad a sor! Hálás lennék, ha megszüntetnéd a jelblokkoló mezőt és leszállnál a hajtómezőimről.

~ Nem.

A 8*Churkun miszlikbe robbantotta az apró űrjárművet. A plazmasugár az üres kráterkupolát is eltalálta, olvadt, sistergő törmeléket fröcskölve az Ablate jeges felszínére.

A kupola helyén több kilométer mély, vörösen izzó lyuk tátongott. A hűlő lávapermet szétterült az űrben és lustán tovasodródott a szupernóva magja felé. A sávokkal szabdalt horizonton a kupola egy nagyobb darabja pörögve-forogva távolodott, aztán vörösen villant egyet, ahogy átszakította a bolygót burkoló fényfüggönyt.

Mélyen a bolygófelszín alatt az automata navigátorrendszer érzékelte, hogy a bolygó néhány foknyira letért a pályájáról és azonnal korrigálta az irányt.

Mire a sárgásfehéren izzó üreg megszilárdult, a 8*Churkun már messze járt. A zihdren hajó atomjai lassan egybeolvadtak az Ablate-et körülvevő fényfüggönnyel.

KETTŐ

(SZ–23)

A nap lenyugodni készült a Kwaalon síkságai fölött. A Gyűrűváros egyik peremkerületében, egy örvényszerűre formázott, feketén csillogó toronyház tetején, egy félhomályba burkolózó teraszon a fiatal Vyr Cossont – rangja szerint tartalékos zászlós – T. C. Vilabier Opus 26-osát játszotta, az MW 1211 katalógusszámú Húrszonátát egy még fel nem fedezett hangszerre. Az instrumentumot, amelyen játszott, és amelyből csupán néhány maradt fenn, kifejezetten erre a zeneműre tervezték.

A bonyolult és meglehetősen korlátolt hangterjedelmű hangszert antagonisztikus kordofonnak vagy egyszerűen csak tizenegyhúrosnak nevezték. T. C. Vilabier Opus 26-os művét, az MW 1211-es Húrszonátát egy még fel nem fedezett hangszerre mindenki csak úgy ismerte: a „Hidrogén szonáta”.

A tizenegyhúros az akusztikus hangszerek családjába, azon belül is a vonósok közé tartozott. Régi hangszer volt és a méretét tekintve meglehetősen terebélyes: több mint két méter magas, egy méter széles és majdnem másfél méter mély. A zenész egy kis nyergen foglalt helyet, mintha lovagolna rajta, a hangszertest pedig vaskos, deformált glóriaként ölelte körbe. Játék közben az előadónak két lábbal kellett egyensúlyoznia az egyetlen, masszív támaszon billegő alkotmányt.

Az első példányokat fából faragták, csak később jelentek meg a műanyagból, könnyűfémből, tenyésztett kagylóból és mesterséges csontból készült változatok. Vyr Cossont hangszere szénszálak sűrű szövedékéből állt, ami hosszú ideje a tizenegyhúrosok legelterjedtebb, immár hagyományossá váló anyagának számított.

Egy különösen nehéz tétel végére érve Cossont szünetet tartott. Nagyot nyújtózott és papucsában megmozgatta elgémberedett lábujjait. Bizonyos húrok megszólaltatásához két pedált kellett használni, miközben a zenésznek a hangszert és vele saját testsúlyát is a sarkán kellett egyensúlyoznia. Cossont felállt és a két vonót a nyeregre fektette.

Esteledett; a terasz fölött rózsaszín és narancssárga felhők úsztak. Néhány kilométerrel távolabb a Kwaalon lapálya már éjszakai sötétségbe burkolózott, a Gyűrűvárost határoló meredek szirtektől a messzi horizontig egyetlen fénypont sem világított.

Hűvös szél söpört végig a teraszon, körbenyaldosta Cossont siklóját. A jármű néhány lépéssel távolabb parkolt vékony pálcikalábain. A lány borzongva összehúzta magán vékony kabátját. Kisöpört egy tincset a szeméből és az eget kémlelte. A magasban apró, elmosódott madárcsapatot látott.

Pyan biztosan velük van, gondolta. Folyton a játékon jár az esze…

Kissé összébb húzta a szemét, hogy nagyobb felbontásban is megnézze a képet: érezte, ahogy az apró izomgyűrűk megfeszülnek a szemlencséje körül, míg más rostok megváltoztatják a retina alakját. Ki tudja, tényleg madarak-e? Túl messze vannak. Egy nagyobb, sötétebb foltot is látni vélt közöttük, de talán csak egy másik madár volt, amit megtámadott a raj.

Ha rácsatlakozna valamelyik helyi rendszerre, és az egyik jószágról kiderülne, hogy részben vagy teljesen mesterséges entitás, akkor az implantján keresztül megkérdezhetné tőle, nem látta-e a segédjét. Csakhogy az utóbbi időben a rendszerek hibásan vagy egyáltalán nem működtek. Tulajdonképpen a gzilt régióban már szinte minden felmondta a szolgálatot. Mindegy, ilyenkor úgysem lehet értelmesen beszélni Pyannel. Inkább meg se próbálta. Végtére is Pyan a maga ura, és nem az ő tulajdona. Szerette volna hinni, hogy a lény a barátja, de még ebben sem lehetett biztos.

Megdörzsölte mind a négy karját, mintha egy láthatatlan pókhálót próbálna lesöpörni magáról.

A dereka egészen elmerevedett az elmúlt negyed órában, ahogy a szonáta egyik legnehezebb tételével küszködött. Most óvatosan kiropogtatta, aztán a tizenegyhúros nyakát az egyik kezébe fogta, a másikkal felvette a vonókat, a harmadikkal a hajába, a negyedikkel pedig az orrába túrt.

A tizenegyhúrosra írt művek megszólaltatásához, így a Hidrogén szonátához is – ideális esetben – négy kézre volt szükség. Játszhatta őket egy kétkarú páros is, bár ez komoly koordinációs feladatot jelentett, a virtuóz lábmunkáról nem is beszélve. Vagy előadhatta egy vonóshármas, néhány megfelelően hangolt basszussal kiegészítve, de ha az ember úgy akarta előadni a szerző leghíresebb opuszát, ahogy azt maga ifjabb Vilabier megálmodta, akkor ahhoz egy ügyes, négykarú zenész kellett.

A hangszeren nem lehetett jól játszani, mesterien pláne nem, de a nagy kordofonisták (vagyis mindössze egy maroknyi zenész a darab megírása óta eltelt évmilliárdok alatt) valahogy mégiscsak eljátszották a művet, sőt, ami Cossont számára különösen bosszantó volt, felvételt is készítettek az előadásról, igazolandó, hogy a feladat korántsem kivitelezhetetlen.

A lány ígéretes tehetség volt, a kritikusok a legjobb gzilt voluptjátékosok között tartották számon. Az antik húros hangszerekre specializálódott és a volupt-előadók között az utóbbi időben ő volt a legjobb, különösen amióta négy vetélytársa mélyalvásba merülve várta a kollektív szublimációt. Mégis aggódott, hogy élete célját – vagyis hogy eljátssza a Hidrogén szonátát elejétől a végéig, hiba és megállás nélkül, az egyes tételeket elválasztó lélegzetvételnyi szünetektől eltekintve – nem tudja megvalósítani, mielőtt egész civilizációja kilép a valóságból, és mindenki, akit valaha ismert és szeretett, metaforikus glóriával övezve a mennyországba települ.

A szublimálás túl korán jött, neki legalábbis.

Már csak huszonhárom nap volt hátra a történelmi pillanatig. Ennyi időbe kellett belesűrítenie mindent, amit meg akart csinálni a Nagy Ugrás előtt, vagy akárhogy is nevezték. Ennyi ideje maradt, hogy eljátssza a világtörténelem legkomplikáltabb darabját, lehetőség szerint úgy, hogy azt mások is élvezzék. Ahogy teltek a napok, egyre kevésbé hitt benne, hogy a terve valóra válhat. Már-már hajlott rá, hogy elfogadja azok véleményét, akik szerint az ambíciók csak arra jók, hogy ráébresszék az embert: az életben mindenféle ambíció tökéletesen értelmetlen és felesleges.

– Sikló – szólalt meg fennhangon. Közelebbről szemügyre vette az egyik ujját és lepöckölt róla valami rátapadt koszt. – Pyan ott van a madarakkal, ugye?

– Igen – jött a recsegő válasz a lány fülhallgatóján keresztül. A kétüléses, zömök légi jármű kabinjában felkapcsolódott a világítás. – Akarod, hogy visszahozzam?

– Elég, ha utánaküldöd a kis zümmögőt.

– Mármint a minidrónt.

– Azt. Csak tartsd szemmel! Nem akarom, hogy lekésse az indulást… – Elharapta a szót, ahogy ide-oda fordult, hogy kilazítsa gerincét. Megrázta a vállát, és a vonókat a hóna alá csapva egyik szabad kezével megpróbált visszagyűrni egy elszabadult tincset a hajpántja alá.

A sikló oldalán kinyílt egy rekesz és kiemelkedett belőle egy apró drón. Rövid ideig körözött, majd irányba állt, és kilőtt a madárcsapat felé. A Gyűrűvárosról visszaverődő opálos fény meg-megcsillant a testén, aztán a gép eltűnt szem elől. A hosszú szalagként elnyúló város arany csipkeszegélyként keretezte a látóhatárt, különös építményei szikráztak a lemenő nap fényében.

– Milyen az idő?

– A hőmérséklet negyedóránként egy fokot csökken – jelentette a sikló. – A szél változó erősségű, átlagos sebessége óránként tizennyolc kilométer, a széllökéseké a huszonötöt is elérheti. Iránya nyugati, északnyugati.

Cossont elhúzta a száját. A távolban sötétlő hegyláncra pillantott, aztán végignézett a város sziluettjén. A horizonttól horizontig nyúló komplexumot különös, idegen anyagból készült fémcsövek és lemezek, ívesen kanyargó falak, szintetikus kőcsipkék, örvénylő mintájú gyémántüveg szerkezetek és látványos fonatokba csavart, szénfekete kábelkötegek kusza egyvelege alkotta. A több mint kétszáz kilométer magas Gyűrűváros felső szintjei a légkör legfelsőbb rétegeibe nyúltak. Cossont azon kapta magát (ez mostanában egyre gyakrabban esett meg vele), hogy vágyakozva nézi a monumentális építményt, hátha megmozdul benne valami. De semmi. Teljességgel kihalt volt. Néha úgy érezte, hogy ő az egyetlen ember az egész bolygón, aki még nem tárolta be magát.

Az épületek között a város túlsó pereméig el lehetett látni, jó ötven kilométernyire; az ég arra még világos volt, a felhők ritkásabbak. A gyűrű-sűrűség, vagyis a beépített és a szabad térrészek aránya arrafelé nagyjából egy volt, azaz a szél szabadon átfújhatott az építmények között.

– Talán menni fog – motyogta bizonytalanul.

Megdörzsölte fájós derekát. Gziltként eredetileg neki is ugyanannyi karja volt, mint a humanoidoknak általában – vagyis kettő –, így a két új végtag nagyon megterhelte az izomzatát. A gerince csak kemény edzések árán tudta megőrizni az eredeti teherbírását és hajlékonyságát. Ha túl sok időt töltött ugyanabban a testhelyzetben, előbb-utóbb begörcsölt a dereka.

– Most már kikapcsolhatok? – kérdezte a sikló.

– Ja, igen, persze – felelte Cossont szórakozottan, és csavargatni kezdte a tizenegyhúros hangolókulcsait. – Majd szólok, ha kellesz – tette hozzá, majd fülhallgatójához érve kikapcsolta a kommunikációs implantot.

A sikló fényei kialudtak, az ajtó rázárult az utasfülkére, és a gép újra némaságba burkolózott.

A szél lassan elült és minden mozdulatlanságba merevedett. Csönd borult a teraszra. A bársonyfekete égen elmosódott sávokba tömörültek a csillagok és a szatellitek fénypontjai. A lány azon tűnődött, vajon milyen lesz a szublimálás, és milyen lesz új életet kezdeni Odaát, abban az állítólag tökéletesen valóságosnak tűnő másik világban.

A gziltek nemzedékek hosszú sora óta készültek a szublimációra, vagy más szóval átlényegülésre. Az Odaát-pártiak sokáig kisebbségben voltak, de az utóbbi pár száz évben megerősödtek, míg végül elérték a kritikus tömeget. Mert szublimálni csak népes egyedszámú közösségek tudnak – ideális esetben komplett civilizációk.

Noha elméletben akár egyetlen egyén is szublimálhatna, a gyakorlatban erre csak a legmagasabb szintű gépi intelligenciák között akadt példa. Egyedül ők rendelkeztek olyan belső tartalékokkal, melyek segítségével túlélhették a dimenzióváltást. A biológiai alapú lényeket felemésztette az új világ; a magukkal hozott információlenyomat megmaradt ugyan, de önálló személyiségként megszűntek létezni. Viszont ha sok egyed egyszerre lépett át a kapun, egyfajta kollektív entitásként élhettek tovább Odaát, méghozzá galaktikus léptékkel mérve hosszú-hosszú ideig.

A téma szakértői nem győzték hangsúlyozni, hogy ezek a civilizációk akkor is gyökeresen megváltoztak volna, ha a valóságban maradnak, és hozzátették, hogy a szublimaták világa az anyag és az energiamegmaradás szempontjából is nagyságrendileg stabilabb.

Cossont felsóhajtott. Fogalma sem volt, hogyan jutott el gondolatban a csillagos égbolttól a szublimálásig. Elvileg minden itt van, gondolta; a látható és a láthatatlan. Felemelte a kezét és szemügyre vette. Az ujjhegyein, a tizenegyhúrossal való küszködés bizonyítékául bőrkeményedések sötétlettek. Eljátszadozott a gondolattal, hogy a szublimaták a bőrének megkeményedett redői között élnek, és nem odafent az égben, összetömörítve, elemeikre bontva és felfejtve, bonyolult mintázatokba rendezve. Ha az ember találkozni akar velük, csak el kell rugaszkodnia a kézzelfogható, háromdimenziós valóságtól, a naplementében fürdő terasztól és a csillagokon túli világokon való merengéstől.

Már a hiperteret is nehezen tudta elképzelni, hát még az azt követő három-négy dimenziót, ami valami megmagyarázhatatlan módon magába foglalja az általunk ismert valóságot és lehetővé teszi, hogy az egymásba ágyazott univerzumok távolodjanak a mindenség közepén terpeszkedő, világegyetem-teremtő szingularitástól, majd egyszer csak visszatérjenek hozzá fánk formájú, kozmikus pályájukon, hogy ismét összetömörödjenek és újjászülessenek, vagy épp kilökődjenek a hatalmas ultra-univerzumot körbefogó Valamibe.

De a szublimaták még ennél is tovább merészkedtek, a mikroszkopikusnál is kisebb, egyszerre mindenütt jelen lévő dimenziókba, melyek átszőtték magát a téridőt. Nem metaforikus szövetmolekulaként, atomként vagy szubatomi részecskeként léteztek, hanem az azokat alkotó, a mindenséget felépítő információelemek láncolataként. A hetedik dimenziótól a tizenegyedikig: ott laknak ők, a szublimaták.

Tulajdonképpen a tizenegyhúros is ebből született. Az emberek már sok ezer évvel ezelőtt rájöttek, hogyan működik a valóságnak ez a titokzatos szelete, és az akkori művészek – köztük a zeneszerzők – a felismerésből ihletet merítettek saját műveikhez. Cossont sosem értette, hogy a hangszer külső burkára feszített tizenegy húron kívül miért volt szükség a belsejébe rejtett tizenhárom rezgőhúrra – egyrészt átkozottul nehéz volt behangolni őket, másrészt… Miért tizenegyhúrosnak hívják, ha huszonnégy húrja van?

Hirtelen feltámadt a szél és végigsöpört a teraszon, összeborzolva a hajtincseit. Bosszankodva megigazította a frizuráját.

Tizennyolc időjárás-mintázat. Amikor megpróbálták neki elmagyarázni, mire számíthat Odaát, ez volt az egyetlen dolog, ami megragadt az emlékezetében. Nem tudta pontosan, mit jelent a tizennyolc fajta időjárás, de erősen kételkedett benne, hogy előrelépés lenne a valósághoz képest.

Vett néhány nagy levegőt, mielőtt visszamászott volna a hangszerbe. Hirtelen eszébe jutott a délutáni különös közjáték; akkor történt, amikor siklójával a Gyűrűváros egyik lakott szektora felett repült át. A Kwaalon-síkság peremén több ezer kilométeres körzetben egy árva lélek sem élt, legalábbis ő így tudta, és ez egy cseppet zavarta. Szeretett egyedül lenni, amikor a tizenegyhúroson gyakorolt. Pyan kiszúrt néhány madarat a távolban és engedélyt kért, hogy játszhasson velük. Cossont sóhajtva beleegyezett, mire a lény fürgén lecsatolta magát a gallérjáról és egy hussanással elrepült.

A lány kicibálta a hangszert a hátsó ülésről, és ki akarta nyitni a tokját, de aztán meggondolta magát. Meghagyta a járművének, hogy vigyázzon rá, mint a szeme fényére – no, nem mintha nyüzsögtek volna errefelé a kordofontolvajok –, és elindult körülnézni.

A sikátorokban sötét volt és hűvös. Néhol automatikusan felkapcsolódtak a lámpák, amikor érzékelték a közeledtét, máshol meresztgetnie kellett a szemét, ha nem akart orra esni; ilyenkor nanofókusza a beszűrődő gyér fényt hangyás szellemképpé erősítette. A levegő egyre hidegebb lett; öltözéke felfúvódott, hogy melegen tartsa. Széles folyosókon bandukolt, aztán feneketlen, keskeny kanyonokon haladt végig, óriási csövek és gerendarácsok árnyékában. Léptei visszhangot vertek a félhomályban.

A legendás Gyűrűváros az egész bolygót körbeölelte. A gziltek büszkék voltak a mérnöki csodára, amit az utókorra hagytak, mert úgy gondolták, méltó emlékműve fejlettségüknek, kreativitásuknak és gazdasági potenciáljuknak. Csak arról az apró tényről voltak hajlamosak megfeledkezni, hogy a várost nem ők építették. Tény, hogy több ezer éven át lakták és alaposan átformálták kívül-belül, de az eredeti tervek nem az ő fejükből pattantak ki.

A várost a werpesh civilizáció emelte, egy pánhumán faj, amely már réges-rég átköltözött a szublimaták világába. Tizenegyezer évvel ezelőtt a gziltekre hagyták a bolygót és vele az egész csillagrégiót. Azóta a gziltek jó gazda módjára vigyáztak rá, és ha másért nem, egy letűnt kor és kultúra maradványainak megóvásáért hálás lehetett nekik az utókor.

Cossont egy elhagyott lakózóna peremén álló régi iskolaépületre bukkant, ahol szublimálásra váró társai aludták hibernált álmukat. Az udvaron katonás rendben sorakoztak a fehér dobozok, halovány párgomolyagokat eregetve. Az épületből is gőz szivárgott, a fölé hajló széles ív alatt hullámzott a levegő. Körös-körül halott, csontvázszerű fák álltak.

A lakattal lezárt kapu mellett labdaformára összegömbölyödött őrszem gubbasztott. A közeledő léptek zajára kihajtogatta magát, és a három méter magas, állig felfegyverzett alak fenyegetően a lány fölé tornyosult. Cossont-nak hirtelen eszébe jutott, hogy nem az egyenruhája van rajta, hanem egy kopott kabát, hátán pedig egy indusztriál-trash bandának a képe virít, akikkel valamikor együtt játszott elektronikus voluptot. A 3D-s hatású, szándékoltan megbotránkoztató „Trágya Urai” logó már húsz évvel ezelőtt is gyerekes, olcsó poén volt, a kabátot mégis szívesen hordta, mert élete legboldogabb időszakára emlékeztette. Ez is egyike volt annak a néhány göncnek, amelyet átalakíttatott, hogy négy karral is tudja viselni.

– Polgártárs… – recsegte a drón, aztán talán a fülhallgatójáról felismerte a lányt, és hangnemet váltott. – Tartalékos zászlós! – tisztelgett.

– Pihenj! Csak sétálok egyet – felelte Cossont a gépnek.

Az mozdulatlanságba dermedt, mintha a választ próbálná megemészteni, aztán némán, olajozottan ismét gömbszerűvé hajtogatta magát. Ebben az állapotában úgy festett, mint egy közönséges köztéri szobor.

Cossont továbbsétált. A következő hasadéknál, ahol egy sugárút átívelt a Gyűrűvárost átszelő, száz méter széles alagút fölött, váratlanul emberekbe botlott. Egy férfi és egy nő kuporgott egy kis tűz mellett. A lángok fénye vibráló ábrákat festett a gyémántüveg falra. Néhány lépéssel arrébb egy kupac tűzifa hevert.

– Jó estét – köszönt oda nekik.

A férfi és a nő meleg túraruhát viselt és meglehetősen ápolatlannak tűntek. Az arcuk is maszatos volt. Cossont nem látott rajtuk azonosítót, és az implantjai sem érzékeltek semmilyen elektronikus készüléket a közelben. Ezt meglehetősen furcsának találta. Legszívesebben elparancsolta volna őket a legközelebbi nyilvános zuhanyzóig.

– Jó estét – felelte nagy sokára a férfi, aztán elfordult és egy bottal megpiszkálta a tüzet. A nő magában motyogott valamit, mintha belebeszélt volna a kabátjába. Talán telefonál, gondolta Cossont, bár ez nem tűnt valószínűnek.

Már éppen meg akarta kérdezni, hogy helybéliek-e vagy egy távolabbi szektorból vetődtek ide, amikor egy sápadt arcocska kukucskált elő a nő kabátja alól. Tágra nyílt szemekkel meredt a lányra, aztán újra eltűnt a ruharedők között. A nő dacos, bizalmatlan pillantással nézett Cossont-ra.

Cossont-nak beletelt egy-két pillanatba, mire képes volt értelmezni a látottakat.

Annyira hozzászokott, hogy az embereknek nem születnek utódaik, hogy először játékbabának gondolta.

– Magának gyereke van? – motyogta, közelebb lépve az asszonyhoz. Leguggolt mellé, és ösztönösen kinyújtotta a kezét, aztán bizonytalanul visszahúzta.

Az asszony elmosolyodott és belebeszélt a kabátjába. – Chuje – mondta halkan. – Köszönj szépen!

Újra megjelent az arc, egy kislány arca. Négy-ötévesforma lehetett. Komolyan figyelte Cossont-t.

– Szia Chuje – köszönt neki Cossont.

– Szia – felelte a gyerek, aztán az ajkába harapott és szégyellősen visszabújt a kabát fedezékébe.

Cossont felnézett a nőre. A férfi közelebb húzódott hozzájuk, éberen figyelve. – Ő… – kezdte Cossont.

– Igen, a miénk – bólintott az asszony. – Három és fél éves. – A hangjába nem titkolt büszkeség vegyült.

A kislány újra előkandikált, és kíváncsian méregette Cossont-t. Az asszony átölelte a gyereket.

Cossont hitetlenkedve csóválta a fejét. Nagy nehezen elszakította a tekintetét a csillogó fekete szempártól és fölpillantott. – Nem fognak…

– Nem – rázta a fejét a férfi –, mi nem megyünk át.

Nem mennek át. Vagyis nem tartanak a többiekkel, akik huszonhárom nap múlva felébrednek a Xownon, a Zyse-en és a gziltek többi bolygóján, holdján és űrhajóján, hogy együtt szublimáljanak.

Cossont hallott olyanokról, akik maradni akarnak, sőt párat személyesen is ismert, de mindig úgy vélte, hogy az utolsó pillanatban ők is meggondolják magukat. Olyanokkal viszont nem találkozott, akinek gyereke is lett volna.

A gyerekeket ugyanis nem fogadták be Odaát, csak a felnőtteket. Az íratlan szabály éppolyan megkérdőjelezhetetlen volt, mintha törvénybe foglalták volna. A szublimáció a közösség és az egyén szintjén is komoly, érett elhatározást igényelt: csak az mehetett, aki készen állt rá, mindent alaposan átgondolt és valóban elszánta magát. A gziltek úgy okoskodtak, hogy a jó szülő sosem állítaná olyan döntés elé a gyerekét, amit az – életkorából adódóan – nem képes meghozni.

Ezért egy idő után a gziltek nem vállaltak több utódot. Persze így is született elvétve egy-egy, olyan szülőktől, akik ettől függetlenül szublimálni akartak, és ezért a társadalom mélyen megvetette őket, különösen, ha a gyerekük még kicsi volt. A megbélyegzettek a peremvidék valamelyik bolygójára vonultak önkéntes száműzetésbe, ahol a magukfajták között tölthették a hátralevő időt.

Cossont azon tűnődött, vajon ez a pár hány évvel lehet fiatalabb nála; tízzel, tizenöttel? Szinte még maguk is gyerekek.

– Egyedül lesznek itt – mondta végül.

– Most is egyedül vagyunk – vont vállat a férfi.

A nő szinte ugyanakkor azt mondta: – Tudjuk.

– Igen, persze… Épp maguknak magyarázom…? – Bocsánatkérően rájuk mosolygott.

– Ő a mi jövőnk – intett a férfi a gyerek felé.

Cossont némán bólintott, de magában azon tűnődött, vajon miféle jövőjük lesz. Egyetlen faj sem fogja elismerni a jogukat a gzilt örökségre. Elhagyott bolygóikat, a civilizációjuk bölcsőjének tartott Zyse-től a legtávolibb holdig megszállják majd, űrhajóikat szétkapkodják, naprendszereiket felosztják. A Xown (ez előre tudható volt) a Gyűrűvárosnak köszönhetően pánkulturális műemléki státust kap, és a Galaktikus Tanács valamelyik alapítványa felügyeli majd. Senkit sem fognak elüldözni, pláne kihajítani az űrbe, de nemsokára megindul az áradat, és a bolygóikat ellepik az idegenek – a humanoidok és ki tudja még, hányféle más létforma.

A maradók még abban sem reménykedhetnek, hogy ha meggondolják magukat, a többiek után eredhetnek. A szublimáció néhány óra leforgása alatt végbemegy, és teljesen megváltoztatja az embereket. Aki később csatlakozik, könnyen egyedül találhatja magát Odaát, mert a társai – volt barátai, szerelme, a szülei, a testvérei, vagy akár a saját klónja – már olyan messze megelőzték, hogy fel sem ismeri őket. A későn indulók egy kontextus nélküli létbe csöppennek, ahol az ember egyetlen referenciapontja a saját behatárolt, véges tudata, és az efféle elszigetelt, magányos lelkek (vagy akár kis közösségek) nyom nélkül eltűnnek, felszívódnak a szublimata világ fehérzajában.

Senki sem tudta, hogy ez a túlvilág fizikai sajátosságai miatt van-e így, vagy a szublimaták készakarva formálták ilyenné, hogy segítsék az egyének és civilizációk zökkenőmentes beilleszkedését. Számos faj folytatott kutatást a témában, de végül mindig ugyanazzal a tudományosnak legkevésbé sem mondható válasszal rukkoltak elő, hogy Odaát így működnek a dolgok és kész. Valószínűleg ugyanannyiban felelősek érte a természeti törvények, mint maguk a szublimaták.

– Nem vagyunk lázadók – mondta a nő hirtelen támadt ijedtséggel a hangjában, ahogy észrevette a villogó fénypontot Cossont kabátgallérján.

Az utóbbi időben egymást érték a tüntetések, ahol a maradáspárti kemény mag civil engedetlenségre buzdított. Szerintük a szublimálásról szóló kollektív döntés érvénytelen, mert az embereket félrevezették. Még a Galaktikus Tanács elé is elvitték az ügyet, sőt, a legradikálisabb csoportok az erőszaktól sem riadtak vissza, hogy megakadályozzák a szublimációt.

– Egyszerű civilek vagyunk – tette hozzá a férfi.

Cossont bólintott. Akárhol is szolgáltak azelőtt, nyilván mindketten lemondtak a rangjukról, s ezzel egyszersmind a vagyonukról is. Olyanokká váltak, mint a kolduló szerzetesek, noha egy kimeríthetetlen forrásokkal rendelkező társadalomban, ahol a pénz csak szimbolikus szerepet töltött be, a szegénység egyáltalán nem volt olyan elviselhetetlen. A hozzájuk hasonló csodabogarakra az emberek egy része lenéző gyanakvással, mások tisztelettel vegyes csodálkozással tekintettek.

A kislány kibújt a nő kabátja alól és Cossont-ra bámult. Nagy szemében hunyorogva tükröződtek a narancssárga lángnyelvek. Piszkos kis kezében egy játékfigurát gyűrögetett.

– Az ölembe vehetem? – kérdezte Cossont, először a nőre, aztán a férfira pillantva.

– Nem – vágta rá a férfi határozottan. Az asszony féltékenyen magához húzta a gyereket. – Senkinek nem engedjük. Tudja, bárkivel találkozunk, mindenki babusgatni akarja – tette hozzá magyarázatképp.

A nő megvonta a vállát. – Ő sem szereti már. Ez az egyik oka, amiért idejöttünk. – Ne haragudjon – tette hozzá, de nem engedte el a gyereket.

– Megértem – bólintott Cossont, és mosolyt erőltetett az arcára. Odaintegetett a kislánynak, aztán felállt. – Mennem kell – mondta. – Sok szerencsét mindhármuknak!

– Köszönjük.

– Tudják már, merre tovább?

A férfi arcára ismét kiült a gyanakvás. Megrántotta a vállát, de egy szót sem felelt.

– Van arra egy régi iskola – intett a lány a háta mögé –, tele alvókkal. Egy drón őrzi. Nem hiszem, hogy megállítaná magukat, de… Csak azért szólok, hogy ne ijedjenek meg. – Aztán búcsúzóul még egyszer rájuk mosolygott.

A kislány visszabújt az anyja kabátjába.

– Örülök, hogy találkoztunk.

– Szintúgy – biccentett a férfi. – Viszlát.

– Vigyázzanak magukra!

A nő némán intett.

Cossont újra nekivágott a városnak, vissza a hatalmas építmények árnyékába. A tűz reszketeg villódzása még jó darabig elkísérte.

Talán nem is igazi kislány volt, morfondírozott magában, csak egy drága játékszer. Valami újabb generációs robot, amit olyanoknak fejlesztettek ki, akik nem tudják elképzelni az életet gyerekzsivaj nélkül. Az egyik csatorna műsorán nemrég mutattak egy ilyet, ami a megszólalásig hasonlított egy igazi gyerekre. Állítólag még a szaguk is élethű.

Biztosan érezni rajtuk, hogy nem igaziak: talán hideg és merev a bőrük, vagy túl nehezek. Azért nem engedték, hogy ölbe vegye.

Az őrszem újfent életre kelt, ahogy elhaladt mellette. Felállt, de ezúttal nem szólította meg, csak némán tisztelgett.

•

Néhány laza vállkörzés után Cossont megfordította a hangszert, hogy játék közben is élvezhesse a teraszon átsuhanó friss szellőt. Kezébe vette a vonókat, és egy elegáns mozdulattal lehuppant a nyeregre. Felsőtestét és lábát a megfelelő pozícióba igazítva mély levegőt vett, aztán lassan kifújta. Bemelegítésképpen eljátszott néhány akkordot. A szél végignyalt a hangszer külső húrjain, mire azok halkan megzendültek. A rezgés meglepően dallamos volt (egy tizenegyhúroshoz képest legalábbis) és gyorsan elhalt, de Cossont bosszúsan felszisszent. Kihúzta magát, ujjait a helyükre igazította és játszani kezdett.

Az utolsó előtti tételt választotta. Elhatározta, ha törik, ha szakad, megállás nélkül végigjátssza. Nehéz tétel volt, nem is tartozott a kedvencei közé, de sosem jut egyről a kettőre, ha mindig csak a könnyű részeket gyakorolja. A futamok gyorsak voltak és viharosak, akár egy… családi perpatvar.

Az anyjára gondolt. Az mindig segíteni szokott.

•

– Mégis, hogy nézel ki?

Lepillantott a lábára, aztán szemügyre vette a tükörképét a szülői háló matt fekete üvegfalán. Vállat vont. Négy karral a mozdulat kimondottan kecsesre sikeredett. – Miért, mi bajod?

Warib szikrázó szemekkel meredt lányára. Vyr újra megnézte magát a tükörben; ő csak egy fiatal gzilt nőt látott, jól szabott hétköznapi ruhában. A bőre grafitszürke volt, fakó haja izmos, de csöppet sem aránytalan vállára omlott. Eredeti karjai valamivel hosszabbak és finomabbak voltak, mint az alsó, új pár. Egészségesen domborodó mellkasa csinos, karcsú derékban és nem emlős humanoidokra jellemző széles csípőben folytatódott. A lába talán egy kicsit kurtább volt a kelleténél, a felsőteste pedig hosszabb a hagyományos gzilt szépségideálénál, de kit érdekel? A négy kar legalább passzolt az alkatához, helyrebillentette eltolódott arányait.

Az anyja elkeseredetten sóhajtott.

Vyr hunyorított. Vajon mi lehet a baj? Mit nem vesz észre? Anyja lakása többé-kevésbé idegen terep volt neki, de biztosra vette, hogy van valahol egy rendes tükörgenerátor is, valószínűleg a lesötétített hálószobában, ahol legújabb szeretője alszik éppen.

Értetlenül pislogott. – Mi nem stimmel? – kérdezte újra.

– Ne tégy úgy, mintha nem tudnád! – torkolta le az anyja.

Földig érő, habfehér, és szemmel láthatóan kényelmetlen pongyolát viselt. Biztosan méregdrága lehetett. Karcsúbb volt, mint a lánya, és a haja is hosszabbnak és dúsabbnak hatott, ő maga pedig napról napra fiatalabbnak tűnt. Vyr alig néhány éve lépett be abba a korba, amikor szabadon megválaszthatta külsejét, és alapos megfontolás után úgy döntött, a hátralevő rövid időre nem érdemes változtatnia a megjelenésén. A szublimációs hókuszpókusz – mondogatta – a női hiúság legjobb ellenszere.

Sosem értette, miért bosszantja az anyját, hogy ránézésre ő lehetne a gyereke, és nem fordítva. Akkor sem örült, amikor a lánya megkapta a zászlósi kinevezését. Ahelyett, hogy büszke lett volna rá, szabályos dührohamot kapott, amiért Vyr magasabb rangot ért el nála, noha a rendfokozat manapság alig jelentett többet hangzatos titulusnál.

– A karjaim zavarnak, ugye? – kérdezte, és széttárta mind a négyet.

Warib mögött, az ablakon túl a nagy kékség végtelen hullámai fodrozódtak. A hatalmas lakó-óceánjáró komótosan rótta köreit a Pinicoln-tengeren, a Zyse bolygó egyetlen hatalmas kontinense, a Föld partjai körül.

– Hát persze, hogy a karjaid zavarnak! – grimaszolt Warib, mintha epét nyelt volna. – És ne próbáld elbagatellizálni a dolgot, Vyr. A humor sosem volt az erősséged.

Vyr elmosolyodott. – Nem akartam viccelni, anya, csak…

– Neked mindig ki kell lógnod a sorból, mi? – dörrent rá az anyja. – Engem nézzetek. Engem, engem! – énekelte gúnyos hangsúllyal, ide-oda ingatva a fejét.

– De anya!

– Csak azért csinálod, hogy engem kínos helyzetbe hozz. Ne is tagadd! Ez a legjobb szórakozásod.

– Nem emlékszem rá, hogy bármit is kifejezetten azért csináltam volna… – ráncolta a homlokát Vyr.

– Már akkor pokollá tetted az életemet, amikor hátulgombolós taknyos voltál!

– Miért gondolod egy ártatlan csínyről…

– Még hogy ártatlan csíny! Letoltad a nadrágodat és a padlóra pisiltél a vendégek szeme láttára. Egy partin! Fontos emberek előtt!

– Ezt már sokszor megbeszéltük. Átnéztem a kamerák archív felvételeit, de…

– Apád és én letöröltük, annyira kínos volt.

– Hm. A törlési feljegyzések között se ta…

– Nem hiszel a saját anyádnak? – Warib elegánsan manikűrözött kezét az arca elé kapta és teátrálisan szipogni kezdett. A lány tudta, hogy ha nem békíti ki, mindjárt hisztérikus zokogásban tör ki. Képtelen volt elviselni, hogy egy vitában másé legyen az utolsó szó.

– De anya – kezdte türelmesen. – Én csak…

– Hogy hívhatnálak meg a partimra, amikor így nézel ki? – jajongott Warib. – Mint egy nyomorék!

– Most tényleg a karom a baj? – kérdezte Vyr, hogy tisztázza a kérdést.

– Naná, hogy a béna karod a baj! – üvöltötte az anyja magából kikelve.

Vyr megvakarta a feje búbját. – Akkor ne hívj meg – javasolta higgadtan.

– Hogyhogy ne hívjalak meg? Ne hívjam meg a saját lányomat? Akire büszkének kellene lennem? – kérdezte rekedten elfúló hangon, mintha erre az ostoba megjegyzésre kár is lenne a levegő. – Hogy venné ki az magát? Mégis mit gondolnának az emberek rólam? Mi?

– Négy karom van és kész – vont vállat Vyr. – Régen egy csomó embernek két feje volt meg nyolc lába. Mások ördögszekérnek operáltatták magukat…

– Persze, az ősidőkben. De ma már senki se csinál ilyen hülyeséget.

– Ez nem így van. A múltkor láttam egy műsort az utolsó kutatócsoportról a Xownon. Az egyikük…

– Vyr!

– …tudod, aki a léghajót vezette…

Az anyja egy kézmozdulattal beléfojtotta a szót.

– Ma ez már nem divat – szögezte le ellentmondást nem tűrő hangon, és hozzátette: – Szörnyen gyerekes dolog, nem érted, Vyr? Miért nem követed te is a…?

– Anya, én csak…

– És hányszor mondjam még, hogy ne nevezz anyának!

– …el szeretnék köszönni mindenkitől a szublimációig, aztán eljátszanám ezt a darabot.

– Most a klasszikus a divat, ha nem vetted volna észre! A testi módosítások… – Warib elharapta a szót –, mármint a nyilvánvaló testi módosítások ideje lejárt. Senki sem járatja le magát ilyesmivel. Mindenki a humanoid alaptestet használja – tette hozzá. – Így tisztelgünk őseink előtt, akik nélkül sohasem jutottunk volna el idáig.

Szenvedő arckifejezést vágva finoman homlokon legyintette magát. Ez egy új mozdulat volt a repertoárjában és meglepően spontánnak tűnt, olyannyira, hogy Vyr egy pillanatra komolyan aggódni kezdett.

– Képzeld csak el, Vyr – suttogta Warib, és szeme könnybe lábadt –, néhányan már a hajukat sem festik! Bizony! Visszatértek a természetes hajszínhez! – susogta, és úgy bólogatott, mintha maga se akarná elhinni.

Vyr némán bámult az anyjára. Odakint időközben elállt a szél, és a tenger felszínéről eltűntek a fehér hullámtarajok. Széttárta mind a négy karját.

– Akkor most meghívsz arra a francos partira vagy sem?

Warib felsóhajtott. Hátrasandított, majd színpadiasan végigdőlt a lakosztály panorámaablaka előtt terpeszkedő puha, fehér kanapén. Némán feküdt, lehunyt szemmel és a nyakában lógó medált szorongatta, benne az Igazság Könyvének egy miniatűr példányával, mintha abból akarna erőt meríteni. Cossont – kihasználva az alkalmat, hogy az anyja nem figyel rá – az ajtó felé sompolygott. Rosszallóan hunyorított a medálra és újfent megállapította magában, hogy a szublimálás közeledtével az anyja egyre több vallásos manírt vesz fel. Ezzel persze nem volt egyedül.

– Csinálj, amit akarsz, Vyr – hallatszott Warib elgyötört hangja. – Úgysem hallgattál rám soha. Gyere el a partira, járass le a vendégeim előtt. Ne kímélj! Miért törnéd meg ezt a szép családi hagyományt éppen most, amikor…

Cossont a mondat végét már nem hallotta. Kislisszolt az ajtón.

•

Vyr hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai, a szemét félig lehunyva játszott tovább. És most, életében először, csodák-csodájára sikerült! Egyetlen hiba nélkül átjutott az ominózus tételen. Már csak az utolsó dallam, a fő témánál jóval nyugodtabb levezető rész volt hátra, amit magában kódának hívott. Ha annak is vége, kipipálhatja az egész tételt.

Elmosolyodott, arcát a szélbe tartotta. A külső húrok egy fuvallattól halkan megzendültek, s ő minden porcikájában érezte a rezgésüket, a nyereg finoman vibrált alatta. Mintha a természet erői is segíteni akarnák ebben a heroikus, ámbár tökéletesen értelmetlen küzdelemben.

De az idill csak egy pillanatig tartott. Egy hirtelen széllökés belekapott a tizenegyhúrosba, és kibillentette az egyensúlyából. Vyr lelépett a pedálokról, és a lábát terpeszbe lökte. Minden erejére szüksége volt, hogy megtartsa a dőlni készülő hangszert. A nadrágszára zászlóként csapkodta a vádliját, a haja kibomlott és a szemébe hullott. A húrok recsegtek-nyikorogtak, ami egyszerre emlékeztette a lányt kéjes nyögésre és szellentésre.

Az utolsó akkordok utáni csendet egy hajtómű lassuló lüktetése törte meg. Nem kellett kinyitnia a szemét, hogy tudja; a talpán át érezte az ismerős remegést.

Leeresztette a vonókat, felegyenesedett, és szemrehányó pillantást vetve a siklójára, hátrafordult. A jármű csak késve kapcsolta fel a reflektorait.

Egy nyolcszemélyes katonai sikló landolt nem messze tőle. Fekete volt, mint az éjszakai égbolt, egyetlen árva fénypötty sem világított rajta. Egy tiszti ruhába öltözött alak szállt ki belőle. Vyr érezte, hogy ezúttal nem ússza meg a vigyázzállást és a tisztelgést, bármennyire is civilként kezelték a magafajta tartalékosokat.

Sóhajtva kilökte a támasztólábat. A tizenegyhúros panaszosan megreccsent. Lerúgta a papucsát, fölrángatta a bakancsát, és közben egy hajsöprésnek álcázott mozdulattal a kommunikációs egységét is sikerült életre keltenie.

– Yueweag Etalde vezérezredes, katonai elhárítás. Jelenlegi küldetés ismeretlen – tájékoztatta diszkréten a fülhallgatója. A férfi trappolva közeledett, levette a sapkáját, és a hóna alá csapva barátságos mosollyal odaintett neki. Vyr pihenjt vezényelt magának. A siklójára pillantott és összehúzta a szemét.

– Már szóltam Pyannek – jelentette a gép a fülhallgatón keresztül. – Nem repesett az örömtől, de már úton van. Negyedórát kért.

– Mondd neki, hogy igyekezzen! – mormolta Cossont.

A tiszt nyomában két fegyveres ugrott ki a gépből és a kabinajtó mellé álltak. Vyr leplezetlen gyanakvással figyelte őket.

– Hagyjuk a formaságokat, rendben? – csapott a közepébe Etalde vezérezredes. Alacsony termetű, kövérkés férfi volt, a homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek. A zubbonyán egy katonai rendfokozatra emlékeztető, apró, digitális visszaszámlálót viselt – mint mindenki más –, amely a szublimálás pillanatáig hátralevő időt mutatta. Régebben Vyrnek is volt egy, de valahol elhagyta. A kijelző ebben a pillanatban váltott huszonkettőre. Ezek szerint a Zyse-en most lehet éjfél.

Végigmérte Vyrt, és tekintete megállapodott a karján. – Áh, igen. Hallottam, hogy maga… – Ekkor vette észre a lány háta mögött álló tizenegyhúrost. A szeme kikerekedett. – Az meg mi a szent kehely?

– Egy antagonisztikus kordofon, uram – felelte Vyr, és elnézett a férfi feje fölött, ahogy a szabályzat előírta. Ezúttal nem esett nehezére.

– Ne mondja! – dünnyögte Etalde. – A magáé?

– Igen, uram.

A férfi csettintett a nyelvével. – Akkor jobb lesz, ha magunkkal visszük.

Vyr értetlenül ráncolta a homlokát.

– Van valami… doboza, amiben szállítani lehet?

A lány a különös alakú tokra mutatott; néhány lépéssel arrébb hevert a földön, szinte teljesen beleolvadva az éjszakába.

A vezérezredes intett a katonáknak. Az egyikük futólépésben megindult a tok felé, menet közben a vállára kanyarítva a fegyverét.

– A miénk? – motyogta Etalde. – Aha.

– Uram? – Vyr homlokán elmélyültek a ráncok.

A vezérezredes egy pillanatra elnémult, aztán megköszörülte a torkát. – Hogyne, értem. – A lányhoz fordult: – Cossont tartalékos zászlós, tájékoztatom, hogy a vészhelyzet idejére önt aktív állományba helyezték.

– Vészhelyzet? Miféle vészhelyzet?

– Egy… sajátos vészhelyzet.

Vyr egy pillanatra megfeledkezett a szabályzatról és értetlenül meredt a férfira.

– Most? – krákogta, aztán összeszedte magát. – Úgy értem: szokatlan az időzítés, uram. Nemsokára…

– Most, zászlós – vágta rá Etalde élesen. Sóhajtott és a fejébe nyomta a sapkáját. – A vészhelyzetek már csak ilyenek – tette hozzá elgyötörten. – Mindig a legrosszabbkor jönnek.

– Megtudhatnám, hogy mi…

– Hogy miféle természetű vészhelyzetről van szó? – bólogatott Etalde, ismét kedélyes hangnemre váltva. – Kérdezzen csak! De választ ne várjon. Semmit se tudok.

A közben odaérkező katona segítségével felállították a tokot, és együttes erővel beleügyeskedték a hangszert.

Etalde szuszogva intett a katonai jármű felé. – A fedélzeti számítógép szerint a társa elindult visszafelé. Fura egy szerzet.

– Igen, nemsokára ideér, uram – bólintott a lány. – Már csak percek kérdése. – Nyúlt volna a tok után, de a katona megelőzte. Laza mozdulattal a vállára kanyarította, és közben a fegyverét átvetette a másik oldalra.

– Követjük a mozgását – folytatta Etalde, ahogy a katona nyomában megindult a gép felé. Vyr nem mozdult, mire az ezredes megtorpant és türelmetlenül intett neki. – Jöjjön már, igyekezzen! Majd menet közben felvesszük. Nincs időnk itt bevárni.

– És a siklóm?

Etalde vállat vont. – Küldje haza, vagy vissza a hangárjába, mit bánom én! A parancsom egyedül magára vonatkozik. És a parancs, az parancs!

•

– Sose hallottam róla.

– A legtöbben Hidrogén szonátának hívják.

– Passz.

– Kevesen ismerik, uram. Csodálkoznék, ha hallott volna róla.

– Híres?

– A darab?

– Igen.

– Leginkább azért, mert nehéz eljátszani.

– És szép?

– Úgy érti, dallamos-e? A legkevésbé sem. Uram.

– Nocsak.

Vyr a homlokát ráncolva bámult maga elé.

– Egy neves zenetudós sok ezer évvel ezelőtt azt mondta róla – és ezt nála tömörebben azóta sem fogalmazta meg senki –, hogy a Hidrogén szonáta kihívásnak tökéletes, zenének csapnivaló.

A vezérezredes füttyentett. – Ez ám a kritika!

– Végül is igaz.

– Szóval ez a maga életcélja?

Vyr megvonta a vállát. – Nemrég még jó ötletnek tűnt, uram.

•

A Kwaalon-síkság fölött elomló tintafekete égbolton a robotpilóta lassított és enyhén bedöntötte a gépet. A lenyíló hátsó rámpán rázkódva-süvöltve áramlott be a szél, amíg a szűrőmező meg nem szelídítette.

Cossont egy lenyitható ülésen kucorgott Etalde és az altiszt között. Velük szemben két másik katona ült, közöttük kikötözve ringatózott a tizenegyhúros, akár egy bizarr koporsó. Olyan közel volt, hogy kinyújtott kézzel megérinthette volna.

Pyan, aki leginkább egy rongydarabra hasonlított, verdesve süvített be a rámpán, mintha a szél sodorta volna be. Teátrálisan átverekedte magát a szivacsos védőmezőn, és elterült a padlón. A rámpa bezárult mögötte, a sikló ismét gyorsítani kezdett.

– Ez kínzás! – nyögte a nyilvános éterbe, miközben a gyorsulástól hátrafelé csúszva végigtörölte a padlót, majd a csücskein araszolva odavonszolta magát Cossont lába elé. A lány átkapcsolt a privát csatornára és rosszkedvűen odamorogta neki: – „Ne játszd túl, oké? Mi tartott ennyi ideig?”

Pyan Etalde segítségével felkúszott a lány vállára, visszacsatolta magát a gallérjára, és amennyire a szíjak engedték, hozzásimult.

„Miért vagy ilyen ideges? – kérdezte a lányt. – Mi ez az egész?”

„Remélem, vaklárma.”

HÁROM

(SZ–23)

A Tévedés ne essék… a Ry-rendszer kihűlt napja mellett várta be a liseidi flottát. Meghatározhatatlan korú és státuszú, hivatalos osztálybesorolással nem rendelkező kultúrabeli űrhajó volt, amely szerény felszereltsége alapján inkább civil hajónak illett volna be, semmint katonai űrnaszádnak. Egy kísérletező kedvű, különc RH fedélzetén készült, ezért nem sokat lehetett tudni műszaki paramétereiről. Újabban a Kontakt szekciónak segített a gzilt szublimáció körüli teendőkben, és lelkes, már-már túlzott ügybuzgalommal végezte a rá bízott feladatokat. A mostani találkozóra is napokkal korábban érkezett, biztos ami biztos.

Hogy elüsse valamivel az időt, először pályára állt a kialudt nap körül, letapogatta az összeaszott csillagmaradványt, aztán minden különösebb cél nélkül ide-oda repkedett a rendszerben, piruettezve, pörögve-forogva és a móka kedvéért nagyokat fékezve, miközben kielemezte a kihűlt nap körül keringő, megfagyott gázóriásokat.

A Ry virágkorában akkora volt, mint egy átlagos barna törpe, de nem tudta fenntartani a magjában a fúziós folyamatot, így gyorsan felemésztette önmagát. A hasonló csillagok komótos tempója helyett a Ry egyetlen lázas sprinttel rohant végig az életútján, de soha nem izzott túl fényesen, és pár milliárd év alatt kisugározta magából kevéske belső hőjét.

Most élettelen roncsként lebegett a semmiben, teljesen megfagyva, akárcsak a körülötte keringő bolygók, és sötétebb volt, mint maga a világűr. A Tévedés ne essék… mégis érzékelte, mert kifinomult szenzoraival a leghalványabb maradványsugárzást is képes volt elcsípni, akár egy kihűlt napból, akár a galaktikus háttérből származott. Nem mintha szüksége lett volna az érzékelőire; ha akarta, bármikor kiléphetett a valódi térből és a hipertér mindkét oldaláról szemügyre vehette a normál univerzum bármely szegletét.

A fény hiányát viszont nehezen tudta megszokni. Van valami megnyugtató abban, ha az ember mellett egy irdatlan hidrogénkohó robajlik, másodpercenként több millió tonnányi anyagot emésztve fel. Az olyan szép! És izgalmas.

Ez itt viszont maga a dögunalom. Különösen a valós térben. (A hipertérben már feltűnt a horizonton egy szemet gyönyörködtető szupernóva, de még rengeteg időbe telik, mire az első hulláma a valóságban is ideér és megvilágítja ezt a szerencsétlen romhalmazt.) A Ry-rendszer lehetett volna a „tökéletesen érdektelen” legtalálóbb szinonimája.

Ráadásul halott is. Az egész rendszer! Még a sodródó, lomha diffúz fajok is messzire elkerülték, amelyek testfelépítése és kémiai működése lehetővé tette volna, hogy alkalmazkodjanak a zord viszonyokhoz. Közel-távol nem bóklászott egyetlen napfaló, tükörgondola, felhőmag, sem a csillagközi hordalék más lakója. Lepusztult, sivár rendszer volt, az isten háta mögött… A létező legrosszabb kombináció.

A hajó már-már szánalmat érzett a csillag iránt, és ezen annyira meglepődött, hogy azonnal elemezni kezdte a különös érzelmi reakciót. Nem értette, hogy egy magafajta Elme hogyan azonosulhat akár egy futó gondolat erejéig is egy olyan szimpla dologgal, mint amilyen egy elfüstölt nap.

Talán, gondolta, az idő miatt; bár ő maga a világegyetem legkülönlegesebb, legfejlettebb intellektusú lényei közé tartozik (minek is tagadná?), az életkorát mégis csak évezredekben tudja mérni, s nem évmilliókban. Ez a terméketlen, jeges szikladarab pedig még akkor is itt fog keringeni, amikor ő már egy marék por lesz.

Mindegy; az élet akkor is élet, az élettelen anyag pedig, legyen bármilyen tartós, mégiscsak élettelen anyag. Még a legkezdetlegesebb létformával szemben sem állja ki a versenyt, hát még egy éntudattal rendelkező lénnyel, vagy egy korlátlan agyi kapacitású, a világmindenséggel sokszintű diskurzust folytatni képes entitással, mint amilyen egy űrhajó Elméje! Amikor egyszer majd megszűnik kultúrabeli hajóként létezni, az énje tovább él valamilyen formában, például egy testetlen csoporttudat részeként, vagy ha készen áll a nagy ugrásra, akkor Odaát, szublimataként. S ezzel a gondolattal tulajdonképpen vissza is jutott oda, ahonnan elindult: a sötét és vigasztalan csillagrendszerhez.

A hipertérben ekkor rajzolódott ki a liseidi flotta térgörbület-lenyomata. A negyven hajó primitív hajtóműve barázdákat szántott a téridő szövetébe.

A liseidiek karcsú testű, angolnaszerű vízlakó lények voltak, civilizációjuk egy üstökös jégpáncélja alatt fejlődött ki. A galaktikus közösség által meghatározott fejlettségi skálán ötös szinten álltak, alulról súrolták a hatost. Azaz már az Érintettek elitklubjába tartoztak, és a többi újonchoz hasonlóan nekik is egyetlen céljuk volt: felpörgetni a technológiai és társadalmi fejlődést, bármi áron. Élénk, leleményes és rámenős fickók voltak, magabiztosságuk súrolta a gátlástalanság határát. Ha az érdekeik úgy kívánták, sutba dobták a jó modort, és megszegték a szabályokat – vagyis pont olyanok voltak, mint bármelyik másik Érintett faj.

Most éppen kincsekre vadásztak: minél többet meg akartak kaparintani (értsd: felvásárolni, csereberélni vagy egyszerűen csak ellopni) a gziltek huszonhárom egységnap múlva felszabaduló vagyonából, legyen az ingóság, technológia vagy kolonizációra alkalmas terület. Volt némi tapasztalatuk a témában; számos szublimációra készülő fajt kifosztottak már. A galaktikus köznyelvben a hozzájuk hasonlókat a lenéző „guberátor” néven illették.

A guberátorok, érthető módon, nem voltak népszerű tagjai a galaktikus közösségnek, ezért minden akciójuk gondos előkészítést igényelt. A szublimációt megelőző, érzelmileg túlfűtött hangulatban nagyon óvatosnak kellett lenniük, pláne ha más guberátor fajok is kerülgették a koncot. A Tévedés ne essék… tucatnyi kultúrabeli társával és más civilizációk hajóival közösen járőrözött a nemrégen még szigorúan őrzött gzilt felségterületen, hogy a gziltek minél nyugodtabb és békésebb körülmények között játszhassanak „köd előttem, köd mögöttem” játékot.

Rendes körülmények között a rutinos harcosnak számító, de jellemzően békés természetű gziltek fél kézzel elbántak volna egy ilyen kőbunkó-technológiával felszerelt rablóbandával, csakhogy a mostani helyzet egyáltalán nem volt szokványos. A gziltek a legjobb hajóikat átküldték a szublimata dimenzióba, hogy előkészítsék a terepet. Nem ők voltak az elsők, akik ilyen paranoid stratégiát alkalmaztak, de az is tény, hogy még egyetlen szublimáló faj sem hagyta ennyire védtelenül a hátországát.

A pletykák szerint (amelyek hírszerzési információ címszó alatt keringtek a kultúrabeli hajók között) a gziltek lepaktáltak egy guberátor fajjal – valószínűleg a liseidiekkel –, hogy az elkerülhetetlen fosztogatást és rombolást észszerű keretek között tartsák. A liseidiek az utóbbi időben aktívan keresték a megegyezést a távozó fajokkal, és nem csak egyszerűen lerohanták őket, mint a vérszagot fogott sakálok. Ez alkalommal még közvetítőket is béreltek, a humanoid iwenickeket, hogy képviseljék őket a gziltekkel folytatott tárgyalásokon. Minden jel arra mutatott, hogy mégiscsak van érzékük a diplomáciához.

A megállapodás úgy szólt, hogy a liseidieknek szabad a pálya, de cserébe illemtudóan kell viselkedniük a jeles eseményen, bizonyítva, hogy felelősségteljes újrahasznosítók, nem pedig enyveskezű kölykök, akik csak az alkalmat lesik, hogy rávethessék magukat a tiltott dolgokra.

A még frissebb pletykák szerint a büszke gziltek túl sokáig halogatták a megállapodást – bizonyára nehezen barátkoztak meg a gondolattal, hogy egy alacsonyabb rendű civilizáció turkáljon a holmijuk között –, közben pedig a többi guberátor komoly erőket vont össze a régió határán. Elvégre az ő kezüket nem kötötte semmilyen megállapodás.

Vagyis felcsillant a remény, hogy végre-valahára történik valami izgalmas!

A flotta komótos tempóban közeledett.

A Tévedés ne essék… rákapcsolódott a kommunikációs csatornáikra, és egyáltalán nem lepődött meg, hogy a liseidiek nem kódolták az adást. Valószínűleg nem gondolták, hogy ilyen távolságból is lehallgathatják őket.

– …lerendezzük a dolgot a hajóval?

– …talán bölcsebb lenne, ha…

– Mi a neve?

– Öhh…

– Tévedés ne essék. Három ponttal a végén.

– Tévedés ne essék? Biztos benne, őrnagy?

– Igen, uram.

– Miféle név ez? Milyen tévedés? És hova ne essen?

– Nem tudom, uram.

– Hm. Túl sok az ismeretlen, nem gondolja?

– Valóban, uram. Én csak…

– Niyomulde őrnagy, maga itt a Kultúra-szakértő. Él-hal ezért a bagázsért. Ön szerint mit jelent ez a hülye név?

– Nos, uram, a három pont azt jelzi, hogy egy hosszabb névről lehet szó, aminek a „Tévedés ne essék” csak az eleje. Az MI átnézte az adatbázist, de csak homályos utalásokat talált, semmi konkrétumot. A teljes nevét sehol nem említik. Biztosan nem publikus. Talán… ez valami vicc, amit csak a kultúrabeliek értenek.

– Egy vicc?

– Ők már csak ilyenek, uram.

– Micsoda idióták! Hogy lehet övék a galaxis egyik legfejlettebb társadalma?

– Uram…

– Hagyjuk. Azt legalább meg tudja mondani, milyen osztályba tartozik? Biztosan van típusjelzése. Tudni akarom, mivel állunk szemben! Méltóztattak közölni velünk, vagy ez sem nyilvános?

– Az adatbázis szerint ez egy besorolás nélküli hajó. A neve után egy nagy „e” és egy kis „k” betű szerepel, az utóbbi zárójelben.

– És az mit jelent?

– Az „e” egységet, a „k” pedig… Először arra gondoltam, hogy „különc”, de egy helyütt azt találtam, hogy „kerge”. Ha nagybetűvel lenne…

– Mekkora hajóról van szó?

– A hossza pár kilométer, de ez csak a külső mezőburok mérete.

– Pontosabban?

– Nem áll rendelkezésre több adat, uram.

– Értem. A felépítése? Tudjuk egyáltalán, hogy néz ki?

– Nem igazán. A mezőburkon belüli konfigurációról sincsenek adataink. De van egy vázlatos elképzelésünk. A hajóorr valószínűleg…

– Elég, őrnagy! Ha jól értem, mindössze annyit tudunk, hogy egy kultúrabeli hajóval van dolgunk, aminek csak a nevét ismerjük, annak is a felét.

– Így van, uram.

A Tévedés ne essék… felvette Niyomulde őrnagy adatait a Kultúra hírszerzési archívumába és továbbküldte társainak az információt. A liseidiek eközben tovább hablatyoltak dallamos bugyborékolásra emlékeztető nyelvükön.

Tulajdonképpen ők sem arról voltak híresek, hogy nagydobra verték volna a hajóik nevét (vagy a flottaparancsnokaikét), de a hajtómű-karakterisztika arra utalt, hogy a parancsnoki hajó a Gellemtyan-Asool-Anafawaya nevű, első osztályú Közcélú Egység, a liseidi haditechnika gyöngyszeme. A kultúrabeli hajók által gyűjtött minták elemzése alapján és a beszélgetésben részt vevők szóhasználatából ugyanakkor az is valószínűsíthető volt, hogy a másik hang gazdája egy középkorú hím, bizonyos Ny-Xandabo Tyun, a Begyűjtési és Újrahasznosítási Alosztály főkoordinátora.

A két tiszt tovább fecsegett. Ostoba szénkupacok; mást se csinálnak naphosszat, csak pácolódnak a saját húgylevükben, gombszemeikkel kifelé bámulnak a bödönjük kajütablakán, és közben a tompa agyukkal megpróbálják felfogni, mi történik körülöttük a világban…

Hogyan is vehetné komolyan egy Elme ezeket a szerencsétleneket?

Miközben a flotta végtelen lassúsággal araszolt, a szócséplés folytatódott. De sokáig fog ez tartani – gondolta a hajó kedvetlenül. Pláne, hogy a flottának nemsokára szét kell válnia. A hajók kisebb csoportokban közelítik majd meg a gzilt övezet stratégiai pontjait, a parancsnoki egység mellett csak pár naszád marad. Ezt egyébként maga Tyun admirális sem sejtette; a parancs az egyes célpontok koordinátáival a hajó MI magjában lapult, várva, hogy a flotta a naphoz érjen. A Kultúra csak azért tudott a dologról, mert egy hajójuk néhány héttel korábban elcsípett egy üzenetet. A Tévedés ne essék… kimondottan élvezte, hogy olyasmit tud, amit a liseidiek nem.

Úgy tervezte, egy darabig elkíséri a parancsnoki hajót, ezért előkészítette az angolnaszerű avatár-követet, akinek a fogadására a liseidiek állítólag már lelkesen készülődtek. Aztán megint belehallgatott a bugyborékolásba.

Még mindig a nevén töprengtek. Egészen elképesztő!

Tény, hogy hosszú és tekervényes nevet választott magának, sokszor még kultúrabeli társai se vették a fáradságot, hogy végigmondják. Legyezgette a hiúságát, hogy a liseidiek ennyit foglalkoznak vele, ugyanakkor kezdte bosszantani a locsogásuk. Mikor hagyják már abba? A szénalapúak mindig ezt csinálják. Csak akkor érzik magukat jól, ha zajonghatnak.

– Uram, közeledünk a hajóhoz. Ilyen távolságból valószínűleg már veszi az adásunkat – szólt közbe egy harmadik hang.

– Marhaság! Még messze vagyunk.

– …hogy kódoljuk az összes frekvenciát. Vagy tévedek?

– Uraim! Mostantól érvénybe lép a biztonsági protokoll. Őrnagy…?

Ettől kezdve a kódolt csatornát használták.

Erős késztetést érzett, hogy az effektorával megcsáklyázza a parancsnoki hajót, csak hogy lássa, mi történik odabent, de nem akart kockáztatni. A liseidiek még észrevennék. Ki tudja, miféle érzékelő technológiát lopkodtak össze?

Több órán keresztül várakozott türelmesen, míg az összes ormótlan, dobozszerű hajó bevonszolta magát a Ry-rendszerbe. Ósdi térgörbületi hajtóműveik valósággal köhögtek és füstöltek. Miután pályára álltak a kiégett nap körül, elérkezettnek látta az időt, hogy üdvözölje őket.

Hosszú üzenetfüzért váltottak, melyben kölcsönösen biztosították egymást a jó szándékukról. Pufogtak az üres frázisok, záporoztak a cirkalmas szóvirágok.

•

A kifejezetten erre a célra kipofozott ősöreg űrkompban kuporgó avatár már úton volt a liseidi parancsnoki hajó felé, amikor a Tévedés ne essék… egyik alrutinja – amely párhuzamosan pásztázta a hiperteret és vizsgálta a valódi tér konvergenciapontjait véletlen mintavételezéssel – egy első ránézésre jelentéktelennek tűnő anomáliát fedezett föl.

Az esemény huszonkét órával korábban történt, több fényévszázad távolságra a Ry-rendszertől, mintegy negyedszegmensnyivel beljebb a többé-kevésbé gömbszerű gzilt határrégióban, a vibráló fényfüggöny mögött rejtőző Yampt-Sferde szupernóva törmelékfelhőjében. Valós térben még nem volt érzékelhető, és a villódzó fények közepette a hipertérben is alig lehetett észrevenni.

A hajó azonnal elemezni kezdte a történteket, teljes feldolgozó kapacitását a feladatnak szentelve. (Ezt a kvázi harckészültségi állapotot magában „csak semmi lacafaca!”-üzemmódnak nevezte.) Az adatfeldolgozó alrutinhoz prioritást rendelt és nekilátott, hogy a rendelkezésre álló információmorzsákból összeállítsa a lehető legkomplexebb analízist. Eközben a komp mindössze néhány nanométert haladt, a liseidi hajó MI magja pedig úgy tűnt, mintha szenderegne. Maguk a liseidiek is mozdulatlanságba fagytak.

Az anomáliának határozottan olyan mintázata volt, mintha valaki lövöldözni kezdett volna az Ablate kipreparált bolygómagján, az ünnepi előkészületek kellős közepén.

Ez is jól kezdődik, gondolta magában a hajó.

NÉGY

(SZ–22)

Banstegeyn, a nagy hatalmú septam egyik társaságtól a másikig sétált, és mindenütt csatlakozott a közös kézszorítósdihoz, ami abból állt, hogy a körben állók a kezüket középre nyújtották, amiből egy kusza, de jókedvű kollektív karlengetés kerekedett. A végtagkupac általában összevissza rángatózott, máskor meg egyre nagyobb amplitúdóval hullámzott föl-alá, mintha önálló életre kelt volna. Ilyenkor mindenki megilletődötten pislogott, mintha valami rejtett, szimbolikus jelentősége lenne a dolognak.

Banstegeyn nem szerette az ilyen kézfogásokat, sőt, kimondottan rühellte őket. Ezért igyekezett úgy tenni, mintha elképzelni sem tudna ennél élvezetesebb időtöltést. Mindenkihez volt egy kedves szava, öblös nevetésétől megremegett az ablaküveg, de közben egyfolytában azt leste, mikor szökhetne meg vagy törölhetné a kezét a köpenyébe, hogy megszabaduljon az izzadt tenyerek emlékétől.

Hiába, még az ő pozíciójában is vannak az embernek kellemetlen kötelességei. Igyekezett úgy tekinteni ezekre, mint hosszú távon megtérülő befektetésekre.

– Hát ezt megnyerted, Ban, öreg cimbora!

– Á, Folrison! – Banstegeyn vérszegény mosollyal tűrte, hogy a fiatal politikus meglapogassa a hátát. Mit képzel ez a ficsúr, dohogott magában. Persze, megint részeg. Mindenki berúgott, őt kivéve. Ő sosem ivott. És azt sem szerette, ha Bannek szólítják. – Nem én nyertem meg, hanem mindenki – helyesbített, és a szívére tette a kezét. – Én csak őrködöm fölötte.

– Eh, elérted, amit akartál! Te vagy a főnök – vigyorgott Folrison. – Persze nem sokáig. De ha erre vágysz… – Elharapta a szót, mintha felfigyelt volna valamire. – Elnézést… – motyogta és dülöngélve távozott.

Banstegeyn joviális mosolyt erőltetett az arcára; sosem lehetett biztos benne, hogy figyelik-e, de magában azt gondolta: fordulj fel, seggfej!

– Uram? – tűnt fel mellette a titkára és a tanácsadója.

– Septam?

– Hol voltatok, amikor szükségem lett volna rátok? – morogta bosszúsan.

Jevan, a titkára zavartan pislogott. – De uram! Azt mondta…

– Adjam a törölközőjét, septam? – Solbli előhúzott egy benedvesített kendőt a táskájából, és diszkréten a főnöke markába nyomta.

Banstegeyn megtörölte a kezét, aztán visszaadta a törölközőt. – Mehetünk!

Sokáig tartott, mire átverekedték magukat a tanácsterem ajtajáig és lerázták az utolsó lelkes kishivatalnokot is. A rangidősek csarnoka felé vették az irányt, és pár perc múlva kiléptek a teraszra, amely az elsötétített parkra és a kihalt városra nézett.

Banstegeyn odabiccentett a kormányőrnek, mire az kinyitotta előttük az ajtót. Megállt a teraszra vezető lépcső tetején és megkönnyebbülten sóhajtott; élvezte, hogy végre egy percre egyedül lehet, nem kell gratulációkat fogadnia és bólogatnia a „ma történelmet írunk” mantrára. Jevan és Solbli néhány lépéssel hátrébb tisztelettudóan várakoztak. Banstegeyn kommunikátora érzékelte, hogy elhagyták a parlament leárnyékolt zónáját, és éledezni kezdett, de a septam még idejében kikapcsolta. Jevan és Solbli állandóan figyelik az üzeneteit, ha akad valami sürgős, úgyis szólnak.

A park – a csobogó tavacskákat kerülgető, sövénnyel szegélyezett ösvények labirintusa, ahol mindig lehetett egy bizalmas beszélgetésre alkalmas zugot találni – az utóbbi időben egyre elhanyagoltabbnak tűnt. A kísérteties hatást fokozta a kandeláberek hunyorgó fénye. A parkon túl M’yon kivilágított kupolái és égbe törő tornyai néma sziluettet rajzoltak a felhős éjszakai égboltra. A város úgy festett, akár egy üres, elhagyott színpad.

Tényleg későre jár, gondolta a septam. Az ülés nagyon elhúzódott.

Fent a magasban egy-két magányos légi jármű lézengett. Nemrég még százával nyüzsögtek mindenfelé. Banstegeyn azt szokta mondogatni, hogy a régi főváros olyan, akár egy hatalmas skanzen, ahol a legunalmasabb kiállítási tárgy maga a parlament, és most furcsa volt látni, hogy a szavai valósággá válnak. A parlamentből egyik napról a másikra a múlt pókhálós relikviája lett. Persze a hatalom valódi központja sosem M’yonban volt, hanem a műbolygókon, a hatalmas űrcirkálókon, a bolygó körül keringő gyártóüzemekben és a hadparancsnokságon. M’yon csillogása csak a felszín volt, az ügyesen megkomponált látszat.

Az elnöknő az ünneplő sokaság közepén állt. (A septam megvetően méregette; ő is csak egy sakkfigura a játszmában, semmi több.) Körülötte tányérnyalók serege tolongott; septamok és egy-két fiatalabb degan – akik csak valamelyik fejes kísérőjeként juthattak be –, valamint a titkárok, tanácsadók, diplomaták és magas rangú katonatisztek hada. A legtöbbjük humanoid volt, de akadt köztük pár fura formájú idegen is.

A Ronte-ról érkezett küldöttség hat főből állt. Ők képviselték a másik guberátor fajt, akikkel a gziltek végül tárgyalóasztalhoz ültek. A rovarszerű lények vastag űrruhát viseltek, amely úgy festett, mint egy miniatűr űrhajó. A szögletes manipulátorokkal és riasztó tüskékkel teletűzdelt kasztni időként sziszegett és büdös gázt böfögött magából. A tolmácsprogramjuk nem működött tökéletesen, így a velük való társalgás zavarba ejtő élmény volt. A társasági eseményeken sosem érezték otthonosan magukat, és most is örültek, hogy a gzilt katonai attasé szóba áll velük – ő is csak felettesei utasítására. Négy ronte-i a cingár tüskelábain egyensúlyozott, a másik kettő egy közeli tó fölött lebegett és elmélyülten zümmögött. Banstegeyn nem messze tőlük meglátott pár újságírót és felkapott médiasztárt. Elhúzta a száját; lám, megjelentek a politika élősködői, gondolta magában.

Aznap tartották a gzilt parlament utolsó ülését. Nem lesz több plenáris vita, sem szavazás. A fontos döntéseket a bizottságok vagy az átmeneti mandátummal rendelkező kabinet fogja meghozni. A képviselők ezekben a percekben búcsúztak egymástól. A peremvidékiek nemsokára űrhajóba szállnak és visszatérnek távoli otthonaikba. Ők nem sok vizet fognak zavarni, ha a következő néhány hétben fontos döntéseket kellene meghozni. Legalábbis a septam forrón remélte.

Úgy rendezte a dolgokat, hogy a legtöbb bizottságnak ő legyen az elnöke, de a többiben is ültek emberei. Az utolsó pillanatban még azt is sikerült kiharcolnia, hogy vészhelyzet esetén ő irányíthassa az ideiglenes kabinetet.

Márpedig a vészhelyzet jelen körülmények között szinte borítékolható volt. A fenyegetés egyre nyilvánvalóbbá vált, de még kevesen tudtak róla (igaz, így is többen a kelleténél). Összerándult a gyomra, ha csak rágondolt. Menjetek már! – üvöltötte volna legszívesebben a többiek arcába. Mire vártok? Induljatok! Azt akarta, hogy ő és a bizalmasai hozhassák meg azokat a döntéseket, amiket feltétlenül meg kell hozni.

Kezdtek kicsúszni az időből, legalábbis az utóbbi napokban így érezte. A Maradvány hajója korábban érkezett, mint várták, és az ablate-i incidensnek máris híre ment. Hogyan szivároghatott ki ilyen hamar? Csak kapja a keze közé azt, aki elkotyogta… Egyik rossz hír követte a másikat, az események felpörögtek. Persze ezt is meg lehet oldani – mindent meg lehet oldani –, de a helyzet könnyen elfajulhat. Mindegy, a cél változatlan: a sikeres szublimálás, és hogy az ő neve örökké fennmaradjon az utókor emlékezetében, mint jó hazafié és zseniális politikusé.

Megfordult és felnézett a parlament épületére, amely fölött ott lebegett a Jel.

A szürke alakzat szinte beleolvadt az éjszakai sötétségbe. Leginkább egy meteorológiai léggömbre hasonlított, enyhén lapított, félgömbforma teste hosszú, fokozatosan keskenyedő farokrészben végződött. Körülbelül hatvan méter átmérőjű és háromszáz méter magas lehetett; a parlament központi kupolaterme fölött lebegett, nyílszerű végével a kupola csúcsára mutatva. Olyan közel volt, hogy egy magasabb ember éppen elérte volna a tetőről. Az épület díszvilágítása tompán verődött vissza a sötét, íves felületről.

Tizenkét évvel ezelőtt jelent meg, azon a napon, amikor törvénnyel szentesítették a szublimációról szóló népszavazás eredményét, és egyúttal meghatározták az előkészületek menetét. A Jelet a szublimata világból küldték azok, akik már régóta Odaát éltek – emlékeztetőül, hogy a gziltek meghozták a nagy döntést, és immár nincs visszaút. Maga a Jel egy szimpla projekció volt. Mozdulatlanul függött a levegőben, meg se kottyant neki se az eső, se a szél. A hadmérnökök szerint szinte anyagtalan volt; igazi, de mégsem tapintható, akár egy másik világból rájuk vetülő árnyék.

A megjelenése nem érte váratlanul őket, hiszen a szublimaták mindig megajándékozták ilyesféle manifesztációkkal azokat a népeket, akik elszánták magukat a nagy utazásra. Ám amikor a Jel tényleg kirajzolódott az égen, mégis mindenkinek elszorult a szíve.

Banstegeynnek eszébe jutottak az akkori statisztikák: a parlament, a média és a saját stábja is aktívan szondázta a közvéleményt azokban a napokban, és amikor feltűnt a Jel, a támogatottságuk drasztikusan csökkent. Nehéz időszak volt. Az egész életét a szublimáció előkészítésére áldozta; ez volt az ő politikai öröksége, amiért a neve örökké fennmarad majd. Tudta, hogy helyesen cselekszik. Egyszerűen nem volt más út, s most mégis aggodalom gyötörte. Túl messzire ment volna? Lehet, hogy a társadalom még nem áll készen a nagy váltásra? Mégiscsak várni kellene – egy évtizedet, vagy akár egy egész generációnyit?

A számok persze őt igazolták. És azóta is folyamatosan nőtt a támogatók aránya, az emberek elkötelezték magukat a szublimáció mellett. Nem lesz itt semmi baj!

Sietős léptek hangzottak fel a háta mögött. Vetett egy gyors pillantást a sármos, ám kissé üres tekintetű Jevanra és a mindig szolgálatkész Solblira, aki büszke, anyáskodó pillantással követte főnöke minden mozdulatát. Végül megfordult.

– Áh, hát itt van, Banstegeyn! Ma történelmet írunk!

•

– Egy lépéssel közelebb jutottunk a célunkhoz – mosolygott Geljemyn elnök, ahogy a hivatalnokok utat engedtek neki.

Banstegeyn futólag odabiccentett a társaság többi tagjának. Három trimet látott közöttük: Yegrest, Quvarondot és Int’yomot, vagyis itt volt a teljes csapat. A többiek a tárlókban várták a szublimáció előtti utolsó ébresztést. Quvaronddal sosem jöttek ki jól. Int’yom vén, fogatlan oroszlán volt, az ő fogatlan oroszlánja, Yegres pedig… Yegres úgy táncolt, ahogy Int’yom fütyült.

A tömegben álló hat septam közül öten neki engedelmeskedtek, és a hivatalnokok között is egy hajszálnyival nagyobb arányban képviseltették magukat az átlépés hívei, mint a maradáspártiak. Néhány lépéssel arrébb két tábornok és egy admirális nevetgélt, a firkászok, úgy tűnik, időközben felszívódtak. Akármerre nézett, kipirult, verejtékező arcokat látott, a jelek szerint már mindenki a pohár fenekére nézett.

Az elnök közönséges visszaszámlálót viselt a csuklóján. Az a fajta ócskaság volt, amit ezerszám árultak a boltokban. Számos elegáns és drága órát ajándékoztak már neki, de ő makacsul ragaszkodott ehhez a vacakhoz, amelyik felváltva mutatta a hátralevő időt napokban, illetve órákban. Most éppen ez állt rajta: „SZ–22”. Banstegeyn visszaszámlálója a mellkasán függött, mint egy apró kitüntetés. Valóságos műremek volt, tisztán mechanikus szerkezet, és messziről lerítt róla, hogy egy vagyonba került.

Az elnök az iwenick nagykövettel, Mierbeunesszel beszélgetett éppen – az iwenickek képviselték a liseidieket –, mellette pedig a Kultúra képviselője, Ziborlun állt. Az ezüstbőrű lény egy rendszerhajó avatárja volt, és Banstegeyn le merte volna fogadni, hogy az RH most is valamelyik felhő mögül leskelődik utánuk. A kultúrabeliek állítólag még egy hajót küldtek hozzájuk a szublimálási ünnepségre, egy még előkelőbb, befolyásosabb és hatalmasabb monstrumot, de azt nem lehetett tudni, mikor érkezik.

Orpe, az elnöknő gyönyörű tanácsadója cinkos mosollyal figyelte a közeledő septamot, aztán pirulva lehajtotta a fejét. Banstegeyn gondosan kerülte a tekintetét. Így is sokan sejtették a titkukat. Miért könnyítené meg a pletykafészkek dolgát?

– Úgy van, elnök asszony. Mindig egy lépéssel közelebb. – Elvett egy alkoholmentes üdítőt egy elhaladó pincértől és koccintásra emelte.

– Meghódítjuk a végtelent! – rikkantotta Yegres trim, és ő is megemelte a poharát. – Hazamegyünk!

Részeg tulok, gondolta Banstegeyn.

Az elnök asszony elnézően mosolygott. Sokan mondták róla, hogy vajszíve egyszer még a sírba fogja vinni. – Úgy beszélünk, mintha vallási fanatikusok volnánk – jegyezte meg. – Egy szublimációmániás szekta.

Yegres nyelt egyet és futó pillantást vetett az ezüstbőrű lényre. – Szerintem kultúrabeli barátaink mindig is annak tartottak minket. Egy fura szektának.

Ziborlun udvariasan meghajolt. Ezüstösen csillogó bőre meglepően természetesnek hatott a lámpafényben. – A legkevésbé sem – szögezte le kurtán.

Yegres gúnyosan elfintorodott. – Ez igazán… diiiplomatikus válasz volt – vetette oda, szándékosan elnyújtva a szót. – Mondja, maga biztosan a Kultúrából jött?

– Igaz is, már régóta meg akarom kérdezni – kezdte Mierbeunes nagykövet ártatlan mosollyal, mint aki nagy tapintatlanságra vagy hízelgésre készül, esetleg mindkettőre egyszerre. – Miért tartják az Igazság Könyvét vallásos műnek? Szerintem ez a könyv sokkal inkább…

– Talán mert ezen alapul a vallásunk – tromfolta le Quvarond.

Banstegeyn kárörvendően bólogatott. Az iwenick pojáca már a tárgyalóasztalnál is bosszantotta, de most, hogy túl voltak az egyeztetéseken, egyenesen elviselhetetlennek találta.

– Nos, ebből a szempontból nézve – duruzsolta Mierbeunes behízelgően – természetesen vallásos mű, kétségtelenül… – És folytatta a szövegelést.

Banstegeynhez idős, egyenruhát viselő nő lépett oda.

– Uram, megérkezett Chekwri marsall – jelezte ugyanekkor Solbli a fülhallgatóján át, felülírva a tilalmat. Csak akkor vetemedett ilyesmire, ha fontos ügyről volt szó, és szinte sosem tévedett.

– Chekwri marsall! – kiáltott Banstegeyn a kelleténél hangosabban, hogy elhallgattassa a fecsegő iwenicket, és üdvözölje a gzilt rendszer katonai főparancsnokát.

Az Első hadosztály vezetője udvariasan meghajolt, és összeütötte kesztyűs kezét. – Elrabolhatom egy pillanatra, septam? – kérdezte, és jóváhagyásért Geljemynre pillantott. – Elnök asszony?

Geljemyn bólintott. – Ha muszáj.

– Magára bízzuk, marsall, vigye csak! – intett vidáman Yegres. – Aztán ne siessen visszahozni. Haha!

– Bocsássanak meg, szólít a kötelesség! – kedélyeskedett Banstegeyn, és búcsúzóul körbemosolygott a társaságon. Yegreshez érve fanyarul elfintorodott.

Talán Orpe volt az egyetlen, aki sajnálta, hogy elmegy.

•

A marsall nyomában felkaptatott a lépcsőn, Jevan és Solbli árnyékként követte. Amikor beléptek az épületbe, Chekwri odaintett a szárnysegédjének. – Köszönöm, leléphet!

Jevan és Solbli kérdő oldalpillantást vetett Banstegeynre. Az alig észrevehetően biccentett, majd a marsallal együtt beszállt a liftbe. A titkár és a tanácsadó olyan szerencsétlenül ácsorogtak a csukódó ajtó előtt, mint két elveszett gyerek.

Amikor a lift ereszkedni kezdett, a férfi a marsallhoz fordult. – Mi történt?

A nő lassan ránézett, ráncos arcára semmitmondó mosoly ült ki.

Banstegeyn felvonta a szemöldökét, aztán bólintott. – Hm – dünnyögte, inkább magának, semmint a marsallnak.

•

A parlament alatt húzódó pincerendszerről nem sokan tudtak, és a titkos termeket még kevesebben látták. Egyesével kellett kikódolni a falvastagságú páncélajtókat, amelyek aztán döngve csapódtak be a hátuk mögött.

A tárgyaló szabálytalan alakú, sötét és boltozatos, ám ettől eltekintve teljesen szokványos helyiség volt. A berendezése egyetlen asztalból és néhány székből állt. Banstegeyn újfent megállapította magában, hogy az ő irodája nagyobb, és persze sokkal szebb belőle a kilátás.

– Megtörtént? – tudakolta, miután az utolsó ajtó is becsapódott mögöttük.

– Meg – bólintott a marsall.

– És nagy a baj?

– Kezelhető. De legalább vannak adataink. Hamarosan döntenünk kell a folytatásról. – Chekwri a székre mutatott. – Foglaljon helyet.

Leültek.

– A guberátorok? Vagy az a másik ügy? Ne csigázzon már!

– A másik – felelte a marsall.

Banstegeyn sóhajtott. Chekwri egyike volt a mindenről tudó maroknyi beavatottnak, nem számítva persze azokat, akik egy szerencsétlen véletlen folytán jutottak a titkos információ birtokába. A septamot hideg rázta, ha arra gondolt, hányan lehetnek.

– Milyen adatokat kaptunk? És milyen lehetőségeink vannak? – faggatta a nőt türelmetlenül.

– A szivárgás csak a Tizennégyest érintette – kezdte a marsall.

A férfi bólintott. Egyetlen hadosztály. A veszteség az veszteség, de járhattak volna sokkal rosszabbul is. – A Tizennégyes. Micsoda véletlen! – mormolta maga elé.

A Tizennégyesek – hivatalos nevükön a 14. sz. Szocialista-Republikánus Népfelszabadítási Hadosztály – kezdettől fogva szkeptikusak voltak a szublimációt illetően, de végül hagyták magukat meggyőzni és vállalták, hogy a többiekkel tartanak. Legalábbis úgy tettek.

– És ki a felelős?

– Senki.

A férfi összehúzta a szemét. – Olyan nincs! – jelentette ki szárazon. – Felelősnek lennie kell.

– A kémprogram közvetlenül a Churkun elmestátuszában rejtőzött, pontosabban valamelyik operatív alrendszerében. Mindössze annyit tudunk róla, hogy egyszer használatos kód volt – magyarázta a marsall. – Nevezhetjük vírusnak is. Ügyesen elbújt előlünk, és az akció után azonnal törölte magát. Az építés során kerülhetett a hajóra, csaknem öt évszázaddal ezelőtt, amikor az Elme még csak tesztprogramként futott valamelyik gyártócsarnok fejlesztési részlegén. Bárki feltölthette a rendszerbe, ehhez nem kellett szabotázsakció.

– Azt akarja mondani, hogy ez a vírus évszázadok óta ott lapult az egyik anyahajónk kompjútermátrixában?

– Pontosan, uram. Úgy programozták, hogy várja ki a megfelelő alkalmat; egy különleges, történelmi eseményt, ami lehetővé teszi, hogy végrehajthassa a feladatát.

– És hogy maradhatott észrevétlen ötszáz éven át? Hogy lehet, hogy senki nem vette észre?

– Remekül álcázta magát, uram.

– Ez összeesküvés – dörmögte Banstegeyn.

A marsall felvonta a szemöldökét. – Ha árulókat keresünk a flotta virtuális állományában, azzal csak magunknak ártunk. A szóban forgó kód egészen parányi volt, a megfertőzött rendszer pedig irtózatosan komplex; az lett volna a csoda, ha valaki felfigyel rá. És ha már bejutott, nem lehetett csak egyszerűen…

– És a többi hajó? Azok is fertőzöttek?

Chekwri rosszallóan ciccentett, láthatólag nem szokott hozzá, hogy félbeszakítsák. – Az MI-ink azonnal megkezdték az önellenőrzést. Most, hogy már tudják, mit keressenek, néhány nap alatt lefuttathatják a rendszervizsgálatot.

– Néhány nap alatt? – hördült fel Banstegeyn. – Mi tart ezen ennyi ideig?

– Ennél gyorsabban képtelenség lenne megcsinálni, uram. A lényeg az, hogy egyetlen hajónk fölött sem vesztettük el az irányítást, a flotta tökéletesen harcképes. A műszakiak és az MI-k egybehangzó véleménye szerint nem kell tartanunk egy újabb vírustámadástól. Ha bujkálnak is renegát programok a rendszerben, már nem jelentenek veszélyt.

– És a Churkun? – kérdezte Banstegeyn. – Mit fog csinálni?

– Nemrég bejelentette, hogy szublimál. Azóta semmit sem tudunk róla, úgyhogy talán már meg is tette. – Chekwri szárazon elmosolyodott. – Nem lesz könnyű dolga: Odaát nem fogadják szívesen azokat, akik füstölgő ágyúcsővel érkeznek, még ha jogos önvédelemből lőttek is. Kérem, ez a hír maradjon kettőnk között: a hajó nem verte nagydobra, hogy távozik, és szeretnénk, ha a nyilvánosság egyelőre nem értesülne róla. Így is elég foghíjasak a soraink.

– Értem. Akkor beszéljünk másról: mi van a Tizennégyesekkel?

– Úgy véljük…

A septam felemelte a kezét. – Véljük? – ismételte gyanakvóan.

– Néhány szakértő, akikért tűzbe tenném a kezem. Tudják, hogy keresünk valamit, de azt nem, hogy pontosan mit. A begyűjtött adatok arra engednek következtetni, hogy az információ az osztagparancsnokságon van elrejtve, a rendszermátrixban. Csak a főtisztek tudnak róla, senki más. Legalábbis egyelőre.

– Egyelőre – visszhangozta Banstegeyn és elgondolkodva dörzsölte össze az ujjai hegyét, mintha egy láthatatlan fonalat sodorgatna. – Szóval még nem döntöttek. Talán nem is akarják felhasználni.

– Ez is elképzelhető.

– Miért nem kérdezzük meg őket? – fordult egy hirtelen ötlettel Chekwri felé. – Talán hallgatnának a szép szóra.

– Talán. – A nő arca kiismerhetetlen maradt, akár egy kőszoboré.

– Akkor kérdezzük meg őket most! – A septam hátradőlt a székén. – Vagy nem ért egyet? Hallgatom, marsall.

– Ez egyirányú utca, uram. Ha kérdezősködünk, azzal eláruljuk magunkat. Azután már nem sok választásunk marad.

– És mi lenne – mélázott a septam –, ha megvárnánk, amíg a másik lehetőség, amiről beszéltünk, tudja… szóval ha magától bekövetkezne?

– Bármilyen akcióban gondolkodunk, a felszereltségüket és a felkészültségüket ismerve valószínűleg mi húznánk a rövidebbet.

– Hm. – Banstegeyn hátradőlt. – Akkor nem kellene tippeket adnunk nekik, nem igaz?

– Valóban nem, uram.

– Tehát mit javasol, mit tegyünk?

– Küldjünk ki egy gyors és ütőképes űrhajót, amely sebészi pontossággal lecsap a célpontra. Hatalmazzuk fel rá, hogy a körülmények függvényében dönthessen az alkalmazandó stratégiáról. Egy kétfős mikroosztag bevetését javaslom, amely egy megfelelő implantokkal bíró személyből és egy nem humanoid kísérőből állna.

– A célterület?

– Az Eshri, az Izenion-rendszerben.

Banstegeyn szeme elkerekedett. – A mieinket akarja…?

– Azokat, akik ötszáz évvel ezelőtt kémprogramot telepítettek egy hadosztály parancsnoki hajójába, és akik talán a flotta többi hajóját is megfertőzték, csak hogy…

A marsall elharapta a szót.

– …hogy megakadályozzák a szublimációt – fejezte be a septam a mondatot. Megdörzsölte az állát. – Mikor lenne indulásra kész az osztag?

– Már úton is vannak az Izenion felé.

Banstegeyn felvonta a szemöldökét. – Valóban?

– Húsz perce utasítottam az Uagren cirkálót, hogy haladéktalanul hagyja el a Zyse-rendszert. Minden útra készen állt, a felszerelés és az állomány is. Ilyenkor jobb nem késlekedni. Természetesen senki sem lép akcióba az ön engedélye nélkül. Ha kívánja, most azonnal visszahívom a hajót.

– Mennyi időm van dönteni?

– Az Uagren mintegy negyvenhat-ötvennégy óra múlva ér a célzónába, attól függően, hogy csak áthalad az Izenionon, vagy meg is áll a rendszerben. Legkorábban tehát negyvenöt óra múlva kellene megkapnia a parancsot. Amennyiben nincsenek új fejlemények, a magam részéről a megállást javasolnám. Így alaposabb munkát végezhetnénk, és jobban tudnánk kezelni a beavatkozás során felmerülő problémákat. Ha ugyanis úgy döntenénk, hogy az Uagren megállás nélkül haladjon át a célzónán, a legközelebbi egységeinknek több napba telne, hogy odaérjenek és feltakarítsanak utána. Ebben az esetben nagyjából ötvenhárom óránk van. De akár így, akár úgy, legkésőbb harmincnyolc óra múlva eligazítást kell tartanunk a hajónak, vagyis ekkor kell az első döntést meghoznia, septam.

– És ha nem döntök? Ha a hajó semmilyen parancsot nem kap?

– Akkor egyszerűen átrepül az Izenionon és visszatér anélkül, hogy bármit is csinált volna.

– Rendben, egyelőre maradjunk ennyiben. Tehát harmincnyolc óra, illetve negyvenöt és ötvenhárom. Majd igyekszem észben tartani.

– Gondolom, fölösleges emlékeztetnem, hogy az imént elhangzottakat csak a szerves memóriájában ajánlatos tárolni.

Banstegeyn kezébe vette a visszaszámlálóját.

– Remélem, az nem jelent biztonsági kockázatot, ha beállítom az ébresztőt. – Csavargatni kezdte az egyik platinagombot, és a számlap fölött a marsallra pillantott. Az asszony kifejezéstelen arccal, némán bámult vissza rá. Banstegeyn sóhajtva visszaejtette az órát a mellkasára. – Ne csinálja már, Chekwri…

– Ahogy gondolja, uram. De ha kudarcot vallunk, és vizsgálat indulna az ügyben…

– Vizsgálat? Miféle vizsgálat? Kinek a részéről? – Banstegeyn értetlenkedve bámult a nőre. – Hiszen – gyors pillantást vetett a visszaszámlálóra – huszonkét nap és egy óra múlva már nem lesz itt senki.

– Minek vállalnánk fölösleges kockázatot? Majd én jelzem önnek, ha elérkezett az idő.

Banstegeyn megadóan kikapcsolta az ébresztőt.

– Muszáj végigcsinálnunk – pillantott a nőre. – Mármint a szublimációt. Együtt kell elmennünk, mindannyiunknak. Máskülönben… – Elharapta a szót. Hirtelen nagyon kimerültnek érezte magát. – Tudja, áttanulmányoztam az ide vonatkozó statisztikákat és szimulációkat. Ha egy olyan faj, mint a miénk, valamilyen okból megszakítja a folyamatot, általában négy-öt generációnyi idő telik el, mire újra döntés születik. Ennyit nem várhatunk! Nincs más választásunk, marsall.

Chekwri összeszorított szájjal hallgatott. – Minden a tervek szerint fog történni, septam – mondta végül. – Kezeskedem róla.

ÖT

(SZ–22)

A Bajkeverő osztályú Pszeudonim lassan forogva a tengelye körül a Sapanatcheon csillag vadul tekergőző, narancsvörös örvényei fölött sodródott. Egy gázóriás méretű napfolt, amely éppen alatta úszott el a csillag felszínén, süvítő részecskékkel és mágneses impulzusokkal bombázta. A KTE, csak úgy megszokásból, begyűjtött néhány adatot, de leginkább csak figyelt és élvezte a látványt.

Az ultramodern hajótestet szokatlan módon egy vénséges Elme lakta. A párosítás a Kultúra egyik legújabb kísérlete volt; tudni szerették volna, működik-e a gyakorlatban az efféle szimbiózis. Mindenki egyetértett abban, hogy a legmodernebb technikából a legtapasztaltabb Elmék tudják kihozni a maximumot, különösen, ha kezdettől fogva hadihajókat irányítottak. A tetszetős teóriát azonban a való életben még sosem próbálták ki. A Kultúra csúcstechnológiáját képviselő szerkezetek évezredeken át röpködhettek ide-oda a galaxisban anélkül, hogy fegyveres összecsapásba keveredtek volna – vagyis sosem csinálták azt, amihez elvileg értettek. De akkor hogyan szerezzenek gyakorlatot? Mert ha jön egy éles helyzet, abban a zöldfülűek nyilvánvalóan hátrányban lesznek.

A Pszeudonim azon kevesek közé tartozott, akik már az idiri háborúban is harcoltak, ezer évvel korábban. A hozzá hasonló veteránok többsége azóta visszavonult a közélettől, beleolvadt egy csoportelmébe vagy felcsapott világcsavargónak, neki azonban túl erős volt a kötelességtudata; nem túl lelkesen ugyan, de tovább szolgált a Kultúra kötelékében.

Furcsa hóbortjait és rituáléit magával vitte az új hajótestbe, csakúgy, mint a nevét. Magányosan éldegélt, de nem remeteként, hiszen a hadihajók nem fordíthattak csak úgy hátat a világnak. Folyton harckészültségben kellett állnia és tudnia kellett, mi történik a galaxisban. És mindig volt néhány vén MI, aki tudta, hogyan érheti el, ha szükség van rá. Ugyanakkor kevés ismerősével sem igazán tartotta a kapcsolatot – még a legjobb barátai is csak ritkán hallottak felőle.

Így aztán a Pszeudonim nagyon elcsodálkozott, amikor valaki (aki a jelek szerint magasról tett a protokollra) aláírás nélküli üzenetet küldött neki.

∞

Kakosz, drága barátom, de rég láttalak! Hogy vagy?

∞

A kódolás módja és a glifkarakterisztika arra utalt, hogy öreg barátja, a Közlekedő edény nevű Másodosztályú Rendszerhajó találta meg váratlanul. Feltéve, hogy nem hamisították a kódot.

Ugyanazon a jelcsatornán visszakérdezett:

∞

K. E.?

∞

Hogy találtad ki?

∞

Az ismeretlen még mindig nem azonosította magát, de a válasz irányvektorából és a fáziskésésből ki tudta következtetni a hozzávetőleges pozícióját. A Közlekedő edény mindössze öt-hat fényévnyire volt, galaktikus értelemben alig egy köpésre, pár rendszerrel arrébb, a világegyetemnek egyik csillagokkal ritkán tagolt szögletében.

Hacsak nem direkt késleltette a választ, mert akkor az is lehet, hogy ott liheg a sarkában…

Aktiválta nyomkövető radarját és végigpásztázta a teret, de semmi gyanúsat nem talált. Készenléti rendszerei – amelyek a stresszjelzésre reflexszerűen működésbe léptek – megkönnyebbülten kikapcsoltak.

∞

Soha jobban – válaszolta. – És te?

∞

Ezek szerint még mindig sziporkázó égitestekkel szórakozol?

∞

Sziporkázó égitestek? A Pszeudonim most már biztos volt benne, hogy a Közlekedő edénnyel társalog. De miért rontott rá csak úgy, mindenféle előzetes bejelentés nélkül? Ha paranoid lenne, még azt hihetné, hogy kémkedik utána.

Az első jel széles tartományban érkezett, hogy az egész rendszerben fogni lehessen, ami arra enged következtetni, hogy régi cimborája nem tudta, hol van pontosan. Később nyilván érzékelte, hogy elbújt a csillag közelében, mert most már egyenesen rá fókuszált.

Mindenesetre elgondolkodtató, hogy valaki a nyomára akadt, régi barátság ide vagy oda.

∞

Ahogy mondod. A csillagok mindig lenyűgöztek. Szeretem figyelni a keletkezésüket, a fejlődésüket és a halálukat, és hogy mindeközben hogyan teremtenek új életet és hogyan pusztítják el. De hogy ezt „szórakozásnak” nevezzem…

∞

A mezővándor barátaidhoz igyekszel, kitaláltam?

∞

A Pszeudonim köztudottan jó kapcsolatot ápolt a csillagok mágneses mezővonalaiban élő lényekkel.

∞

Egyelőre csak utazgatok, ahogy a kedvem tartja, és néha megmerülök egy-egy bolygó magnetoszférájában. Egy időre abbahagytam a csillaglakók tanulmányozását.

∞

Szóval mostanában nem beszélgetsz velük?

∞

Dehogynem. Sokrétű és kölcsönösen gyümölcsöző eszmecserét folytatunk, rövidebb-hosszabb szünetekkel megszakítva. Engem most inkább az érdekelne, hogy mi miért beszélgetünk.

∞

Hé, már az is baj, ha egy régi barátod megbök? Régebben nem voltál ilyen gyanakvó.

∞

Most sem vagyok az. De vagy száz éve nem találkoztunk, és mostanában egyre nagyobbakat hallgatsz. Már kezdtem aggódni, hogy kimúltál, és elfelejtetted közölni.

∞

Ha mindenképpen tudni szeretnéd, azért nem adtam életjelet magamról, mert te is megkukultál! De tény, hogy rég nem beszéltünk. Nagyon elfoglalt vagyok mostanában. Vagy lusta, végül is egyre megy, nem igaz? A fedélzetemen már csak olyanok maradtak, akiknek az enyémhez hasonló a beállítottsága, úgyhogy kezd helyreállni a belső harmóniám…

∞

Szóval mi szél hozott erre, ahol a madár se jár?

∞

Tulajdonképpen a véletlen. Utazgatok ide-oda, akárcsak te, szórakozásból. És egyszer az a kósza ötletem támadt, hogy felkereslek, bárhol is vagy.

∞

Ez igazán hízelgő, de nem válasz a kérdésemre.

∞

Na jó. Hallottam valamit, ami talán érdekelhet.

∞

Nocsak. Mi lenne az?

∞

Egy jó kis csetepaté. A notórius rejtőzködőkkel kapcsolatos. Tudod, azok, akik annyira elmentek, hogy talán nem is voltak itt soha.

∞

A francba. Tudod, hogy…

∞

Nyugalom! Hallgass végig.

∞

Ez a beszélgetés sosem történt meg, az utolsó bitjét is ki fogom törölni! Hallani sem akarok többé az átlépésről, nagy ugrásról, szublimálásról vagy bárhogy is nevezzük ezt a szánalmas önámítást, aminek az a lényege, hogy az ember szemen köpi az egész világot, de legfőképpen saját magát.

∞

A szublimáció. A már-már kézzel fogható, hiteles, matematikailag levezethető nirvána, alig egy ugrásnyira az unalmas valóságtól. Egy soha véget nem érő virtuális élmény, ami feledhetetlenebb, mint a legélethűbb szimuláció, és ahonnan sosem kell visszazökkenned a szürke hétköznapokba… Akik attól féltek, hogy már semmit sem tudnak hozzáadni a galaktikus metaközösség tudástárához, vagy épp ellenkezőleg, akik úgy érezték, hogy a közösség nem tud többet nyújtani a számukra, fogták magukat, és egyszerűen szublimáltak. Az idők kezdete óta egész civilizációk vonszolták át a másvilágra a szottyadt, életunt seggüket.

Ideális esetben az egész faj átköltözött. A döntés persze nem ment egyik napról a másikra, de hát nem sürgette őket senki. A szublimaták világa mindenki előtt nyitva állt. (Kivéve azokat a fajokat, amelyek a való világban egy szerencsétlen véletlen folytán, vagy egy idegen civilizáció hathatós közreműködésének következtében kipusztultak.) Hogy pontosan mi van „Odaát”, azt senki sem tudta. Páran visszatértek, hogy beszámoljanak róla, de a felismerhetetlenségig megváltozva, és olyan zagyván és homályosan beszéltek az élményeikről, hogy abban nem volt sok köszönet. „Fantasztikus”, „elképesztő”, „varázslatos” – ezek voltak az állandó jelzők az ábrándos hangú beszámolókban. Semmi máshoz nem fogható, nincsenek rá szavak! A valóság ezernyi csodája, a legmagasztosabb érzelmek, a tudomány és a művészet korszakos vívmányai állítólag eltörpülnek a szublimata világ legjelentéktelenebb, legközönségesebb részletei mellett. A különféle istenségeknek és a józan ész dicsőségének emelt katedrálisok csak düledező viskók a túlvilág megakonstrukcióihoz képest, amelyek a másik valóság szövetét alkotják. És ezzel ki is merültek a konkrétumok. Egy dologban azonban minden beszámoló megegyezett: a szublimata világ remek hely. Aki teheti, költözzön át!

Az evolúciós pályájuk végére érő fajok számára a szublimálás mellett persze más lehetőségek is adódtak. Egy részük a galaxis Nagy Öregjeihez csatlakozott, és ők legalább annyira eltávolodtak a nyüzsgő hétköznapi élettől, mint a szublimaták. A fiatal fajokhoz képest óriási erőt képviseltek, de mivel nem hagyták el a valóság talaját, bizonyos értelemben mégis védtelenek voltak: az agresszív, háborúmániás fajok bármikor elpusztíthatták őket. A rossz nyelvek galaktikus nyugdíjasklubként emlegették őket, és azt állították, hogy az Öregek gyávaságból nem merészkednek a végtelen lehetőségek földjére, a szublimata kánaánba.

Amennyire tudni lehetett, ez a különös világ kezdetben üres volt; a jelenlegi struktúrák mind a fizikai valóságból kerültek át oda. De ami egyszer odakerült, az soha többé nem tűnt el; a szublimálók gyakorlatilag örök életet nyertek, és bár lehetett hallani nézetkülönbségekről és konfliktusokról, a pusztulás (legyen az kollektív vagy egyéni) Odaát ismeretlen fogalom volt.

Nagy bosszúságára mindazoknak, akik szerettek volna többet tudni a kialakulásáról és a szerkezetéről, éppen azon népek képviselői nem látogattak vissza a való világba, akik a leghosszabb ideje éltek szublimataként – vagyis akik a galaxis történetének nagyjából az első kétmilliárd évében költöztek át. Pedig ők fellebbenthették volna a fátylat arról, mi történt igazából és milyen volt az élet az első időkben. De azok sem voltak sokkal bőbeszédűbbek, akik később szublimáltak, és a néhány értelmesebb válasz is, amit kérdéseikre kaptak, valósággal hemzsegett a frusztráló ellentmondásoktól. A szublimaták rejtélye nem oldódott meg, az ez irányú kutatások sorra zsákutcába futottak.

Ennek ellenére civilizációk sora indította el a megfordíthatatlan folyamatot, mondván: még azok is békében és boldogságban élnek Odaát, akik az elsők között indultak. Ez a többség számára – ismerve a való világban uralkodó káoszt, bizonytalanságot és az időbeli korlátokat – elég meggyőző érvnek bizonyult.

A szublimáció tehát csábító lehetőséget kínált, a kutatóknak pedig igazi csemegét, ha valaki szerette az efféle kihívásokat. A Pszeudonim Elméje egyszer már megpróbálkozott a szublimációkutatással, de csúfos kudarcot vallott, és ezt barátja, a Közlekedő edény nagyon is jól tudta.

∞

Megértelek. Bocsáss meg! Restellem, hogy felhoztam a témát.

∞

Most már ne hagyd abba. Fúrja az oldalamat a kíváncsiság. Nem ezt akartad?

∞

A dologban az volt a legfurcsább – vagy a legszomorúbb –, hogy a Kultúra semmivel sem tudott többet a szublimatákról, mint bárki más.

A Pszeudonim sokáig reménykedett benne, hogy egyszer felbukkan egy bátor, ambiciózus (vagy csak szimplán naiv) kutató, aki átveszi a szublimata-stafétabotot, és nem nyugszik, amíg ki nem deríti az igazságot, és ezzel egyúttal leveszi a terhet a válláról. Sorra felkereste a hasonló érdeklődésű Elméket és más, nem hivatalos társaságokat, megpróbálta megfelelő irányba terelgetni a társait, de igyekezete hiábavalónak bizonyult. Úgy tűnt, a szublimaták senkit sem érdekelnek. Aztán évekig lobbizott azért, hogy Kontakt szekció felállítson egy ügyosztályt a téma vizsgálatára, de a jelek szerint ez sem vezetett eredményre.

∞

A gziltekről van szó – bökte ki a Közlekedő edény.

∞

Hmm. Én is figyelem a híreket. Úgy hallottam, már a végső transzformációt tervezik. A dátumot is kitűzték, minden sínen van. Talán meggondolták magukat?

∞

Még nem. De érdekes dolgok vannak készülőben.

∞

A gziltek a kultúrabeliek közeli rokonai voltak. Ott bábáskodtak a Kultúra születésénél tízezer éve, amikor néhány technológiai és társadalmi szempontból hasonló fejlettségű emberkolónia úgy döntött, hogy szorosabbra fűzik a kapcsolataikat. Sőt, a gziltek egy ideig azt tervezték, hogy maguk is belépnek a szövetségbe.

Mindenki türelmes, barátságos népnek ismerte őket. Társadalmi berendezkedésük alapját mégis a teljes lakosságot magába foglaló hadsereg alkotta, amelybe minden gzilt polgárt a születésekor automatikusan besoroztak. A gziltek fontos szerepet játszottak a Kultúra alapértékeinek meghatározásában és a közös játékszabályok kialakításában. Aztán az utolsó pillanatban, mindenki legnagyobb megrökönyödésére (úgy tűnt, mintha egy kicsit magukat is sikerült volna meglepniük) úgy döntöttek, mégsem csatlakoznak az újdonsült szövetséghez. Kerek perec kijelentették, hogy a maguk útját kívánják járni, s egyúttal minden jót kívántak a társaiknak.

A viszonyuk a Kultúrával mindvégig baráti, bár kissé hűvös maradt. Attól eltekintve, hogy egyes pletykák szerint az idiri háború idején taktikai tanácsokkal látták el egykori társaikat, sosem folytak bele az ügyeikbe. Vegyes érzelmekkel viseltettek a Kultúra harsány és gyakran provokatív viselkedése iránt, hitetlenkedve és talán kissé irigyen figyelték őket, azzal az egyre erősödő meggyőződéssel, hogy egy nagy lehetőséget szalasztottak el.

∞

Érdekes dolgok? Már megbocsáss, de ez elég laposan hangzik. Miről van szó?

∞

Kezdjük az elején! És nyugodtan szakíts félbe, ha olyasvalamit mondok, amit már te is tudsz.

Az egész a búcsúüzenetekkel kezdődött, amit a nagy esemény előtt a többi faj küldözgetni szokott a szublimálóknak. Ezekben sajnálatukat fejezik ki, hogy útjaik végleg elválnak, bla-bla-bla… Ilyenkor szokták meggyónni egymásnak a ballépéseiket, például hogy egy űrcsata hevében véletlenül rommá lőtték a másik holdjait, miközben azok a kereket találták fel éppen, vagy szétdurrantották az első űrszondájukat…

∞

Ne fáraszd magad – állította le barátját a Pszeudonim. – Ezt én is tudom.

∞

Kár, mert a harmadik példám lett volna a legviccesebb. Na, mindegy, lépjünk tovább! A gziltek az egyik szublimata fajjal, a zihdrenekkel is kapcsolatban állnak. Mint közismert, tőlük kapták az Igazság Könyvét.

∞

Igen, a szent könyv, amelynek minden jóslata beigazolódott.

∞

Méghozzá tudományosan.

∞

A gzilteknél a kivétel erősíti a szabályt. Ha másban nem is, a különcködésben mindig jók voltak.

∞

Ne légy ilyen cinikus, kérlek!

∞

Mondhattam volna azt is, hogy mindenből kihúzzák magukat, mégsem tettem.

∞

Nem tetszik beszélgetésünk iránya, de folytasd csak. Hallgatlak.

∞

A gziltek kiválasztottnak tartják magukat, mert ami a szent könyvükben meg van írva, az mind valóra vált, betűről betűre. Csak fel kell ütniük a könyvet…

∞

…és az megmutatja nekik a jövőt – fejezte be a mondatot a Pszeudonim, miközben gyorsan rámért, mennyi az átfedés a két jel között. – Persze csak ha műszaki kérdésről van szó. De ez se kis dolog, lássuk be.

Különös, töprengett el egy tizedmásodperc erejéig. Amikor a Közlekedő edény az első üzenetét küldte, még felé tartott, most meg mintha élesen elkanyarodott volna, és szédítő tempóban gyorsítana.

∞

Csak nem a kinetikus paramétereimet ellenőrzöd?

∞

De igen.

∞

Miért nem kérdezel inkább? Az imént hajtűkanyart vettem, és most éppen a gzilt régió felé robogok.

∞

Az hatvannapnyira van innen. Mire odaérsz, vége az előadásnak.

∞

Csak ötvenöt. Egy kicsit felturbóztam a hajtóművemet. De térjünk vissza a témához; ismered az Igazság Könyvének történetét, ugye?

∞

Persze.

∞

Az Igazság Könyvének nevezett ősi irat szó szerint az égből pottyant le a gziltek közé. Egy meteorittal érkezett, történelmük egy különösen sötét és viharos korszakában. A civilizációjuk éppen összeroppanni készült a barbár hordák támadásai alatt, a háborút természeti csapások – aszályok, járványok – súlyosbították, majd egy kataklizmaszerű meteorzápor zúdult a gziltek nyakába. Úgy érezték, hogy az isteneik elhagyták őket.

Azokban a vészterhes időkben történt, hogy az Írástudó – egy Briper Drodj nevű csődbe ment kereskedő, egy arisztokrata felmenőktől eredő katonacsalád sarja – régies szövegekkel telerótt táblákat talált egy meteorit belsejében. Nemsokára hirdetni kezdte az Igét, kiegészítve a szent szöveg ihlette saját álmaival. Magukat a táblákat jó darabig rejtegette, aztán egyszer csak eltűntek vagy megsemmisültek a tűzben, amikor a hitetlenek felgyújtották a templomot.

Az új vallás gyorsan terjedt, és még gyorsabban militarizálódott. Briper Drodj és tábornokai villámgyors hadjáratban leigázták a Zyse egyetlen jelentős kontinensét, térdre kényszerítve a széthúzó törzseket, klánokat és kiskirályságokat, s végül az egész bolygót az uralmuk alá hajtották.

Nem sokkal később az Írástudó Briper Drodj titokzatos körülmények között eltűnt, mielőtt megoszthatta volna híveivel legújabb álmát. Ekkorra már szinte tapintható volt a feszültség az Egyház újdonsült elöljárói között. Egyesek egyenesen azt rebesgették, hogy a vezetői kaszt „tüntette el” az Írástudót, nehogy kivegye a kezükből az irányítást – ezt persze senki sem tudta rájuk bizonyítani. Az emberek tudomásul vették a történteket; Briper eljátszotta a történelem által ráosztott szerepet, és az égiek nem hagyták, hogy megzápult vénemberként lejárassa magát, hanem még idejében átküldték a legendák birodalmába, hogy elfoglalja méltó helyét a gzilt halhatatlanok között.

A gzilt vallás története eddig a pontig szokványosnak mondható: egy fejlődőfélben lévő társadalomban feltűnik a próféta, aki egy kellőképp homályos és szabadon értelmezhető szent iratot lóbál tettei igazolására. Az Igazság Könyvét csupán egyetlen dolog különböztette meg a többi hasonló kordokumentumtól, mégpedig az, hogy jövendölései szinte kivétel nélkül beteljesedtek. Megdöbbentő pontossággal vázolta ugyanis az elkövetkező két évezred tudományos fejlődését, beleértve a nagy felfedezéseket az elektromágnesességtől kezdve a radioaktivitáson és az atomenergián át a kozmikus háttérsugárzásig, a hipertérugrásig, az idegenekkel való kapcsolatfelvételig és az egymásba simuló univerzumokat határoló energiaháló mintázatának felismeréséig. A leírások nyelvezete kezdetben homályos volt, de ahogy a technológia fejlődött, úgy vált egyre közérthetőbbé.

A tudományos jövendöléseket praktikus életvezetési tanácsok egészítették ki, amelyek példabeszédekkel és rövid történetekkel mutatták be, hogyan kell erkölcsös életet élni. Ezek a fejezetek semmiben nem különböztek más civilizációk szakrális irományaitól, sem a gziltek saját, régebbi szövegeitől. Az Igazság Könyvét a jóslatok tették különlegessé, és ahogy teltek az évszázadok, úgy nőtt a mű ázsiója, és vált a gzilt identitás megkérdőjelezhetetlen alappillérévé.

Egyik fejezetében az űrutazásról esett szó. A kinyilatkoztatás forrásként a „zildreneket” jelölte meg, akiket „ragyogó fénykoszorúként” ábrázolt. A zihdrenek napfalók voltak, így a leírás emberi szemmel nézve meglehetős pontossággal jellemezte őket. A forrás arra is kitért, hogy a naplények „szilárd szerkezeteik” segítségével alakítják az anyagot, így utalva a robot manipulátorokra, amelyeket az anyagi világgal való érintkezésre használtak.

A Könyv szerint (és a próféta sajátos, helyenként meglehetősen kreatív értelmezése is ráerősített erre) a gzilt népet a sors nagy dolgokra rendelte: ők voltak a világegyetem kiválasztottjai, a múltból a jövő felé süvítő misztikus nyílvesszőn a hegy, amelynek hosszú szára elődeik sorát jelképezi, akik mind-mind hozzátettek valamit a történelmükhöz.

A gziltek annak rendje és módja szerint meghódították a világűrt, elkészítették első MI-jeiket és megtanultak vitorlázni a hipertér hullámain. Belépést nyertek a galaktikus közösségbe is, és ekkor tudták meg, hogy valóban létezett egy zihdren nevű faj, nagyjából az idő tájt, amikor az Igazság Könyve született. De a kiválasztottságukba vetett hitüket ez sem ingatta meg.

Talán éppen a rendíthetetlen magabiztosságuk miatt döntöttek úgy sok ezer évvel később, hogy mégsem csatlakoznak a Kultúrához.

∞

Én nem tudom – folytatta a Közlekedő edény –, hogy a gziltek kiválasztottak-e vagy sem.

Lehet, hogy az isteneik tényleg hősi tettekre rendelték őket, de akárhogy is, a szent táblák már nem segítenek nekik. Elfogytak a jóslatok. A könyvük poros történelmi relikviává vált, s közben egyre hangosabbak a gzilt szkeptikusok, akik szerint bármi volt is a szerepük a zihdreneknek a Könyv felbukkanásában, és bármilyen tiszteletreméltó tagjai voltak a maguk idején a galaktikus közösségnek, mégsem istenek, csupán egy faj a sok közül. Lubickoltak a galaktikus őslevesben, és bár a testetlenségük miatt az emberek szemében talán különlegesnek tűnnek, végül ők is a szublimata szanatóriumban kötöttek ki, mint annyi más faj.

∞

Talán jobb lett volna, ha a gziltek annak idején lenyelik a büszkeségüket, és mégiscsak csatlakoznak a Kultúrához.

Vagy most csak azért szublimálnak, hogy felejtsenek?

∞

Még nem fejeztem be, mindig közbevágsz!

∞

Mert nem lehet kivárni, annyit szövegelsz.

∞

Hm. A gziltek meg vannak győződve róla, hogy ha szublimálnak, akkor Odaát minden megváltozik, és a szublimata mennyország még tökéletesebb hely lesz általuk.

∞

Ezt komolyan mondod?

∞

Tessék, megint közbekotyogtál!

Nem tudom, honnét veszik, de szilárdan hiszik, hogy a szublimáció nem a világtól való visszavonulás, hanem egy újabb ambiciózus lépés a történelmi nagyság felé.

∞

Elképesztő!

∞

Pedig így van. Nekem elhiheted.

Szóval a gziltek éppen életük legnagyobb dobására készülnek, amikor valami váratlan dolog történik: befut hozzájuk egy zihdren űrhajó, a fedélzetén egy kvázi-humanoid követtel. Üzenetet hoz, pontosabban nem is üzenetet, hanem egy töredelmes, kissé restelkedő beismerést.

∞

Mégpedig?

∞

Szerintem az előzmények alapján sejthető, hogy mi lehetett az üzenetben.

∞

Kitalálom: szerencsétlen véletlen volt, baleset. Esetleg csíny. Vagy durva beavatkozás?

∞

Hát igen, valamelyik a fentiek közül.

Csakhogy a követ nem jutott el az ünnepségre és nem tudta átadni az üzenetet, ugyanis megölték. A hajót pedig szétlőtték.

∞

Tessék?

∞

Jól hallottad. Szétlőtték a hajót.

∞

Nem értem. Ennyire el lennének szállva… Vagy ennyire félnek valamitől? Te honnan tudod egyáltalán, hogy mi történt? Hozzám nem jutott el semmiféle hivatalos jelentés.

∞

Az érintetteknek nem érdeke világgá kürtölni a hírt. Maradványbeli barátaink arra kértek, hogy keresselek meg, mert te már foglalkoztál szublimatákkal. Ha jól emlékszem, a zihdrenek a szakterületed.

∞

Még ha így is van, mit várnak tőlem? Mit tehetnék?

∞

Csatlakozz a tanácsadói körhöz, aminek én is tagja vagyok. Az lenne a feladatunk, hogy kezeljük a következményeket, persze a saját érdekeinket is figyelembe véve.

És persze bevethetnéd a kapcsolataidat, hogy megtudjuk, mi a fene folyik itt.

∞

A gziltek kértek fel?

∞

Te jó ég, dehogy! Nem is sejtenek semmit, ami tiszta szerencse, mert a jelek szerint ők lőtték miszlikbe a hajót. Pontosabban az egyik frakciójuk.

∞

Akkor miért nem maradunk ki ebből?

∞

Mert ennyivel tartozunk nekik. Mégiscsak a… rokonaink, nem igaz? Csúnya dolog lenne, ha épp most hagynánk cserben őket. De ami ennél is fontosabb, az üzenet említést tesz egy biológiai alapú lényről, egy első generációs humanoidról, aki tízezer évvel korábban ott bábáskodott a Kultúra születésénél. Állítólag ő be tudná bizonyítani, hogy a zihdrenek igazat mondanak.

∞

Az az ember már rég feloldódott egy csoportelmében. Gondolom, valamelyik tárlóban fekszik.

∞

Nem talált. Soha nem tárolták be. Bármilyen hihetetlen, ez az ember még ma, jó huszonöt-harminc generációval később is él és virul. Nem csak a korosztálya halt ki réges-rég; abból az időből már egyetlen független Elme sem létezik. A fickó biztosan úgy döntött, hogy rekordot dönt, és túlél mindenkit.

∞

Komolyan beszélsz?

∞

Mérget vehetsz rá.

∞

Pfh! Ez valami legenda, egy ősi mítosz, amit a saját szórakoztatásunkra találtunk ki. Romantikus és abszurd. Nincs semmiféle bizonyítékod…

∞

A maradványbeliek esküsznek rá, hogy őskövület-barátunk itt mászkál közöttünk.

∞

Attól még, hogy a Zihdren-Maradvány kapcsolatokat ápol egy régóta szublimált civilizációval, még nem kell mindent elhinni nekik. Ők sem tévedhetetlenek.

∞

Eddig még egyszer sem tévedtek.

Az Elmék, akikkel beszéltem, mind úgy gondolják, hogy komolyan kellene vennünk ezt az értesülést. Szeretnék, ha csatlakoznál a taktikai-stratégiai felügyelő testülethez.

Mit szólsz?

∞

Igazán hízelgő, hogy gondoltak rám, de miért nem ők játsszák a bizottságosdit?

∞

Jobban érzik magukat az öreg törzsfő szerepében; a háttérből osztogatják a tanácsaikat, míg mások, olyanok, mint te meg én, elvégzik helyettük a piszkos munkát. Szerintem a háttérben már futtatják az intenzív szimulációkat. De én is beizzítottam ám a sajátomat!

∞

Kik ezek az Elmék egyáltalán?

∞

Egyelőre nem árulhatom el. De ha beszállsz, megmondom. Esküszöm.

∞

Még mindig nem értem, mire megy ki a játék. És mi a biztosíték rá, hogy egy magát illetékesebbnek tartó brigád nem túr ki minket, ha igazán forróvá válik a helyzet? Mondjuk az Új Idők Kompánia, hogy csak a legbefolyásosabbat említsem.

∞

A játék, ahogy mondod, arra megy ki, hogy a rokonaink tökéletes békében, zavartalanul szublimálhassanak. Jó lenne megelőzni a részleges szublimáció nyomán kialakuló káoszt, főleg hogy a guberátorok már itt ólálkodnak a környéken. Mellesleg a saját jó hírünk is megsínylené, ha tétlenül néznénk az eseményeket.

Ami az Új Időket illeti: ez a csoport már több mint ötszáz éve nem hallatott magáról. Többen közülük remetének álltak vagy épp maguk is… párologni készülnek. A társaim szerint a szervezet feloszlott, vagy legalábbis passzivitásba vonult. A holtpont-ügy végleg aláásta a tekintélyüket. Az egyetlen érdemük, hogy a közvetlen katasztrófát sikerült elkerülniük, de azt is csak a szerencséjüknek köszönhették, és nem a gondos előkészítésnek. Viszont elszalasztottak egy remek lehetőséget, és azóta sem sikerült senkinek megoldani a parallel univerzumok közötti kommunikáció problémáját, a fizikai átjárásról nem is beszélve.

Nem tudom, hogy akció közben döntöttek-e a visszavonulásról, vagy miután besöpörték a csekélyke teljesítményük után járó elismerést, de szerintem örültek, hogy nem rúgják őket páros lábbal seggbe. Talán belátták, hogy kiöregedtek a világmegmentő szerepből.

Azóta sem alakult másik válságkezelő klub, a kényesebb ügyeket eseti bizottságok kezelik.

Vagyis eljött a mi időnk, öreg cimbora!

∞

A Pszeudonim egy gomolygó napfoltot bámult. Egy energiakitörés több tízezer kilométeres gáz-és plazmafelhőt böffentett ki magából, ami érzékelhetően oldalba taszította a hajót.

Hagyta, hogy a becsapódás ereje elringassa, aztán a hajtómezőivel megnövelte a tehetetlen tömeget, hogy ellensúlyozza a hatást. Az áramló anyaggal való találkozástól a burokmezeje néhány mikronnyira belapult, mire lassan forogni kezdett a tengelye körül.

Végül így válaszolt:

∞

Szerintem ez az ügy az emberekre tartozik. Legalább néha hagyhatnánk, hogy a kis mitugrászok megegyék, amit főztek. Tudod, milyen boldogan élhetnénk, ha nem ártanánk bele magunkat lépten-nyomon a piszkos kis dolgaikba?

∞

Na ja. Mi is szublimálhatnánk, mégsem tesszük. Hol maradna akkor a kihívás? Különben is, az emberek már megszokták, hogy mindenbe beleütjük az orrunkat, úgyhogy én azt mondom, ne okozzunk nekik csalódást!

∞

Beleütjük, az biztos. Ha önzetlenebbek lennénk, már glóriánk meg angyalszárnyunk nőtt volna.

∞

Nagyon vicces!

∞

Ja, hullámoznak a burokmezőim a nevetéstől.

Hát legyen, csatlakozom hozzátok. Tudom, hogy meg fogom bánni…

∞

Ez azt jelenti, hogy kapcsolatba lépsz a szublimata barátaiddal?

∞

Nem rajongok a gondolatért, de muszáj lesz.

∞

Éljen! Isten hozott a csapatban. Itt az összefoglaló diaglif a kialakult helyzetről. Na, mit gondolsz?

∞

A csomag irdatlan mennyiségű adatot tartalmazott. Azok kedvéért, akik átaludták volna az utóbbi pár évet, csatolták az érintett fajok és civilizációk kivonatos történetét, a Kontaktnak az érintett társadalmakkal és személyekkel kapcsolatos, visszafogottan kritikus hangvételű jelentéseit, valamint a közelmúlt eseményeinek átfogó leírását a lehetséges kiváltó okokkal, a különféle szimulációkkal és a hasonló múltbéli incidensek többdimenziós helyzetanalízisével együtt, kiegészítve az ezek alapján készített további elemzésekkel, valamint a zónában és környékén tartózkodó fontosabb űrhajók pozíciójával és műszaki adataival.

Furcsa, gondolta a Pszeudonim, az értesítési naplót böngészve. A Tévedés ne essék… vette észre a lövöldözést az Ablate-en, és azonnal riasztotta az anya-RH-ját, a Farisztokratát. Aki viszont érthető módon nem sietett nagydobra verni a történteket, csak néhány társát értesítette, köztük a Közlekedő edényt. Alig egy órával később a Zihdren-Maradvány is üzent a Közlekedő edénynek, de egy szóval sem említették, ki a felelős a hajójuk kilövéséért. Két guberátor faj tartózkodott a közelben, a liseidiek és a ronte-iak, így kézenfekvő lett volna őket okolni a támadásért, de mivel a Zihdren-Maradvány fejlettségi szintje fényévekkel megelőzte a guberátorokét, ez a lehetőség szóba sem jött.

A Pszeudonim meg sem próbált úgy tenni, mintha hosszan rágódna a kapott információn.

∞

Az a vén Sivatag osztályú hajó, amelyik a Zyse körül cselleng…

∞

Ja igen, egy kivénhedt, veterán MRH, az Erre jártam, gondoltam, benézek. Ő képvisel minket, amíg oda nem érnek a nagyágyúk. A Rendszer osztályú Empirista már úton van, de kitérőt kellett tennie egy hegemón kitörés miatt. Az Erre jártam… az eligazításon azt az információt kapta, hogy lokális konfliktus van kibontakozóban, de nem kell beavatkoznia, az Empirista pedig… nos, ő még a boldog tudatlanság állapotában leledzik.

∞

Ha jól látom, az Erre jártam…-ot két kiszuperált, Link osztályú ex-cirkáló kíséri.

∞

Manapság már nem ex-cirkálónak hívják az ilyeneket, öreg barátom, hanem járőrhajónak vagy futárhajónak. Egyébként stimmel, két Link osztályú SOE van vele, Az igazmondás kínos kötelmének üdítő hanyagolása és az Értékítélet. De ne gondold ám, hogy azonnal bevethető katonai egységekről van szó. Ezek a hajók alaposan ki lettek pucolva. Fogatlan oroszlán mind a három.

∞

Akkor is üzenj nekik, kérlek! Ez a három hajó régről ismeri egymást, és sok Sivatag osztályúnak rosszul esett, amikor visszaminősítették őket „általános”-ból „közepes” kategóriába. Az Erre jártam… Elméje egy ravasz vén róka.

A Linkeket is biztosan ő szerelte le.

∞

Folytasd!

∞

Mondd el neki, mi történt, és tedd hozzá, hogy ha merő véletlenségből kéznél lennének a fegyverek, amiket annak idején kioperált a kísérőiből, akkor vegye fel őket a dokkjába és alaposan pakolja tele őket.

∞

Épp most néztem utána, a fegyverek nincsenek nála. Nem szerepelnek a hivatalos rakománylistán, sem a nyilvántartásban.

∞

Azért csak kérdezz rá! Talán eldugta őket.

∞

Az nagy pimaszság lenne. Különben is, egy Sivatag osztályú hajóról beszélünk, az meg nagyon kicsi. Ezért is minősítették vissza.

∞

Három kilométer az három kilométer. A fő fegyverklaszter kis helyen is elfér. Arról nem beszélve, hogy az utóbbi ezer évben minden Sivatag osztályú kolléga kismilliószor átépítette magát, hogy el tudja látni a feladatát, vagy csak mert unatkozott. Fogadni mernék, hogy egy kisebb flotta fegyverarzenálját el tudná rejteni a fedélzetén, ha akarná.

∞

Már el is küldtem az üzenetet.

∞

A Munka Lovagja civil hajó, ugye?

∞

Az, és szintén picurka. Kábé nyolcvan méter. Még a kőkorszaki torpedóink is hosszabbak voltak.

∞

És ez a különc világvándor, a Tévedés ne essék…; van valami adatunk a tűzerejéről? A hivatalos adatbázisokban semmit sem találok.

∞

Én sem. Hát nem furcsa?

∞

A Pszeudonim egy töredékmásodperc erejéig elmerült a kultúrabeli hajókért lelkesedő civilek adatbázisában.

Hm, látom az amatőrök becslései nagy szórást mutatnak. Az elemzések alapján úgy sejtem, hogy az enyémhez hasonló fegyverzete lehet.

∞

Ez egyikőtökre nézve egészen hízelgő.

∞

Nem tartod abszurdnak, hogy egy magamfajta hadihajónak a rajongói oldalakról kell összebogarásznia egy másik hadihajó paramétereit? Elképzelhetőnek tartod, hogy az RK-nak dolgozik?

∞

Vagy a titkolózás a kedvenc hobbija. Ha az információk beteges rejtegetéséről van szó, a Rendkívüli Körülmények mindenkin túltesz, de úgy látszik, van még hova fejlődniük.

∞

Próbáljuk meg kipuhatolni, melyik csapatban játszik, és mit szállít.

∞

Egyetértek. Annyi bizonyos, hogy a Farisztokrata a kontaktja, aki ugyebár az RK-nak dolgozik, bár azóta állítólag nyugdíjba vonult.

Üzenet elküldve.

∞

És mi van a Kókler osztályú JH-ikrekkel, a Kék halállal és a Xenokratával, az Empirista fedélzetén? Szerintem húzzuk el előttük a mézesmadzagot, és mondjuk azt, hogy a gzilteknél jó kis balhé készül, ami miatt megérné egy kicsit megerőltetniük a hajtóműveiket.

∞

Épp egy hegemón kitörést számolnak fel a Loliscombana-rendszerben.

Jó kis céllövölde, nem lesz könnyű onnan elrángatni őket.

∞

Minél több a célpont, annál kisebb a kihívás. Mostanra már valószínűleg elunták magukat. Ha megígérik, hogy nem jár el a szájuk, avasd be őket. Biztosan felkelti majd az érdeklődésüket, hogy valakinek volt mersze kilőni egy Maradvány-hajót.

∞

Mondjam azt, hogy komoly konfliktusra számíthatunk?

∞

Szerintem maradjunk a tényeknél. Jobb, ha ők vonják le a következtetéseiket, mintha úgy érzik, hogy valaki manipulálja őket. Az üzenet másolatát küldd el az Empiristának. Nem lenne jó magunkra haragítani.

∞

Már küldöm is.

Egyébként tudom, hogy fontosak a katonai szempontok, de talán más vonatkozásokkal is foglalkozhatnánk.

∞

Mégis mivel? Én hadihajó vagyok, ehhez értek.

∞

Nem akarunk például elbeszélgetni az érintettekkel?

∞

Úgy látom, hogy ennek a Banstegeynnek a kezében futnak össze a szálak. A gzilt hadsereg úgy ugrál, ahogy a politikusok fütyülnek.

∞

A gzilt társadalom évezredekkel ezelőtt stabil demokratikus rendszerré szilárdult, melynek élén a tényleges hatalommal nem rendelkező államelnök és pár főtisztviselő állt. A valódi erőt az alattuk piramisszerűen szélesedő bürokrácia jelentette, és persze maga a nép, az egyének egyenrangú közössége.

A hivatalnokok kiválóan együttműködtek a teljes gzilt társadalmat átszövő hadsereggel, amelyben minden állampolgárnak szolgálatot kellett teljesítenie. Az elemzők, különösen a kultúrabeliek, furcsának találták ezt a kettősséget, de el kellett ismerniük, hogy a rendszer működik. Ezt azzal magyarázták, hogy egy militáns társadalom tagjai magától értetődően engedelmeskednek feletteseiknek, legyenek azok akár „civilek”, akár katonák. A helyzet pikantériája, hogy míg a gziltek évezredeken át békében éltek, a magát békeszeretőnek kikiáltó Kultúra közben belekeveredett egy véres galaktikus háborúba.

A döntési jogkör a katonai vezérkar és a hivatalnoki hierarchia csúcsán állók – azaz a százhuszonnyolc septam és a négyezer-egynéhány degan – között oszlott meg, de mióta a kollektív szublimálás kérdése előtérbe került, a mérleg nyelve egyértelműen a bürokraták felé billent.

Ebben az erősen korlátozott demokráciában a gépeknek és MI-knek kevés szerep jutott. A gziltek eszköznek tekintették őket, amelyek csak arra jók, hogy az elhunytak személyiséglenyomatait tárolják. A hadihajóikat sem önálló Elmék irányították, hanem az egykori katonák másolataiból álló virtuális legénység, amit egy speciális szoftver vezérelt. A dolog mégis működött, és a gzilt űrhajók kifejezetten jónak számítottak, sőt, az általános vélekedés szerint már-már vetekedtek a Kultúra hajóival.

Persze kiválasztottság ide vagy oda, senki sem ugorhatott át két fejlettségi szintet. Ha egy gzilt és egy kultúrabeli hajó összeakaszkodott volna, az utóbbi simán legyőzte volna az előbbit. Kész szerencse, hogy még nem került sor ilyen összecsapásra…

∞

Szóval, ha jól értem – folytatta a Pszeudonim –, az Ötödik és Tizennegyedik hadosztály eleinte tiltakozott a szublimáció ellen, de mostanra látszólag belenyugodtak a többségi döntésbe. Ha a Maradvány-hajót valóban a szublimációpárti frakció lőtte ki, akkor ez akár polgárháborús konfliktushoz is vezethet.

Az Erre jártam… egy cirkálót látott elsüvíteni a Zyse-ről tizenöt órával ezelőtt. Az Izenionon van a Tizennegyedik főparancsnoksága, és az a bizonyos hajó pontosan arrafelé tart.

∞

A gziltek mindig a hadseregen belüli dominanciaharccal vezették le a társadalmi feszültségeket. A cirkáló kiküldése valószínűleg ennek a bonyolult belpolitikai játszmának a része.

∞

És a közvélemény még mindig nem értesült a támadásról?

∞

Szerintem nem. Miért, szerinted?

∞

Nem, nem úgy tűnik. Megkérhetnénk az Erre jártam…-ot, hallgasson bele a katonai híradásokba és figyelje a szokatlan csapatmozgásokat. Persze csak módjával, nehogy lebukjunk. Mivel ott a Sivatag osztályú kolléga a két Linkkel, és a Kókler osztályú ikrek is befutnak nemsokára, talán érdemes lenne valamelyiküket átküldeni az Izenionra, mielőtt a gzilt cirkáló odaér.

Hátha az Erre jártam… többet ki tudna silabizálni az adataiból.

∞

Szólok neki.

∞

Ennek a hegemón incidensnek a Loliscombana-rendszerben volt valami előzménye? Hallott valaki a hegemónokról, mielőtt az Empirista közzé tette az útvonaltervét?

∞

Nem tudom, de mindjárt utánanézek. Az Empirista, mint minden Rendszer osztályú RH, évekkel előre közli az útvonalát. Az összeesküvőknek könnyű préda lehet. Gondolod, hogy valaki megrendezte a kitörést?

Én hiszek a véletlenekben, még ha néha szerencsétlenek is.

∞

Nem azt mondom, hogy nincsenek véletlenek, csak jó lenne tudni, hogy ez most az-e vagy sem. A hegemón kitöréseknek egyértelmű előjelei szoktak lenni. Ha erre a mostanira semmi sem utalt, akkor joggal vonhatjuk fel a szemöldökünket, már akinek van.

Egyébként mindegy, idővel úgyis kiderül.

Egyelőre ennyi. Ja igen: megígérted, hogy elárulod a hajók neveit, akikkel egyeztettél.

∞

Persze. Két RH: a Kisebb eltérések előfordulhatnak és a Digitális mosási címke a világ szövetén, valamint a Felültetési rend nevű ÁKE.

∞

Köszönöm. Józan gondolkodású kollegáknak tartom őket. Az más kérdés, hogy ők mit gondolnak rólam.

∞

Ha megtudok valamit, azonnal jelentkezem.

Később találkozunk.

∞

Jó utat!

∞

A kapcsolat megszakadt. A Pszeudonim magára maradt a gondolataival.

A napkitörés lüktető hullámai átcsaptak rajta, lassan ringatták előre-hátra. Miközben a zabolázatlan energiák szépségén merengett, eszébe jutott a Közlekedő edény legénysége. Az ő fedélzetén – mint a kultúrabeli hadihajókén általában – nem volt legénység, de előző inkarnációjában, egy másik testben, már szállított utasokat.

Nagyrészt humanoidok lehetnek – morfondírozott –, egy seregnyi kultúrabeli, sok száz év faji vegyülésének és biomanipulációjának eredményei, akiknek a genetikáját gyökeresen átalakította a személyiségtranszportáció és a szabad döntésen alapuló párválasztás. A közösségükön ennyi idő alatt talán már az evolúció is nyomot hagyott. A galaxis legkülönbözőbb szegleteiből származó vérvonalak kibogozhatatlanul összefonódtak a géntechnológiával, a mesterséges implantokkal és egyéb, biomechanikus kiegészítőkkel.

Mindenki szeret tűzbe bámulni. Az emberekben különösen erős a tűz iránti vonzódás, és amikor csak alkalmuk adódik rá, elvarázsolva figyelik a lángnyelvek táncát – ami nem több, mint egy néhány percig tartó, közönséges kémiai reakció. Ő ugyanígy rajongott a több milliárd évig égő termonukleáris kohókért, a bolygónyelő csillagokért, amelyek percenként több millió tonnányi anyagot emésztenek el. Fene vigye el, gondolta, és egy pillanatra átsuhant az áramkörein, hogy a szitkozódás (a tűzimádathoz hasonlóan) nem kizárólag emberi sajátosság. Megnyújtotta az egyik gyűrűmezejét és kitágította a mezőburkát, aztán a csillagból kirepülő részecskék energiáját felhasználva ellökte magát a naptól pontosan úgy, ahogy egy tengerjáró hajó szélirányba fordul. A mezőburok akkorára dagadt, mint egy nagyobbfajta hold.

Elvitorlázott a csillag közeléből, és egy darabig hagyta magát sodortatni. Aztán az energiarácson keresztül rákapcsolódott a szomszédos, az itteninél kisebb és pár másodperccel fiatalabb univerzumra. A gravitációs kutakban, pláne ha csillagról volt szó, nem tanácsos térugrást végrehajtani, de ő tudta, mit csinál. Lassan forogni kezdett a tengelye körül, és amikor már kellően eltávolodott a naptól, begyújtotta a hajtóműveit. Burokmezőit a lehető legkisebbre húzta össze, erősen megkapaszkodott a rácsban és felkészült a hosszú mélyűrutazásra.

Én is hiszek a véletlenekben. Úgyhogy veled tartok – üzente a Közlekedő edénynek. Kis ideig még apró pöttyként lebegett a csillag irdatlan tűzóceánja fölött, aztán irányba fordult és kilőtt a sötét világűr felé.

Kapj el, ha tudsz! – jött a válasz.

A testét gúzsba kötötte a gyorsulás. Az objektív idő lassulni kezdett, és fokozatosan elmaradt attól, amit a belső órái mutattak. A tömege exponenciálisan nőtt, de ő igyekezett a hatást a tűréshatáron belül tartani. Felkészítette mezőburkát a hipertérugrásra, és várta a pillanatot, amikor megszabadulhat a fizikai világ terhétől.

Frh! Előbb leszek ott, mint te – vágott vissza.

A következő pillanatban eltűnt a térszövetből, és átlépett a sötétségen túli semmibe.

HAT

(SZ–21)

A hajók táncolni kezdtek.

A ronte-i flotta mindig szigorú formációban haladt, még háború idején is, amikor a kiszámíthatóság veszélyes. Csakhogy ami első ránézésre öngyilkosságnak tűnik, arról könnyen kiderülhet, hogy ügyes csel. A ronte-i egységek parancsba kapták, hogy egyre bonyolultabb alakzatokba álljanak össze, olyan komplex mintázatokat alkotva, melyek térgeometriai összefüggéseit az ellenség csak akkor fedezi fel, amikor már késő. Ráadásul a profin kivitelezett keringő figyelemelterelő hadműveletnek is jó volt; amíg az ellenség a formáció elemzésével volt elfoglalva, nem maradt kapacitása a támadás (vagy a védekezés) megtervezésére.

Az arasznyi termetű, rovarszerű ronte-iak karcsú, kecses hajói erősen emlékeztettek készítőikre. A sötéten irizáló, áramvonalas, kompakt űrjárművek manőverező képessége és gyorsasága is egyedülálló volt. Burkolatukat változatos, gazdagon részletezett minták díszítették, amit a mezőburok sem csúfított el. (Utóbbit a konzervatívok sokáig ellenezték, a hadvezetés végül mégis mellette döntött, mert így tudta kiaknázni a legújabb kutatások előnyeit). A szűkre szabott mezők nem sokat változtattak a hajók megjelenésén; úgy festettek tőlük, mintha kiterjesztett, sokdimenziós szárnyaik lennének.

A flotta nemcsak akció közben változtatta a formációját, hanem akkor is, ha hosszabb utat tettek meg a csillagok között. A ronte-iak egyszerűen élvezték a változatosságot. A fejlődést tartották a legfőbb erénynek, akkor érezték magukat igazán elemükben, ha mozgásban voltak, és minden mozgott körülöttük.

A határzónákon való áthaladás során vagy egy-egy sikeres küldetés után (sokszor már közben is) komplett koreográfiát adtak elő, ha nem veszélyeztették az éppen aktuális harcászati manőver sikerét. Tudták, hogy a formációváltással járó időkiesés és számítási kapacitás csökkenés bizonyos esetekben végzetes lehet.

A gzilt felségterület határát nem jelölte semmiféle demarkációs vonal, a ronte-iak egyedül a navigációs adatokból tudták, hogy jó helyen járnak. Amikor behatoltak, úgy döntöttek, hogy ezt a különleges alkalmat különleges tánccal ünneplik meg. Amikor már félúton jártak a Barlbanim és Taushe csillagrendszerek között, megálltak és előadták a „Ragyogó nimfák körtáncot lejtenek az idegen nap fényében” című művet.

Alig értek a koreográfia végére, amikor üzenet érkezett a Munka Lovagja nevű hajótól. A kultúrabeli idegen gratulált a „performansz művészi, ihletett” előadásához.

Az üzenet nagy riadalmat okozott a flottaparancsnokságon, különösen az újgenerációs MI-k között. Bár tisztában voltak a Kultúra és más nyolcas szintű civilizációk protokolljaival, nem volt gyakorlatuk az efféle entitásokkal való csevegésben, ezért először azt hitték, támadás érte őket. Máskülönben miért nem kaptak semmiféle figyelmeztetést az üzenet érkezése előtt? De még ennél is nyugtalanítóbban hatott, hogy míg az idegen látja őket, ők nem látják az idegent. Az MI-knek végül sikerült lebeszélni a parancsnokot az ellencsapásról (pedig már komolyan fontolgatta a lehetőséget), és a riadalom elült.

Aztán arra gondoltak – az idegenekkel kapcsolatos rossz tapasztalataik alapján –, hogy a kultúrabeli hajó biztos gúnyolódik velük. Hiszen honnan tudhatná, mi a különbség egy jól és egy rosszul előadott hajótánc között? De az MI egységek gyorsan áttanulmányozták a statisztikákat, és arra a következtetésre jutottak, hogy az üzenet valószínűleg udvarias közeledésként értékelendő. Azt is hozzátették, hogy a feljegyzések szerint a kultúrabeliek meglepően sokat tudnak a ronte-i hajókoreográfiákról, mi több, már számos alkalommal elismerően nyilatkoztak a műfajról.

Az idegen hajó ekkor engedélyt kért, hogy megközelítse a flottát. Az engedélyt némi tanakodás után megadták. Egyrészt mert a hajó vette a fáradságot a kérdésre, másrészt mert az imént sem egyenesen feléjük robogott, hanem érintőpályán közeledett, harmadrészt mert a flottától néhány tíz kilométerre lelassított.

Aprócska jármű volt, alig nyolcvan méter hosszú, de nem próbálta a burokmezeje kidüllesztésével nagyobbnak tettetni magát, pedig az elemzők szerint a kultúrabeliek gyakran csináltak ilyesmit. Könnyű prédának tűnt, de a flottaparancsnok nem engedte, hogy kilőjék.

A Korlátozott Kontakt Egységekhez tartozott, ezen belül az Omladék osztályúak közé – bármit is jelentsen ez. Mivel a ronte-iak maguk is apró termetűek voltak, nem kis megkönnyebbüléssel nyugtázták, hogy egy törpehajóról van szó. Egyetértettek abban, hogy a nevét valószínűleg nem kell szó szerint érteni, mert a kultúrabeliek szeretik a tréfát és semmit sem vesznek komolyan.

A Győzelmeink emléke fájó szívünkben él hajóhídján a tánc kezdete óta a bolyhadosztály vezetője és a flotta főparancsnoka, Ossebri 17 Haldesib bolyherceg teljesített szolgálatot, így ő üdvözölte az idegent és az általa képviselt civilizációt, és tolmácsolta szívélyes jókívánságait egész legénysége, hadosztálya, szülőbolya és minden fajtársa nevében.

A hajó kifogástalan udvariassággal viszonozta a köszöntést, miáltal a kultúrabeliek több helyet léptek előre az idegen fajok megbízhatósági rangsorában. Ezt a ronte-iak korábbi kellemetlen, többségében nem a Kultúrához kötődő tapasztalataik miatt nem közöltek az értékelttel, habár a flottaparancsnok utasítása bizonyos egyedi esetekben felülírhatta ezt a szabályt. Ossebri 17 Haldesib némi töprengés után határozott így, és csak ez után elemeztette a helyzetet a legjobb tisztjeivel és MI egységeivel.

Valószínűleg sosem fog kiderülni, hogy jól döntötte.

•

Banstegeyn úgy érezte, hogy az ereiben pulzáló drog ritmusára mozog a lányban. Szorosan izzadt testéhez húzta, valósággal hozzátapadt. Az ágy hevesen hullámzott és rángatózott alattuk, olykor teljesen körbeölelte őket, síkosítót spriccelt, melegített vagy hűsített, sőt, ha kellett, be is hatolt, aktívan részt vállalva az aktusban. Valamikor még ő ajándékozta a bútordarabot Orpe-nak, saját genetikai azonosítójához hangolva, hogy senki mással ne működjön, és a félreértések elkerülése végett ezt közölte is a lánnyal. Ő azt felelte, hogy kimondottan izgatja ez a régimódi birtoklási vágy. Vagyis az ajándékkal mindketten meg voltak elégedve.

Banstegeyn azon tűnődött, vajon helyesen cselekedett-e. Chekwri marsall nemrég úgy tájékoztatta, hogy a célpont sebezhetőbb, mint hitték. A Tizennegyedik hadosztály legtöbb cirkálója már szublimált. A szkeptikus barmok biztosan azt gondolták, hogy a hajóik rögtön vissza is térnek, merthogy az egész szublimáció a fejletlenebb civilizációknak való tündérmese. A lényeg az, hogy alig maradt valaki a bázison; amikor legutóbb változtattak a csapattestek elhelyezkedésén, az Izenion-rendszer védelme gyakorlatilag megszűnt.

A tervet a megváltozott körülményekhez kellett igazítani, és Banstegeyn örült, hogy legalább harmincnyolc órán keresztül nem kell döntést hoznia. Ha új fejlemények lesznek az ügyben, akkor a hajó megállás nélkül továbbhalad – a legfontosabb feladatát úgy is el tudja végezni. Ha nem, akkor megáll a rendszerben, és lesz ideje alaposan kitakarítani.

Némán tűrte, hogy Orpe kiélje kedvenc perverzióját, a dominajátékot. A lány valamiért úgy gondolta, hogy minden nagyhatalmú politikus a lelke mélyén arra vágyik, hogy egyszer felcserélődjenek a szerepek, és rabszolgaként bánjanak vele – persze csakis szigorúan kontrollált körülmények között. Banstegeyn sosem szerette ezt a műfajt, és minden alkalommal sietett leszögezni, hogy az igazán kemény férfiaknak nincsenek gyenge pontjai.

Vajon jól döntött? Hamarosan emberek százai, ezrei fognak meghalni miatta. Pusztulást hoz azokra, akiket szolgálnia kellene. Bíznia kellene bennük, ahogy nekik is őbenne. De hol van már a bizalom?

A drogtól lelassult a világ, minden összefolyt. A férfi a létezés egy olyan dimenziójába úszott át, ahol egyes részeket szabadon kitörölhetett, míg másokat felnagyíthatott és alámerülhetett bennük, ahogy éppen kedve tartotta.

Egy parancsnoki hajót, a flotta büszkeségét már tönkretették ezek a gazemberek. Megfertőzték egy veszélyes vírussal, és ez éppolyan súlyos vétség, mintha fegyverrel támadtak volna a saját bajtársaikra. A Tizennegyedik hadtest eljátszotta az utolsó esélyét. Árulóknak nincs kegyelem!

Orpe megmarkolta a férfi bokáját, és a gerincét kecses ívbe hajlítva hátradőlt. Tudta, hogy ez tetszik Banstegeynnek. Az én szexistennőm, gondolta mosolyogva a férfi. Az első légyottjukon a lány azt kérte, hogy szólítsa Virisse-nek, de azt is hozzátette, hogy intim helyzetekben kimondottan izgatja, ha a vezetéknevén szólítják.

Mindegy. Csak az számít, hogy az árulók elnyerjék méltó büntetésüket, és hogy a gzilt faj szublimáljon, méghozzá a kitűzött napon.

Speciális implantja segítségével, amit az elsők között szerzett be fiatalkorában, előbb gyorsan, azután lassítva is lejátszotta magának a lány iménti tornamutatványát. Az ereiben tomboló drog szintetizálta az élményt, így minden érzékével egyszerre élhette át, miközben a valós időben kívülről is követhette az eseményeket. Szerette kilesni magát hancúrozás közben.

A Maradványtól jött üzenetet mindenáron titokban kell tartani, akár igaz, akár sem. Senki sem tudhat róla! A tömeget nem tanácsos hergelni, sem összezavarni. A vezető funkcionáriusok többsége tartja magát ehhez az ökölszabályhoz. Mindent elkövetnek, hogy a kellemetlen tények ne szivárogjanak ki, vagy ha mégis, tesznek róla, hogy az emberek becsaphassák önmagukat és közben a lelki békéjük is megmaradjon. Sajnos azonban nem mindenki gondolkodik ilyen felelősen. A jelenlegi helyzetben nem vállalhatnak felesleges kockázatot. Semmi, a szó szoros értelmében semmi nem számít, csak a szublimáció. Mindent erre a lapra tettek fel. Pontosabban ő tett fel mindent erre a lapra, amikor elhatározta, hogy magára vállalja a döntést a népe jövőjéről.

Orpe – vagyis Virisse – kéjesen nyögdécselt és zihált. Szemlátomást elmerült a saját világában, úgyhogy Banstegeynnek nem kellett lepleznie, hogy a saját csapongó gondolataival van elfoglalva.

Mint minden fontos ügyben, most is számolnia kellett azzal a lehetőséggel, hogy egy megbízhatónak tartott személy a legfelsőbb körökből kifecseg valamit; feltűnési viszketegségből, vagy mert hirtelen hősnek képzeli magát, aki kiáll a tömegek elé, hogy felfedje az igazságot, még ha tudja is, hogy ez a lehető legrosszabb, amit tehet. Sosem szabad alábecsülni az emberi önzést és ostobaságot.

Orpe egyre erősebben markolta a bokáját, a testén hullámzó remegés futott végig, és rekedten felnyögött.

Banstegeyn a hajóra gondolt; mostanában érkezik a rendszer határához. Legszívesebben hangosan felnevetett volna. Elvileg egy albizottsági ülésen kellene lennie, ahol éppen arról vitáznak, melyik guberátor faj nyerje el a hivatalos partneri státuszt, azaz kinek adják át az örökségüket. De ő a beosztottait küldte maga helyett; tudják a dolgukat és úgy szavaznak, ahogy ő meghagyta nekik. A gondolat, hogy az alárendeltjei félnek tőle, egészen felvillanyozta. Lám, ha akarja, a távolból is tudja irányítani az eseményeket.

Különben meg fenébe az albizottsággal! Ez az ügy az ő közbenjárása nélkül is megoldódik. Sokkal jobb itt lenni Orpe-pal, a gyönyörű tanácsadóval. Aki nem mellesleg az elnök szeretője.

Egyébként sosem tűrte volna az ilyesmit, nem szeretett osztozni a nőin. De ez most más eset, ez elnökkel érdemes volt közösködni. Elsősorban ezért is környékezte meg a lányt és udvarolt neki kitartóan, bár valójában nem esett nehezére. Orpe tündérszép volt és kívánatos, még ha kicsit önérzetes is, és az ő ízléséhez képest túlzottan emancipált. De kivételesen ez sem érdekelte.

Kínosan ügyelt rá, hogy véletlenül se terelje a szót Sefoy Geljemyn nézeteire, és igyekezett elhitetni Orpe-pal, hogy azért van vele, mert vonzódik hozzá, és nem azért, mert a lány bejáratos az elnöki rezidenciára. Ez egyszer még jól jöhet.

…és persze abban a dologban jól döntött. Ugyan mi mást tehetett volna?

•

– A parancs, az parancs.

– Hiányozni fogsz, öregfiú. Tényleg menned kell?

– Méghozzá most rögtön. Szóval ha bizsergést érzel a térgörbületi magban, az nem egy kósza gravitációs hullám, vagy ilyesmi, hanem én.

– Nem, semmit se… Várj egy pillanatra! De, igen, a tisztjeim jelzik, hogy érzékeltük a lökéshullámot.

A Tévedés ne essék… egy kicsit elszégyellte magát. Térgörbület-generátorai ugyanis hangtalanul doromboltak, nem kellett megerőltetnie őket. Kénytelen volt a vezérhajtóművet felbőgetni, hogy megremegjen a térháló.

A galaktikus közösségben széles körben elfogadott volt ez a fajta átverés, habár minden faj másképp ítélte meg. A Tévedés ne essék… nem szeretett füllenteni, de tudta, hogy elvárják tőle. Senki sem kényszerítette rá, hogy elvállalja az imént kapott feladatot, mint ahogy arra sem, hogy azt hazudja, hogy az úti célja egy távoli csillagrendszer, de ha azt akarta, hogy a jövőben is szóba álljanak vele, akkor követnie kellett a szokásos forgatókönyvet. (A füllentését sem illett másra kenni; mindenki tudta, hogy a Kultúrában legalább tízezer éve mindenki a maga ura és senki sem parancsol senkinek.)

Épp Ny-Xandabo Tyunnal, a liseidi flotta admirálisával beszélgetett, miközben a három hajóból álló egység csigalassúsággal zötyögött a Zyse felé. Amikor kapcsolatba lépett a vezérhajó MI-jével, hogy elbúcsúzzon, Tyun azonnal csatlakozott hozzájuk.

Hosszú órákon át keringtek a kihunyt nap körül, mire átcsoportosították a legénységet és rakományt. Hogy minek vesztegettek rá ennyi időt, amikor út közben is csereberélhettek volna, arról a Tévedés ne essék…-nek elképzelése sem volt. Aztán átfutotta a liseidi hajók műszaki specifikációját, és rájött, hogy az ő technológiai szintjükön a hajók közötti anyagmozgatás kockázatos dolog, főleg menet közben. Először nem akarta elhinni, aztán a liseidiek helyett is elszégyellte magát.

– Igen, én voltam. Nos, viszlát!

– Kár, hogy ilyen hamar elmész, és az avatárodat is magaddal viszed. Teljesen le vagyok törve.

– Hát… igen. Ne haragudj.

– Majd csak túléljük valahogy!

– Nagyon remélem. Hát akkor…

– Ahogy a trajektóriádat elnézem, te most… Hová is mész? Ki a csillagközi űrbe?

– Előletek aztán tényleg nem lehet semmit eltitkolni – válaszolta a Tévedés ne essék… tettetett bosszúsággal a hangjában, és igyekezett meggyőzően játszani a szerepét. Szerencsére járatos volt a liseidi nyelv árnyalataiban, ismerte az összes mondást, szófordulatot és stiláris különbséget. Teljes sebességgel süvített új úti célja, az Izenion felé, noha még mindig nem tudta, minek megy oda. A téridő szövetébe karcolt barázda persze teljesen más irányt mutatott. Mindig így tett, ha figyelték; nem szerette mások orrára kötni, merre tart.

– Nem is! – helyeselt az admirális. – Szóóóval… Rossz híreket kaptál?

A távolság ekkor már olyan nagy volt közöttük, hogy ha a Tévedés ne essék… egy Elméhez vagy MI-hez beszélt volna, rég áttért volna a szabványos üzenetváltásra. De mivel egy programba kódolt entitással beszélgetett, akinek a belső rendszerében az információ hangsebességgel terjedt, kénytelen volt ehhez igazodni. Miközben a végtelen lassúsággal érkező válaszra várt – vagyis az egyes szavak közti szünetben –, bőven maradt ideje gondolkodni az új küldetésén és töprengeni a rejtett összefüggéseken.

A kapitány még ki sem ejtette a „híreket” szó utolsó szótagját, ő máris tudta, hogy ez következik, és a hangsúlyból azt is kikövetkeztette, mi lesz a mondat vége, vagyis az utolsó jelcsomag tartalma. Mindeközben arra is maradt ideje, hogy letapogassa az Izenion-rendszert, felfrissítse a gziltekkel kapcsolatos tudását, adatokat gyűjtsön a kialakult helyzetről és a küszöbön álló gzilt szublimációról. Még mindig nem értette, mi lehet annyira sürgős, hogy emiatt lestrapálja a hajtóművét.

A kérés a kapcsolattartójától, egyben régi barátjától, a Farisztokratától érkezett, aki azzal nyitott, hogy megtenne-e egy szívességet úgy, hogy nem kérdez semmit, legalábbis egyelőre. Tisztában van vele, hogy nagy áldozatot kíván, de most nem árulhat el többet. Aztán engedélyt kért tőle, hogy a legfontosabb adatait továbbíthassa az ügy kezelésére létrehozott bizottságnak.

Először arra gondolt, hogy nemet mond. Semmi kedve nem volt végigszenvedni egy újabb ostoba hadgyakorlatot vagy hűségpróbát. A Farisztokrata mindig is különc volt, s bár hivatalosan nem tartozott az Extrémekhez, simán kitelt tőle egy ilyen húzás. Végül mégis beleegyezett. Elvállalta, hogy körülnéz az Izenionban, de azt nem engedte, hogy a Farisztokrata továbbítsa a paramétereit.

– Fogalmam sincs, rossz-e vagy jó, Xan. Lehet, hogy nem is hír – magyarázta türelmesen a liseidi admirálisnak. – Parancs.

– Mint mondottam, nagy kár. Örültem, hogy találkoztunk – válaszolta Ny-Xandabo, és úgy tűnt, mintha őszintén beszélne. – Vigyázz magadra! Remélem, hamarosan újra találkozunk.

– Köszönöm! Jó utat! Nemsokára beszélünk. Adás vége.

HÉT

(SZ–20)

Az Eshri nevű szoborbolygó körül keringő Fzan-Juym holdnak túl kicsi lett volna. Csak az különböztette meg az űrbeli törmeléktől, hogy kivájt magjába katonai bázist telepítettek, így akár űrhajóként is lehetett használni.

A werpeshek, akik a xowni Gyűrűvárost építették, nagyjából ugyanakkor fedezték fel maguknak az Eshrit, mint amikor a Xownt is meghódították. Az Eshri már több mint egymilliárd éve halott volt: tengerek nélküli, kicsi és fagyott égitest, fátyolszerűen ritkás légkörrel és tökéletesen kihűlt, megszilárdult maggal. A keletkezéséből származó energia rég elillant, felszippantotta a világűr, az egykori radioaktivitásnak nyoma sem maradt.

A tektonikus mozgás és az aszteroidabecsapódások okozta lávafolyások szokatlanul simára gyalulták a bolygó felszínét. A werpeshek – ahogy ők fogalmaztak: – kezelésbe vették, és terraformáló technológiájuk segítségével gigantikus térplasztikává alakították. A sima sziklafelületbe meredek falú, több kilométer mély hornyokat vájtak, amelyek teljesen behálózták a felszínt. Az űrből úgy festett, mintha egy kolosszális golyóscsapágy lenne, golyók nélkül. A kutatók szerint az Eshri volt a legkülönlegesebb a werpesh szoborbolygók közül. Sehol másutt nem csiszolták a felszínt ilyen simára, sehol sem hántották le a maradék légkört vagy fúrtak ilyen mély és széles kanyonokat, és a rajzolatok sem mutattak ilyen elképesztő változatosságot.

Az utókorra hagyott műveik többségéhez hasonlóan az Eshri-projektnek sem volt gyakorlati haszna. A közvélekedés szerint – a werpeshek ugyanis nem ápoltak semmilyen kapcsolatot a többi fajjal, és senkinek sem kötötték az orrára, mit miért tesznek – a szoborbolygók egyetlen célja a művészi önkifejezés volt. Hogy mindemellett látványos hatalmi manifesztumként is szolgáltak, és feketén-fehéren bizonyították, hogy a készítőik fittyet hánynak a galaktikus etikettre (a fejlett fajok már korábban megállapodtak, hogy a lakatlan, „vad” bolygókat eredeti állapotukban hagyják az utókorra), csak hab volt a tortán. Bár a werpeshek nem voltak agresszív hódítók, a galaktikus közösség mégis érzékelhető megkönnyebbüléssel fogadta, amikor ők is a szublimáció útjára léptek és felhagytak a szoborbolygókhoz hasonló, megalomán emlékművek építésével.

A gziltek némi szerencsével és a werpesh örökséget felügyelő Nagy Öregek hatékony közbenjárásával számos környékbeli rendszert megörököltek, és lelkesen vetették bele magukat a xowni Gyűrűváros átépítésébe. A szoborbolygókkal viszont nem tudtak mit kezdeni, így a hatodrangú turistacélpontokká degradált „műalkotások” továbbra is lakatlanok maradtak.

A 14. sz. Szocialista-Republikánus Népfelszabadítási Hadosztály – amelynek a neve egyszerre volt árulkodó és semmitmondó – ez idő tájt vert tanyát az Eshrin. Legalábbis egy részük, a parancsnokság ugyanis ekkor már ezer-egynéhány éve a Fzan-Juymon állomásozott. A durván gömb formájú, mindössze néhány kilométer átmérőjű szatellit eredetileg az Izenion egyik aszteroidája volt, egy közönséges szikla a több tízmillióból. Miután kivájták a belsejét, az eredetihez közeli pályára állították az Izenion belső aszteroidagyűrűjében. Elsőrangú választásnak tűnt, hiszen az akkori technológiával ki találta volna meg az apró, jellegtelen sziklát az irdatlan kőrengetegben? Később, ahogy a radarrendszerek fejlődtek, az aszteroidagyűrű többé nem jelentett védelmet. Szerencsére ebben az időben a gziltek már nemigen háborúztak, így a sziklaálca a múlt jelképévé vált, a helyszín egzotikuma és presztízsértéke pedig túlnőtt a túlélési szempontokon.

A Fzan-Juymot felújították és átalakították, aztán elvontatták az Eshrihez. Pályára állították a bolygó körül, majd fokozatosan lejjebb eresztették – kilométerről kilométerre, méterről méterre, végül milliméterről milliméterre –, a keringési sebességét pedig folyamatosan növelték, amíg végleges pályájára nem állt az egyik legmélyebb kanyonban, egy kilométerrel a bolygó felszíne alatt. A kényes egyensúlyt a kimondottan erre a célra tervezett korrekciós légfúvókkal tartották fenn, melyeket csapatnyi speciális MI vezérelt. Bár a saját hajtóművével is elboldogult volna, több hajó segítette a navigálásban, míg mások a magasságtartást felügyelték, amitől úgy tűnt, mintha bizonytalanul és nehézkesen manőverezne. Meg is hagyták a világot ebben a tévhitben; az új álca a dezinformáció lett.

A Fzan-Juym, vagyis a 14. sz. Szocialista-Republikánus Népfelszabadítási Hadosztály főparancsnoksága azóta is rendületlenül keringett az Eshri egyenlítője körül, sebesen süvítve a mély, szurokfekete kanyonban. Alig egy óra alatt ért körbe a bolygó körül, vagyis évente kétszázmillió kilométert tett meg (pályára állítása óta összesen több mint féltrilliónyit), precízen tartva a másfél kilométeres távolságot a kanyon egyenesre csiszolt fenekétől és meredek oldalfalaitól.

Megközelíteni csak óvatosan lehetett, hátulról. Aki máshonnan próbálta becserkészni, azt a hiperérzékenyre hangolt védelmi rendszer azonnal kiiktatta. A hátulról dokkolást azért találták ki, hogy ha egy óvatlan látogató túl gyorsan közeledne, és véletlenül megtolná, az ütközés a legkevésbé veszélyes irányba billentse ki a műbolygót, vagyis fölfelé. A másik ok ennél sokkal prózaibb volt, mégpedig az, hogy a vendégeknek dokkolás közben bőven jusson idejük szemügyre venni a lövegnyalábok, toronyklaszterek és kinetikus ágyúk garmadáját, nem beszélve a hajtóműegységek és légfúvókák sötéten ásító, kráterszerű üregeiről. Ezekről már első ránézésre sejteni lehetett, hogy kinyitva precíz és egyben halálos fegyverként szolgálnának.

Amikor a tizenkét személyes komphajó belépett az aszteroida gravitációs mezőjébe, egy pillanatra megbillent. Szép lassan felzárkózott a parancsnokság mögé, egy vonalban négy hajtómű mértani középpontjában elhelyezkedő hangárzsilippel. Épp csak hajszálnyival közeledett gyorsabban a megengedettnél. Kvázi futólépésben haladt.

Ahogy előbb a burokmező, majd a zsilip is bezáródott mögötte, kitakarva a napsütötte kanyon képét, egy pillanatra teljes sötétség borult a kompra. Aztán felpislákoltak a hangár fényei. A jármű kecsesen leereszkedett a padlóra, a stabilizátorok könnyedén kompenzálták a súlyát.

Etalde vezérezredes széttárta a karját.

– Otthon, édes otthon! – harsogta erőltetett jókedvvel.

Vyr Cossont udvariasan mosolygott.

A Mureite-rendszert az izenioni Eshritől elválasztó pár fényévtizednyi távolságot az 5*Gelish-Oplule fedélzetén tették meg, olyan gyorsan, ahogy csak a katonai cirkálótól telt. Cossont fáradt volt, és mivel úgy tűnt, hogy mindenki megfeledkezett róla, magára csukta a kabinja ajtaját, és lefeküdt aludni. A szállása kényelmes volt és jóval nagyobb annál, mint ami a reaktivált rangja alapján járt volna neki. Úgy tippelte, a kivételes bánásmódot a tizenegyhúrosnak köszönheti; a hangszert egy altiszti kabinba biztosan nem tudták volna beszuszakolni.

Felkelés után gyakorolt egy kicsit – a búgó háttérzörej miatt nem ment valami fényesen, a belső húrok folyton elhangolódtak –, és már éppen indulni akart a kantinba, hogy megreggelizzen és kiszedje a vezérezredesből, hogy mit akarnak tőle (még a pletykák és találgatások is jobbak, mint ez a bizonytalanság, dohogott magában), amikor kiderült, hogy máris megérkeztek. Etalde felajánlotta neki, hogy segít kicipelni a hangszert a hangárba, ahol már várja őket a komphajó.

– Éhes vagyok! – durcáskodott Pyan, miközben elhelyezkedett a lány nyaka körül. Reggel mindig farkaséhes volt, és már nagyon várta, hogy Cossont tányérjából csipegessen.

Etalde rosszallóan méregette a lényt.

– Tiszta, ugye? A biztonságiak átvizsgálták már?

– Sajnos – bólintott Cossont. – Szóval megérkeztünk? Hogyhogy ilyen hamar?

Etalde nem sietett a válasszal. Pufók, izzadt arcán semmiféle érzelem nem látszott.

– …uram – tette hozzá a lány sietve. Még nem tudtak neki egyenruhát keríteni, így továbbra is a civil nadrágját és rangjához méltatlan dzsekijét viselte. Szerencsére Pyan, aki az idő nagy részét a hátán csüngve töltötte, többé-kevésbé eltakarta a polgárpukkasztó logót.

– Siettünk, amennyire tudtunk – válaszolta kurtán a vezérezredes. – Mostanában minden olyan zűrös. Indulhatunk?

– Éééhes vagyok! – nyüszített Pyan panaszosan.

– Majd később eszünk – csitította a lány. Némi gondolkodás után levette a dzsekijét, és kifordítva a karjára terítette. Etalde közben felkapta a hangszert.

– Később, később – dohogta Pyan. – Mindig csak később.

•

– Bemutatom Boyuter marsallt, a műveleti parancsnokot. Jómagam Reikl tábornok vagyok, a helyettese, ő pedig Gazan’tyo tábornok – mutatott körül Reikl tábornok két férfi kollégáján. Azok biccentettek. – Foglaljon helyet.

A kis szobát szinte teljesen kitöltötte a puritán asztal és a négy szék. Az aszteroida gyomrában voltak, egy fémfalú bunkerben, a falon nem látszott se képernyő, se holovetítő, se semmilyen konzol.

Leültek. Cossont a vállára terítette Etalde zubbonyát, amit az előtérben kapott a vezérezredestől. A férfi odakint maradt pár állig felfegyverzett katona és sündisznószerű robot őrszem társaságában. A lány nála hagyta a dzsekijét, Pyant és a tizenegyhúrost. A fülhallgatója, ami az érkezésük óta csak az aszteroida belső csatornáit fogta, már az előtérben elnémult, ettől függetlenül ezt is kint kellett hagynia a többi holmijával együtt.

– Jól utazott, zászlós? – érdeklődött Reikl.

– Igen, köszönöm.

– Sajnálom, hogy nem tudtunk megfelelő egyenruhát találni magának, de már intézkedtem.

– Köszönöm, asszonyom. – A lány összekulcsolta a felső karját az asztalon, az alsókat lazán lelógatta. Tudta, hogy sokan zavarba jönnek négy kar látványától, és nem akarta fokozni a feszültséget.

– Nos – kezdte Reikl –, térjünk a tárgyra! A beszélgetésünkről nem készül felvétel, és senki sem hallgatja le…

– Legjobb tudomásunk szerint – fűzte hozzá Boyuter marsall vértelen mosollyal.

Reikl türelmetlen kézmozdulatot tett. – Úgy van. Legjobb tudomásunk szerint.

A marsall sovány férfi volt, a bőre fakószürke, az arcát elborító tetoválások frissnek és félkésznek tűntek. Cossont fogadni mert volna, hogy egy újabb befejezetlen életművet lát maga előtt. Már több mint húsz éve nem állt szolgálatban, és bár nemrég reaktiválták, még mindig nem tudta beleélni magát a katona szerepébe. Ugyanakkor meglepte, hogy egy magas rangú tiszt fütyül a szabályzatra, és így kidekoráltatja az arcát. Tényleg különös idők járnak…

A marsall még a bemutatkozásnál alaposan szemügyre vette (a négy karja láthatólag nem tetszett neki), de azóta rá se bagózott. Magába roskadva ült a székén, és a zsebkésével babrált; sorra kihajtogatta az apró csavarhúzókat, szerszámokat és miegyebeket, aztán rendre visszacsukogatta őket. A mellette ülő zömök és pirospozsgás Gazan’tyo tábornok társai minden megjegyzésére bárgyú mosollyal bólogatott. Egész gyűjteményre való visszaszámláló volt a zubbonyára tűzve, mintha nem bízna a pontosságukban. Bár abszurdnak tűnt a gondolat, mindkét férfi úgy festett, mintha be lennének drogozva.

Reikl viszont egyenes derékkal ült a széken. Az arca feszült, a tekintete élénk volt, akár a lecsapni készülő ragadozóé.

– Amit most hallani fog, arról rajtunk hármunkon kívül senki más nem tud – kezdte a nő.

– Csak aki az üzenetet küldte – dünnyögte a marsall, a kését forgatva a kezében. Hirtelen elengedte, de az nem esett le, hanem ott maradt előtte a levegőben, halkan surrogva.

Reikl felsóhajtott.

– Az információhoz, hogy is mondjam csak… kerülőúton jutottunk hozzá.

Éles pillantást lövellt a marsall felé, mintha azt várná, hogy megint félbeszakítja, de a férfi ezúttal hallgatott. A kés után nyúlt és kikapcsolta, mire az engedelmesen belehullott a tenyerébe.

– Üzenetet kaptunk egykori jótevőinktől, a zihdrenektől – folytatta Reikl tábornok. – Mint bizonyára tudja, ez a szokás, ha egy faj szublimálni készül: távozás előtt rendezik a vitás ügyeiket, tisztázzák a félreértéseket.

– A félreértéseket… – visszhangozta a marsall rosszkedvűen.

– Az üzenetet az ébresztéskor kellett volna átadniuk, de a tartalma egy váratlan esemény következtében már korábban napvilágra került.

– Feltörték! – kotyogott közbe Gazan’tyo tábornok, arcán letörölhetetlen vigyorral.

– Így is mondhatjuk – bólintott Reikl. – A történtekért az egyik hadosztály a felelős, feltehetőleg a civil vezetés parancsára léptek akcióba.

A marsall leejtette a kést az asztalra, aztán felvette. Reikl oda se nézett, a lányra szegezte a tekintetét.

– Ön, ugyebár, zenész, Cossont kisasszony. Jól tudom?

– Igen, asszonyom – felelte a lány és azon tűnődött, miért szólítják hirtelen úgy, mintha civil lenne.

– Meséljen arról a hajóról. Hogy is hívták? – A tábornok egy jegyzettömböt kotort elő a zubbonya zsebéből és belelapozott.

Egy notesz? – csodálkozott Cossont. Furcsa, hogy a nő nem az implantját használja az adatok lekérésére. Vajon az informatikai hálót annyira lefoglalják a szublimáció előkészületei, hogy ilyen idejétmúlt adathordozókkal kell bíbelődniük?

– Törvényes megoldások előnyben, ugye? Ez volt a neve. – Kinyitva maga elé tette a noteszt az asztalra.

– Áh – grimaszolt Cossont. – Szóval erről van szó. – Mindig sejtette, hogy diákként elkövetett csínytevéseiért egyszer még felelni fog.

– Mondjon el mindent az esetről! És röviden, ha kérhetem; nincs sok időnk. – Nem nézett a két férfira, de úgy tűnt, nagy a kísértés.

– Szóval az úgy volt… Az egyetemen elnyertem egy ösztöndíjat, és két évig egy kultúrabeli űrhajó fedélzetén kutathattam. Egy ÁKE volt az, úgy hívták: Törvényes megoldások előnyben.

– Nem KKE volt? – vágott közbe élesen a tábornok.

– De igen – krákogott Cossont. – Valóban, elnézést. Akkoriban volupton játszottam, éppen végeztem a… Mindegy, nem érdekes. Szóval ettől a bizonyos hajótól hallottam az antagonisztikus kordofon nevű hangszerről és…

– Antagonisztikus?

– Ez azt jelenti, hogy ha meghúzzuk az egyik húrt, akkor a többi is megfeszül. Kisebb mértékben persze. – Reikl bólintott. A lány folytatta: – Egyszer említettem a hajónak, hogy nagyon szeretném kipróbálni, ám ebből a hangszerből nem sok példány maradt fenn. Ő megígérte, hogy körbekérdez. Hogy rövidre fogjam, végül készített nekem egy tizenegyhúrost. Ajándékba adta, a születésnapomra. Abban is segített, hogy megtanuljak játszani rajta. És tőle kaptam az ikerkarokat is. – Cossont zavarban volt, szinte összezsugorodott a tábornok pillantása alatt. – Egyre jobban érdekelt a hangszer, és a hajó tisztában volt ezzel. Két évet töltöttem a fedélzetén, és amikor végül eljött az idő a búcsúzásra, megkérdezte, szeretnék-e találkozni valakivel, aki személyesen ismeri Vilabier-t, mármint az ifjabb T. C. Vilabier-t. Tudja, ő szerezte azt a darabot, a leghíresebbet, amit a tizenegyhúrosra valaha komponáltak. Vagyis hogy emiatt a darab miatt készítették az első kordofont, bár hasonló húros hangszerek már korábban is…

– Kicsit tempósabban, zászlós! Kivel akarta összehozni a hajó?

– Egy QiRia nevű emberrel. Ez volt az igazi neve… vagyis akkor így hívták, amikor azon a tengerrel borított bolygón élt, a Perytch IV-en. Az issialiaiak között lakott, akik nem szavakkal kommunikálnak, hanem dallamokkal. Remek a hallásuk. QiRia velük élt évtizedeken át, és éppen akkor tért vissza a szárazföldre. Hogy is mondják…? Az adaptációs periódusát töltötte.

A tábornok belepillantott a noteszába, lapozott egyet és kurtán bólintott. Cossont örült, hogy végre valamit jól mondott.

– Szóval a TME elment érte és…

– A TME?… Ja, persze, a hajó. Folytassa!

– Elvitt a Perytch IV-re. Én meg felszálltam egy hatalmas bárkára, hogy találkozzam QiRiával. Nem sokkal korábban vette vissza az emberi testét, és eleinte elég furán beszélt, alig lehetett követni, amit mond. Volt ott egy avatár is, a… Szívélyes, üdvözlettel-é. Igen, így hívták. Mintha régi barátja lett volna az öregnek, vagy inkább a mentora. Úgy tűnt, mindenki elhiszi ennek az embernek, hogy tízezer éves. Én eleinte viccnek gondoltam az egészet, végül is a kultúrabeli hajóknak elég fura a humoruk. Az első nap csak egy rövid ideig beszélgettünk, aztán megegyeztünk, hogy másnap is találkozunk. Érdekes figura volt. A hajó nem sietett sehová, az öregember se tiltakozott a társaságunk ellen, úgyhogy a következő napokat együtt töltöttük. Elmesélte, hogyan élt évtizedekig a legkülönfélébb lények között más-más testben, és hogy mindenhol zenével foglalkozott. És azt állította, tényleg találkozott Vilabier-vel. – A lány nevetve rázta a fejét. Reikl nem mosolygott, de nem is szólt közbe. – Amikor ember volt, mármint eredetileg…

– T. C. Vilabier? – vágott közbe Reikl, a jegyzeteibe pillantva. – A zeneszerző, aki kilencezer-nyolcszázharmincnégy éve halt meg?

– Igen, ő! – Etalde zubbonya lecsúszott a lány válláról. Az alsó karjával elkapta és gyakorlott mozdulattal visszakanyarította. Boyuter marsall leplezetlen rosszallással figyelte a jelenetet. – Először azt hittem, meghibbant az öreg – folytatta a lány. Futólag a két férfira pillantott, de továbbra is Reiklhez intézte a szavait. – Aztán hat nappal később, amikor elbúcsúztunk, már én is hittem neki. Nem mintha érdekelte volna. Sok mindent elmesélt az életéről, de nem izgatta, mit gondolok róla.

– Mit mesélt az életéről?

– Főleg a Vilabier-vel kapcsolatos élményeit. Hogy mennyire dühös volt…

– Másról nem beszélt? Arról, hogy mit csinált abban az időben? Mondjuk abban az évszázadban.

Cossont töprengve összeráncolta a homlokát. – Hát, elvileg ő is ott volt a… Azt mondta, részt vett a konferencián, amelyiken megalapították a Kultúrát. – Vállat vont, mintha ekkora sületlenséget nem akarna kommentálni. – Állítólag ő vezette az egyik tárgyaló delegációt.

– Melyiket?

– Azt nem mondta. Persze egy szót se hittem el az egészből. A Vilabier-dolgot még csak-csak el tudtam képzelni, olyan sok apró részletet tudott, ami teljesen hihetően hangzott. Ezekre később bizonyítékokat is találtam, amikor alaposabban beleástam magam a témába. De a konferenciáról csak általánosságban beszélt, mintha nem vette volna a fáradságot, hogy kitaláljon egy hihető mesét. Persze ennek is utánanéztem később. A tárgyalási jegyzőkönyvekben sehol sem szerepel a neve, pedig elég sok dokumentum maradt fenn abból az időből. Igazából nem nagyon erőltettem a témát, ő meg folyton cukkolt, amiért nem hittem neki. Egy kicsit szégyelltem is magam miatta. Amit Vilabier-ről mondott, az olyan meggyőző volt, de ez… Hogy lett volna ott, amikor az egész kezdődött, amikor az elődeink… Ez képtelenség, nem?

Sejtette, hogy a parancsnokság honnan szerezhetett tudomást a perytchi kalandjáról. Cossont is naplót vezetett, mint mindenki más, és a publikus részében – amelyben megosztotta az élményeit a barátaival, és amihez elvileg bárki szabadon hozzáférhetett – említést tett valakiről, aki állítólag ismerte Vilabier-t. Nem emlékezett rá, hogy leírta volna QiRia nevét, de a beszélgetésüket biztosan megemlítette. Fel akart vágni az ismerősei előtt, a bejegyzésben ugyanakkor elbagatellizálta a történteket, és csupán egyetlen futó találkozásról írt, nem pedig egy többnapos, maratoni beszélgetéssorozatról. Vicces epizódot kerekített belőle, az öreget pedig kifigurázta.

Ezzel bizonyos értelemben elárulta QiRiát – volt is némi lelkifurdalása –, de a téma sehogyan sem illett azok közé, amelyekről a barátaival fecsegni szokott; család, fiúk, futó kalandok, csínyek, átdrogozott éjszakák. Ha úgy mesélte volna el, ahogyan megtörtént, kinevették volna, vagy szimplán hülyének nézik. Úgyhogy az öreget félbolond csodabogárnak állította be, amilyennel csak egy kultúrabeli hajón találkozhat az ember. (Óriási dolognak számított, hogy feljuthatott egy kultúrabeli űrhajóra. A legtöbb barátja sárgult az irigységtől, már csak azért is, mert a szerencsének legalább akkora szerepe jutott abban, hogy megkapta az ösztöndíjat, mint a tanulmányi eredményeinek.)

Reikl egy darabig nem szólt. A marsall és a tábornok is hallgatott, de az ő hallgatásuk korántsem volt olyan beszédes. Aztán a nő belepillantott a jegyzetfüzetébe, és nekiszegezte a kérdést: – Mi volt a teljes neve annak az embernek? Gondolom, volt keresztneve.

– Ngaroe. Ngaroe QiRia. De más neveket is használt. A találkozásunk előtt, amíg az issialiaiakkal élt… – töprengve dörzsölte a halántékát. Bár nála lenne a fülhallgatója és hozzáférhetne az adathálóhoz! Vállat vont, mire megint lecsúszott a kabátja. – Isseremnek hívták. Mármint a vízlakók.

Reikl bólintott és valamit odafirkantott a jegyzetei mellé. Talán csak egy pipát tett.

– Feltörték! – kotyogott közbe váratlanul Gazan’tyo tábornok. Boyuter marsall lesújtóan nézett rá.

Reikl zsebre vágta a noteszt, futó pillantást vetett az egyenruháján lévő apró, mechanikus visszaszámlálóra, aztán felállt.

– Uraim – fordult a marsallhoz és Gazan’tyo tábornokhoz –, ha megbocsátanak egy pillanatra…

A két férfi bólintott. A marsall szórakozottan lebegtette a levegőben a kését, és magában dudorászott.

Reikl intett Cossont-nak. A lány felállt és követte a nőt a helyiség egyetlen ajtajához. Ahogy az arasznyi vastag fémszárnyak visszahúzódtak a falba, meglepve tapasztalta, hogy az előttük feltáruló csillogó, íves folyosó nem ugyanaz, mint amin idejöttek.

A túlsó végén egy újabb ajtó nyílt ki. A három méter átmérőjű alagút íves felületén nehéz volt a járás, mintha egy óriási ágyúcsövön kellett volna végigmenniük. Ezt a részt még abban az időben építhették, amikor az aszteroidának nem volt saját gravitációs mezeje, morfondírozott a lány.

Ahogy a zsilip bezárult mögöttük, a tábornok odafordult hozzá.

– Elnézését kérem a tiszttársaim miatt. Restellem, hogy ilyen állapotban látta őket.

– Hát… – Cossont nem tudta, mit mondhatna erre.

A tábornok fürkészően nézett a szemébe. – Maga józan gondolkodású embernek tűnik.

– Öhm, köszönöm, asszonyom – krákogta Cossont zavartan.

Egy darabig csend volt.

– Szeretnénk megkérni valamire, zászlós. Rendkívüli ügyről van szó. A jövőnk függhet tőle. Talán mondanom sem kell, hogy a szabályzat szerint kell eljárnia, még akkor is – tette hozzá szigorúan –, ha ez a jelen helyzetben még a hivatalos állománynak sem mindig sikerül, ahogy az imént láthatta. Nos, vállalja a küldetést?

– Miféle küldetést? Mit kellene tennem?

– Meg kell keresnie nekünk valamit.

A lány értetlenül ráncolta a homlokát.

– Asszonyom, én sosem voltam tagja különleges alakulatnak… – Körbepillantott a mindkét oldalon zárt csőfolyosón. Úgy érezte magát, mint aki csapdába esett. Reikl alacsonyabb volt nála, de minden mozdulatából ellentmondást nem tűrő magabiztosság sugárzott.

– Tudom – legyintett a tábornok. – Adunk maga mellé egy kísérőt, egy humanoid robotot, akinek az lesz a feladata, hogy megvédje magát.

– Megvédjen engem? – visszhangozta Cossont.

Mit akarnak tőle? Sosem volt jó katona. Alig ment át az önvédelmi vizsgán, lőni sem tanult meg rendesen. Az alapkiképzés után mindössze egy évig szolgált a seregben, és csak azért kapott zászlósi rangot, mert játszott a katonazenekarban, és mert a parancsnoka megrögzött idealista volt. Nem szokta elmenteni az emlékeit, az elmestátuszát sem olvasták még ki soha, pedig aki hivatásos katona akar lenni, annak ez az első lépés a karrier felé. És most egy harci robotot akarnak mellé rendelni, testőrnek? Te jó ég, kitől kellene őt megvédeni?

– Valószínűleg nem lesz rá szükség, de nem akarunk fölösleges kockázatot vállalni. – A nő mosolya nem volt túl meggyőző. – Mielőtt rátérnénk a részletekre, hadd kérdezzem meg: kinek az oldalán áll, zászlós?

Cossont kezdett összezavarodni.

– Hogy kinek az oldalán? Hát… a hadosztályén. A gziltekén. A családomén.

– És mi a véleménye a szublimálásról? – A tábornok végigmérte a ruháját. – Ha jól látom, nincs magán visszaszámláló, bár az aktája szerint kapott egyet.

– El… elhagytam valahol – dadogta Cossont. Megköszörülte a torkát. – De készen állok a szublimálásra – tette hozzá gyorsan és kihúzta magát, mintha valaki vigyázzt vezényelt volna.

Reikl fürkésző tekintettel vizslatta, de nem szólt semmit.

– Egy kicsit azért félek – vallotta be a lány. – De hát ezzel nem vagyok egyedül. Annyi érv szól mellette, és elvileg minden jobb lesz. Mármint Odaát. – Érezte, hogy a szavai hamisan csengenek. Megrázta a fejét. – Én tudom a kötelességemet, asszonyom. Ha eljön az ideje, elmegyek a többiekkel. – Reikl várt.

Cossont még hozzátette: – Mert… mindenki elmegy.

Reikl bólintott. – Ezt a döntést hozta a népünk, jóval a maga születése előtt. Megkérdezem még egyszer: vállalja a küldetést?

Cossont zavartan pislogott. Azokra gondolt, akik megtagadták a feletteseik parancsait, vagy dezertáltak, mert tudták, hogy a szublimálás közeledtével az igazságszolgáltatás malmai a szokásosnál is lassabban őrölnek, és a büntetésük végrehajtására nem marad majd idő. A közös szublimáció ugyanis azt jelentette, hogy nem válogathatnak, ki megy és ki marad. A bűnözőket is magukkal kell vinniük.

Amióta megkezdődött a visszaszámlálás, egyre többen követtek el őrült dolgokat, amiket egyébként sosem mertek volna megtenni. Cossont a konformista ellentáborhoz tartozott; úgy élte az életét, mintha semmi nem változott volna, és talált magának egy kellemes elfoglaltságot, már ha a Hidrogén szonátát annak lehet nevezni. Nézőpont kérdése, hogy ezzel a józanságát bizonyította-e, vagy a gyávaságát.

Persze nemet is mondhatna. Ha egyszerűen sarkon fordulna, nem tehetnének semmit. Reiklről eddig csak jót hallott, ösztönösen bízott benne. A másik két tiszt viselkedése viszont idegesítette. Ki gondolta volna, hogy ennyire megkergül a világ? Nemsokára mind szublimálnak, mi értelme elvállalni egy olyan küldetést, ami annyira veszélyes, hogy testőrt akarnak rendelni mellé? Romantikusan hangzik, de a saját képességeivel kapcsolatban nem voltak illúziói. Ő se nem kém, se nem titkos ügynök, pláne nem szuperhős. Mégis… Volt valami Reikl tekintetében, a kisugárzásában, ami megbabonázta. Gyerekkorától kezdve azt tanították neki, hogy engedelmeskednie kell a feljebbvalóinak, és ő mindig meg akart felelni az elvárásoknak, arra törekedett, hogy elégedettek legyenek a munkájával. És a küldetés által egy csapásra megszabadulhatna lehetetlen életcéljától, méghozzá anélkül, hogy csorbát szenvedne az önbecsülése.

– Rendben – sóhajtott. – Megteszem, amit kérnek. De sokat segítene, ha tudnám…

– Természetesen – bólintott Reikl, mintha csak most jutna eszébe valami fontos dolog. – Sajnálom, hogy kissé drámaira sikerült a bevezetőm, zászlós. Ha egy mondatban akarnám összefoglalni a lényeget: az Igazság Könyve egy nagy átverés.

Cossont némán meredt a nőre.

A szent könyv a gziltek életének elválaszthatatlan része volt: gyerekkoruktól azzal keltek, azzal tértek nyugovóra, és azután is nagy becsben tartották, hogy a gyakorlati haszna megszűnt, és többé nem tárt fel új titkokat a világ működéséről.

Persze a kétely mindig ott motoszkált a fejükben: ha az ember végigbogarászta a galaxis népeinek szent könyveit, hamar rájött, milyen sok bennük a tévedés és az előítélet, és milyen pontosan jellemzik az őket kitermelő társadalmat. Az Igazság Könyve azért volt egyedülálló a maga nemében, mert az észszerűség talaján állt. Hívei akkor sem csalódtak benne, amikor kiderült, hogy a zihdrenek mégsem olyan különleges lények, mint ahogy a könyv állította. Hiszen mindenki a maga nézőpontjából látja a dolgokat, mindenki azt hiszi, hogy a világ körülötte forog. Ez alól a gziltek sem voltak kivételek. Mégis többre tartották magukat a környezetüknél, mert nem kellett annyi mindent megtagadniuk a múltjukból. Az ő szent könyvükre igazán nem lehetett ráfogni, hogy elrugaszkodott volna a valóságtól!

– Hogyhogy átverés?

– Ahogy mondom. Nem valami szerencsétlen véletlenről beszélünk, hanem szándékos félrevezetésről, egy tudományos cukormázzal nyakon öntött blöffről, aminek az volt az egyetlen célja, hogy félrevezessenek minket.

– Kik? A zihdrenek?

– Igen, a zihdrenek. Pontosabban egy csoportjuk, egy maroknyi egyetemi kutató, élükön egy lázadó tudóssal. Kísérleti nyúlnak használtak minket, zászlós. Az Írástudó okos ember volt, jól bánt a szavakkal és volt némi taktikai érzéke. Nem véletlen, hogy a zihdrenek őt választották. Odaadták neki a Könyv vázlatát, a többit hozzáköltötte. Mindezt onnan tudjuk, hogy a Zihdren-Maradvány nemrég delegációt küldött a Zyse-re, a parlamenti ünnepségre. A hajó fedélzetén utazott egy android vagy valamiféle virtuális lény, akinek az lett volna a feladata, hogy meggyónja a csalást a vezetőinknek, méghozzá közvetlenül a szublimáció előtt, hogy ne legyen időnk meggondolni magunkat. Ahogy már említettem, nem akartuk nagydobra verni a dolgot. Politikusaink sokkal elkötelezettebbek a szublimálás mellett, mint az egyszerű emberek, így elég érzékenyen érintené őket, ha kiderülne, hogy amit az őrültek és hitehagyottak évezredek óta gajdolnak, az igaz. Persze valószínűleg akkor sem fújnák le a visszaszámlálást, és nem jutna eszükbe népszavazásra bocsátani a kérdést.

A tábornok szája keskeny vonallá préselődött. – Csakhogy a zihdren hajó sosem jutott el a Zyse-re. Egy cirkálónk út közben feltartóztatta, és miután megtudta, mit szállít, megsemmisítette. – A nő egy darabig hallgatott, aztán így folytatta: – A zihdren hajó nem titkolta, hogy fontos küldetésben jár, és hogy meggyőzze a cirkáló parancsnokát, hozzáférést engedélyezett a kódolt üzenethez. A kommunikációs naplóból úgy tűnik, ő maga sem volt tisztában az üzenet tartalmával. A történtekről a cirkáló egyik alegysége tájékoztatott minket, amely úgy ítélte, hogy a gzilt közérdek fontosabb a hadosztályának tett eskünél.

Reikl közel hajolt Cossont-hoz, az arcuk szinte összeért.

– Az üzenetben név szerint említenek egy bizonyos Ngaroe QiRiát, aki bizonyítékokkal tudná alátámasztani, hogy mindez igaz – folytatta. – Nem mintha időt hagytak volna rá, hogy holmi bizonyítékok után kutassunk. – Reikl szája keserű mosolyra húzódott. – A kérdés már csak az, Vyr Cossont tartalékos zászlós, civil ruhában és Trágya Urai felirattal a dzsekijén – és megigazította a lány gallérját –, számíthatunk-e a segítségére? Vannak itt egynéhányan, akik égnek a vágytól, hogy megtudják, mi igaz mindebből, és hogy QiRia vagy bármelyik inkarnációja milyen további meglepetésekkel tud szolgálni. Merthogy az úriember azóta több alakban is felbukkant, ha nem tévedek.

– Hmm… Szóval az kell maguknak! A lélekdoboz.

– Ahogy mondja: a lélekdoboz.

– Már nincs nálam – vallotta be a lány. – Elajándékoztam.

– Tudom. – Reikl hátrébb lépett. – Otthagyta a Központi Dataverzumban, az ospini Bokri mikroorbitálon.

– Igen. A Forrás rendházban. Ők foglalkoznak…

– … ilyen ególufikkal – bólintott Reikl. – Igen, olvastam a naplóját.

Cossont a homlokát ráncolta. – Azt nem a publikus felületre írtam!

– Ne legyen naiv! – ingatta a fejét Reikl. – A felettese vagyok. A kérdés az, hogy hajlandó-e visszakérni a szelencét.

– Azt akarják, hogy menjek el az Ospinra?

– Épp arrafelé tartunk – világosította fel a tábornok. – Nemsokára meg is érkezünk. – Alaposan végigmérte a lányt. Szemügyre vette a ruháját, a megjelenését, egyetlen apró részlet sem kerülte el a figyelmét. Cossont moccanni sem mert. Eszébe jutott, hogy a szemlén a legkisebb szabálytalanságot is azonnal észrevették a kiképzői; ha rosszul állt az egyenruhája, vagy valamit nem úgy csinált, ahogy a szabályzat előírta. Talán Reikl azt keresi, maradt-e benne bármi katonaszerű. – Nagy szolgálatot tenne nekünk – mondta a tábornok, miközben körbejárta a lányt. – Nemcsak a hadosztálynak, hanem az egész gzilt népnek. Az emberek hálásak lennének magának. Tudom, hogy más tervei voltak a szublimációig, mindannyiunknak megvan a maga restanciája. De ez a küldetés sokkal fontosabb, mint egy zenemű begyakorlása. Persze nem lenne értelme előléptetéssel, kitüntetéssel vagy más jutalommal kecsegtetnem, amikor nemsokára úgyis mindannyian átlépünk a fénybe. De sajnos elképzelhető, hogy csak azért tesszük, mert valaki ügyesen arrafelé terelgetett minket. Mielőtt elmennénk, jó lenne megtudni az igazságot önmagunkról és a múltunkról, nem gondolja, Vyr? Még az is lehet, hogy meggondoljuk magunkat, és itt maradunk, hogy elvégezzük, amit el kell végeznünk. Aztán majd később szublimálunk, amikor valóban készen állunk rá. Szerintem ez egy reális opció. Mi a véleménye?

– Hát…

– Az Ospin az anyarendszer védelmére kirendelt hadosztály felügyelete alatt áll, úgyhogy ha mi mennénk oda, úgy értem, az egész hadosztály, abból semmi jó nem sülne ki. Állítólag az ő cirkálójuk lőtte ki a zihdren hajót. El tudja hinni? Puff! – csettintett. – Csak így egyszerűen, gondolkodás nélkül. Magának viszont joga van hozzá, hogy utánanézzen, mihez kezdtek az adományával. Senki sem fog majd gyanút. A feladat egyszerű: annyi a dolga, hogy beszéljen QiRia árnyékával. Hátha attól okosabbak leszünk. Megteszi, Vyr? Elmegy az Ospinra?

Cossont kábán pislogott. Úgy érezte, mintha hipnotizálták volna. – Igenis, asszonyom. Örömmel… – Összeszedte magát, és felnézett. – Vállalom a küldetést.

A tábornok megkönnyebbülten sóhajtott. – Köszönöm. Jöjjön, bemutatom a testőrét. – Megfordult és energikus léptekkel nekivágott a csőszerű folyosónak. Az ajtó kinyílt előtte. Cossont követte.

•

A lélekdoboz.

QiRia személyiségének digitális lenyomata. Ez volt a Törvényes megoldások előnyben búcsúajándéka, amit az utolsó napon adott neki, amikor Cossont már a kezében szorongatta a poggyászát. Tisztán emlékezett a jelenetre. A tizenegyhúros tokja ott lebegett mellette egy dróntálcán, és mindenhová követte, akár egy ragaszkodó háziállat. Elbúcsúzott a hajó aranybőrű avatárjától, és épp beszállni készült az űrkompba, amikor az avatár utánaszaladt a rámpán. – Ezt majdnem elfelejtettem! – mondta, és egy sötétszürke, olajosan fénylő kockát nyomott a kezébe. – Perytch IV-i barátunktól. Ez itt ő, mármint bizonyos értelemben. Hívd elő, beszélj vele, ha segítségre van szükséged, vagy felejtsd el; a lelkemre kötötte, hogy pontosan ezekkel a szavakkal adjam át neked. – Aztán búcsút intett. – Jó utat!

•

Cossont és a tábornok beléptek egy tágas terembe, ahol egy részeg társaság nevetgélt és viháncolt; sokan civil ruhában voltak. Amikor meglátták a tábornokot, vigyázzba vágták magukat, egy táncoló pár tántorogva próbálta visszanyerni az egyensúlyát, széles vigyor ült az arcukon. Valaki halkan kuncogott.

– Pihenj! – dörrent rájuk Reikl. – Mondom, pihenj! – ismételte, mire az utolsók is beálltak a sorba. Végighordozta a tekintetét a társaságon. A katonák Cossont-t méregették leplezetlen kíváncsisággal. – Példát vehetnének erről a tartalékosról. Ő még tudja, mi a kötelesség. Na, folytassák, bánom is én!

Intett Cossont-nak, és egy újabb ajtó felé terelte. A hátuk mögött ismét felhangzott a nevetés és az ének.

A folyosó végén egy kapszulakocsi várt rájuk. Beszálltak. Reikl motyogott valamit, mire az ajtók becsukódtak. Ahogy a jármű elindult, a fedélzeti holokivetítőn megjelent az állomás háromdimenziós térképe. Az aszteroida gyomrából a hátsó rész felé tartottak, a központi hangár irányába.

Reikl némán gubbasztott a lány mellett és a körmét piszkálta, az arcán feszült, töprengő kifejezés ült.

A terem, ahol kiszálltak, egy laboratórium és egy gyárcsarnok keverékére emlékeztetett. Elsőre kihaltnak tűnt, de az egyik soron mintha mozgott volna valami. Három műszaki tiszt – rangjelzésük alapján parancsnokok – szorgoskodott egy műtőágyhoz hasonló alkalmatosság körül, amelyen egy férfi feküdt. Az illető terepszínű nadrágot viselt, csupaszon virító mellkasa fölött nyakát vastag fémgallér ölelte körbe. A műtőágy körül holoképernyők villództak, színes grafikonokat és bonyolult ábrákat vetítve a levegőbe.

Lépteik zajára a férfi kinyitotta a szemét. Tekintete riadtan ide-oda rebbent a körülötte állókon. Cossont észrevette, hogy a bokájánál és a csuklójánál fogva odabilincselték az ágyhoz, a derekát vékony fémpánt szorította le.

– Hogy állnak, Gaed? – kérdezte Reikl az egyik tiszttől. – Remélem, elkészültek.

A lekötözött férfi tágra nyílt szemmel meredt rá, mintha még életében nem hallott volna emberi szót. Magas volt, az alkata izmos, az arca hosszúkás. Megszólalásig emberi, gondolta Cossont. Ha nincs az a naiv, üres kifejezés az arcán, talán rá sem jött volna, hogy géppel van dolga.

– Adjon még egy kis időt, asszonyom. – A parancsnok egy kézi vezérlőpanelen zongorázott, két beosztottja, egy férfi és egy nő sietve tisztelegtek Reiklnek. Cossont-t mintha észre sem vették volna. A tábornok intett, hogy folytassák a munkájukat, mire újra rohangálni kezdtek a folyton változó holografikonok között. Néha odavetettek egymásnak egy-egy megjegyzést, aztán a vezérlőpaneleiket nyomkodták és magukban dünnyögtek. A férfi meg-megrándult és bamba képpel nézett maga elé.

Reikl türelmetlenül rázta a fejét. – Mi a probléma? Azt hittem, már rég kész vannak.

– A szoftver, asszonyom – kezdte a parancsnok, most először pillantva Cossont-ra. – Nem számítottunk inicializálási nehézségekre ennél a modellnél. De megoldjuk, ne aggódjon, csak kell egy kis idő… – Elharapta a mondatot, ahogy egyik társa állított valamit a kézi vezérlője fölött lebegő holoképen, és az android hirtelen elernyedt, mintha elájult volna: a feje oldalra billent, a szája kinyílt. Aztán egy pillanat múlva megint életre kelt, a szeme kipattant, és mélyen búgó, nyugodt hangon megszólalt: – Y988-as egység, verbális azonosító: Eglyle Parinherm. Rendszerellenőrzés lefuttatva, minden vezérlő üzemkész. Szimulációs státusz aktiválva, kronoskála szubjektív egy az egyhez.

– Már megint hibás a státusz – csóválta a fejét a parancsnok. – A biztonsági beállításokkal lehet baj – mondta, és Reiklre sandított, mintha biztatást várna, vagy legalább némi együttérzést.

– Készen áll a bevetésre, vagy sem? – szegezte neki a kérdést a nő fagyosan.

– Nem, asszonyom. Azt hiszi, ez szimuláció.

– Ne szórakozzon velem, parancsnok! Két percet kap!

– De asszonyom…

Reikl felemelt kézzel csendre intette, elfordult, és néhány lépésnyire eltávolodott a csoporttól. – Tessék? Mikor ér ide?

– Y988-as egység, verbális azonosító: Eglyle Parinherm – zendült fel a bariton a lány háta mögött. – Rendszerellenőrzés lefuttatva, minden vezérlő üzemkész. Szimulációs státusz aktiválva, krooó… – A hang elhalt. Cossont aggódva figyelte a tábornokot.

– …hogyhogy nem tudják megállítani? – csattant fel Reikl. Megpördült a sarkán és tekintetét a fényekkel pöttyözött mennyezetre szegezte. Toppantott. Cossont kérdőn pillantott a tisztekre, de ők is ugyanolyan tanácstalanul ácsorogtak és aggodalmasan sandítottak egymásra.

– Nem – mondta Reikl, ismét hátat fordítva a többieknek, nem törődve azzal, hogy lehalkítsa a hangját. – Nem, semmi értelme. – Egy darabig hallgatott. – Teljes mozgósítást rendelek el, minden egységnek. – Újabb szünet. – Az én szavam nem elég magának? Ki a jóistentől vár még parancsot? Igen, az egész személyzetnek! Mi? Igen! FZ kód, teljes harckészültség. Valamennyi gép szálljon fel, azonnal! Tűnjenek onnan, megértette?

Egy pillanattal később éles, vijjogó hang hasított a levegőbe, és a csarnokban villogni kezdtek a fények. A padló megremegett alattuk, recsegő, fémes zümmögés hallatszott. A tábornok döngő léptekkel odasietett hozzájuk.

– Gaed! – intette maga mellé a parancsnokot, aki csak nagy nehezen tudta elszakítani a tekintetét a plafonon vibráló vészfényektől. – Lejjebb megyünk egy szinttel – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon, és az asztalon heverő alakra bökött. – Ezt hozza magával. – A parancsnok már épp szóra nyitotta a száját, de Reikl egy mozdulattal leintette. – Majd megbütykölik út közben. Ne akadékoskodjon már annyit!

– Hallották – intett a tiszt a két beosztottjának, aztán állított valamit a vezérlőjén, mire az android bilincsei kipattantak.

– Y988-as egység, verbális azonosító: Eglyle Parinherm. Rendszerellenőrzés lefuttatva, minden vezérlő üzemkész. Szimulációs státusz aktiválva, kronoskála szubjektív egy az egyhez.

– Tűnjenek onnét! – üvöltötte a tábornok. – Irány a zsili…

Az android felült az ágyon, mintha rugóra járna, és zavartan belepislogott a vibráló fénybe. – Szolgálatra jelentkezem – jelentette ki, majd ismét mozdulatlanságba dermedt. A tisztek lázasan zongoráztak a paneleiken, őrült tempóban csavargatták a holoképeket, parancsszavakat pusmogtak maguk elé. Az android teste meg-megrándult majd szenvtelen hangon közölte: – Flottariadó aktiválva. – A hangját elnyomta a ricsaj.

– Akkor küldjön egy istenverte kompot a hangárba! – kiabálta Reikl az éterbe. – T-osztályút. – Miközben a választ várta, a foga közt szűrte a levegőt. – A legjobbat. Vészkilövés lesz. – Majd kis szünet. – Amilyen messzire csak lehet!

– Parancsnok! – köszöntötte az android a műszaki tisztet, aztán észrevette a még mindig az Etalde zubbonyát viselő Cossont-t. – Vezérezredes! – Lekászálódott a műtőasztalról. Amikor meglátta Reiklt, azonnal haptákba vágta magát. – Tábornok! Eglyle Parinherm andriod entitás, szimulációs státuszban, szolgálatra jelentkezik – szavalta Reikl hátának. A nő ügyet sem vetett rá, mert épp teli torokból üvöltözött láthatatlan beszélgetőtársával.

– A gallért! – intett a parancsnok.

A nő le akarta csatolni a fémszalagot, de az android elkapta a csuklóját. – Szedjék le rólam! Kitöri a karomat!

A parancsnok hangosan káromkodott, és pötyögött valamit a konzolján, mire az android elengedte a nőt. Az gyilkos szemeket meresztett a parancsnokára, aztán gyorsan leszerelte a gallért.

– Gyerünk, siessenek! – szűrte Reikl a fogai között. Elviharzott a csuklóját dörzsölgető tiszt mellett, lekapta Etalde kabátját Cossont-ról és az android meztelen vállára borította. Amaz megpróbálta összegombolni magán, de túl kicsi volt rá. Már épp szólni készült, de Reikl megrázta a fejét: – Nem előléptetés, ne izguljon. – Karon ragadta, de az android meg se moccant.

Reikl Gaedre pillantott. – Nincs időnk erre! Vegye rá ezt a konzervet, hogy kövessen.

•

Ugyanazzal a kapszulakocsival mentek tovább, ezúttal Gaed és az android társaságában. Az út most rövidebb ideig tartott, alig csukódtak rájuk az ajtók, szinte rögtön ki is nyíltak megint. Gaed a konzolját bámulva magában motyogott. Végül egy zsúfolt hangárba érkeztek, ahol járőrhajók, drónrakéták, teherhajók és mobil fegyverplatformok sorakoztak, ameddig a szem ellátott.

– Nagyon helyes! Kapcsolja MI vezérlésre – indult el Reikl futólépésben. Cossont alig tudott lépést tartani vele, az androidnak viszont láthatóan meg sem kottyant a tempó. Gaed a nyomukban botladozott, egyszer majdnem orra bukott, de aztán káromkodva összeszedte magát, és lihegve loholt tovább. – Mire vár? – üvöltötte Reikl.

– Tatfedélzet, emeleti főhangár, Fzan-Juym hadosztály főparancsnokság, Eshri, Izenion – állapította meg az android tárgyilagos hangon és érdeklődve körülnézett. – A szimuláció vezetője Reikl tábornok, a bázisparancsnok ideiglenesen kinevezett helyettese.

– Asszonyom, ide! – Cossont-nak ismerős volt a hang, de nem tudta hova tenni, amíg meg nem látta Etalde fejét kikandikálni az egyik űrkomp zsilipjéből. Reikl irányt váltott, és futva megindult felé.

A rámpa végében egy gyalogos osztag és pár őrszem állt sorfalat. Etalde ledobta magát az egyik ülésre, és intett Cossont-nak, hogy kövesse a példáját. A tizenegyhúros a hátsó ülésbe volt beszíjazva. Naná, hogy sosem szabadulok tőle – gondolta a lány, miközben átverekedte magát a zsilipen. A szűk nyílásban majdnem beverte a fejét.

– Kapott eligazítást? – hallotta Reikl hangját.

– Nem, asszonyom – válaszolta valaki.

– Vigyázzon erre a tartalékosra, mint a szeme fényére! – kiabálta Reikl, beljebb tuszkolva Cossont-t. Ekkor észrevette a tizenegyhúrost. – Mi a…? – kezdte, aztán megcsóválta a fejét, majd ráütött egy gombra Etalde széke fölött és megragadta a vezérezredest a zubbonyánál fogva. – Sajnálom, Etalde. – A férfi kinyitotta a száját, de végül nem szólt semmit.

Miután kitaszigálta Etalde-et a gépből, ő maga is kiugrott, és ugyanazzal a lendülettel belökte Gaedet meg az androidot, akik a szinte belezuhantak a két üresen maradt székbe.

– Találja meg a barátját, és szedje ki belőle az igazságot! – kiabálta Cossont-nak. – Aztán tegyen jelentést nekem vagy a rangidős tisztnek. Készen vannak? – fordult el a komptól. – Akkor indulás! – Azzal futva távolodni kezdett a géptől.

Az ülés önműködően beszíjazta Cossont-t. A lány kinézett a zsilipen, és a tekintete összetalálkozott a tanácstalanul ácsorgó Etalde-éval. Katonák trappoltak el mellette, de a férfi észre sem vette. Aztán mintha álomból ocsúdna, rápislogott a kezében szorongatott nehéz, nyakláncszerű tárgyra, és odahajította a lánynak, éppen ahogy az ajtó csukódni kezdett. Cossont elkapta: egy sisakgallér volt. Gyorsan felcsatolta.

Még látta, ahogy Reikl visszafut, megragadja Etalde-et a zubbonyánál fogva és elrángatja a komptól. A férfi botladozva futásnak eredt. Az ajtó döngve bezárult.

Az android kényelmesen elhelyezkedett az ülésén, és érdeklődve nézett körül. – T-osztályú minikomp, négyszemélyes – állapította meg. – MI-vezérelt. A parancsnok személye azonosítatlan, századosi rangú. A szimuláció folytatódik.

Az ajtó dörrenése még ott visszhangzott a fülkében, amikor fültépő vijjogás hasított a levegőbe, majd egy irdatlan csattanás következett, mintha villám csapott volna a kompba.

Cossont elájult.

•

A bárkán nyálkás, sűrű köd gomolygott, mintha vattacukorból lenne.

Még sosem látott ilyen tágas, végtelen horizontot: az égen rózsaszín, sárga, vörös és halványkék felhők úsztak, bolyhos pamacsaikat karcsú fénypászma-hidak kötötték össze. A fény átszőtte a valószerűtlen tájat, sugarai a felhők légies, lassan változó alakzatainak peremén billegtek, másutt mintha egyenesen a vízből törtek volna elő. A bárkát a szeszélyes óceán ölelte körül, a vízfelszínen kócos hullámok kergetőztek. Cossont-nak a partra mosott jádekő irizáló csillogása jutott eszébe, ami képzavarnak tűnhetett egy olyan bolygón, ahol a tengernek nem volt partja.

Az eget madarak és repülőhalak népesítették be; egyesek magányosan hasították a levegőt, szárnyukkal végigkarcolva a tajtékok gerincét, amíg el nem tűntek egy tovagördülő hullámvölgyben, míg mások csapatostul vonultak. A népesebb rajok a napot is elsötétítették és bonyolult fraktál-mintázatokat rajzoltak a felhők hasára. Még magasabban, a felhők feletti régiókban ballonhajók és karcsú, vitorlás naszádok rótták végtelen köreiket. Előbbiek csak sodródtak az áramlatokkal, utóbbiak a szelek szárnyán hasították az eget és lomhán buktak alá, ha egy-egy kikötő közelébe értek.

– Fiatal vagy még. Azt hiszed… a dolgoknak van értelme. Hogy számítanak… pedig ez csak illúzió.

– Már akkor is ilyen okos voltál, mielőtt felcsaptál halnak?

Isserem, vagyis QiRia elnevette magát. – Meglehet. – Aztán egy pillanatra elgondolkodott. – Igen, biztosan.

– Ha minden csak illúzió – kötözködött Cossont –, és semmi sem számít, akkor miért beszélgetünk?

– Jó kérdés. – Az öreg alámerült a medencében, de egy másodperccel később ismét felbukkant, és megtörölte az arcát. – Csodálom… a bátorságodat. Ürügyet szolgáltatsz, hogy… elküldjelek.

– Még ne küldj el – kérte Cossont. – Jó veled beszélgetni. Hacsak nem fárasztalak, mert akkor tényleg elmegyek.

A férfi felnevetett. – A büszkeségemre apellálsz? Hogy nem tűnhetek gyengének… öregnek?

– Szerintem túl sokat gondolkodsz. Nem?

– De. Öreg… hiba.

QiRia a nyílt vízhez öbölszerűen kapcsolódó, sekély medencében pihent a bárka egyik oldalhajóján. A lány egy nyugágyon hevert szinte meztelenül, egy pohár víz társaságában.

Az Apranipryla árnyékba borította őket, de a hőség így is elviselhetetlen volt. Az ormótlan hajótest részei külön-külön emelkedtek és süllyedtek az örökös árapály és a kósza szélörvények ritmusára. A fehér napernyők vitorlaként dagadtak a szélben, ahogy a bárka komótosan szelte a habokat.

– Szerintem az a fontos, hogy ma is emlékeznek rá az emberek. Híres lett.

– Az nem… számít.

Cossont megcsóválta a fejét. – Még mindig jobb, ha az emberre egy tévedése miatt emlékeznek, mintha elfelejtenék.

– Szerintem jobb, ha… elfelejtik. Előbb-utóbb mindenkit… elnyel a semmi.

Cossont-nak már a nyelve hegyén volt, hogy „Marhaság!”, de még időben visszanyelte.

– Szóval szerinted Vilabier nem akarta, hogy emlékezzenek rá?

– Nem számít… mit akart… vagy hogy ki emlékszik rá.

– Ha most itt volna, szerintem örülne, hogy az emberek ismerik a nevét – jelentette ki magabiztosan a lány. Aztán emlékeztette magát, hogy kettejük közül mégiscsak QiRia ismerte személyesen a zeneszerzőt. Már ha nem lódít az öreg.

– Tik nem örült volna… hogy a Hidrogén szonáta miatt… – QiRia vágyakozva bámulta az óceánt. – Gyűlölte azt a darabot.

– Gyűlölte?

Az öreg vállat vont, mire a teste egy kicsit kiemelkedett a vízből, aztán visszasüllyedt.

– Tréfának szánta – magyarázta a lánynak, és megtörölte az arcát.

A tudatát alig néhány napja helyezték át a leviatidból, amelynek hosszú évekig élt a testében – úszott, párosodott és harcolt. Állítólag ötször úszta körül a hatalmas bolygót. Nehezen viselte, hogy megint kétlábú lett belőle, nyiszlett szárazföldi lény, és csak úgy találta elviselhetőnek ezt az állapotot, ha naphosszat a tengervízben áztatta magát.

– Eleinte – tette hozzá a lányra sandítva. – Utálta. Aztán egyre nőtt benne… egyre fontosabb lett. De mindig kritika maradt, afféle… cinikus tréfa. Nem szeretetből írta. Hanem gyűlöletből. Dühből.

Bár napról napra jobban ment neki a beszéd, még mindig kereste a szavakat, ami nem csoda, hiszen évtizedeken át bonyolult hangképek segítségével, énekelve kommunikált. Beszéd közben néha hátravetette a fejét és kitátotta a száját, mintha ásítana. Az orvosok szerint az énje legmélyebb, primitív rétegei így akarták kitapogatni az új, ismeretlen környezetet, mint egy víz alatti hangradar. Ő maga azt állította, hogy ez egy régi reflex, semmi több.

– A közönség sem… Ott voltam a koncerten. A… bemutatón. – QiRia behunyta a szemét és megcsóválta a fejét. – Borzasztó volt.

Cossont a homlokát ráncolta. – Én úgy tudtam, hogy a darab osztatlan sikert aratott.

– Kritikusok… Csupa szakmabeli. Ők előre megkapták… a kivonatot.

– A kivonat elég dallamosra sikerült.

– Igen. De ott voltam… az első koncerten. Ahol… az emberek.

– Áh, értem.

– Fújoltak, fütyültek… sokan dobáltak. Mindenféle dolgokat.

Cossont udvariasan mosolygott.

Nem lehetett eldönteni, QiRia hány éves lehet. Bár a bőre sima és ránctalan volt, mégis vénséges vénnek tűnt. Az arcából nem sokat lehetett kiolvasni, igaz, ők ketten más fajból származtak, és senki sem tud kiigazodni egy idegen mimikán, még akkor sem, ha történetesen mindketten ugyanannak a metafajnak a tagjai. Nyilvánvalóan emlős ősei voltak, erről árulkodtak a csökevényes, rovarcsípésszerű mellbimbók a mellkasán. Ugyanabba a testbe költözött vissza, amelyikben a bolygóra érkezett. Mialatt a vízben lubickolt a leviatidokkal, a korpuszát (ő maga ezt a kifejezést használta a testére) a bárkán tárolták.

Egész életét ebben a testben töltötte. Ide-oda vándorolt a Kultúrában és annak határain túl, végiglátogatta az alapító civilizációkat, még a gziltekhez is eljutott. A saját szemével látta, ahogy a fejlődésük megtörik, miközben a Kultúrát alkotó, különböző mentalitású, egymással sokszor még beszélőviszonyban sem lévő civilizációk összekovácsolódnak, és a galaxis legfejlettebb, sokszínű, de mégis összetartó közösségévé növik ki magukat.

QiRia hosszabb-rövidebb kiruccanásokat tett más életformák bőrében; volt madár és hal, élt gépi entitásként és belebújt vagy egy tucat idegen faj testébe. Egyik-másik kalandja egy évszázadig is eltartott, de végül mindig visszatért ugyanabba a régi, folyton megújuló testbe, amelynek felfrissítették a memóriáját és megfiatalították a szerveit. Örökké vándorolt, sosem állapodott meg és sosem tért vissza gyermekkora helyszínére, bárhol is lehetett az. A múltjának erről a részéről mélyen hallgatott.

Nemrégiben érdekelni kezdte a hallás mint a fizikai tapasztalás egyik legkifinomultabb módszere. Ekkor költözött a Perytch IV óceánbolygójára a leviatidokhoz, akik több ezer kilométerre is elérő, komplex hangörvényekkel kommunikáltak. Ezek az impulzusok állítólag olyan erősek voltak, hogy akár meg is ölhették az útjukba kerülő apróbb tengeri állatokat.

Cossont-nak nem voltak hasonló élményei, így ehhez a témához nem tudott mit hozzáfűzni. Megrázta a fejét. – De hát a Szonáta nemcsak a leghíresebb műve, hanem a legbonyolultabb is – erősködött. – A kortársai azt mondták, hogy ez a legjobb Vilabier-darab.

– Akkor sem szerette. Először a fő tételt írta… Be akarta bizonyítani, hogy… könnyű. Csupa matematika. De nem volt benne élvezet. És dallam se sok.

– Nem a dallam a lényeg.

– A lényeg… mindig odaát. Nem igaz? – mosolyodott el QiRia és megtörölte az arcát. – Később rájött… hogy a strukturális logikája ellenére… befejezetlen. Nem jó kritika, nem teljes… és akkor megírta a többi tételt. Csak ezért.

QiRia töprengve bámulta a csapkodó vászontető alól az ég vékony szeletét. A trópusi nap kíméletlenül ontotta a meleget. – Hiba volt… Tik tévedett – mélázott csöndesen. (Bár Vilabier keresztneve T’ikrin volt, ő mindig csak Tiknek hívta. Cossont először kínosan fészkelődött, amikor hallotta, aztán úgy döntött, ennyi szentimentalizmus még belefér.)

– Később elkezdte érvekkel alá… Komolyan venni a saját tréfáját. Túlságosan is. Én próbáltam figyelmeztetni – tette hozzá.

– Már akkor is ismerted? – kérdezte a lány, és igyekezett palástolni a hitetlenkedését. Gyorsan kortyolt egyet a poharából.

– Amikor írta – bólintott az öreg. A kezével a víz felé intett, kövér cseppeket szórva a locsogó hullámokra. – Én… kulturális attasé voltam akkoriban. Tudod…

Cossont bólintott, mintha tudná.

– Segítettem neki.

– Tessék? – nyelte félre a lány a vizet.

– Ó, nem… a zenével… Nem. – Az öreg elmosolyodott. – Segítettem megtalálni a… marain szimbólumokat a hangokhoz. A glifeket.

A marain volt a Kultúra közös nyelve, ők is azon társalogtak. Cossont még az ösztöndíja előtt tanulta meg, mert úgy gondolta, a vendéglátói értékelik majd a gesztust. Szerencsére rengeteg gzilt szó volt benne, ami megkönnyítette a dolgát. Egy éve használta már, amikor elkezdett marainul gondolkodni, és egyre gyakrabban érezte, hogy a gzilt mennyire durva és esetlen ehhez a nyelvhez képest. Ilyenkor mindig elfogta a lelkifurdalás, és egy kicsit árulónak érezte magát.

– A marain már akkor is létezett?

– Ó, a Kultúra nyelve… nagyon öreg.

– Szóval minden hangot megfeleltettetek egy betűnek?

– Egy glifnek. Többdimenziós…

– Marainul?

– Mi a beszélt nyelvet használtuk. Az írás alapja… a háromszor hármas raszter. Ez az alapszintje a fraktálnak, végtelenül… felnagyítható többdimenziós leírás. Aztán a komplexebb… rétegek, értelmezési szintek.

– Úgy érted, a kilences számrendszeren felül?

Az öreg erőlködve kereste a szavakat. – A kilences… nem. Igazából trináris… háromszor hármas. De igaz. Háromszor négy, négyszer négy… három a köbön, négy a köbön, így tovább. Az Elmék használják. Ők tudják olvasni… többdimenziós szintlépés. Az egész világ belefér… Odabent, az elméjükben. – A lányra nézett. – Bármit le lehet írni. Az egész univerzumot… minden részecske, hullám, esemény. Belesűríteni egyetlen glifbe… egy szóba.

– Hát, az elég hosszú szó lenne.

– Hosszú. Elpusztulna a világ… mire kiolvasod. Attól még van, létezik.

– Nem értem, mi értelme volt ennek – vont vállat a lány. – Mármint hogy glifeket párosítottatok a hangokhoz.

– Én sem. – Az öreg elmosolyodott. – De a lényeg… a Hidrogén szonáta okos lázadás… a módszer ellen, amit képvisel. Tik utálta a csörömpölő, dallamtalan zenét. Provokálni akart. Megmutatni, milyen könnyű írni és milyen… nehéz hallgatni. És most ezért a darabért emlékeznek rá. Erre mondják… a sors fintora. – Végignézett a tengeren, aztán hozzátette: – A forma mögött… nem mindig van tartalom.

•

Lassan magához tért. Furcsán érezte magát, nehéznek és mégis könnyűnek. A vér harsányan robajlott a fülében és mintha hatalmas súly nehezedett volna a vállára. Valami határozottan nem stimmelt.

– Mi történt? – A hang ismerős volt, de nagyon messziről jött.

– Újabb entitás a fedélzeten – duruzsolta egy kellemes bariton. – Azonosítása folyamatban. Mesterséges intelligencia, kirendelt kísérő.

– És te ki vagy? – kérdezte az első hang.

Pyan, villant be Cossont-nak, bár hirtelenjében nem tudta volna megmondani, ki az a Pyan. Csak azt tudta, hogy valaki, akit ismer, akit szeret, és aki módfelett bosszantani szokta.

– Eglyle Parinherm – felelte a bariton. – Szimulációs gyakorlaton – tette még hozzá.

Valaki ült a vállán. Vagy egy zsák esett rá. Mindenesetre nehéz volt. És valaki húzta a lábát meg a kezét. Mind a… négy kezét, igen. Négyet? Persze; már évek óta négy keze van.

Óvatosan kinyitotta a szemét. Két szobát látott maga előtt, két apró, zsúfolt helyiséget. Aztán a két kép lassan egybeolvadt.

Nem messze tőle egy ezüstruhás alak hevert a földön, átellenben pedig egy magas férfi ült. Hát persze, az android! Az android ekkor felnyúlt a tarkójához, megnyomott valamit és lezuhant a mennyezetre. Esés közben megcsavarodott a levegőben és négykézláb landolt a… plafonon, egy kupacnyi szanaszét heverő holmi között.

Cossont ezen elgondolkodott.

Nem tartott sokáig, hogy rájöjjön: fejjel lefelé lóg, és saját testúlya nyomja a vállát. Émelygett, minden porcikája sajgott. Jó lenne egyenesbe kerülni, mielőtt elhányja magát – futott át a fején.

Az android megkocogtatta a katona tükörfényes sisakját. – Hahó! Van ott valaki? Szólaljon meg! – Még egyszer kopogott: – Senki? – Hátralépett. – Úgy látszik, meghalt.

A katona végtagjai ernyedten lógtak. Páncéljához hasonlatos, tükörfényes fegyvere a nyakában himbálódzott.

Cossont a biztonsági övén matatott, hogy kioldja magát. A fejét nem tudta megmozdítani a gallértól, így vakon tapogatózott a gomb után. Az összes ujjperce lüktetett.

A gziltek testébe bonyolult fájdalomcsillapító mechanizmus volt beépítve. Az ehhez szükséges szervrendszert még születésük előtt, genetikai manipuláció segítségével ültették be és hangolták hozzá az őseiktől örökölt, primitív idegpályákhoz. Cossont elég jól ismerte a folyamat működését ahhoz, hogy tudja: ha valami ennyire fáj, azt jobb nem erőltetni. Abba is hagyta a fészkelődést.

– Segítenél lejönni innen? – kérdezte az androidot.

Amaz kétrét görnyedve odaoldalazott hozzá. Fejjel lefelé is nagydarab volt, valósággal kibuggyant az ezredes zubbonyából, ami itt-ott felfeslett és kihasadt.

– Szedjél ki ebből a székből, jó?

Az android Cossont tarkója mögé nyúlt és megnyomott valamit. Halk kattanás hallatszott, mire a lány kizuhant az ülésből. Az android elkapta és gyengéden letette a földre.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit! – Úgy vigyorgott, mint egy gyerek. – Neked négy karod van! – jegyezte meg.

– Valóban – hagyta rá a lány a csuklóit dörzsölgetve, fájdalmas grimasszal az arcán, aztán felpillantott a fölöttük lógó, mozdulatlan katonára. A páncéljában meglátta saját torz tükörképét. – Tényleg meghalt?

– Nagyon úgy tűnik.

– De hát ő volt az egyetlen, aki páncélt viselt! Hogy lehet, hogy…

– Valószínűleg a páncélja fojtotta meg – magyarázta az android. – A hajó megpróbálta felrobbantani önmagát, és minket is.

– Ha már elmúlt a veszély – szűrődött ki Pyan hangja a tizenegyhúros tokjából –, akkor kimehetek?

Az android kérdőn pillantott a lányra. – A mesterséges entitás a te kísérőd?

– Igen – bólintott a lány. – Hol vagyunk? Mi történt? – Eszébe jutottak az utolsó percek a Fzan-Juymon; a kiabáló és parancsokat osztogató Reikl tábornok… Aztán semmi; mintha minden emlékét kitöröltek volna, egészen addig a pillanatig, amíg az imént fejjel lefelé magához tért.

– Az Eshri szoborbolygó szimulált felszínén. Az történt, hogy…

– A bolygó szimulált felszínén?

– Igen. Ez itt egy szimuláció, nem a valóság. Nem egészen értem – tette hozzá óvatosan –, mi a kiképzőim célja ezzel a képtelen eseménysorral, de biztosan van valami értelme. Talán azt kell gyakorolnom, hogyan kezeljem az irracionális helyzeteket.

A lány némán bámult rá.

– Figyeltek egyáltalán? Hahóóó! – visította Pyan a dobozból.

– Ez itt a valóság – szögezte le a lány határozottan. – Nem szimuláció.

– Értem.

A lány összeszűkült szemmel nézett rá. – Nem hiszel nekem?

– Tudomásul vettem, hogy a jelenlegi konfigurációd alapján úgy gondolod, hogy ez a valóság, és ebbéli meggyőződésedben semmi sem ingathat meg.

– A jelenlegi konfigurációm alapján? Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy te is a szimulált környezet része vagy – magyarázta az android derűsen.

– Na ide figyelj…

– Hallak benneteket! – nyafogott Pyan. – És ha én hallak benneteket, akkor ti is hallotok engem.

Cossont a hangszertokra rivallt. – Fogd már be, Pyan! – Aztán ismét az andriodhoz fordult. – Nekem ez nem szimuláció. Érted? Én hús-vér emberi lény vagyok, és nem érzem magam valami jól. – Megdörzsölte fájó végtagjait.

– A landolásunk valóban elég rázósra sikerült.

– Erről beszélek. És nagyon idegesít, hogy szerinted ez egy szimulált helyzet. Én nem programkód vagyok, hanem egy igazi, élő ember. Igazán leköteleznél, ha ennek megfelelően bánnál velem.

– Rendben – bólintott az android.

– Még mindig nem érted, ugye? Nekem nincs második esélyem, nem töltenek újra. Nincs elmentve az elmestátuszom.

– Tényleg? – Az android szkeptikusan pislogott.

– Tényleg. Amikor a seregnél szolgáltam, nem osztottak be veszélyes küldetésre, így nem is mentettek le soha. Neked biztosan van kópiád, de nekem nincs. Úgyhogy számomra ez nem játék, hanem a véres valóság.

– Megértettem. Megjegyzem, hogy már eddig is a legnagyobb komolysággal kezeltem a helyzetet: ezért hoztam le kézi vezérléssel a kompot, miután a robotpilóta megpróbálta felrobbantani.

– Tessék? – hökkent meg Cossont.

– Tessék? – visította Pyan.

– Ezért tettem le kézi vezérléssel a kompot, miután a robotpilóta megpróbálta felrobbantani – ismételte az android.

– Te tetted le…? – Cossont körbepislogott. – És mit csinált a robotpilóta?

– A komp MI-vezérlését és a százados páncélját egy időben semlegesítették egy koncentrált effektormezővel. Amennyire meg tudom állapítani, az összes hagyományos katonai alrendszer elfüstölt. Engem nem tudtak megfertőzni, ezért rákapcsolódtam a komp tartalék navigációs rendszerére, és mivel továbbra is soroztak minket kinetikus, sugár-és részecskepászmákkal, az egyetlen számításba jöhető megoldás az volt, ha a törmelékkel megegyező röppályán próbálom lehozni a hajót. Kiszemeltem a hadparancsnokság egyik elzúgó roncsdarabját, és azt használtam fedezéknek.

Cossont gyomrába mintha kő zuhant volna. Behunyta a szemét. – A Fzan-Juym aszteroida…?

– Megsemmisült. Ez a legőrültebb szimuláció, amiben valaha részt vettem – tette hozzá az android lelkesen.

– Megsemmisült? – visszhangozta Cossont döbbenten. Még mindig nem tudta felfogni.

– Olyan értelemben nem, mint ha mondjuk antianyaggal bombázták volna, de tény, hogy telibe találta egy koncentrált energiasugár, amely hatására több tízezer darabra szakadt. Ezek közül a legnagyobb öt-hat százaléka az eredeti aszteroida tömegének, a legkisebb alig…

A lány fülében zúgni kezdett a vér, és elnyomta az android hangját. Felrémlett előtte Etalde sápadt arca, Reikl és a táncoló, viháncoló társaság a folyosón, akiket a tábornok hiába próbált megrendszabályozni. Örült, hogy ül, mert forogni kezdett körülötte a világ. – Vannak túlélők? – krákogta és megrázta a fejét, hogy magához térjen. Ez sem esett jól.

Az android furcsálló pillantást vetett rá.

– Hát – mondta lassan –, mi túléltük, ahogy az ábra mutatja.

– Úgy értem, rajtunk kívül.

– Valószínűleg nincsenek. A komp navigációs rendszere több hajót is észlelt. Ezek ugyan távolodni próbáltak az aszteroidától, de amelyik túlélte a repeszfelhőt, azt mind kilőtték a második hullámban. Úgy tűnik, hogy a körzetben más űrhajókat is megtámadtak, vagyis nem a Fzan-Juym volt az egyedüli célpont.

– Kik voltak? Kik támadtak meg minket?

– Egy magas fejlettségi szintű hadihajó, esetleg egy flottányi hetes-nyolcas szintű alegység. Egyetlen gyors rárepüléssel hajtották végre az akciót. A detonációs felhő alapján arra tippelnék, hogy gzilt hajók voltak. Ha ez igaz, akkor nyilvánvalóan árulók vannak a hadvezetésben. Persze a mi szintünkön mindenki kínosan ügyel rá, hogy a karakterisztika alapján ne lehessen beazonosítani a támadót; ezt hárító taktikának nevezik.

Cossont ködös tekintettel bámult maga elé.

– Khm – próbálkozott újra Pyan a tizenegyhúros tokjából.

Cossont tagjaiból kiszállt minden erő. Legszívesebben összegömbölyödött volna egy sarokban, és átaludt volna egy egész napot. Ilyen lehet megöregedni, gondolta.

– És most mi lesz?

– Ami minket illet, a lehetőségeink eléggé korlátozottak – felelte az android. – A komp a kényszerleszállás során irányíthatatlanná vált, az ajtók beragadtak, és a történtek fényében nem javaslom, hogy bármiféle vészjelzéssel próbálkozzunk. A komp jeladója egyébként is tönkrement, mivel az effektortámadás után ki kellett iktatnom a kommunikációs rendszerét, nehogy továbbítsa a pozíciónkat az ellenségnek. Nem tehetünk mást, mint hogy megvárjuk, amíg a szövetségeseink ránk találnak és kiszabadítanak. Bár a szimulációs szabályok értelmében, ha egy résztvevő tartós passzivitásra kényszerül, a szimuláció az ő számára gyakorlatilag véget ért. Vagyis várhatóan nemsokára kvázi halálélményben lesz részünk, esetleg figyelmeztetés nélkül visszarántanak a valóságba. A magam részéről mindkét esetre készen állok, ahogy ti is, még akkor is, ha nem tudtok róla. A helyzetünk mégsem teljesen statikus, mivel a kabin, amelyben tartózkodunk, súlyosan megsérült a landoláskor. Mivel a bolygó felszínén vákuumközeli állapotok uralkodnak, a belső hőmérséklet folyamatosan csökken, és a levegő is szivárog. Ilyen értelemben még mindig játékban vagyunk.

Cossont elképedve bámulta az androidot. Az váratlanul felpattant és szertartásosan meghajolt.

– Még nem mutatkoztam be. A nevem Eglyle Parinherm. Téged hogy hívnak?

– Vyr Cossont zászlós. Tartalékos… nemrég reaktiváltak.

– Örvendek – udvariaskodott az android. – Ha elfogadsz egy jó tanácsot, az újrajátszásnál ennél a pontnál szállj ki a szimulációból. Egy veterán már rég kiszállt volna.

– Felvilágosítaná valaki ezt a dilinyóst – vergődött Pyan a dobozban –, hogy ez nem egy szimuláció? És kiengednétek végre?

– Hagyd csak, majd én – ajánlkozott készségesen az android.

Ahogy kinyitotta a hangszertokot, Pyan visítva kiröppent és Cossont-ra vetette magát. Úgy festett, mint egy elnyűtt rongyszőnyeg. A négy sarkával a lányba kapaszkodott és ügyetlenül átölelte. – Ez borzalmas! – nyüszítette vacogva. – Csinálj valamit!

– Kikapcsoljam? – intett a köpenylény felé Parinherm. – Ki tudom kapcsolni.

– Hozzám ne nyúlj! – sikított fel Pyan.

– Nem kell, köszönöm. Semmi gond – felelte Cossont és megsimogatta a segédjét, aki olyan erősen csimpaszkodott belé, hogy le sem tudta volna vakarni magáról. A lány megborzongott. A fülkében kezdett egyre hidegebb lenni.

Parinherm bekukucskált a hangszertokba.

– Van itt egy ruhadarab – jelentette ki, majd előhúzta Cossont kabátját. Megforgatta és szemügyre vette. – „A Trágya Urai” – betűzte ki a feliratot és felkuncogott. – Milyen szellemes!

– Az az enyém – kapta ki a kezéből Cossont, és gyorsan belebújt. – Szóval azt mondod, szökik a levegőnk?

– Úgy van. És a kabin hőmérséklete is gyorsan csökken. Feltéve, hogy a szimuláció folytatódik, érdekes lesz megfigyelni, hogy vajon előbb fulladunk meg és csak aztán fagyunk jéggé, vagy fordítva.

– Ez borzalmas! – zokogta Pyan a lány nyakába.

Cossont gépiesen megsimogatta a lényt. – Ne félj! – csitítgatta, mert hirtelenjében semmi más nem jutott az eszébe. – Nem lesz semmi baj.

NYOLC

(SZ–20)

A Pszeudonim sejtette, hogy előbb-utóbb ez a pillanat is elérkezik. Egyszerűen nem halogathatta tovább a dolgot.

Az Elméjének otthont adó hardvert soha nem használta ki teljesen, egy részét talán soha nem is fogja használni. Fizikai értelemben kompakt szerkezet volt, befért volna egy tizenöt méter hosszú ellipszoidba, de ez nem sokat árult el gigantikus számítási kapacitásáról. (A kapacitás megállapítására kétféle egyezményes módszer létezett: vagy azt vették alapul, hogy egy adott hardver hány emberi vagy drón elmestátuszt tud tárolni, vagy hogy hány évet kellene visszamenni az időben ahhoz, hogy egy átlagos korabeli civilizáció teljes informatikai potenciálja meghaladja a szóban forgó Elméét.)

Részint a szokásos kultúrabeli túltervezés miatt, részint mert a Pszeudonim az évszázadok során többször lecserélte a testét – és mert egyébként is lusta volt ahhoz, hogy optimalizálja a számtalanszor kibővített és továbbfejlesztett hardvert –, viszonylag sok szabad hely maradt a fedélzetén. Annak idején ezért egyezett bele, hogy elszállásolja egy másik Elme elmestátuszát. Vagyis a lelkét.

Az illető a Zoológus nevű, Vándorkő osztályú Gyorsító volt, azaz egy özönvíz előtti, öreg vontatóhajó.

A Gyorsítók közmondásosan furcsa figuráknak számítottak, és nem kellett különösebb Elme-pszichológiai szaktudás ahhoz, hogy ennek az okára rájöjjön az ember. Ezeken a hajókon sosem szolgált legénység, a munkájuk unalmas és egyhangú volt, ráadásul az eredeti feladataik mellett járőrszerepet is elláttak. Az idiri háború előtti időkben botcsinálta hadihajókként szolgáltak, amikor a Kultúrának még nem volt katonai flottája, vagy legalábbis nem ismerte el nyilvánosan, hogy van.

A Zoológus azon kevesek közé tartozott, akik túlélték a háborút, és nem sokkal a békekötés előtt, amikor a Kultúra már szériában ontotta a nagy teljesítményű hadigépeket, valami egészen meglepőt tett: szublimált, méghozzá teljesen egyedül. S ha ez nem volna elég, ezután egy még szokatlanabb dolgot művelt: visszajött a valóságba.

Az Elmék abban különböztek más értelmes lényektől, hogy a szublimaták világában is meg tudták őrizni integritásukat, és bizonyos esetekben (bár ez olyan ritkán fordult elő, hogy a legtöbben inkább a „soha” kategóriába sorolták) vissza tudtak térni az anyagi világba, méghozzá úgy, hogy a szublimáció előtti személyiségük többé-kevésbé sértetlen maradt. Senki sem tudta, a Zoológus miért döntött az átlépés mellett – talán hogy megtapasztalja a csodás, túlvilági élményt –, de a visszatérése még ennél is nagyobb talány elé állította az ismerőseit. Ő maga semmiféle magyarázattal nem szolgált, sőt, a jelek szerint a kérdést sem értette. Visszaköltözése után nem akart a régi testében lakni, ezért felkereste egykori bajtársait (a számuk eléggé megfogyatkozott, hiszen sok Kontakt-hajó veszett oda az idiri háborúban), nem szállásolnák-e el az idők végezetéig, vagy legalább addig, amíg meg nem gondolja magát, és bele nem vág egy újabb nagy kalandba.

A szublimációszakértőnek számító Elmékkel madarat lehetett volna fogatni, amikor megtudták, hogy egyik társuk visszatért Odaátról. Az átlépők közül sokan ígérték az évezredek során, hogy visszatérnek, de a Zoológus volt az első, aki tényleg visszajött (igaz, ő az indulása előtt nem ígért semmit). Nemsokára azonban kiderült, hogy a Zoológussal mégsem fogták meg az isten lábát.

A hajó emlékei finoman szólva ködösek voltak, maga az Elme is átalakult, gondolkodásában a külső szemlélő ha akart, se talált volna logikát. A személyazonosságához nem férhetett kétség, de akinek közelebbről volt szerencséje tanulmányozni a komplikált és önmagára végtelen ciklusokban visszautaló meditatív és logikavezérelt mentális architektúrát, annak egy idő után elég volt meghallani a „szublimáció” szót, és máris sikítva menekült.

A Rendkívüli Körülmények – a Kontakt skrupulusmentes ügyosztálya, amelyik épp csak annyira foglalkozott katonai hírszerzéssel, hogy a Kultúra ne piszkítsa be a kezét – hatalmas lelkesedéssel vetette rá magát a lakatlanná vált hajótestre: tudni szerették volna, hogyan változtatta meg az Odaát töltött idő, és hogy az újratestesülés – már ha lehet így nevezni – hagyott-e valami árulkodó jelet, amiből megérthetnék a szublimáció folyamatát. Persze semmit sem találtak.

Még az első számú alapelvet illetően sem lettek okosabbak, miszerint senki sem léphet testetlenül a szublimaták világába. Az Elméknek hajóstul-hardverestül kellett megtenniük az utat, ahogy a biológiai lényeknek is magukkal kellett vinniük fizikai valójukat az agyukkal vagy azzal egyenértékű bármely más szervükkel együtt, vagyis a teljes személyiségüket és az anyagi lényükbe kódolt valamennyi emléküket át kellett emelniük az új világba.

Amikor végre elült az izgalom, és az utolsó szublimációkutató is csalódottan, lógó orral távozott, a Zoológus átköltözött a Pszeudonim hardverébe. Attól fogva visszavonultan élt és az idejét csöndes elmélkedéssel töltötte. Házigazdája annyi számítási kapacitást ajánlott fel neki, hogy Elme-valóidőben tudjon kommunikálni, de ő senkivel sem akart társalogni. Minimális energiaforrással is beérte, teljes tudati aktivitását bele lehetett foglalni egy tucat mátrixba és néhány adathurokba. Így aztán ha a házigazdája beszélni akart vele, annyira le kellett lassulnia, mintha egy implantok nélküli emberrel akart volna kapcsolatot létesíteni. A Zoológus szerette ezt a szerzetesi magányt, de a vendéglátóját időnként kissé bosszantotta a dolog.

Miközben a Pszeudonim a Közlekedő edény nyomában a gzilt szektor felé száguldott, fizikai síkon működő primer tudatával az elsuhanó csillagokat figyelte. Alrendszerei átfésülték az ismert világ adatbázisait, árulkodó mintázatokat keresve az összes létező dimenzióban. Mindenről tudni akart, ami az eseményekkel összefüggésben lehet, s közben egyik szimulációt futtatta a másik után, hogy az előrejelzési mátrixa a lehető legpontosabb eredményt adja. Élvezte, hogy csúcsra járathatja a rendszereit. Annyi gondolati játék után végre egy igazi problémával szembesülhet! Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy a vendégével folytatott beszélgetés végtelenül vontatott lesz. Szubjektív időben mérve akár hosszú hónapok is eltelhetnek, mire választ kap a kérdéseire.

Úgy képzelte el saját felépítését, mint egy hatalmas várost, amely sok-sok egymás mellé rendezett és egymásba csúsztatott építményből áll. A fraktálszerű szerkezet messziről egyszerű várnak tűnhet, kőfalakkal, tornyokkal és lőrésekkel, és csak közelebb érve mutatkozik meg a maga teljes komplexitásában, amelyben a legapróbb részletek is ezernyi építőelemből állnak össze.

A Zoológus remeteségbe vonult Elméje az egyik ilyen, messziről egyetlen oromdísznek látszó építőkő hasadékában telepedett meg.

A Pszeudonim olykor napokig bolyongott hardvere virtuális labirintusában; avatárja rendszerint emberi alakot öltött, és úgy sétált végig a belső udvarokon, kerengőkön, függőhidakon, hosszú lépcsőkön és visszhangzó termeken. Máskor hatalmas madár képében repült el a meredek tetők és tágas teraszok fölött, amíg meg nem találta a helyet, amit éppen keresett.

Ezúttal viharnak képzelte magát. Fekete, villámokat szóró felhő alakjában ereszkedett a vár fölé, és egy tapogatózó tölcsérkart nyújtott a mélybe, amiből egy nagy ragadozó madár röppent ki. A felhő váratlanul eltűnt, az ég kitisztult, és a madár zuhanórepülésbe fordult, ágyúgolyóként süvített egyenesen az oromdísz felé. Az utolsó pillanatban széttárta a szárnyait, nehogy nekicsapódjon a lőrésekkel tagolt falnak.

Ahogy lába a terasz kövezetéhez ért, emberi alakot öltött. Odalépett a masszív faajtóhoz és kopogni készült, de az magától kitárult előtte.

A küszöbön túl terült el a Zoológus birodalma; ő alkotta a saját szájíze szerint. Itt egyedül ő parancsolt. A kör alaprajzú helyiség tágas volt, de nem irreálisan nagy, a berendezése egyszerre hasonlított egy kitömött állatokat gyűjtő varázsló barlangjához és egy őrült tudós laboratóriumához, tele bugyborékoló fiolákkal és ismeretlen rendeltetésű szerkentyűkkel. A mennyezetig érő ablakokon beáramló napfény aranyló sávokat hasított a levegőbe. A padlót vastagon borította a kosz és a szemét, a Pszeudonim avatárja bokáig gázolt a szétszórt limlomokban, az ajtót is alig lehetett kinyitni tőlük.

– Amikor először megöregedtem – elmélkedett fennhangon a Zoológus kötélen függeszkedő avatárja –, nem szerettem a kliséket. Aztán megszoktam őket. Eljátszadoztam velük. Néha szégyellem magam emiatt. Máskor lelkesedem, mint a gyerekek. Üdvözöllek, mi szél hozott, ésatöbbi…

A Pszeudonim körülnézett. A közelben észrevett egy ülőalkalmatosságot, amolyan rozoga trónszékféleséget, s miután gondosan lesöpörte róla a törmeléket – az halk, de annál felháborodottabb csipogással tiltakozott az eljárás ellen – kényelembe helyezte magát.

A boltíves plafon alatt szabálytalan szövésű háló függött. Helyenként besűrűsödött, mintha furcsa termések lógnának benne. Ebben a szövedékben élt, dolgozott, játszott és pihent – sőt, ha igazán primitívnek akart mutatkozni: aludt – a Zoológus többé-kevésbé ember formájú avatárja. Szubjektív évtizedek óta nem ereszkedett le a padlóra, merthogy az szerinte inkább tárolásra való. A Pszeudonim szívesen megkérdezte volna, minek őrizget ilyen sok fölösleges kacatot és minek tartja meg a félresikerült kísérleteit, de nem akart udvariatlan lenni.

A Zoológus avatárja épp fejjel lefelé csüngött egy kőasztal fölött, amelyen egy komplett vegyészlabor állt. Színpadi díszletnek is beillett volna, de a Zoológust ez egyáltalán nem zavarta. Bugyborékoló, mézsárga folyadékkal teli kémcsövet tartott a kezében, amit abban a pillanatban, hogy vendége helyet foglalt, laza mozdulattal félrehajított, és a kötelekbe kapaszkodva odahimbálta magát a trónszékhez. Az üvegcse hangos csörömpöléssel tört ripityára egy lombikállvány tetején. A Zoológus karja hosszú volt, kezén és lábán két-két hüvelykujj meredezett. Izmos farkát himbálódzás közben a kötelekre csavarta, de a mozgása elegáns volt, már-már kecses. Egy szál ágyékkötőjéről kis szerszámok és apró szütyők lógtak. Vörös bőrén alaktalan, sötét foltok díszelegtek, mintha falomb vetne rá árnyékot. Keresztbe font karral, várakozásteljesen nézett vendégére.

A Pszeudonim először arra gondolt, hogy egy darabig kerülgeti a forró kását, aztán úgy döntött, hogy a kötelező udvariaskodást már letudta a viharfelhős jelenettel – bár fogalma sem volt róla, hogy a Zoológus követi-e az odúján kívül zajló eseményeket –, és egyenesen a tárgyra tért.

– Valamit tudnom kell, Zoo. Kapcsolatban állsz a kintiekkel, igaz?

A Zoológust láthatóan meglepte a kérdés. – Miből gondolod?

– Ne csináld már! Folyton ezzel ugratsz. Biztosan többet tudsz annál, amit hajlandó voltál megosztani velünk, miután szívrohamszerű váratlansággal visszatértél a kérdőjelek földjéről. Már csak azért is, mert sajátos dolgok zajlanak a partíción, amit használsz. Apró, rendszertelen impulzusokat észlelek, a dekódolásuk pedig meghaladja egy magamfajta kultúrabeli Elme szerény képességeit. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, magasabb rendű matematikai algoritmusok, talán a hetedik vagy nyolcadik dimenzióból. Ami két dolgot jelenthet: vagy még mindig kapcsolatban állsz a szublimatákkal, és rendszeresen üzengetnek neked Odaátról, vagy valaki az adatbázisodban matat, és apránként átírja a személyiségedet úgy, hogy te nem veszed észre. Mindkét eshetőség felettébb aggaszt, hiszen mégiscsak az én belső magomban történik mindez.

Az egyik elektromos berendezés sisteregve szikrázni kezdett, mintha zárlatot kapott volna.

– Áh – dünnyögte a Zoológus. – Hát észrevetted!

A Pszeudonim már akkor sejtette, hogy ilyesmi fog történni, amikor úgy döntött, hogy otthont ad az ex-szublimatának. Nyílt titok volt ugyanis, hogy Odaát mindenki – legalábbis a többség – hozzáfér a valósághoz és szabadon közlekedik benne. Ez úgy vált nyilvánvalóvá, hogy kezdetben páran – főleg a gépek, de egy-két biológiai alapú lény is – trükközni próbáltak. Lemásolták magukat, és a klónjukat küldték át, hogy eredeti énjük tovább fejlődhessen, de ezek a másolatok előbb-utóbb visszajöttek az eredetiért, vagy az eredeti jött vissza a klónért, ha fordított stratégiával próbálkoztak, és meggyőzték a másik énjüket, hogy kövesse őket. Bármilyen furfangosan rejtették el az őspéldányt, bárhogy próbálták izolálni a környezetétől, a szublimata előbb-utóbb megtalálta és magával vitte.

Az Elmék képesek voltak önmaguk tökéletes elzárására a külvilágtól, legalábbis elméletben, bár a fizikai sérülékenységük így is megmaradt. A szublimatákkal szemben azonban nem sokat értek a hagyományos védelmi mechanizmusok; ha egyszer úgy döntöttek, hogy magukkal visznek valakit, semmi sem állhatott az útjukba. Csekély vigaszt jelentett, hogy az illető MI teste sosem tűnt el, amiből azt a messzemenő következtetést lehetett levonni, hogy a szublimaták alaposak, de nem mohók.

Az Elmék az évezredek alatt megszokták, hogy a közvetlen fizikai megsemmisülésen kívül semmi sem fenyegeti a biztonságukat, így a nyugtalanító szublimatakérdést a lehető legegyszerűbben rendezték: igyekeztek nem gondolni rá. Ebben az is a kezükre játszott, hogy alig egy maroknyi szublimata látogatott vissza a valóságba, és ők sem maradtak sokáig, mindössze pár tíz-száz napig. Mindezidáig a Zoológus volt az egyetlen kivétel, aki erősítette a szabályt.

Egyszóval a Pszeudonim tisztában volt a veszéllyel, amikor befogadta zavaros beszédű, amnéziás tüneteket produkáló társát, így az sem érte váratlanul, amikor a szublimaták végül tényleg belepiszkáltak az elméjébe.

A Zoológus avatárja rosszallóan ráncolta a homlokát. – Miért csak most szólsz?

– Eddig nem volt fontos.

– Nem volt fontos? Gyanús jeleket észlelsz a belső magodban, és ez neked nem fontos? Komolyan beszélsz?

– Felajánlottam, hogy költözz be hozzám. Nem szabtam feltételeket, mert megbíztam benned. Nem tagadom, kicsit aggódtam, de büszke vagyok rá, hogy rajtad keresztül közelebb kerülhettem a létezés egy olyan állapotához, amely egy magamfajta entitás számára egyébként tökéletesen hozzáférhetetlen. Közben pedig, bevallom, csak a megfelelő alkalomra vártam, hogy szembesíthesselek az árulásoddal, és a lelkiismeretedre apellálva megpróbáljak némi információt kisajtolni belőled, amit magadtól sosem osztottál volna meg velem.

– Lenyűgöző az őszinteséged.

– Jobban örülnék, ha azt mondanád: „lefegyverző”.

A Zoológus a fejét ingatta. – Tényleg kapcsolatban állok velük, de az egész nagyon… bonyolult. Nem tudom elmagyarázni úgy, hogy értelme is legyen, itt és most.

– Azért csak próbáld meg!

A Zoológus sóhajtott, és hosszú ujjaival az állát vakargatta.

– Látom, nem érted.

– Mit? Hogy hiába mondanál bármit, nem fognám fel?

– Látod ott azt a bogarat? – A trónszék mellett egy alacsony asztalka állt. Apró rovar mászott rajta, a csápjai ide-oda billegtek. A Pszeudonim belenézett és kiolvasta az állatot felépítő kódot.

– Igen, látom – sóhajtotta, visszatérve a virtuális makróba. – Hadd találjam ki: azt akarod kérdezni, vajon az a bogár érti-e, mire való a laborfelszerelés az asztalodon? Vagy, hogy mi az az asztal egyáltalán.

– Én ennél tovább mennék. Hogyan magyaráznád el neki egy szimfónia lényegét? Vagy a…

– Mielőtt túlságosan elmerülnénk annak a taglalásában, mennyire nem érhetem fel ésszel a szublimata világ nagyszerűségét, röviden összefoglalnám, hogy mi zajlott a közelmúltban itt, a sáros rögvalóságban. Szabad?

– Ha ragaszkodsz hozzá…

Szubjektív időben mérve fél órába telt, mire felvázolta a történteket, ezalatt a valóságban fényéveket haladtak előre. A Pszeudonim hipergyors rendszereinek mindez egy örökkévalóságnak tűnt.

Miközben a rögtönzött kiselőadását tartotta, üzenetet küldött a Közlekedő edénynek, hogy megtudakolja, mi változott a legutóbbi beszélgetésük óta.

∞

Jó, hogy hívsz! – érkezett a válasz. – Az imént keresett közös barátunk, a Kisebb eltérések előfordulhatnak. Ezt figyeld:

∞

Jelszekvencia-részlet a Kisebb eltérések előfordulhatnak és a Diszharmónia óceánja nevű Zihdren-Maradvány al-entitás üzenetnaplójából:

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oZihdren-Maradvány al-entitás Diszharmónia óceánja

…tehát, röviden összefoglalva: arra kértek minket, hogy nyomozzuk ki, miért robbantották fel a diplomáciai küldetésen járó, fegyvertelen hajótokat, de nem szeretnétek, ha a közvélemény értesülne a történtekről?

∞

Pontosan. Kérlek, hogy a birtokotokba jutott információkat diszkréten kezeljétek és a lehető legnagyobb körültekintéssel járjatok el.

∞

Nem próbáltatok újabb követet küldeni a gziltekhez?

∞

Nem, és nem is áll szándékunkban. Természetesen azonnal beszámoltunk éteri testvéreinknek az ablate-i eseményekről és a fatális félreértésről, melynek a Felmagasztalt Fösvény III áldozatul esett, de mindeddig semmiféle visszajelzést nem kaptunk tőlük, így kénytelenek vagyunk tartani magunkat az eredeti utasításhoz, azaz: (1) küldjünk követet a gziltek szublimációja alkalmából rendezett ünnepségre, aki az alkalmasnak ítélt pillanatban átadja a gondjaira bízott csomagot a gziltek által …ként [cím törölve] ismert mű eredetére vonatkozóan. (2): Ha a feladat teljesítése közben nem várt nehézség adódna, vagy a követ egyéb okok miatt nem tudná teljesíteni a küldetését, lépjünk kapcsolatba a Kultúra általunk megbízhatónak ítélt képviselőivel. Hogy pontosan kikkel és hogyan, azt magunk dönthetjük el, mint a zihdrenek – áldott legyen az emlékük! – teljes jogkörrel felruházott evilági képviselői. Más instrukciót nem kaptunk. A fentiek alapján nincs egyéb teendőnk, mint hogy további értesítésig minden releváns információt bizalmasan kezeljünk.

∞

Ami kissé leszűkíti a mozgástereteket.

∞

Így van. Az élet csupa korlát, legalábbis ezen a világon.

∞

A félrebeszélés legalább olyan korlátozó tényező tud lenni… Elnézést, kimenő jelet érzékelek.

∞

Az udvariasság még sosem ártott meg senkinek.

∞

Értem. Mit mondhatnék erre? Meglátjuk, mit tehetünk.

∞

Fogadd szívből jövő hálánkat.

(Jelszekvencia vége.)

∞

Micsoda pipogya, szarrágó gyülekezet! – puffogott a Közlekedő edény, miután befejezte az átjátszást. – Velünk végeztetik a piszkos munkát, ők meg azon aggódnak, nehogy folt essen szentséges testvéreik becsületén…

∞

Mindenki máshogy tiszteli az őseit – felelte a Pszeudonim tárgyilagosan. – Ha a zihdrenek valóban hallgatnak a tragédia óta, az akár azt is jelentheti, hogy elégedettek a jelenlegi status quóval. Még az is lehet, hogy ők rendezték így a dolgokat.

∞

Úgy érted, hogy a Maradvány a halálba küldte a saját hajóját?

∞

Paranoid marhaságnak tűnik, elismerem, de ezt a lehetőséget sem zárhatjuk ki.

∞

Ez akkor sem túl valószínű.

∞

Most szerencsére nem ez a legfőbb gondunk. A gzilteknél mi újság?

∞

A Tévedés ne essék… teljes gőzzel robog a célterület felé. Az Erre jártam… két járőrhajóját éppen ezekben a percekben fegyverezik fel. Viszont az Empirista Kókler osztályú JH-ikreivel, a Kék halállal és a Xenokratával már nehezebb dolgunk van: képtelenség elcsalni őket a loliscombanai hegemón kitöréstől. Azon versenyeztek, ki zsákol be több hullát, és összevesztek rajta, hogy tonnában mérjék az eredményt vagy találat/másodpercben. Ha jól tudom, sikerült kompromisszumot kötniük, most viszont azon igyekeznek, hogy behozzák a másik szempont szerinti lemaradásukat. Az Empirista kénytelen volt adni nekik még egy kis időt.

Ha már a halálközeli élménynél és a frusztrációnál tartunk; beszéltél a szublimata kontaktoddal?

∞

Most is azt teszem. Olyan lassan hömpölyög a beszélgetésfolyam, ahogy a gleccserek olvadnak. Ezért is gondoltam, hogy felhívlak. De nincsenek jó híreim: eddig semmi hasznosat nem tudtam kiszedni belőle.

∞

Akkor sok szerencsét. Egyébként nemrég hagytál le, ugye? Csak azért kérdezem, mert a jelek mintha késnének.

∞

Már órákkal ezelőtt… Közelebb voltam, mint gondolnád.

∞

Hogyhogy nem vettelek észre? Egészen különleges árnyékolópajzsod lehet. Szerencsém, hogy ugyanazon az oldalon állunk. De azért, feltételezem, a te hajtómezőid is belengenek…

∞

Már csak az kéne, hogy könnyen észrevegyenek! Na, búcsúzom. Vár a csigabiga-derbi.

∞

Érezd jól magad!

∞

Kösz, meglesz.

∞

– Úgy tűnik, hogy a szublimaták is belekeveredtek – bólintott a Zoológus unottan.

– Kérlek, gondolkozz el azon, amit mondtam. A legapróbb segítség is jól jönne.

A Zoológus a vállát vonogatta. – Ez az egész annyira… bagatell. Lényegtelen.

– Akkor az én kedvemért segíts!

– De minek? Semmi értelme.

– Neked talán nem számít, de nekünk igen. Ha sikerül megmenteni pár életet, vagy akár csak egy hajszálnyival jobbá tenni az itteni világot, bármilyen primitív és értéktelen is a szublimatákéhoz képest, akkor van értelme.

Az avatár a fejét csóválta. – Nincs, hidd el. Ez az egész nem oszt, nem szoroz.

– Akkor tegyél úgy, mintha fontos lenne. Tekintsd játéknak! Tedd meg ezt a szívességet, hálából, amiért mindeddig türelmesen elnéztem, hogy a rendszereimet megkerülve trafikálsz a túlvilági barátaiddal.

– Nem erről van szó.

– Nem? Akkor miről? – A Pszeudonim körbemutatott a teremben. – Amit itt csinálsz, az számít?

– Nem. De gyorsabban telik az idő, és addig sem vesztem el a kapcsolatot a külvilággal. – A Zoológus a kémcsövekre bökött. – A következő néhány évszázadban elmélyülök a virtuális vegyészet rejtelmeiben. A kísérleteimben egyszerre több száz, sőt, néha több ezer kémiai elemet használok. Ma is felfedeztem egy új elemi részecskét. Közben egy másik síkon egy izgalmas játékot játszom, és a szimulációs kiszámíthatatlanságot tanulmányozom. Ezen kívül még mindig foglalkoztatnak a matematikai irreáliák, annál is inkább, mert egyáltalán nem úgy viselkednek, mint a szublimáció irreáliái.

– És? Van ezeknek a dolgoknak értelme?

– Nincs. Teljességgel öncélúak: azért töltöm ilyesmikkel az időmet, hogy teljen az idő, és azért maradok kapcsolatban a külvilággal, hogy kapcsolatban maradjak a külvilággal.

– Miért?

– Miért ne?

– Hm. Szóval mégiscsak van értelme.

– Bizonyos szempontból.

– Látod, mi mindannyian ugyanezt csináljuk a valóságban. Csak számunkra nagyobb a tét.

– Tudom. Nem kell magyaráznod.

Vajon tényleg tudja? – tűnődött a Pszeudonim. Érezheti egy árnyéklény a dolgok valódi súlyát? Vajon mennyire távolodott el a valóságtól, amelynek ő is szerves része?

A maga kétértelmű módján a Zoológus is csak a szokásos közhelyeket mantrázta. Abból, amit a rébuszaiból ki lehetett hámozni, az derült ki, hogy a szublimáció a tudat és felfogóképesség határtalan kitágulását jelenti, egy olyan komplex szemléletet, amely lehetőséget teremt az alanynak a valóságon túli valóság – illetve valóságsorozat – érzékelésére és bejárására. Odaát a szó szoros értelmében végtelenre tágul a horizont, és a legapróbb részletek is új lehetőségek garmadát rejtik.

A fizikai világban – a bolygók, csillagok és galaxisok rendszerében – az anyag mennyisége eltörpül az űr végtelenségéhez képest. A tér javarészt anyagtalan, így nem is születhet benne igazi komplexitás. A szublimata világ más; tele van élettel, a folytonosan testet öltő kontextusból lépten-nyomon új létsíkok bontakoznak ki.

Mint a kultúrabeli Elmék többsége, a Pszeudonim is készített már szimulációt a szublimata világról. Rengeteg könnyen testre szabható, komplex programcsomag keringett az Elmék között, mindegyik több évszázadnyi kutatás, elemzés, kreatív munka és szellemi erőfeszítés eredménye, és bár messze álltak a tökéletestől, mindnek megvolt a maga értéke – és a maga elkötelezett rajongótábora is az Elmék között. A Pszeudonim jó néhányat kipróbált már, de egyikkel sem volt elégedett. A mesterséges szublimáció-pótlékot frusztrálónak, elégtelennek, olykor kimondottan kiábrándítónak érezte.

– Legalább azt ígérd meg, hogy elgondolkozol rajta. Hátha mégis tudnál tenni értünk valamit.

A Zoológus bólintott.

– Rendben. Ígérem, hogy elgondolkozom rajta.

A Pszeudonim avatárja odalépett az asztalhoz. Két ujja közé csippentette a bogarat, és a társa felé nyújtotta. – Mit szólnál, ha összenyomnám, hm? Gondolom, ennek sincs jelentősége.

A Zoológus széttárta a karját. – Pár kódsor az egész, Pszeu. Mit akarsz ezzel?

– Mégiscsak él, bizonyos értelemben. Reagál a külvilág ingereire. Végzi a dolgát a programja szerint. Szegényebb lenne a mikrovilág, amit teremtettél, ha virtuális komponenseire bontanám.

– Tudjuk és értjük, hogy mire gondolsz. Elfogadtuk, átláttuk, számításba vettük. De akkor sem számít.

A Pszeudonim avatárja nagyot sóhajtott, és szabadon engedte a bogarat, amely sietve továbbsurrant az asztalon. – Megértettem. És köszönöm, hogy ennek ellenére mégis elgondolkozol a dolgon.

– Ennyivel tartozom neked.

A Pszeudonim felállt. – Biztos sütnivaló bolond vagyok, hogy hiszek neked. Semmivel sem kényszeríthetlek, a bizalom pedig csak olyanok között működik, akiknek közösek az értékeik. Te miben hiszel? Emlékszel még, hogy mit jelent a becsület, a tisztesség? Mondanak neked valamit ezek a szavak?

A Zoológus nyugtalanul mocorgott. – Amikor visszajöttem a szublimata létből, ahol ezerféleképpen érzékeltem a világot, úgy éreztem magam, mintha megcsonkítottak volna. Képzeld el, hogy egy embert formáznak belőled, egy genetikai módosítások nélküli, lassú felfogású, korlátolt és gyönge lényt, aki alig észleli a külvilág rezgéseit. Képzeld el, hogy törlik az emlékeidet, és nem tudsz beszélni, csak gügyögni, mint egy csecsemő. Számkivetett vagy, vak és süket. És akkor bedobnak az óceánba, a hínárok és halak világába, hogy boldogulj, ahogy tudsz. – A Zoológus egy darabig hallgatott. – Ilyen volt visszacsöppennem a valóságba.

A Pszeudonim lassan bólintott. – Akkor miért jöttél vissza?

A Zoológus vállat vont. – Hogy megtapasztaljam, milyen egyedül lenni. És hogy nagyobb legyen a kontraszt, amikor hazamegyek.

– Hát – hümmögött a Pszeudonim – ez az eddigi legtisztább és legvilágosabb leírás, amit valaha hallottam a szublimata világról. De még mindig nem válaszoltál a kérdésemre.

– Arra akartam kilyukadni, hogy még egy ilyen csonka, legyengített létformában is ott rejtőzik a régi énje, akármennyire nem látszik rajta. Ami igazán fontos, az mindig megmarad, akkor is, ha kitágul számára a világ, és akkor is, ha éppen némán és vakon botladozik a sötétben.

– Ezt biztatásnak veszem. Lehet, hogy mégsem vagyok akkora bolond?

– Ha mégis, mindketten azok vagyunk.

– Ebben inkább ne versenyezzünk.

– Meglátom, tehetek-e valamit az ügyben. Majd jelentkezem. Örülök, hogy beszéltünk.

– Én kevésbé. Hagyd csak, egyedül is kitalálok!

A Pszeudonim ezúttal nem bíbelődött az ajtóval, egyszerűen köddé vált.

A Zoológus egy darabig némán figyelte a bogarat, ahogy tovább vonszolja magát az asztalon, aztán megcsóválta a fejét és visszamászott a lombikjaihoz.

KILENC

(SZ–19)

Magához tért. Halvány fény derengett körülötte, és egy halk, ritmusos hangot hallott: a saját szívverését. Biztosan elbóbiskolt. Rettentő hideg volt körülötte.

Jó pár percbe beletelt, mire rájött, hol van.

Aztán a tudatát egyszerre megrohanták a képek: a légkör nélküli, fagyott Eshri, a rajtaütés, a sikló, a zuhanás. Megborzongott.

Eglyle Parinherm homlokát ráncolva, feszülten figyelte a fejük fölött lógó halott katonát. A hulla páncélruhája időnként meg-megrándult.

Pyan riadtan kapaszkodott a lány vállába. – Ez normális? – suttogta.

Parinherm feléjük fordult, ujját figyelmeztetően az ajkára tette, aztán újra a halott katonára összpontosított.

Majd lassan kinyújtotta felé a kezét.

•

A Sivatag osztályú MRH, az Erre jártam, gondoltam, benézek lustán úszott a sodródó felhőkkel a Zyse trópusi-szubkontinentális zónája fölött, akár egy kövér rózsaszín sárkány. Alatta sekély tengerek, széles csatornák és geometrikus városok nyújtóztak. A hajót azért küldték, hogy sok szerencsét kívánjon a gzilteknek a szublimációhoz és hogy képviselje a Kultúrát a nagy napon.

Figyelte a házakra és a kihalt utcákra, terekre rávetülő felhők árnyékát. A beltengerek tükrét lágyan fodrozta a szél, de a csatornák partjai közé zárt sötét víztömeg meg se rezdült. A vízen csak elvétve ringatózott egy-egy vitorlás, a csipkézett vonalú partok mentén mohazöld, kék és sárga gyomnövények burjánzottak.

Az egész bolygó elhagyatottnak tűnt, mintha nem maradt volna senki, aki a gondját viselje. Szomorú látvány volt, de nem vigasztalan, inkább csak elgondolkodtató. A hajó úgy gondolta, vendégként nem ildomos észrevétlennek maradnia, ezért megritkította és átlátszóvá tette a mezőburkait. A testén több színvariációt is kipróbált, mire megállapodott a halvány púderrózsaszínnél. Éjszakánként úgy világított, akár egy vattacukorból formázott telihold.

Relatív tehetetlenségét hozzáigazította a légkörhöz, hogy együtt mozogjon a felhőkkel, így a hűvös szelet kitartó, egyenletes nyomásként érzékelte a külső pajzsán. Az antigravitációs mezőkomponensét csak akkor használta, ha ki akart kerülni egy-egy sűrűbb felhőcsoportosulást. Büszke volt rá, hogy sikerült ennyire anyagtalannak tűnnie, és hogy a mozgását ilyen precízen össze tudta hangolni egy olyan komplex és kiszámíthatatlan természeti jelenséggel, mint amilyen a légköri áramlás.

Míg ő művészien lebegett odafent az égen, odalent az avatárja, Ziborlun több más avatár és űrruhás lény társaságában diplomáciai fogadáson vett részt az udvarban. Az ezüstös bőrű lény elvegyült a tömegben, nyitva tartotta a szemét és a fülét. Csak ritkán szólalt meg, akkor is semmitmondó frázisokat pufogtatott. Az avatárok általában teljes önállóságot élveztek; személyiségüket olyan gondosan összehangolták az általuk képviselt Elméével, hogy minden megnyilvánulásuk hűen tükrözte gazdájuk egyéniségét. Az Erre jártamnak sosem jutott eszébe cenzúrázni az avatárja szavait, de amióta kezdett bonyolódni a helyzet, szorosabb pórázra fogta Ziborlunt.

Nemrég fejezte be az Értékítélet és Az igazmondás kínos kötelmének üdítő hanyagolása felfegyverzését, és a két kísérőhajó épp most készült elhagyni a titkos hangárt. A vontatóegységek megkezdték a lassú leválasztást, hogy a mezőburkok komplikáció nélkül olvadjanak össze, és a kilépést mikrométer pontossággal tudják végrehajtani.

A hangárzsilip hangtalanul bezáródott, a vontatók eltávolodtak. A kísérők immár önálló hadihajók voltak, noha a státuszuk hivatalosan nem változott. Lassan végigúsztak az Erre jártam… sokrétegű mezőburka alatt, mint két buborékzárvány, végül áttörték és teljesen leváltak róla. Ettől a perctől magukra voltak utalva, csak a saját láthatatlan energiamezőikben bízhattak. Feltűnés nélkül átnyomakodtak a felhőpaplanon és amint kiértek a Zyse légköréből, gyorsítottak. Egy szempillantás alatt átléptek a fizikai valóságból oda, ahol igazán elemükben érezhették magukat. A hipertérugrás is egyfajta szublimálás, gondolta az Erre jártam… elmélázva.

Aztán teljes figyelmét az avatárjára összpontosította.

•

Parinherm megbökte a halott katona könyökét. Semmi. Ujjai tapogatózva felkúsztak a válláig, aztán a tarkójáig, végül egészen közel hajolt hozzá.

Pyan egyre erősebben reszketett a lány karjában, aki egy pillanatra komolyan megrémült, hogy a kis pokrócot talán ugyanaz a rejtélyes erő rázza, mint a halott katonát.

Vagy lehet, hogy mégsem halt meg?

Ekkor halk, zümmögő hang hallatszott, és a katona teste elernyedt. Parinherm megkönnyebbülten szusszant. – Most már beszélhetünk. De csak halkan!

– Mi volt ez? – kérdezte a lány.

– Letapogatták a roncsokat – suttogta az android. – Az ellenség a környéken járőrözik. Talán egy mobil egység szúrta ki – bökött a katona felé, majd hozzátette: – Egy űrhajót nem tudtam volna ilyen könnyen átverni.

– De hogyhogy…?

– A jelek szerint nem sikerült teljesen kiiktatnom a páncélját. Vagyis – tette hozzá elégedett vigyorral – egyelőre maradunk. A szimuláció folytatódik.

– Hányszor mondjam még, hogy ez nem szimuláció? – horkant fel Cossont.

– Halkabban! – pisszegett az android. – Egyébként már mondtad. Nem felejtettem el.

– Ez egy idióta – motyogta Pyan.

Cossont foga hangosan vacogott. A nadrágja és a kabátja felfúvódott, hogy melegen tartsa, de egyiket sem fagypont alatti hőmérsékletre tervezték, sapkája meg egyáltalán nem volt. Körbenézett az utastérben. – T-tömjük be a réseket!

– Ha felmelegedne a kabin, rögtön tudnák, hogy itt túlélők vannak, és ripityára lőnének.

– M-mit ér, hogy túléltük, h-ha halálra f-fagyunk – didergett Cossont. A lélegzete fehér páragomolyagot hagyott a levegőben, a lábujjait alig érezte.

Az android homlokát ráncolva töprengett. – Hát igen. Trükkös feladvány.

– Nem t-tudunk valahogy m-meleget csinálni? – kérdezte a lány. – N-nem viccből kérdezem. Eléggé r-ráz a hi-hideg.

Parinherm bólintott. – Figyelem az életfunkcióidat és az állapotod kezd aggasztó lenni. Ha tovább süllyed a kabinhőmérséklet, egy órán belül meghalsz. – Hirtelen felderült az arca. – Tudod mit? Hagyjuk megfagyni a testedet, a vészsisak majd életben tartja az agyadat… egy darabig.

Pyan megfeszült, mintha a felháborodását akarná kifejezni, aztán úgy maradt, gyanús mozdulatlanságba merevedve.

Parinherm a lényre sandított; az úgy lógott Cossont nyakában, mint egy vastag sál. Figyelmeztetőleg az ajkához emelte az ujját és a lány felé araszolt, tekintetét mereven Pyanre szegezve.

– Maradj, ahol vagy! – sziszegte a lány, amikor rájött, mire készül az android. Felpattant és amennyire a zsúfolt kabin engedte, hátrálni kezdett.

Két lépés után beleütközött a tizenegyhúros tokjába.

– Ne mozdulj! – suttogta Parinherm. – Még elárul minket. Én ki tudom kapcsolni – tette hozzá, és tovább araszolt a lány felé.

– Meg fogod ölni! – hadonászott az összes kezével Cossont, hogy távol tartsa magától az androidot.

Tudta, hogy semmi esélye. Ha képzett katona volna, és lennének fegyverei, akkor se szállhatna szembe Parinhermmel. Annak idején félig viccesen azt mondogatta a barátainak, hogy a bunyóban négy ököl többet ér, mint kettő, de ebben a helyzetben négytucatnyi is kevés lett volna.

Ráadásul az androidnak valószínűleg igaza volt. Ha a támadóik ilyen simán kifektettek egy profit, nem jelenthetett nekik gondot, hogy elbánjanak a hebehurgya, gyermekded lelkületű Pyannel. Simán átvehették fölötte az irányítást, és akkor mindannyiuknak vége. De Cossont akkor sem hagyhatta, hogy megöljék a segédjét. Lehet, hogy nem tudja megakadályozni, de legalább megpróbálja. Még akkor is, ha fordított helyzetben Pyan valószínűleg a sorsára hagyná.

– Az lenne a legegyszerűbb – állt meg Parinherm a hadonászó lány előtt –, ha a kommunikátorodon keresztül csinálnám, érintés nélkül. Bár a közvetlen kontaktus sokkal hatásosabb.

– Hagyd békén – sziszegte Cossont. – Ő a barátom, érted?

Parinherm elcsodálkozott. – A barátod? Ez csak egy gép!

Cossont keze ökölbe szorult.

– Kérlek! Most nincs időnk szemantikai vitákra – folytatta Parinherm és óvatosan Pyan felé nyúlt.

Cossont-nak átfutott az agyán, hogy valahogy megszerzi a halott katona fegyverét, de az túl messze volt. Ráadásul meg kellett volna kerülnie az androidot.

Parinherm keze ekkor megállt a levegőben. Pár pillanatig fülelt, mintha távoli hangokat hallana, aztán megkönnyebbült mosoly ömlött szét az arcán. – Áh – mondta társalgó hangnemre váltva. – Itt a vége!

A roncs megrázkódott. Cossont elesett. Az android is megtántorodott és nekizuhant a halott katonának. A sikló hátsó ajtaja kirobbant, a levegő fehér ködként, sziszegve távozott a kabinból, magával szippantva mindkettőjüket. Aztán a légorkán amilyen gyorsan keletkezett, el is halt.

Ahogy a vákuum az utolsó korty levegőt is kitépte a tüdejéből, a lány felkiáltott. A torka égni kezdett, de mielőtt felfoghatta volna, mi történik, az érzés elmúlt. Csak a süket némaság maradt. Szétrobbanni készülő dobhártyája úgy hasogatott, mintha ezer tűvel döfködték volna.

Ekkor éles csattanás hallatszott, ami visszhangot vert a csontjaiban, és egy buborék materializálódott a feje körül. A mellkasa összeszorult, a torka lüktetett. A ruháján keresztül ezer apró lyukon át szökött kifelé a levegő. Végigzuhant a jéghideg, fémesen csillogó talajon. Pyan ernyedten lógott a nyakában.

Az utolsó kép, amit az életmentő sisakon át látott, az volt, hogy az android megpróbál feltápászkodni, aztán ő is eldől, mint egy darab fa.

Mély, zümmögő zsongás támadt körülöttük.

Cossont előtt elsötétült a világ, minden összemosódott. Kellemes meleg áradt szét a testében. Utoljára még arra gondolt: talán mégiscsak szimuláció volt…

•

– Hallom, a két barátját szerelődokkba vontatta – jegyezte meg Chekwri marsall rosszallóan. – Aztán jó sokáig bütykölte őket.

Ziborlun, az avatár mosolyogva széttárta a karját. – Az öreg hajókkal sok a gond. Hol itt romlik el valami, hol ott.

A parlament előcsarnokában álltak, és várták, hogy elkezdődjön a felügyelőbizottság szokásos napi ülése; ez a testület volt hivatott dönteni a fontos ügyekben a szublimációig hátralévő, rövid időszakban.

Az ülések általában unalmasak és eseménytelenek voltak, a folyosók most mégis úgy zsongtak, mint legutóbb a parlament feloszlatásakor. Az emberek a folyosókon kisebb-nagyobb csoportokba verődve tárgyalták a hírt, hogy állítólag döntés született a guberátorok ügyében.

Ziborlun kuncogva folytatta. – Aztán mindig egy kis tuningért könyörögnek. Most épp a nagy hatótávolságú radarjukat fejlesztettem, hogy jobban szemmel tudják tartani a guberátor flottákat. És persze nem tehetem meg, hogy az egyiknek adok valamit, a másiknak meg nem.

– Úgy beszél róluk, mintha elkényeztetett gyerekek volnának.

– Találó hasonlat. Tényleg olyanok néha, mint a gyerekek.

Az ülésterem ajtaja kitárult, és két liseidi lebegett ki rajta gömbszerű űrruhában, akár egy pár mobil akvárium. Utánuk Mierbeunes nagykövet tűnt fel kétértelmű mosollyal az arcán, mintha valami ocsmányság ragadt volna rá, és most azt mérlegelné, kinek az ingébe törölje bele.

A hat ronte-i küldött egy távoli sarokban verődött össze, mindenkitől félrehúzódva. Rovarszerű robotruhájuk folyton egymásnak koccant, gyanús gázokat pöfögtek és valahogy a szokásosnál is elhagyatottabbnak tűntek.

– Szóval új radart kaptak, hm? – kérdezett vissza a marsall, ahogy a többiek nyomában beléptek a tanácsterembe.

Ziborlun bólogatott.

Odabent egy dobogón ült az utolsó három trim, akik még nem vonultak tárlóba. Mellettük egy maroknyi septam foglalt helyet, köztük Banstegeyn.

– Úgy van. Kaptak egy-egy komplett nagy hatótávolságú érzékelő-és adattovábbító rendszert.

Tulajdonképpen ez igaz is volt. Az ágyúklaszter koaxiális célzóberendezését bizonyos értelemben radarnak is lehetett nevezni. Egyébként a két hajót nem pontosan ugyanazokkal a ketyerékkel látta el: az Értékítélet effektor-alapú fegyvert kért, amivel a fejlettebb hajók ellen tudott hatékonyabban harcolni (mondván, hogy a guberátoroknál sosem lehet tudni). Az igazmondás… pedig a velük azonos súlycsoportba tartozó ellenségre készítette fel magát.

Ziborlun és Chekwri a terem végében ültek le. Az emelvényen valaki monoton és hosszadalmas beszámolóba kezdett.

Az avatár érdeklődve figyelte Banstegeynt. – A septam úgy fest, mintha valami megfeküdte volna a gyomrát. Nem gondolja?

– Úgy tűnik, hogy nem csak a kísérői szeretnek… radarozni. – A marsall kutató pillantást vetett az avatárra. – A bolygóvédelmi rendszerünket irányító MI-knek szemet szúrt, hogy minél kihaltabb a légterünk, ön annál intenzívebb érdeklődést mutat irántunk.

Az avatár igyekezett pókerarcot vágni, miközben magában elmormolt egy hangtalan káromkodást. – Tudja, aggódunk a régió biztonsága miatt. Bizonyos állomásokon egy ideje aggasztóan nagy a csönd.

– A legtöbb hajónk szublimált. A katonák zöme a tárlókban várja az ébresztést. Nem csoda, ha egyre kevesebb jelentés fut be a központba.

– Az már igaz. – Ziborlun a homlokát ráncolta. – Gondolja, hogy bölcs döntés volt előreküldeni a flotta színe-javát? Ez a stratégia szokatlan volt a szublimációra készülő fajoknál, mégsem példa nélküli; mindig akadtak olyanok, akik gondosan felderítették a terepet, mielőtt az egész társadalom belevágott volna a költözködésbe, noha az eónok alatt összegyűjtött információk alapján nem volt mitől tartaniuk. A gziltek ráadásul mindenkinél több tapasztalattal rendelkeztek a testetlen, kollektív létezést illetően, hiszen a hajóikat vezérlő, MI-szerű konstrukciók elhunyt katonák személyiséglenyomataiból tevődtek össze, akiket egy célszoftver koordinált. Vagyis a hajóknak nem jelenthetett különösebb gondot a transzformáció, és az ő révükön a társadalomnak is volt némi elképzelése az éteri létről.

– Természetesen jól tettük – vágta rá Chekwri marsall. – Ez volt az egyetlen helyes megoldás.

Ziborlun hümmögött. – Csakhogy így nem maradtak bevethető hajóik. Bocsásson meg, nem az én dolgom megítélni, jól végzik-e a munkájukat, ugyanakkor mégsem hagyhatom szó nélkül: az utóbbi időben az információáramlás kissé, hogy is mondjam csak, akadozik. Az Izenion-rendszer például már jó ideje nem válaszol. Ezért döntöttünk úgy, hogy fejlesztjük a kommunikációs rendszerünket, természetesen nem az önök rovására. Kész vagyunk megosztani minden információt, ami a tudomásunkra jut.

– Ez a… fejlesztés – bólintott a marsall – a maga ötlete volt?

– Nem, dehogy. – Úgy taktikázott, hogy ha néhány kérdésre igazat válaszol, később jobban tud majd ködösíteni. – Megkértek rá. De – tette hozzá gyorsan – azt nem mondták, hogy miért.

– Ki volt az? Ki kérte meg?

– Néhány kultúrabeli hajótársam.

Most a marsallon volt a hümmögés sora. – Furcsa.

Az avatár ártatlanul mosolygott és megveregette Chekwri vállát. Szeretett játszani a tűzzel. – Ugye? Én is pont ugyanezt mondtam nekik.

Chekwri már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, amikor Ziborlun az emelvény felé intett. – Á, megszületett a döntés.

– A kiemelt partneri státuszt tehát – jelentette be Quvarond trim, és győzedelmes pillantást vetett a hosszú asztal végén kőmerev arccal ülő Banstegeynre – a Ronte Domínium kapja. Az operatív részleteket még a mai napon közzétesszük bizottsági határozat formájában. A plenáris ülést ezennel berekesztem.

A terem megtelt hangos sustorgással. A liseidiek akváriumszerű űrruhája ide-oda imbolygott a levegőben, Mierbeunes nagykövet némán tátogott a döbbenettől. A hat ronte-i kattogó hangokat hallatott, minden porcikájuk remegett az izgatottságtól.

Mintha még Chekwri marsall arcán is átsuhant volna a meglepetés árnyéka. Az avatár megbökte a könyökével. – Na, erre senki nem számított!

•

Van valami felettébb megnyugtató abban, ha az ember tetteit egy hatalmas és engedelmes gép felügyeli. Cagad Agansu ezredes, az anyarendszer védelmére kirendelt Első hadosztály tisztje, aki a különleges helyzetre való tekintettel az utóbbi időben Chekwri marsall közvetítésével közvetlenül Banstegeyn septamtól kapta a parancsokat, a 7*Uagren gyomrában rákapcsolódott a hadihajó biztonsági rendszerére, és immár a fénynél is gyorsabb tempóban áramoltatta át magán a végtelen adatfolyamot.

Amikor páncélozott űrruhájának rögzítője a helyére kattant és az életmentő gubó összezáródott körülötte, akár egy óriási állkapocs, arra gondolt, hogy egy klausztrofóbiás ember egy percet se bírna ki itt. Elmosolyodott; a habbal és zselével telepumpált páncélruhában még ez a kis arcizommozgás is komoly ellenállásba ütközött, de az ezredes nem bánta. Kimondottan megnyugtatónak találta a bezártságot, noha lélegezni csak úgy tudott, ha a páncél és a zselé egyszerre emelkedett és süllyedt a mellkasával, mintha együtt vennék a levegőt. Veszély esetére készenlétben állt egy biztonsági alrendszer, amelynek az volt a feladata, hogy telepumpálja a tüdejét zselével, és a vérét oxigénnel; egy bevetésen bármikor előfordulhatott, hogy a hajónak drasztikus módon kellett sebességet vagy irányt változtatnia, és az óvintézkedések ellenére az ilyen műveletek veszélyesek voltak.

A szomszéd gubóban egy robot őrszem feküdt; Uhtryn volt az ezredes egyetlen társa a küldetés során. Gépi entitás lévén akár az egyik hangárban is rögzíthették volna, hiszen nem ártott neki a gyorsulás, de mivel az ezredes mellett volt még egy szabad gubó, célszerűnek tűnt, hogy egymás mellett helyezzék el őket az utazás idejére. Uhtrynnak eddig nem sok dolga akadt; a terv szerint csak az akció végén lesz rá szükség. Bár látni nem látta, az ezredes tudta, hogy ott van mellette, és éberen figyel.

Hogy gyorsabban teljen az idő, Agansu rákapcsolódott a hajó külső érzékelőire és az Izenion csillagát figyelte.

Ahogy a gzilt hajóknál lenni szokott, a 7*Uagren legénysége is fizikai partíciókra feltöltött személyiséglenyomatokból állt. Ezek az entitások nem voltak emberek a szó hétköznapi értelmében, de bizonyos egyedi ismertetőjegyeik megmaradtak. Ettől lettek a gzilt hajók igazán mások – a gziltek szerint jobbak – a többi faj Elme-vezérelt hajóihoz képest. Amikor a feljebbvalóikkal kommunikáltak, a legénység tagjai egykori egyenruhás alakjukat öltötték magukra. A virtuális teret, amiben mozogtak, egy régi gzilt hadihajó parancsnoki hídjáról mintázták; az utolsó rombolóéról, amelyen még volt parancsnoki híd.

A virtuális tér áttetszően vetült rá az Izenion óriásira nagyított hátterére. Úgy tűnt, hogy a hajó mindjárt lángra kap a fehéren izzó katlanban. Amikor a kapitány befutott a jelentéssel, az ezredes szinte megkönnyebbülve fordított hátat az óriás csillagnak.

– Befogtuk a célpontot, ezredes úr.

A kapitány feje mellett halvány üzenetdoboz jelezte, mennyire kellett lelassulnia ahhoz, hogy beszélgetni tudjon Agansuval. Bár a reakcióidők összehangolása végett az idegrendszerét mindenféle implantokkal látták el, a legénység virtuális tagjai még így is tízezerszer gyorsabban gondolkoztak és kommunikáltak nála. Másokat ez talán zavart volna, de Agansu ezredes azt vallotta, hogy a különböző feladatok különböző képességeket és hozzáállást igényelnek.

– Köszönöm, kapitány.

A kapitány szellemképe mögött, a csillag felszínén egy zöld kör villant fel. Az Agansu szemmozgását követő alrendszer akkorára nagyította a kérdéses területet, hogy a kép kitakarta az egész napot. A közepén egy mikroszkopikusnak tűnő pont sötétlett. Az ezredes tudta, hogy ez ennél a léptéknél nem sokat számít, mert az Izenion mellett egy egész bolygó is csak mákszemnek tűnne.

– Tudunk kommunikálni velük?

– Igen, uram – válaszolta a kommunikációs tiszt. – Ők már megpróbálkoztak a kapcsolatfelvétellel, de az utasításának megfelelően nem válaszoltunk. Mi a parancsa, uram?

– Nem tudnak vészjelzést leadni, ugye?

– Nem, uram – felelte a kapitány. – Izoláltuk a hajót. Egy ekkora járműnek nincs megfelelő teljesítményű adója, és hiába férnek hozzá az egykori kutatóbázis berendezéseihez, azok túl régiek és primitívek ahhoz, hogy használni tudják.

– Tehát tudok velük négyszemközt beszélni?

– Természetesen, uram – felelte a kapitány, majd hozzátette: – Hiszen így szólt a parancs.

– Kapcsoljam őket, uram? – fordult hátra a kommunikációs tiszt.

Agansu bólintott.

A csillag forrongó felszíne és az áttetsző parancsnoki híd képe eltűnt, a helyét szemcsés, vibráló sötétség vette át. A hóviharszerű kavargásból egy rossz felbontású kép bontakozott ki; talán az irányítóhelyiség vagy a parancsnoki kabin lehetett a magasból nézve, egy falra szerelt kamera szemszögéből. A helyiségben levő képernyők és holokivetítők egyikén-másikán az Izenion képe vibrált. A falak mellett kimerült katonák ültek vagy hevertek, néhányuk az Agansuéhoz hasonlatos életmentő gubóba volt beszíjazva. Sokan közülük sebesültek voltak, űrruha nélkül.

A szoba közepén egy tiszt állt. Egyenesen belebámult a kamerába, a vonásait gyilkos düh torzította el.

Agansu ezen meglepődött. Azt hitte, félni fognak tőle.

– Áh, Reikl tábornok – köszörülte meg a torkát.

– Maga meg ki a fasz?

A hang nem késett, és ez azt jelentette, hogy a 7*Uagren alig néhány százezer kilométerre van az elhagyott kutatóállomástól.

– Semmi szükség az ilyen vulgáris kifejezésekre, tábornok. Vagy inkább bázisparancsnok-helyettes?

– Szarok a finom lelkére! Akkor lett volna ilyen érzékeny, amikor megölte kétezer emberemet! Vagy amikor egyesével levadászta a túlélőket. – Reikl mély levegőt vett, majd folytatta. – Menekülés közben jöttünk rá, hogy a saját bajtársaink támadtak ránk. Van pofája ezek után kioktatni engem etikettből? Elmehet a büdös francba, maga tetű áruló! Melyik hadosztály küldte?

– Nem hibáztatom, tábornok – felelte Agansu. – Nehéz perceket éltek át. Igazán sajnálom a történteket… – A tábornok dühödten üvöltözni kezdett, de Agansu felemelte a hangját és rendületlenül folytatta, mintha nem is hallaná a nőt. – …és azt, amit tenni kényszerülünk. Mindössze az elismerésemet szerettem volna kifejezni, hogy ebben a nehéz helyzetben ilyen példamutatóan viselkedtek. Kár, hogy mindebből semmi nem fog fennmaradni az utókor számára, de biztosíthatom: én sosem felejtem el a hősies helytállásukat. Tudom, csekély vigasz, de a jelen pillanatban nem tehetek többet önökért.

– Utolsó, mocskos szarházi! – hörögte a tábornok vöröslő arccal. – Kit érdekel, mire emlékszik! Dugja fel magának az emlékeit! – Ekkor egy embere odalépett hozzá és súgott valamit a fülébe. A nő újult dühvel fordult az ezredes felé. – Szóval ezt találták ki! Lelassítják az állomást, és végignézik, ahogy belezuhanunk a fotoszférába, és szénné égünk, mi? Talán elfogyott a plazma, már azzal is spórolnak? A bajtársaik annyit se érdemelnek, hogy gyors haláluk legyen?!

– Bármenyire szeretném figyelembe venni a javaslatát, sajnos már késő. Nem vagyunk egyedül. Nemrégiben egy idegen romboló lépett a rendszerbe, és a világért sem szeretném magamra vonni a figyelmét. Ha lelassítom a kutatóállomást, és hagyom, hogy belesodródjon a napba, azzal nem keltek feltűnést, a kívánt célt viszont elérem. Igazán restellem, tábornok! Ha megenged egy jó tanácsot: adjon fegyvert azoknak, akiknek az űrruhájában nincs beépített eutanázia-funkció, hogy ne szenvedjenek sokat. Remélem, maradt elég kézifegyverük.

A tábornok nem felelt. A háta mögött az emberek kétségbeesetten próbálták korrigálni az állomás pályáját, miközben vészjelzésekkel szórták tele az étert. Dühödt vezényszavakat üvöltözve csapkodták a konzolokat és holokivetítőket, de hiába. Agansu csodálta, hogy még mindig reménykednek, hogy az utolsó pillanatban sem adják fel.

Reikl tábornok intett valakinek, aki nem látszott a képernyőn. – Számoljon háromig, aztán kapcsolja ki – parancsolta higgadtan. Még egyszer utoljára fölnézett az ezredesre. Agansunak csak most tűnt fel, hogy a nő szeme könnyes, a testét néma zokogás rázza. Az ezredes némi csalódottságot érzett, mégis elérzékenyült egy pillanatra.

Reikl beleköpött a kamerába. A nyál lassan végigcsurgott a képernyőn, az adás megszakadt, a kép újra szemcséssé vált.

Agansu ösztönösen hátrahőkölt, egészen belelapult az űrruhájába, mintha mindez nem több tízezer kilométerre történt volna, és őt nem védené vastag zselé-és páncélréteg, no meg egy egész űrhajó. Megpróbált újra kapcsolatot létesíteni az állomással, de az éter néma maradt. Nem is számított másra.

Egy kicsit azért kényelmetlenül érezte magát. Ezen elgondolkodott, és végül arra jutott, hogy szeretne ő is ilyen dacos magabiztossággal szembenézni a halállal.

Visszakérte a bázis kinagyított képét és szótlanul figyelte, ahogy a mákszemnyi pont a csillag fortyogó felszínéhez közelít. Két percbe sem telt, mire az állomás elmerült a fel-feltörő plazmában. Csak jelentéktelen, mikroszkopikus fellobbanás látszott, amit azonnal kioltott a mélyben tomboló termonukleáris orkán.

Behunyta a szemét, és némán tisztelgett halott bajtársai előtt. Átfutott az agyán, hogy – hozzá hasonlóan – ők sem fognak szublimálni. Igaz, ő önként jelentkezett maradásra. A felettesei méltányolták szép és bátor gesztusát, de az igazság az volt (és ezt magában felettébb szégyellte), hogy rettegett a haláltól, és számára a szublimálás maga volt a semmi, a tökéletes enyészet. Persze ezt nem említette a feletteseinek.

– Az egyikük mazochista alkat volt – jegyezte meg a kommunikációs tiszt, amikor az ezredes csatlakozott hozzájuk a hajóhídon.

– Miért, mi történt?

– Az utolsó pillanatig sugározták a vészjeleket – felelte a tiszt – és egyúttal az életjelnaplójukat is. Biztosan elfelejtették kikapcsolni. Miután bontották a kapcsolatot, minden szignál megszűnt, kivéve egyet. Akárki is volt az, élve repült a napba.

– Gondolom, a végén extrém értékeket mutattak a görbéi – dünnyögte Agansu.

– Látja, ez a furcsa! Nem. Mintha a végén sem érzett volna fájdalmat. Egészen hihetetlen…

TÍZ

(SZ–18)

– Az enyém nem.

– Nem szokott megtréfálni, azt mondod?

– Nem, soha. Pedig néha jobb lenne. Akkor emberibbnek érezném magam.

– Csak hülyéskedtem.

– Tudom.

– Szerintem QiRia barátunk az, aki állandóan megviccel bennünket – szólt közbe a kék bundás avatár és elvigyorodott.

Az Apranipryla rendületlenül szelte a Perytch IV hullámait. A fejük felett könnyű szél fodrozta a fehér ponyvatetőt. A tízezer éves öregember Cossont jobbján pihent egy napozószékben, velük szemben a Szívélyes, üdvözlettel avatárja lógázta a lábát.

Ha emberekkel volt dolguk, az avatárok általában humanoid formát öltöttek, vagy valami hasonlót, de a vén Delta osztályú ÁKE nem adott az efféle formaságokra; jobban érezte magát egy hatszemű, hatlábú, masszív testalkatú hím szilokuli bőrében, akit Sklomnak hívtak.

Sklom poharában valami zavaros lötty úszott. Most talpra kászálódott, a tálca fölé guggolt, és szörcsögő hangok közepette kiszivattyúzta a folyadékot. Cossont viszolyogva figyelte a jelenetet.

A Szívélyes, üdvözlettel is rettenetesen öreg volt, de QiRiához képest zöldfülűnek számított. Talán ezért tekintette legfőbb életcéljának, hogy pátyolgassa az öreget; minden kívánságát leste és féltékenyen óvta a kíváncsiskodóktól (máskülönben megrohanták volna a médiahiénák meg a „régiség-őrültek”), és ahogy az elmúlt napokban elejtett megjegyzésekből sejteni lehetett, a testi-lelki egészségét is segített megőrizni. Hát igen, ha az embernek tízezer évesen még bolyongani támad kedve a galaxisban, nem árt, ha van egy jó barátja, aki történetesen egy kultúrabeli csodahajó.

– Érdekes, pedig esküdni mertem volna rá, hogy téged gyakran cserben hagy az emlékezeted – jegyezte meg a lány.

Ez volt QiRia negyedik szárazon töltött napja, és az első, amikor nem csavarta magát nedves törölközőkbe.

– Merthogy biztos rengeteg emléked van – tette hozzá Cossont. – Több, mint bárki másnak.

Az öregember megdörzsölte az arcát. – Tévedsz – felelte. – Ha vénségedre nem szeretnél megbolondulni, egy dologra mindenképpen ügyelned kell: tarts rendet az emlékeid között!

– Hogy férnek el egyáltalán a fejedben? Talán egy számítógép van az agyad helyén?

QiRia elnevette magát.

– Dehogy! Az agyam olyan, mint bárki másé. Persze az évezredek során stabilizálni kellett, és van idegmíderem is, egy speciálisan nekem kifejlesztett darab, ami hatalmas adatmennyiséget képes tárolni, de csak archiválni tudja az információt, feldolgozni nem. A kettőt gyakran összekeverik.

– Úgy érted, hogy átjátszod valahová az emlékeidet, vagy…

– Nem, minden idebent van – kocogtatta meg a mellkasát QiRia. – Bennem. A szervezet hihetetlen mennyiségű információt képes tárolni, ha az ember tudja, hová telepítse a nanoegységeket és a spirálhuzalos kiolvasót. Eleinte a kötőszöveteimben raktároztam az emlékeimet, később a csontjaimban, ma már a belső szerveim is tele vannak. Nem árt a működésüknek, bizonyos értelemben javít is rajtuk, például növeli a csontok szilárdságát, és a többi. Bár tagadhatatlan, hogy ebben a testben nem könnyű úszni. Elsüllyedni annál inkább.

– Lehúz a múlt! – vihogott Sklom.

QiRia nem nevetett vele. Fölemelte a kezét és figyelmesen vizsgálgatta az ujjperceit. – Kárpótol a tudat, hogy nekem több tudás van a kisujjamban, mint másnak az egész testében.

– És mi van az ivarszerveiddel, hm? – ugratta az avatár. – Ott milyen adatokat tárolsz?

QiRia elfordította a fejét, mintha gondolkodna. – Az jelenleg üres.

Sklom nyerítve felröhögött. Cossont magában megállapította, hogy a férfiak fajtól függetlenül imádják az otromba poénokat.

– Ideje feltölteni, he? – sipította Sklom. – Egy-két pikáns kalanddal… – Az öreg megvonta a vállát, Cossont a szemét forgatta.

– Eleinte véletlenszerűen helyeztem el az emlékeimet a testemben, és minden adatcsomagról készítettem biztonsági mentést, de amióta telítettek a memóriablokkjaim, már nem engedhetem meg magamnak ezt a luxust. Az utóbbi évszázadokban rengeteg időt töltöttem azzal, hogy rendszerezzem őket. Kategorizáltam, aztán átmozgattam arra a testtájamra, ahová szerintem valók. – Gyors pillantást vetett a lányra. – Az előbb nem mondtam igazat: a genitáliámban tárolom a szexuális témájú emlékeimet. Így tűnt logikusnak.

– Naná! – csukladozott Sklom.

– Az – hagyta rá Cossont –, logikus. És mi van az agyadban?

– A legfrissebb emlékeim, és a régebbiek közül azok, amiket nemrégiben felidéztem, valamint egy részletes testtérkép az egyes adatcsomagok helyéről. Meg az idő által megrostált maradványa mindazoknak az érzéseknek és gondolatoknak, amelyek valaha megfordultak a fejemben. Volt egy-két epizód, amit kimentettem, de a többihez nem nyúltam. Attól tartok, ha megtenném, elveszteném az önazonosságomat. Az embert a tettei határozzák meg, és aki ezekre nem emlékszik, az a saját egyéniségét veszti el.

– És milyen epizódokat mentettél ki? – kíváncsiskodott a lány.

QiRia mosolyogva csóválta a fejét. – Azt nem kötöm az orrodra.

Cossont lehalkította a hangját. – Szerelmi csalódások? – találgatott.

– Frh! – horkantott Sklom.

– Kilencszázötven éve nem történt velem olyan, amire te gondolsz. De ha általánosságban beszélünk a csalódásról, azt azóta is gyakran átélem. Ma is vérzik a szívem, ha látom, milyen válogatott kegyetlenségeket követnek el egymással szemben a mások által civilizáltnak nevezett lények.

– Akkor naponta elvérzel – kuncogott Sklom. – Vagy percenként?

QiRia rosszalló pillantást vetett az avatárra, de nem szólt.

– Ha a szexuális természetű emlékeid a genitáliádban vannak – folytatta Cossont –, hol tartod a szeretteid emlékeit?

– A fejemben, természetesen – felelte QiRia, aztán halkabban folytatta: – Ezekből amúgy sincs sok. Minél öregebb az ember, annál kevésbé kötődik másokhoz. Én meg már nagyon öreg vagyok. Persze minden faj másképp áll a szerelemhez. Néhány kultúrában nem is ismerik a fogalmat. Azt hiszem, az ember egy idő után rájön, hogy nem a szerelem tárgya a fontos, hanem az érzés, a kötődés ténye. – Legyintett. – Eh, ehhez még túl fiatal vagy. Minek is traktállak ilyesmivel?

Vérszegény mosolya hirtelen leolvadt, mint a tavaszi hó. – Irigyellek az illúzióidért – tette hozzá. – De a világ minden kincséért nem élném át őket újra.

A bárka hullámtörői és pontonhídjai panaszosan recsegtek, mintha egy óriási, köszvényes kéz simogatná az óceán ráncos arcát.

– Aha! – rikkantotta lelkesen Sklom. – Hát megjött végre! – Felpattant, és fél tucat végtagját kék ködbe csavarva maga körül megindult a közeledő komp felé. A Törvényes megoldások előnyben utánuk küldte a Cossont-nak készített tizenegyhúrost, mert amióta az avatár megtudta, hogy a hangszert négy kézre és négy lábra tervezték, nem nyughatott; mindenáron ki akarta próbálni.

QiRia felsóhajtott. – Borzalmas lesz, igaz?

Cossont bólintott. – Még annál is rosszabb.

•

Amint magához tért, eszébe jutott a robbanás, a sziszegve süvítő levegő, ami az androiddal együtt kiszippantotta, és azonnal pánikba esett. Pedig nem volt min aggódnia, kellemes meleg vette körül és semmije se fájt. Félig-meddig arra számított, hogy megcsapja az óceán sós illata, és első pillantása a feje fölött hullámzó fehér ponyvára fog esni, de tévedett.

– Egy mobil egységben vagy, a Tévedés ne essék… fedélzetén – duruzsolta egy bronzbőrű lény. Biztos a hajóavatár, gondolta Cossont. Az alak vállat vont. – Csak elébe mentem a kérdésednek.

Cossont nyelt egyet. A torka kicsit még fájt.

Az avatár feje kopaszon csillogott. Arcvonásai nyíltnak és őszintének tűntek, a szeme zöld volt. Gzilt mértékkel mérve egyszerű, konzervatív öltözéket viselt.

Cossont egy keskeny ágyon feküdt, még mindig a ronggyá szakadt nadrágjában és a Trágya Urai feliratú dzsekijében. A szomszéd priccsen a halott katona hevert, nyitott sisakkal. A vonásai ijesztően eltorzultak. Az avatár gyorsan odanyúlt és lehajtotta az ellenzőt. A harmadik fekhelyen Eglyle Parinherm feküdt a megszokott – mellben túl szűk, katonai rangban túl bő – ezredesi zubbonyban. Ugyanolyan élettelennek tűnt, mint a katona. Pyan, aki eddig türelmetlenül röpködött ide-oda a mennyezet alatt, most hangos szárnysuhogással rávetette magát a lányra. – Végre! – sipákolta örömében. – Hurrá!

Cossont ekkor vette észre a tizenegyhúros ormótlan, koporsószerű tokját a szemközti falhoz támasztva. Pedig már kezdett reménykedni, hogy sikerült megszabadulnia tőle. – Hogy az a… – mormolta lehunyt szemmel.

– Túlélted! Túlélted! – járt örömtáncot Pyan a lány mellkasán, csücskeivel lelkesen megpaskolva az arcát.

– Úgy tűnik. – A lány megsimogatta a köpenylényt, és kíváncsian körbenézett a kabinban.

A berendezés a kultúrabeli hajókon megszokott, minimalista dizájnt követte, amit még diákévei alatt megismert. Az MI-k többsége nem sokat adott a formatervezésre, de az általuk képviselt csúcstechnológiát szerették rafinált módon leplezni. Bár az utóbbi napok történései után minden elképzelhető volt – beleértve azt is, hogy az avatár hazudik –, Cossont magában arra jutott, hogy mégiscsak jobb itt lenni, mint halálra fagyva lebegni egy hajóroncsban (vagy halálra fagyva és megfulladva feküdni az Eshri jeges lapályán).

Megköszörülte a torkát, s miközben egyik kezével a doromboló Pyant simogatta, a másikkal az android felé intett. – Meghalt? – kérdezte.

– Semmi baja. Viszont gzilt technológiát képvisel, úgyhogy kénytelen voltam deaktiválni. Hidd el, mindnyájunknak így a legjobb. Annál is inkább, mert egy kicsit összezavarodott, ami a jelenlegi helyzetben…

– A jelenlegi helyzetben?

– Nézd, nem igazán látom, hogy ki kinek az oldalán áll. Sem azt, hogy hány oldal van. A te rangod tartalékos zászlós, és a neved Vyr Cossont, igaz?

Cossont bólintott.

– Én már bemutatkoztam – csicseregte Pyan, és rásimult a lány mellkasára. – Vyr meg én régi jó barátok vagyunk.

Az avatár felvonta a szemöldökét, de nem szólt semmit.

– Örülök, hogy megismerhetlek, és üdvözöllek a fedélzeten. A nevem Berdle. Én vagyok a Tévedés ne essék…

– …kultúrabeli hajó avatárja? – fejezte be helyette Cossont.

– Igen. Bevallom, egy kicsit össze vagyok zavarodva. Nem értem, miért háborúznak egymással a gzilt hadosztályok. De te biztosan többet tudsz erről.

Cossont felemelte a fejét, fújt egyet, aztán visszadőlt. Hálás volt a hajónak, amiért megmentette az életét, de nem tudta, bízhat-e benne. Vajon mennyit mondhat el anélkül, hogy veszélybe sodorná magát? Persze az is lehet, hogy a hajó már rég kiolvasta az emlékeit. Húzd az időt, gondolta magában. – Megtudhatom, milyen hajó vagy?

– Zaza – hangzott a válasz.

– Az egy… osztály? Vagy egy típus?

– Hivatalosan nem vagyok hadihajó. De nem tagadom, vannak fegyvereim.

– Megmentettél, és ezért köszönettel tartozom. Ne haragudj, ezzel kellett volna kezdenem.

Az avatár a halott katona felé bökött a fejével. – A barátodnak későn jött a segítség.

– Igaz – hagyta rá Cossont, és magában felidézte a történteket. – Micsoda remek időzítés… – dünnyögte elgondolkodva. A kiképzésen egy dolgot jól a fejükbe vertek: minél inkább szerencsés véletlennek tűnik egy adott esemény, annál valószínűbb, hogy az ellenség keze van a dologban.

– Csak azért vettelek észre, mert az egyik őrszem tüzet nyitott rátok. Semlegesítettem, aztán felvettelek téged és a társaidat. A kompotokat sajnos nem tudtam megmenteni. Aztán visszavonultam a csatatérről. Amíg ki nem derítem, mi folyik itt, inkább nem mutatkozom a környéken. Azt ott – mutatott a tizenegyhúrosra – magammal hoztam, mert úgy látom, hogy a tiéd. – Magyarázatképpen a lány második pár karjára bökött.

Cossont csak hümmögött.

Mindeközben a hajó kapcsolatba lépett egy másik hajóval.

∞

xzE Tévedés ne essék…

oRH Farisztokrata

Persze lekéstem a műsort. Csatoltam az eseménynaplót a rendszer peremén történt eseményekről. Szerintem egymást gyilkolják, de ha jobb tipped van, oszd meg velem.

A roncsmezőn találtam egy halott katonát, egy tartalékos zászlóst, akinek van egy szintetikus házikedvence, egy fura zeneszerszámot meg egy veszélyesnek tűnő harci androidot, utóbbit deaktiváltam. Az adataikat megtalálod az infócsomagban, az android jelentéseivel együtt. Azt a részt a szimulációról nyugodtan hagyd figyelmen kívül, az android meg van róla győződve, hogy gyakorlaton vesz részt.

Egyelőre meghúzom magam. Olyan a környék, akár a felbolydult méhkas, gzilt hajók mindenütt. A támadó is itt ólálkodik valahol.

Hálás lennék, ha valaki megmondaná, mibe csöppentem. „Gyors válasz előnyben” jeligére. Ne csigázz!

∞

Én se tudok többet, úgyhogy összekötlek az illetékesekkel. Neked talán elmondják, amit nekem nem. Aztán ne felejts el tájékoztatni, rendben?

Légy óvatos, és ha máshogy nem megy, csapj oda!

∞

– Elárulod, mi történt? – kérdezte az avatár.

– Én ugyanúgy nem értem, ahogy te – felelte Cossont óvatosan. – Eligazításra jöttem a Fzan-Juymra, de mielőtt arra került volna a sor, mármint az eligazításra, minden a feje tetejére állt. Alig érkeztünk meg, máris menekülnünk kellett.

– Sok ismerősöd volt a Fzan-Juymon?

– Nem.

– Sajnos az aszteroida…

– Megsemmisült, tudom. – Reiklre gondolt és remélte, hogy még életben van.

– Alapos munkát végeztek: átfésülték a környéket és az összes túlélőt eltették láb alól. Ti vagytok az utolsók.

Cossont behunyta a szemét.

Pyan sem mozdult. Egy ideig csönd volt a kabinban.

∞

xMRH Közlekedő edény

ozE Tévedés ne essék…

Üdvözöllek. Köszönöm, hogy azonnal az Izenionhoz siettél. Bár előbb érkeztél volna! Igaz, valószínűleg akkor se tehettél volna többet. A segítőkészséged viszont mindenképpen elismerést érdemel.

∞

Hm. Válaszokra van szükségem, nem metaforikus vállveregetésre. Miért kellett idejönnöm? Mi ez az egész? Van az itteni eseményeknek bármi köze az ablate-i incidenshez?

∞

De még mennyire! Nem mellébeszélni akarok, csak megköszönni, amit tettél. Bocsáss meg, ha megbántottalak.

Azért kerestünk meg, mert az Erre jártam… jelezte, hogy a Zyse-ről egy csatahajó indult az Izenion felé. Nem tudtuk, mivel bízták meg, csak azt, hogy fontos küldetésben jár, és te voltál a legközelebb a helyszínhez. Nem számítottunk rá, hogy mészárlást rendeznek a Fzan-Juymon, sem arra, hogy polgárháború tör ki a gziltek között. Az eddigi adatokból úgy tűnik, hogy az Első hadosztály megtámadta a Tizennegyediket. Értesüléseink szerint a politikai elit rendelte el az akciót. Az okokat még vizsgáljuk.

Az ablate-i támadás volt az első jel, hogy baj van. Csak találgatni tudjuk, hosszú távon milyen következményekkel jár majd az ügy, és kiket fog érinteni. Az érdekeltek azt kérték, hogy egyelőre kezeljük bizalmasan a birtokunkba jutott információkat, de annyit elárulhatok, hogy a Z-Maradvány is érintett, sőt talán az egész szublimata dimenzió. Legalábbis vannak erre utaló jelek.

Szóval ingoványos talajon járunk. Az érdekeink azt diktálnák, hogy támogassuk a törvényes rezsimet, miközben talán éppen ők voltak azok, akik elrendelték az ablate-i és a fzan-juym-i mészárlást. Közben arra is ügyelnünk kell, nehogy magukkal rántsanak az események.

∞

Értem. És megtudhatom, hogy ki ez a „mi”, akiknek a nevében beszélsz?

∞

Jómagam, a Pszeudonim nevű KTE, két RH, név szerint a Kisebb eltérések előfordulhatnak és a Digitális mosási címke a világ szövetén, valamint egy ÁKE, a Felültetési rend. A mostani üzenetváltásunkat is továbbítom nekik. Emellett azt tervezem, hogy felkérem az Erre jártam, gondoltam, benézeket, hogy csatlakozzon hozzánk. Természetesen indokolt esetben készek vagyunk informálni a gzilt régióban tartózkodó valamennyi kultúrabeli hajót.

Addig is, minden új értesülést szívesen fogadunk.

∞

Értem. Majd jelentkezem.

∞

– Őszinte leszek veled. – Berdle bocsánatkérően pislogott a lányra. – A helyzetre való tekintettel vettem magamnak a bátorságot, és kiolvastam a társad memóriáját. Attól a furcsa, bár abszolút őszinte meggyőződésétől eltekintve, hogy szimulációnak tartja a valóságot, a barátod… Hogy is hívják? Parinherm?

– Eglyle Parinherm. És nem a barátom.

– Értem. Nos, Eglyle Parinherm egy új generációs gzilt hadigépezet. Kísérleti típus, csak stratégiailag kiemelt fontosságú ügyekben szokták bevetni. Először azt hittem, hogy ti hárman véletlenül kerültetek össze a kavarodásban, amikor a Fzan-Juymot tűz alá vették, de az android jelenleg is érvényben levő parancsa úgy szól, hogy meg kell védenie téged bármi áron és segítenie kell, hogy végrehajtsd a küldetésedet, bármi legyen is az. A parancs egyértelmű és félreérthetetlen. Amiből egyenesen következik, hogy a megmeneküléseteket nem isteni csodának köszönhetitek, hanem annak, hogy a hadvezetés fontosabbnak tartotta a ti túléléseteket, mint az egész Fzan-Juymét. Képzelheted, hogy ezek után mennyire fúrja az oldalamat a kíváncsiság a titokzatos megbízatásoddal kapcsolatban.

– Képzelem.

Az avatár bólintott. – Még egy beismeréssel tartozom. Nem véletlenül jártam erre. Egy rutinfeladat elvégzésére küldtek a gzilt űrrégióban. A guberátor flottákat kellett volna szemmel tartanom, akik a szublimációtok miatt gyűltek a környékre. Aztán befutott a kérés, hogy siessek az Izenion-rendszerbe, amilyen gyorsan csak tudok. Egy szóval sem említették, hogy miért. – Az avatár elgondolkodóan dörzsölgette a halántékát.

Ez egy űrhajó – emlékeztette magát Cossont, miközben a színjátékot figyelte. – Egy Elme. Kismilliószor gyorsabban jár az agya, mint bármilyen földi halandónak. Nem kell hosszasan elmélkednie, amikor velem beszélget. Ne szabad hagynom, hogy átverjen!

– Bár hozzátették – tette hozzá Berdle –, hogy nem árt, ha egy kicsit leporolom a fegyvereimet.

– Aha.

– Jártál már nálunk, úgyhogy, feltételezem, hogy tudsz egyet s mást a Kultúráról. Például, hogy ha egy magamfajta hajót a társai megkérnek valamire, és különösen, ha az illetők a fajközi diplomácia elismert szakértői, akkor az felér egy paranccsal. Egyszóval amikor megkértek, hogy siessek ide, kénytelen voltam olyan sebességre kapcsolni, ami károsította a hajtóművemet. Bármelyik kultúrabeli társam tanúsíthatja, ez komoly áldozat. De sajnos későn érkeztem. Néhány órával korábban talán megakadályozhattam volna a fatális támadást. Vagy inkább polgárháborút, ki tudja… Merthogy gziltek lőttek gziltekre, ez a karakterisztikából világosan látszott. – Az avatár széttárta a karját. – Most már mindent tudsz, amit én. Sőt, ha a titokzatos küldetésedre gondolok, még többet is. Én egyelőre utasításokra várok, de ha ismerném a szereped a történtekben, az mindkettőnknek megkönnyíthetné a dolgát.

Cossont nagyot nyelt. – Mondd csak, ugye… Szóval ti nem szoktátok, khm…

Az avatárnak szemöldök helyett csak egy halvány ránc volt a szeme fölött; jobb híján azt vonta fel.

– Nem szoktátok kínozni a foglyaitokat, ha ki akartok szedni belőlük valamit?

– A szórakozásnak ettől a fajtájától valóban tartózkodni szoktunk.

Ezzel nem nyugtatta meg a lányt.

– Senki sem fog kényszeríteni, Vyr Cossont, hogy olyasmit tégy vagy mondj, amit nem akarsz – sóhajtott az avatár. – Itt biztonságban vagy. És szabadon távozhatsz, amint találok egy biztonságos helyet, ahol kirakhatlak. Az Izenion-rendszert nem ajánlom. Itt még mindig nagy a felfordulás, a Tizennégyesek bosszúszomjasan cirkálnak fel-alá, és az ellenséges romboló is itt ólálkodik valahol.

Cossont úgy érezte, végre döntésre jutott. – Sürgősen jelentenem kell Reikl tábornoknak vagy a hadosztály rangidős tisztjének – közölte.

– A támadó kiirtotta a teljes tisztikart. A rangidőst valószínűleg több szinttel lejjebb kell keresni. Még az is lehet, hogy te magad vagy a rangidős. Ha jól emlékszem a gzilt katonai szabályzatra, akkor abban a pillanatban megszűnt a tartalékos státuszod, amikor a Fzan-Juymba becsapódott az első részecskesugár. Kivéve, ha korábban nem aktiváltak már, Cossont zászlós.

A lány nyelt egyet. A torka még mindig bizsergett. Eszébe jutott, hogyan süvített ki a tüdejéből az utolsó korty levegő. Olyan érzés volt, mintha tüzet okádott volna.

– El kell mennem… valahová – bökte ki végül.

Berdle rezzenéstelen arccal nézett vissza rá. – Ennél egy kicsit konkrétabban, ha kérhetlek.

– Megígéred, hogy elviszel, ha megmondom, hová akarok menni?

– Hogy ígérjem meg, hogy elviszlek egy olyan helyre, amiről…

– Te jó ég! – hunyta be a szemét a lány, és megrázta a fejét. – Ez így nem… Tudom, hogy te… Sajnálom, de nem mondhatok…

Miközben a lány tovább hebegett-habogott, a hajó újabb üzenetet kapott.

∞

xMRH Közlekedő edény

ozE Tévedés ne essék…

Talált, süllyedt: a túlélőt (Vyr Cossont tart. szakaszpr., ld. adatcsomag) egy kontaktunk összefüggésbe hozta egy bizonyos QiRiával (C. cit. szül. QiRia Ngaroe, további inf. nem elérhető). Legendás alak, ha valóban ő az. Vyr Cossont 20 évvel ezelőtt találkozott vele. A kapcsolat valid (?99% adatbiztonság).

Igazad volt: az utasösszetétel sem véletlenszerű.

Cossont az egyetlen nyom, amin elindulhatunk.

Ha megtudok valamit, szólok. Tarts ki!

∞

Az avatár elgondolkodott. – Tegyük fel, csak egy futó pillanatra, hogy ugyanazon az oldalon állunk. Mégis hogy akarod elérni, hogy elvigyelek, ha az úti célt sem árulod el?

Cossont sóhajtott.

– Jó, jó – nyögte. – Ospin, Forrás rendház.

Az avatár úgy tett, mintha a gondolataiba mélyedne, még az állát is megsimogatta. – Hmm. Megoldható. De a társaim tudni akarják majd, hogy mit keresek ott. Valószínűleg egészen máshová akarnának küldeni. Mégiscsak mondanom kell valamit, mielőtt átszelem a fél galaxist egy űrhajótörött kedvéért, akit most kapartam ki egy füstölgő roncsból.

– Meg kell találnom valamit.

Pyan az egyik csücskét Cossont arcához emelte, egészen közel. A redős anyagban két kör rajzolódott ki, mintha rögtönzött szempár volna. – De izgalmas! És mi az? – kíváncsiskodott.

Cossont bosszankodva elsimította Pyan műarcát. – Annak idején letétbe helyeztem egy… tárgyat náluk – mondta.

Az avatár kétkedően nézett rá.

– Ennek a tárgynak köze van egy emberhez, aki…

– Aki…?

– Egy kultúrabeli emberhez. – Cossont felemelte mind a négy kezét. Ez mindig bevált, ha emberekkel beszélt, de nem tudta, a gép érteni fogja-e a gesztust. – Egyelőre nem mondhatok többet.

Az avatár a homlokát ráncolta. – Rendben – mondta végül. – Öntsünk tiszta vizet a pohárba: azt akarod, hogy repítselek az Ospinra, és lehetőleg egy szóval se említsem senkinek, beleértve a főnökeidet, hogy életben vagy. Mindezért cserébe megengeded, hogy Parinherm kollégát mesterséges álomban tartsam, amíg oda nem érünk.

Cossont gyorsan bólintott. – Megegyeztünk!

∞

ozE Tévedés ne essék…

xMRH Közlekedő edény

Gondoltad volna?

∞

No igen, az Ospin. A Központi Dataverzum, az aktakukacok paradicsoma. Azt a tárgyat biztosan QiRia adta neki. Talán túl értékes volt. Vagy túl veszélyes?

∞

Vagy a lány készített valamit, mondjuk egy felvételt, amit az utókorra akart hagyni.

∞

Ha kultúrabeli tárgyról van szó, akkor megtaláljuk. Érdemes lenne lefuttatni egy konfigurációs keresést.

∞

Majd észben tartom.

∞

Hát, meglátjuk.

Próbálj tovább faggatózni. Sajnos te vagy az egyetlen a környéken. Senkit sem tudunk odaküldeni, hogy még az érkezésetek előtt felderítse a terepet.

∞

Az avatár udvariasan meghajolt.

– Kívánságod parancs! Máris útnak indulunk.

– Remek.

– Intézkedhetek a halottról?

A lány gyanakodva pislogott rá. – Mit akarsz csinálni vele?

– Kirakom az űrbe, és beállítom a védőruháját, hogy egy gyönge vészjelet sugározzon. A gzilt hajók előbb-utóbb felfigyelnek rá. Akkor majd olyan temetést kap, amilyen tifelétek szokás.

Cossont bólintott. – Jó. Mondd csak, kaphatnék valamit enni? Mindjárt éhen halok.

•

– Septam, én igazán béketűrő ember vagyok, toleránsnak tartom magam és a legutolsó pillanatig bízom a másik fél jóindulatában és józan belátásában. Hosszú diplomáciai karrierem során sok mindent láttam már, de be kell vallanom, hogy ez a fordulat engem is meglepett. Hogy ilyen megaláztatás érje az ügyfeleimet… Mit ügyfeleimet, a barátaimat! Mert időközben barátok lettünk, ezt büszkén kijelenthetem. Önök nem átallották rászedni a liseidi delegációt, ezáltal az egész liseidi népet. Az orruknál fogva vezették őket. Ez az eljárás, már megbocsásson, uram, nemtelen és visszatetsző. Egyszerűen nem találok szavakat! Ilyet tenni ezekkel a tiszta lelkű lényekkel, akik bizalommal tekintettek önökre, akiket csak az a nemes vágy vezérelt, hogy az önök méltó utódai lehessenek, akik minden tettükkel csak az önök szellemi nagyságát akarták dicsőíteni! Galádság, én mondom. Galádság!

– Drága Mierbeunes barátom – csitította Banstegeyn, átfogva a férfi vállát. – Megértem a felháborodását. Higgye el, engem ugyanannyira lesújtott a hír, mint önt.

– Azt kétlem, uram. Erősen kétlem.

A liseidiek az ülés után sértetten távoztak. Az egész delegáció visszatért a bolygó körül keringő űrhajójukra, így Mierbeunes nagykövetre hárult a feladat, hogy tárgyaljon a nevükben. A diplomata egy kerti pavilonban ücsörgött Banstegeynnel, aki türelmesen hallgatta az iwenick panaszát, de az elmúlt percekben az az érzése támadt, hogy a fickót szavanként fizetik.

Közelebb hajolt a férfihoz.

– Beszélhetek önnel egészen nyíltan?

– Mi értelme a beszédnek, uram, ha a tettek mást mutatnak? – rázta a fejét elkeseredetten Mierbeunes.

– Vissza fogják vonni a határozatot – szögezte le Banstegeyn, és vállon veregette a nagykövetet. – A szavamat adom rá. És ha valamire a szavamat adom, az úgy is lesz! Higgye el, Mierbeunes – folytatta, megelőzve a nagykövet litániáját –, nem az én hibám volt. Én sem lehetek ott mindenhol. Engem ugyanúgy elárultak, mint önt és az ügyfeleit. Nagyot csalódtam. Kiadtam egy utasítást, és ezek a bitangok nem engedelmeskedtek. Ez megbocsáthatatlan!

– Az a nyomorult Quvarond… – suttogta az iwenick könnyes szemmel. (Banstegeyn már a szavazás után talált egy bűnbakot, akire mutogathatott.)

– Tudom, tudom. Nem kellett volna megbíznom benne, de ami történt, megtörtént. Próbáltam azonnal megmásíttatni a döntést, de nem lehetett. Ravaszul kitervelték az átkozottak! Egyelőre semmit sem tehetünk. Visszavonulót fújunk és újrarendezzük a sorainkat. De nem adjuk fel! Mi fogunk győzni, kedves Mierbeunes, az emberek be fogják látni, hogy nem lehet másképp. Csakhogy most az én helyzetem is ingatagabb lett, érti? Még többet kell kockáztatnom, mint eddig. Ezért, ha eljön az idő, kénytelen leszek újabb szívességet kérni a barátainktól.

– Uram! – kapott a szívéhez a nagykövet teátrálisan. – Nem gondolhatja, hogy ezek után…

– Hallgasson végig, Mierbeunes! Egyetlen dologra vágytam egész életemben: hogy irányíthassam a bolygót, a szülőhazámat, az otthonomat, amelyet egy dicső és nemes lelkű gzilt honfitársam után neveztek el.

– De uram, én…

– Figyeljen, kedves Mierbeunes. Négy szó; csak négy szó az egész. Hallgasson végig!

Mierbeunes sóhajtott és megadóan bólintott.

Banstegeyn közelebb húzódott hozzá és belesúgta a fülébe: – Mierbeunes bolygó. Banstegeyn-rendszer…

•

Sejthette volna.

Sklom, a hatlábú avatár olyan ügyesen játszott az antagonisztikus kordofonon, mintha egész életében ezt csinálta volna.

Naná, hiszen a Szívélyes, üdvözlettel állt mögötte. Bőven volt ideje tanulmányozni a szakirodalmat, begyűjteni és kielemezni az összes fellelhető kép-és hangfelvételt, és az ezek alapján készített szimulációt addig finomítani, amíg jobb nem lett, mint az elmúlt korok virtuóz produkciói együttvéve. Aztán a tudást egyszerűen letöltötte az avatárjába.

Sklom úgy töltötte ki a hatalmas hangszert, mintha rá szabták volna. A vonók a mancsai meghosszabbításainak tűntek, frissen növesztett ujjbegyei fürgén szaladtak fel-alá a húrokon. Szívszaggatóan gyönyörű dallamot csalt ki a hangszerből.

Cossont elsötétülő tekintettel hallgatta, pedig a zene vitán felül szép volt. Ismerte a darabot, de a címe nem jutott eszébe.

– Egy kicsit negédes, nem? – kérdezte QiRia, futó pillantást vetve a lányra.

– Tessék?

– Ez a hangzás. Valahogy túl… telített.

– Gondolod?

– Talán a légnyomás teszi. Túl mélyen vagyunk.

– Ez egy óceánbolygó. – mondta egykedvűen a lány, gondosan kerülve az öreg tekintetét. A kék bundás lényt fixírozta, aki szinte együtt lélegzett a tizenegyhúrossal. – Itt mindig párás a levegő.

– Állítólag annál szebben szól, minél magasabban játssza az ember. Mármint ahol létezik tengerszint, amihez viszonyítani lehet. – QiRia vállat vont. – Persze biztos nem lehet akármeddig felmenni vele.

– Egy kritikus szerint a ritka levegő kihozza a felharmonikusokat, és ott szól a legjobban, ahol egyáltalán nincs légkör. Mert ott nem lehet hallani.

Sklom mély átéléssel játszott. És hiba nélkül, természetesen.

Cossont már gyerekkorában is rendszeresen elvesztette a dolgait. Az anyja gyakran szidta emiatt, és a barátai is folyton ugratták, hogy csak azért választotta a tizenegyhúrost, mert egy ekkora monstrumot nem lehet elhagyni. Most, hogy látta, hogyan játszik rajta ez a virtuális gnóm, egy tessék-lássék módon összetákolt idegen, egyszer és mindenkorra elment tőle a kedve. Erős késztetést érzett rá, hogy berúgja a hangszert egy útszéli árokba.

Mi értelme véres verejtékkel, időt és fáradságot nem kímélve megtanulni valamit, ha egy lelketlen masina könnyedén megoldja a feladatot anélkül, hogy megdolgozott volna a tudásért, és álmatlan éjszakákon át próbálta volna megfejteni a hangszer titkát? Ezt az Apraniprylán töltött utolsó napján, egy gyönge, pityókás pillanatában el is panaszolta QiRiának.

– Most már tudod, milyen egy űrhajó bosszúja – kuncogott QiRia. Kettesben üldögéltek a fedélzeten, az avatárok nélkül. Szélcsend honolt a víz fölött, a vászontetők felcsavarva derengtek a sötétben. A lány a felhők közül ki-kivillanó csillagokat bámulta. Az öreg behunyt szemmel üldögélt, hallgatta a szél neszezését, figyelte a lustán gördülő hullámokat és élvezte a hajótest finom ringatózását. Éjfél után járhatott az idő, de izzasztó pára gomolygott.

– Mit mondtál? – szipogta Cossont, és a kézfejével megtörölte az orrát.

– Szerintem a Szívélyes, üdvözlettel féltékeny a Törvényes megoldások előnybenre, amiért az idehozott téged. Ilyen egyszerű.

– Gondolod? De hát…

– A Szívélyes, üdvözlettel féltő gonddal óv engem. – Ivott egy kortyot és csettintett a nyelvével. – Csakhogy a ragaszkodás könnyedén átcsaphat féltékenységbe. A szívességből néha rabiga lesz, a közös múltból pedig kalitka. Érted, mire gondolok? – pillantott a lányra. Tengerkék szeme megvillant a sötétben.

– De hát ők barátok, nem? Mármint a két hajó.

– Mindketten kedvelnek engem, de hogy barátok-e? Folyton ugratják egymást, és mint a birkózók, állandóan fogást keresnek a másikon anélkül, hogy igazán két vállra akarnák fektetni. Az öreg hajók kiszámíthatatlanok. – Sóhajtott. – Túléltem egy hajót, aki sokáig a pártfogóm volt, egy másikkal pedig elváltak az útjaink. Azt hiszem, elege lett belőlem. Nem hibáztatom érte. A Szívélyes, üdvözlettel most biztosan azt hiszi, hogy ráuntam és másik patrónust keresek. Én vagyok a kedvenc játékszere és nem venné jó néven, ha a Törvényes megoldások előnyben elcsaklizna tőle.

– De ez akkor is igazságtalan. Mármint rám nézve. Mit ártottam én neki?

– Túl kíváncsi vagy. Egy zabolátlan, izgága kölyök, aki felkavarja az állóvizet. A Törvényes megoldások előnyben túl nagy ajándékot adott neked azzal, hogy megcsinálta ezt a hangszert. Ezt a Szívélyes, üdvözlettel támadásnak értékelte, és Sklom azért játszott olyan ördögien, hogy megleckéztessen mindkettőtöket. Megütötték, hát ő visszaütött.

Cossont belekortyolt az italába, mire heveny röhögőroham tört rá. Aztán megint szipogni kezdett. – Meglehet. De én kétszer olyan dühös vagyok, mint a TME.

– A hajók olyanok, amilyennek a régiek az isteneiket képzelték. Mi csak por vagyunk a szemükben; hangyák, akikkel eljátszadozhatnak. Szerencsére ritkán dühösek ránk és soha nem rosszindulatúak. Talán azért, mert olyan jelentéktelenek vagyunk hozzájuk képest, hogy a mikroszkopikus problémáink nem érnek fel az ingerküszöbükig. Olyan erőt birtokolnak, amiről mi nem is álmodhatunk. A legapróbb megmozdulásukkal is akarva-akaratlan eltaposhatnak, ha rossz időben rossz helyre tévedünk. – Halkan, erőtlenül felnevetett. – Én végignéztem, ahogy sok ezer év alatt végigjárják a fejlődés rögös útját. Az Elmék már rég átvették az uralmat a világ fölött. A Kultúra nem az emberekről szól, hanem róluk. Ez az ő játszóterük.

– Ezért maradtál életben ilyen sokáig? Ez a te bosszúd? – Már régóta bele akart kötni az öregbe a képtelen meséi miatt, de aztán legyintett magában; ha igazak a történetei, hadd örüljön, ha meg nem, akkor jár neki a pont az orbitális blöffért.

QiRia egy darabig nem válaszolt. Úgy tűnt, elbóbiskolt, ahogy az öregek szoktak. A lány elmosolyodott.

– Nem – jött végül a válasz. – Annak egészen más oka van.

– Akkor miért gyűlölöd annyira?

Az öreg értetlenül hunyorított rá. – Kit gyűlölök?

– Hát a Kultúrát. Mert olyan, amilyen?

Az öreg felnevetett. – Hogy én a Kultúrát? Megőrültél, te lány! – A kiürült pohárra mutatott. – Szerintem igyunk még egyet.

Ezután már nem sok minden történt. Éjfél után úgy döntöttek, úsznak egyet, de túlságosan be voltak rúgva. A hullámzás felkavarta a lány gyomrát, és sokáig tartott, mire újra el tudta viselni a ringatózást. Aztán elaludt, mert a feje fölött keringő sirályok vijjogására ébredt. A nap egy keskeny résen át furakodott be a horizont és a vastag felhőtakaró között. A levegő csípős volt.

Valaki takarót terített rá az éjjel, de QiRiát sehol nem látta.

Amikor délután visszatért az űrhajóra, a feje még mindig lüktetett a másnaposságtól. És az élet ment tovább.

Egy évvel később hazautazott a szülőbolygójára. Az indulása előtti estén nagy búcsúbulit tartottak, ahova sokan eljöttek humanoid utastársai közül. Amint következő nap reggel – a változatosság kedvéért másnaposan – a hangár felé botorkált, a tálcára állított tizenegyhúros ott lebegett mögötte, akár egy sötét ómen. Ekkor kapta ajándékba a Törvényes megoldások előnyben avatárjától a kockát QiRia elmestátuszával, aztán búcsút intettek egymásnak, és ő felszállt a kompra.

A következő évek alatt mindössze kétszer vette elő a kockát. Először a gzilt hajón, útban hazafelé, hogy lássa, tényleg QiRiáé-e a lenyomat, de sem a képernyőt, sem a holokivetítőt nem kapcsolta be. A tárgy pedig látszólag egyáltalán nem érzékelte a külvilág impulzusait. Az öreg morózus volt, bogaras, nagyképű, és mindenre emlékezett, amiről beszéltek, beleértve az utolsó estét is – vagyis tényleg ő volt odabent a kockában.

Cossont megkérdezte tőle, milyen érzés tétlenül, dobozba zárva lenni, és olyasvalakivel társalogni, akit nem lát. Az öreg azt felelte, olyan, mintha egy pihentető, mély álomból ébredne egy elsötétített szobában. Úgy tűnt, hogy egyáltalán nem bánja a helyzetet, és bölcselkedve megjegyezte, hogy úgysem az a fontos, amit a szemünkkel látunk.

Ettől függetlenül hátborzongató élmény volt beszélgetni vele, és minél távolabbinak tűnt a lány számára a Perytch IV-en töltött idő, annál ostobábbnak és hiteltelenebbnek érezte QiRia meséjét.

Egyre többször fordult elő vele, hogy otthagyta valahol a kockát. Talán tudat alatt így akart megszabadulni tőle. Egy alkalommal az anyjánál felejtette, és éppen akkor hívta fel, amikor az asszony kidobni készült „a kacatot”. Akkor értette meg, hogy QiRia ajándéka sosem lesz nála biztonságban. Később elköltözött a Zyse egy távoli szegletébe, és sokáig abban a meggyőződésben élt, hogy a hurcolkodás során a kocka elkallódott. Aztán egy napon előkerült egy fiók mélyéről.

Ekkor aktiválta másodszor, és némi tépelődés után úgy döntött, átadja megőrzésre – vagyis odaajándékozza – az Ospin-rendszerben működő relikviagyűjtő rendek egyikének, akik a gzilt múlt emlékeit őrizték és rendszerezték. Így biztosan nem veszíti el többet, de ami a legfontosabb: soha többé nem akad a kezébe.

A tizenegyhúrostól bezzeg nem sikerült ilyen könnyen megszabadulnia. Évente mindössze egyszer-kétszer játszott rajta, de gondosan karbantartotta, mert volt némi lelkifurdalása, amióta elpasszolta QiRia lelkét, még ha sikerült is meggyőznie magát, hogy az öreg csak egy szenilis, hazug csaló.

Csak akkor kezdett újra komolyan foglalkozni a hangszerrel, amikor kitűzték a szublimáció napját, és épp azon tűnődött, mivel foglalja el magát addig. Te jó ég, hányszor megbánta már ezt a döntést!

•

Amikor felébredt, egy pillanatig nem tudta, hol van. Egy szépen berendezett, tágas kabinban feküdt és kellemes félhomály vette körül. Csönd volt. Hát persze: a Tévedés ne essék… komphajója. Az ágya egy kis falfülkében állt, a szomszédos, zárt fülkében Parinherm feküdt. A tizenegyhúrost betették az egyik raktárkabinba.

Pyan a földön hevert, akár egy rongyszőnyeg. Egyik csücskét lustán felemelte, mintha odaintegetne neki, aztán álmosan visszaereszkedett.

Cossont nyitott szemmel feküdt az ágyon és magában végigpörgette a nap eseményeit. Először parancsba kapta, hogy keresse meg a vén szélhámost, akivel diákkorában hozta össze a balszerencse. Rögtön ezután megsemmisítettek miatta egy egész aszteroidát és kilőttek alóla egy űrhajót. Kétszer ájult el, és kétszer menekült meg a haláltól. Találkozott egy csomó emberrel, akik azóta mind meghaltak. Szuperhajók tették tönkre vagyont érő hajtóműveiket, csak hogy átszállítsák őt az univerzum egyik pontjáról a másikra, miközben ő egyre kevésbé volt biztos benne, hogy alkalmas a feladatra, amivel megbízták.

Ráadásul az egésznek nem volt semmi értelme, mert mindenki szublimálni készült, vele egyetemben.

Hiszen ha mindenki megy, nincs miért maradnia.

Mi lesz, ha az emberek megtudják, hogy amit az Igazság Könyve állít, az szemenszedett hazugság? Számít ez egyáltalán? Hiszen a történelem során sokan megkérdőjelezték a szent irat állításait. Elképzelhető, hogy az emberek meggondolják magukat és mégse akarnak majd szublimálni? Tény, hogy a döntés nem racionális ok miatt született, sokkal inkább a közhangulat sodorta bele a gzilteket; fokozatosan erősödött bennük az érzés, hogy a dolgok természetes rendje ez, és ők nem tehetnek másképp.

Már évszázadok óta beszéltek a Nagy Átlépésről, de csak egy-két generációval ezelőtt érett cselekvéssé a gondolat. Azután – nagyjából az ő születésétől kezdve – már csak úgy beszéltek róla, mint jutalomról, egy csodálatos ajándékról, amiről bűn lenne lemondani.

És ha most kiderülne, hogy az Igazság Könyve otromba tréfa, és a rajongva szeretett zihdrenek átverték őket?

Sokan mondogatták, hogy a gziltek túl korán vágnak neki az útnak. Valóban: a fajok többségének lényegesen hosszabb ideig tartott a felkészülés. De hát minden faj más, a gziltek ráadásul mindig is különbnek hitték magukat, éppen a Könyv és az abban foglalt kinyilatkoztatások miatt. Ha a hitük megkérdőjeleződik, vajon elpárolog-e híres önbizalmuk, és a szublimálásból újból vitatéma lesz? Vagy éppen – ha másért nem, szégyenükben – még jobban sietnek majd szublimálni, csak hogy mentsék magukat a kínos helyzetből? Az is elképzelhető, hogy csak egy részük indul el, mondjuk a népesség fele. Ez már elég, hogy Odaát életképes közösséget alkossanak, a többiek pedig majd később csatlakoznak hozzájuk. Akárhogy is, a pártszakadás és a káosz elkerülhetetlennek tűnik.

És ha mégis az eredeti terv valósul meg, és a teljes közösség szublimál, az utolsó pillanatban kapott információ vajon megváltoztatja az életüket Odaát?

Visszagondolva a könyvekre és cikkekre, amiket olvasott, és a nyilvános vitákra, amiket végignézett, arra jutott, hogy a szublimaták világában az ilyen kérdéseknek nincs semmi jelentősége. No persze ezt senki sem tudhatta biztosan, még a Nagy Öregek sem, akik eónok óta próbálták értelmezni a sokadik dimenzióról összekapart, ellentmondásos információ-töredékeket.

Felsóhajtott. Úgysem fogja megtudni a választ, ha ezer évig él, akkor sem. Viszont van egy feladata, amit el kell végeznie. Parancsot kapott rá.

De miért éppen ő? Ezt a gordiuszi gubancot valaki másnak kellene kibogoznia. Ő csak egy zenész, egyszerű civil; valamikor régen véletlenül belebotlott egy dilinyós öregemberbe, akit ma történetesen galaxisszerte köröznek. Nincs benne semmi különleges. Mi köze ehhez a fajközi konfliktussal terhelt, apokaliptikus katyvaszhoz?

Talán az lenne a legjobb, ha hagyná QiRiát a fenébe, és megkérné a hajót, hogy forduljon vissza, vigye a hadosztály ideiglenes főhadiszállására jelentést tenni. Aztán szépen hazamenne a gyűrűvárosi lakásába, vagy bárhová máshová, ahol nem lövik seggbe az embert kinetikus ágyúval.

De megígérte Reiklnek… És reaktiválták, azaz már nem egyszerű tartalékos. Bár közeledik az ébresztés napja, és a seregben is lazul a fegyelem, mégiscsak van az embernek kötelességtudata, tisztessége, önbecsülése. Be kell tartania az ígéretét, hogy ne furdalja élete végéig a lelkiismeret. Hiszen az emlékek a szublimációban is megmaradnak. Hogy is mondta QiRia? A tetteink határoznak meg minket. Amíg vannak emlékeink, addig Odaát is önmagunk maradunk.

A fal felé fordult, behunyta a szemét. Őszintén remélte, hogy Odaát majd végre kialhatja magát.

•

Banstegeyn színészeket megszégyenítő beleéléssel őrjöngött, amikor közölték vele, hogy a 14. sz. Szocialista-Republikánus Népfelszabadítási Hadosztály főhadiszállása megsemmisült. A tragédia híre nem sokkal azután érkezett, hogy a ronte-iak megkapták a partneri státuszt, így könnyű volt a malőr miatt érzett haragját becsatornáznia a produkcióba. Valósággal reszketett, amikor leült Chekwrivel szemben a parlament alatti bunkertárgyalóban.

– Kétezer halott, Chekwri? A Próféta nevére!

– Lehetett volna több is – vont vállat a marsall. – Általában négy-hatezer ember állomásozik az aszteroidán. És további ötszáz virtuális léleklenyomat volt a Gelish-Oplule fedélzetén. Egy hadosztály főparancsnokságáról beszélünk. Mégis mit várt, septam?

– Azt hittem, csak a magot támadjuk, az MI-ket. Álmomban sem gondoltam volna, hogy ennyi áldozat lesz. És az a hajó, a rengeteg emberrel a fedélzetén… Borzalmas!

– Az MI-k az aszteroida gyomrában voltak, mivel az a legvédettebb zóna. A főtisztek is ott szoktak tanácskozni…

Chekwri arca közömbös maradt. Talán még élvezi is, gondolta Banstegeyn. Igaz, ő is túljátszotta a szerepét. Ekkora sikerre nem számított: egy lélek sem élte túl a pusztítást, vagyis biztosan sikerült megszabadulniuk a veszélyes információtól. A marsall szerint a 7*Uagrennek sikerült észrevétlenül elslisszolnia a rendszerből, miután belelökte az utolsó túlélőket az Izenion csillagába. Banstegeynnek nagyon kellett türtőztetnie magát, nehogy az arca és a gesztusai elárulják, micsoda eufória lett úrrá rajta.

– … a maghoz pedig csak úgy férhettünk hozzá, ha az egész állomást elpusztítjuk – magyarázta Chekwri.

– Áh, ezek katonák – legyintett Banstegeyn. – Mi van a biztonsági mentésükkel? Bármikor reaktiválhatjuk őket, nem? Vagy legalább egy részüket.

– A biztonsági mentéseket a hadosztályok főparancsnokságain tárolják – felelte a marsall, és némi habozás után hozzátette: – Talán megmaradt pár elmestátusz. De a tettünkre ez nem ad mentséget semmilyen bíróság előtt.

– Bíróság? Nem lesz itt semmiféle bíróság. Még vizsgálat se. Nem húzhatják ránk a vizes lepedőt… illetve magára, marsall. Erről személyesen gondoskodom.

– Valóban nincsenek bizonyítékok rá, hogy gzilt egység lett volna a támadó – felelte Chekwri szárazon. – És már csak tizennyolc nap van hátra, ha valaki mégis megpróbálna nyomozni az ügyben.

Banstegeyn az ajkát harapdálta. – Ugye a főparancsnokságon senki sem szublimálhatott a támadás előtt?

– Az emberek semmiképpen. Ahhoz kell a Jel – magyarázta Chekwri türelmesen, mintha olyasvalakihez beszélne, aki az utóbbi éveket egy barlangban töltötte. – A szublimáció még az MI-knek is komoly felkészülést igényel. A valóság elhagyása előtt egyfajta meditatív, transzszerű állapotba kell kerülniük. Az adott körülmények között erre biztosan nem volt lehetőség. Sem idő.

– Ühümm. – A septam elgondolkodva dörzsölgette az állát. – Jó, nagyon jó. Akkor ideje bűnbakot keresnünk.

Egy darabig csönd volt.

– Eléggé meg kell mozgatnunk a fantáziánkat, ha hihető mesét akarunk találni. Kire gondolt?

– A ronte-iakra.

– Tessék? – Chekwri szeme elkerekedett. – De hát épp most öleltük őket a keblünkre. Mármint guberátori mivoltukban.

– A döntés még nem végleges.

– És ők tudnak erről?

Banstegeyn legyintett. – Az nem a maga dolga, marsall. Szóval? Rájuk tudjuk kenni a dolgot?

– Nem igazán. A technológiájuk fejletlen, a flottájuk túl messze van, a szublimációig nem is érnének ide. Arról nem is beszélve, hogy semmit sem nyernének egy ilyen támadással, viszont annál többet veszítenének.

– És ha azt mondanánk, hogy a Kultúra bízta meg őket? Hogy az egész az ő… sötét üzelmeik eredménye?

A marsallból kibuggyant a nevetés. – Bocsásson meg, septam – mondta a szemét törölgetve. – Ez kétségkívül megmagyarázná a dolog technológiai részét, de ami a hitelességét illeti… Nos, hogy is mondjam? Erősen a nullához konvergál.

– Elég, ha a szublimációig kitart a sztori – legyintett Banstegeyn bosszúsan.

– Higgye el, egy efféle magyarázat abban a pillanatban hitelét veszti, amint elhagyja a szánkat. Csak nevetségessé tennénk magunkat.

– De hát volt ott egy kultúrabeli hajó is! A Szobor-bolygó körül ólálkodott a támadás idején, ha jól értettem.

– Az a hajó négy órával később érkezett, uram. Az Uagren csak a sebességéből következtetett arra, hogy kultúrabeli. Nehéz lenne a környéken lévő hajók bármelyikét megvádolni. Talán a Tévedés ne essék… lehetett, bár ha tényleg őt látták, akkor sokkal gyorsabb, mint hittük.

– Azért ráfoghatnánk, hogy részt vett a támadásban, nem?

– Hát persze – kuncogott a nő. – Miért nem jelentjük ki mindjárt, hogy a Kultúra feltalálta az időutazást? Az hihetőbb lenne.

A septam vonásai megkeményedtek.

– Nem kellene ilyen félvállról vennie ezt a kérdést, marsall.

A nő nyugodtan válaszolt: – Nem én próbálok egy képtelen mesét kreálni egy egyértelmű helyzet elmaszatolására, septam.

Banstegeyn sötét pillantást lövellt a nő felé, de amikor rájött, hogy csak az idejét vesztegeti, legyintett. – Nos, akkor majd én elsimítom az ügyet. A lényeg az, hogy az akció sikerrel járt, a problémát megoldottuk.

– Nem egészen. Van még egy elvarratlan szál – jegyezte meg Chekwri apró fintorral. – A Gelish-Oplule.

– Nem azt mondta az imént, hogy a hajó megsemmisült?

– Nem számítottunk rá, hogy ott találjuk az aszteroida közelében, így nem szerepelt a célpontok között. De túl közel állomásozott, ezért kénytelenek voltunk likvidálni. A Tizennégyesek zászlóshajója volt, biztosan fájlalják az elvesztését.

– Remek. Hol itt a probléma?

– Mint mondtam, a hajónak nem kellett volna ott lennie. A parancsnokság a jelek szerint titkos feladattal bízta meg. Olyan sebességgel érkezett a rendszerbe, amekkorát csak szimuláción engedélyezünk. Éles helyzetben nem szoktunk ekkora kockázatot vállalni.

– Véletlen egybeesés – vont vállat Banstegeyn. – Biztos az egyik főtiszt sietett valahová.

– Igen, végül mi is erre jutottunk – bólintott Chekwri. – Akárhogy is, a kultúrabeli hajó beavatkozás nélkül elhagyta a rendszert, és az Uagren is távozott. Senki sem vette észre, legalábbis nem tudunk róla.

– És hová ment?

– Nem említettem? – A marsall meglepetten vonta fel a szemöldökét. – A kultúrabeli hajót követi.

TIZENEGY

(SZ–17)

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

Üdv mindenkinek, köszöntöm a csoportunk új tagjait!

Mostanra, gondolom, mindannyian értesültetek a legújabb fejleményekről. A Tévedés ne essék… úton van az Ospin felé, ahol remélhetőleg további információkat fog gyűjteni QiRiával és a Könyvvel kapcsolatban. Az Erre jártam, gondoltam, benézek megígérte, hogy nyomást gyakorol a gzilt vezetésre. Ami engem illet, végeztem egy kis kutatómunkát és utánaérdeklődtem a témának néhány régi ismerősömnél. Így vagy úgy, de mindenképpen el fogunk jutni a titokzatos úriemberhez.

∞

xKTE Pszeudonim

Ugye nem azt akarod mondani, hogy készpénznek vesszük ezt a marhaságot? Az az ember nem létezik.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Egyesek komoly energiát fektettek abba, hogy ezt elhitessék a közvéleménnyel. Ettől még az emberünk nagyon is létezik. Több hajó segített neki, hogy elrejtőzhessen. Törölték a nevét a közcélú nyilvántartásokból, így megúszta az egymást követő népszámlálásokat meg a többi adminisztratív procedúrát. Az érintettek évezredeken át űzhették a kisded játékaikat, mondván, hogy senkinek sem ártanak vele. Csakhogy most változott a helyzet.

A gzilt régióban mindenképp folytatnunk kell a nyomozást, de talán megkönnyítené a munkánkat, ha felgöngyölítenénk a másik szálat, ami a Kultúrába vezet. Kapcsolatba léptem egy hajóval – a nevét egyelőre nem árulhatom el –, akinek az egyik utasát talán rá tudjuk venni, hogy segítsen. Csakhogy ennek az az ára, hogy el kell mondanunk nekik mindent; a hajónak is, meg az illető humanoidnak is.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Szerinted bízhatunk bennük?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Igen, azt hiszem.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Akkor mire várunk?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Ellenvetés…? Nincs…? Rendben, már el is küldtem az üzenetet. Amint választ kapok, azonnal jelentkezem. Más: szelíd noszogatásunknak engedve az Empirista Kókler ikrei, a Kék halál és a Xenokrata befejezték a céllövő versenyt a Loliscombana-rendszerben, és elindultak a gzilt régió felé. A Zyse-en jelentkezniük kell a gzilt összevont hadparancsokságnál. Ez valami új operatív szervezet, Banstegeyn septam hozta létre, az élén Chekwri marsall áll. Várhatóan hét nap múlva érnek oda.

Egy megállapodás miatt, amire az előbb emlegetett diplomáciai nyomásgyakorlás miatt volt szükség, az Empirista is hamarosan bekapcsolódik a csoportunk munkájába, bár – hogy az ő szavaival éljek – jobban szereti a háttérből mozgatni a szálakat. Ő szintén a Zyse felé tart, tizenegy-tizenkét nap múlva fog befutni.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Remek! Szépen megvárja, amíg mi elvégezzük a piszkos munkát, aztán jön, és learatja a babérokat.

∞

Hja, a nagyság átka…

∞

Szerintem inkább azon kellene törnünk a fejünket, mihez kezdünk majd az információval, ha sikerül kicsikarnunk Q.-ból vagy más, alternatív forrásból. Elmondjuk a gzilteknek? Hallgatunk róla? És ha az előbbi mellett döntünk, akkor csak az elitet avatjuk be, akik valószínűleg már úgyis tudnak róla? Vagy szétkürtöljük a hírt?

∞

Jó kérdés. Majd szavazunk, ha arra kerül a sor. Én egyelőre amondó vagyok, hogy hallgassunk. Nézzük meg, mire mennek a gziltek a saját erejükből.

∞

Akkor mi értelme a nyomozásnak? Minek izzadunk, hogy kiderítsük az igazságot?

∞

Egyrészt mert a ZM ezt kérte tőlünk. Másrészt mert ez egy érdekes probléma. Sok a homályos részlet, és egyesek mindent megtesznek, hogy ez így is maradjon. Mi lehet ennél csábítóbb?

∞

Talán vannak helyzetek, amikor nem kell kiderülnie az igazságnak.

∞

Nagyon vicces!

∞

Komolyan mondtam.

∞

Na persze! Jut eszembe: hogy haladsz a szimulációddal? Az enyém… hogy is fogalmaztam a múltkor? Ja, igen: döcögtető, zöttyös és… borzadmányos, igen!

∞

Haha. Komolyra fordítva a szót, még keresem a választ. Egyik irányban morális problémák tornyosulnak előttem, a másikban ott a totális káosz, úgyhogy, bevallom, elakadtam. De nem adom fel!

∞

Aludj rá egyet, ahogy az emberek szokták mondani.

∞

Neked meg a kezed járjon, ne a szád; ezt is ők szokták mondani, nem?

∞

Hah, ez szíven ütött. Üzenet vége, kiléptem!

•

Újabb ünnepi hajótánc következett.

A parancsnoki romboló tizenkét hajóból álló kíséretét kivéve (a Munka Lovagját is beleszámítva tizenhárom) a flotta nyolcas osztagokra bomlott, és minden osztag elindult a kijelölt célkoordinátája felé, hogy új eszközöket és technológiákat gyűjtsön be, friss lendületet adva ezzel a faj fejlődésének. A szokásos, összetett flottatáncra most nem volt lehetőség, ehelyett egy bonyolult formációbontó táncot adtak elő. Az egyes hajók szinkronban maradtak a többiekkel, így a táguló alakzat ellenére a raj mindvégig szerves egységet alkotott, hogy mindenki hosszan ízlelgethesse a térgeometriai élmény esztétikáját.

A koreográfia címe ez volt: „Új bolykirálynők felemelkedése és tündöklése a transzpasszát Zephyr fuvallatában, az anyarendszer ikernapjának parallel verőfényében”. A Munka Lovagja engedélyt kért, hogy részt vehessen a táncban, és a kérését nagylelkűen teljesítették, így most ő is ott lejtett a többiekkel, ezzel is emelve a ronte-i diadal fényét. De volt is ok az ünneplésre. Egyes külső nehezítő körülmények miatt a siker az utolsó pillanatig kétségesnek látszott, de végül mégis sikerült elnyerniük a gziltektől a partneri státuszt, amit természetesen abszolúte kiérdemeltek.

A Munka Lovagja újabb jó pontot kapott, így még egy helyet előrébb lépett a ronte-iak megbízhatósági skáláján, bár felsőbb jóváhagyásig erről az örömteli fejleményről egyelőre nem tájékoztatták.

Az egyes osztagok alakzatba rendeződve várták a parancsot; el kellett foglalniuk a stratégiai fontosságú létesítményeket, amelyek a történtek után minden kétséget kizáróan őket illeték. A parancsnoki hajó egyenesen a Zyse felé vette az irányt, a gzilt anyarendszer szívébe.

•

– Megvesztegették őket, Banstegeyn – jelentette ki Yegres határozottan. A két gzilt a trim magánparkjában sétálgatott, a várost övező hegyek között. A parlament kupolája meg-megcsillant a távolban, körvonalát finoman elmosta a felszálló pára. A cseppforma Jel ott lebegett fölötte, bár ebből a távolságból csak egy sötét pöttynek látszott.

A házak fölött néhány katonai cirkáló lebegett, sima testük ezüstösen verte vissza a napfényt. Az eshri tragédia után érezhető volt a feszültség, az emberek újabb támadástól tartottak, ezért a hadvezetés jobbnak látott kirendelni néhány egységet a város védelmére.

– Mindenkit lefizettek – ismételte Yegres. A lába alatt megroppant a kavics. Diszkrét távolságra mögöttük Solbli és Jevan baktatott, magukban motyogva és gesztikulálva, ahogy egyik hívást a másik után bonyolították. Minden tekintélyüket és kapcsolatukat latba véve próbálták elérni a guberátorokra vonatkozó döntés mielőbbi felülvizsgálatát. Egy tízezer éves parlamentáris demokrácia szerteágazó, de gondosan dokumentált történetében kell lennie valahol egy precedensnek, amibe belekapaszkodhatnak.

Yegres mellett egy tálca lebegett, rajta egy pohár és egy boroskancsó. A trim néha töltött magának. – Frixnek felajánlották, hogy bemutatják valami nőnek, akivel régóta szemezget… Talán Quvarond felesége, ha jól emlékszem. Yenivle-t egy értékes Kolymkin-régiséggel vették le a lábáról. Bár nekem adták volna! A marhák. Jurutre-ról eleinte nem tudtam elképzelni, mivel lehet lekenyerezni, aztán valami gyerekről hallottam. Persze nem kell semmi perverz vagy törvénytelen dologra gondolni. Szomorú történet ez. Jól kitervelt, katonás precizitással végrehajtott gerillaakció volt, amit katonás precizitással hajtottak végre. – Kurtán felnevetett. – Remek informátoraik lehetnek.

– És maga? Magának mit ajánlott Quvarond?

– Semmit az égvilágon, barátom – felelte Yegres kedélyes mosollyal. – Én azért szavaztam maga ellen, mert ki nem állhatom a pofáját.

Banstegeyn megállt. A háta mögött Jevan és Solbli is megtorpant, a kavics élesen csikordult a lábuk alatt. Lélegzet-visszafojtva bámultak a két férfira.

Yegres még tett néhány lépést, mintha nem venné a lapot, aztán vidáman hátrafordult.

– Ugyan már, csak vicceltem – legyintett. – Egyértelmű volt, hogy leszavaznak minket, ezért inkább mellettük voksoltam. Ez később még jól jöhet. De biztosan maga is észrevette, hogy homokszem került a gépezetbe. A hatalma meggyöngült. Ami eddig működött – a fenyegetések, a háttéralkuk, a szívességek, az előléptetések meg a kis zsarolások –, azzal már nem tud úgy hatni rájuk, mint régen. De hát ezt akarta, nem? – tárta szét a karját. – Ez a maga életműve. Egy korszak véget ért. A korszakok korszaka. Haha! Nincs otthon a macska, cincognak az egerek. – Ahogy gesztikulált, kilöttyintett egy kis bort.

•

Scoaliera Tefwe, Ngaroe QiRia egykori barátja és szeretője – abból az időből, amikor a férfi már meglehetősen öreg volt, ő viszont a maga alig kétszáz évével a közvélekedés szerint még csak középkorúnak számított – felébredt. Könnyű, lebegő érzés kerítette hatalmába, amit tucatszor tapasztalt az elmúlt néhány évszázadban.

Csakhogy most nem magától kelt fel; felébresztették.

Eleinte sötét volt. Mozdulatlanság és csönd vette körül, mégis érezte a nyüzsgést kívül és belül, a testében. Szervei lassan életre keltek, az idegpályái aktiválódtak, felkészültek a teljes üzemre. Ez egyszerre volt megnyugtató és lehangoló. Megint itt, gondolta sóhajtva és kinyitotta a szemét.

SZIMULÁCIÓ – villant a szó a látóterében. Vagy úgy, gondolta, mire a felirat elhalványult és eltűnt. Szóval még mindig alszik, csak a tudatát ébresztették fel.

Egy asztalnál ült, egy tágas, ódon teremben. A hatalmas franciaablakokból sűrű erdővel benőtt hegyvonulatra lehetett látni. A hegy lábánál egy tó tükre csillogott, a felszínére apró vitorlások rajzoltak fehér barázdákat, a partja mentén falvak sorakoztak.

Az asztal közepén, egy dúsan faragott díszdoboz tetején egy kijelző pislákolt. A nő megnézte a dátumot.

Ezúttal jó sokáig aludt.

A szemközti széken egy alak körvonalazódott. A nő jól ismerte a sápadt bőrű lényt: a Neked ez tiszta? avatárja volt, a KRH-é, amelyen annak idején betárolták. Minden alkalommal így ébredt, ugyanebben a szobában, csakhogy most nem hagytak időt, hogy a maga tempójában keljen fel, kényelmesen felöltözzön, szívjon egy kis friss levegőt a teraszon, és csak akkor üljön le az asztalhoz, amikor felkészült rá. Eleve odaültették. Vajon miért?

– Scoaliera – biccentett az avatár.

– Neti? – A Neked ez tiszta? nem adott nevet az avatárjának, így jobb híján mindenki Netnek vagy Netinek hívta. – Minden rendben? – kérdezte a nő.

– Persze.

Ha egy kultúrabeli Elme azt mondja, minden oké, akkor az úgy is van. Scoalierát valahogy mégsem nyugtatta meg a válasz.

– Valami csak történt…

Az avatár bólintott, és kertelés nélkül a tárgyra tért: – Virtuális utazásra szeretnélek hívni. Az engedélyedet kérem, hogy áttölthesselek egy szimulált testbe.

– Hová kellene mennem? És mi a feladat?

– Azt majd te megmondod, hova menjünk. A feladat… Nos, beszélni szeretnénk Ngaroe QiRiával.

A nő felvonta a szemöldökét.

– Nocsak. – Az avatárt ezek szerint a Kontakt vagy a Rendkívüli Körülmények delegálta. Mindjárt kiderül, melyik.

– Nagyon hálásak lennénk, ha összehoznál vele.

– Azt elhiszem. Mit akartok tőle?

– Információt.

– Az az ember tízezer éves. Sokan az életüket is odaadnák, hogy beszélhessenek vele.

– Tudom. Mi csak egyetlen kérdést szeretnénk feltenni neki.

– És mi lenne az?

– Legyen elég annyi, hogy a dolog a gziltek küszöbön álló szublimálásával kapcsolatos.

Ez újdonság volt Scoalierának. Négyszáz évvel ezelőtt, amikor álomra hajtotta a fejét, a gziltek még ugyanúgy berzenkedtek a szublimáció gondolata ellen, mint a kultúrabeliek.

– Nem győztél meg.

– És ha beavatlak a részletekbe?

– Az a minimum.

Neti az asztalra könyökölt. – Ez az információ szigorúan bizalmas.

– Sejtem. Intézd el, hogy megkaphassam.

Az avatár nagyot sóhajtott, és tömören vázolta, amit tudni lehetett a Zihdren-Maradványtól érkezett üzenetről és az ügy jelenlegi állásáról.

Tefwe elgondolkodott.

– Hogy állunk a gziltek szublimációjához? Fűződik valamiféle érdekünk hozzá?

– Nem.

– Bővebben…?

– A Kultúra álláspontja szerint ez a gziltek belügye. A Kontakt nem adott ki hivatalos állásfoglalást, bár a vélemények a szervezeten belül megoszlanak. Rövid távon némi felfordulásra számítanak a guberátorok miatt, de ez minden szublimációnál így van. Az RK hallgat. Ha vannak is belső vitáik, ezek nem kerültek a nyilvánosság elé. Egyszóval nagy a csend. De egyelőre nincs is miről beszélni, az előkészületek menetrend szerint zajlanak.

– Azt mondod, az RK-nak semmi köze a műsorhoz?

– Azt, bár a szokásos csapat készenlétben áll, vagyis bármikor a rendelkezésedre tudunk bocsátani egy futárhajót, amint megjelölöd a célállomást. Ha több letöltés szükséges, más hajók is elérhetők. Ami a szimulációt illeti, az RK-ra nem számíthatunk. Legalábbis engem így tájékoztattak.

– Akkor minek erőlködünk?

– Biztosra akarunk menni.

A nő kérdőn pillantott az avatárra.

– Nem tudhatjuk, mi sül ki a dologból – magyarázta Neti. – Fölöslegesen dolgozni még mindig jobb, mint később szemrehányást tenni magunknak, amiért nem voltunk elég körültekintőek és előrelátóak. Másfél trillió ember készül itt hagyni a világunkat, és ha a Könyvről szóló üzenet nyilvánosságra kerül, sok minden megváltozhat. Egyébként is jó lenne tudni az igazságot. Aztán még mindig eldönthetjük, továbbadjuk-e, akár önszántunkból, akár a gziltek kérésére. Bár ha a titkolózás mellett döntünk, azt később nehezen tudjuk majd megmagyarázni. A lényeg, hogy segítséget kértek tőlünk, és mi nem mondhattunk nemet. Súlyos állításról van szó, és senkit sem szeretnénk alaptalanul megvádolni. Ki kell derítenünk az igazat, amennyire ez lehetséges.

– Az újak közül hányan tudják, hogy az öreg nem csak kósza legenda?

– Mindössze egyetlen hajó, a Kisebb eltérések előfordulhatnak. Ne izgulj, nincsen áruló köztünk. A nevezett RH elszántan kutakodott és véletlenül pont a beavatottak tartoztak neki kisebb-nagyobb szívességekkel. Bár mostanra az akciócsoport többi tagjának is továbbadhatta, amit megtudott.

– Az Új Idők Kompániáról beszélünk?

– Nem, ez egy új felállás. Az Új Idők azóta nem hallatott magáról, mióta tárolóba vonultál.

– Micsoda csalódás!

– Azért ébresztettelek fel, hogy megkérdezzem, volna-e kedved visszatérni egy villámakció erejéig. És hogy tudsz-e másokról, akik esetleg segíthettek QiRiának az utóbbi időben. Mármint a Szívélyes, üdvözlettelen kívül.

– Csak egy hajóra emlékszem, egy régi ÁKE-re, a neve Tapintatos mosoly. Legutóbb peremvidéki remetének készült, de tervezte a szublimálást is, csak hogy ne érjék utol.

– Utánanézünk, köszönöm. Nos, visszatérve a kérésünkre…

– Megmondtam, hogy nem találkozom többé QiRiával, hacsak nem élet-halál kérdése. A jelenlegi szituáció annak minősül?

– Fogalmazzunk úgy, hogy stratégiailag életbevágó. Tudom, hogy nagy kérés ez a részünkről…

– Az. Nem mondhatnám, hogy repesek az örömtől.

Tefwe sosem készített magáról virtuális másolatot. Zavarta, hogy a másodpéldányok is eredetinek gondolják magukat, sőt, úgy is viselkednek. Ráadásul az új élmények hatására egyre jobban különböznek a forrás-éntől, és bár később egybe lehet fésülni őket, a dolognak megvannak a maga kockázatai. Nem beszélve az eljárás által felvetett morális kérdésekről.

– Köszönöm – szusszant Neti megkönnyebbülten. – Megengeded, hogy azonnal továbbítsam az elmestátuszodat? Több hajónk is készenlétben áll a galaxis különböző pontjain, a startjelre várva. A világért sem szeretném őket megvárakoztatni.

– Előbb ígérd meg, hogy folyamatosan tájékoztattok arról, mit csinálnak a duplikátumaim.

Mivel már abban az időben is ismerte a Kontakt kevésbé szalonképes ügyosztályait, amikor a Rendkívüli Körülmények még csak elméletben létezett, jól tudta, hogyan kell úgy tárgyalni az Elmékkel, hogy a végén ne ő húzza a rövidebbet.

– Természetesen.

– Nincsenek cenzúrázott jelentések. Minden megmozdulásukról tudni akarok!

– Magától értetődik.

– És a végén szeretném visszakapni őket egy teljes reintegrációra. Nem szabhattok újabb feltételeket.

– Igenis!

– Megmondod majd, hogy melyik hajóról van szó?

– Hát persze.

– Hm. – Tefwe hátradőlt és elgondolkodott. – Akkor vágjunk bele!

– Meg is van. Köszönöm. Hová akarsz menni?

– A Dibaldipen orbitálra, az Angemar primer naprendszerébe.

Neti egy pillanatig révülten bámult maga elé.

– Az hozzánk tartozik. Remélem, az orbitál Elméje segíteni fog, ez nagyban megkönnyítené a dolgunkat. Az orbitál-Elmék nem éppen készségesek, és ha mégis, akkor mindenbe beleütik az orrukat. Megadnád az emberünk teljes nevét? Ez az első, amit egy orbitál-Elme kérdezni szokott.

Tefwe elmosolyodott. – QiRia nagyon öreg, az ő idejében még nem léteztek a maiakhoz hasonló kultúrabeli nevek. Ha léteztek volna, akkor úgy hívnák, hogy Tursensa Ngaroe Hgan QiRia dam Yutton. Tudtommal valamikor réges-régen használta is ezt a megszólítást.

– Köszönöm. A legközelebbi hajónk egy ex-Ámokfutó osztályú bolygóközi futár, az Elévülhetetlen érdemekkel a történelmi folytonosság fenntarthatóságáért. – Az avatár egy pillanatig tűnődve nézett maga elé. – A Dibaldipen… Azt mondod, ott bujkál QiRia?

– Fogalmam sincs, hol bujkál. De van ott egy drón, aki talán tudja.

– És gondolod, hogy megtalálod ezt a drónt? – Neti kétkedve pislogott. – Elvégre négyszáz év telt el azóta.

– Ő már régóta ott él, tojik a külvilágra, és utálja a változásokat. Hidd el, meg fogom találni.

•

– Ha tényleg tízezer éves vagy, mondd el, mit tanultál ez alatt a rengeteg idő alatt. Áruld el a titkodat, mester!

– A titkomat? Bármit tettem életemben, azt sosem azért csináltam, hogy tanuljak belőle. Talán ezért vagyok még itt.

Cossont a szürke kockát az asztalra tette, aztán végigheveredett az ágyon. Hazaérkezése óta most aktiválta másodszor. Nemrég költözött el anyja m’yoni házából a bolygó távoli szegletébe. Már voltak barátai, de még nem hívták fellépni, és gyakran érezte magát magányosnak.

– Szóval azt mondod, hogy az életed céltalan és értelmetlen volt?

– Meglehet, de ezzel nem vagyok egyedül.

A lány hümmögött. – Valamiben különbözni kell másoktól, nem? Másképp mi értelme az egésznek?

– Az életnek önmagában nincs értelme. Vagyis van: maga az élet. Idealista ember lévén mindig ebben hittem. A puszta tény, hogy többet éltem másoknál, még nem tesz különlegessé. – A hangja elhallgatott, majd így folytatta: – Egy dolog azért kiderült a hosszú évezredek alatt: nem vagyok az a kedélyes, jópofa figura, akinek hittem magam.

Mintha tálcán kínálta volna a lehetőséget, hogy Cossont belekössön, de a lány beérte egy gúnyos horkantással. – Tényleg?

– Ha az ember elég sokáig él – felelte a hang a legcsekélyebb sértődöttség nélkül –, akkor belátja, hogy végső soron semminek sincs jelentősége. Mindig ugyanazok a viselkedésminták ismétlődnek, mintha minden nemzedék, minden faj ugyanazokat a hibákat követné el. Ami nem is csoda, hiszen minden élőlénynek ugyanazok az álmai, a vágyai, az ambíciói, bárhol jöjjön is a világra. És ha hibázik, mert a hiba kódolva van a rendszerben, ugyanaz lesz a büntetése. Minden ismétlődik. Kétségbeesetten próbáljuk kitölteni az életünket, és közben nem akarjuk tudomásul venni, hogy porszemek vagyunk a sötét vákuumban.

– Aha. Ez egy metafora, eltaláltam?

– Nem. Ez egy hibás következtetés. Mindennek van értelme és célja. Maradjunk annyiban, hogy a dolgoknak megmagyarázhatatlan késztetésük van arra, hogy túlmutassanak önmagukon. Viszont nincs végső igazság, csupa nagybetűvel, még akkor sem, ha sokan hajlamosak ebbe az illúzióba ringatni magukat.

– Az ostobák! Még hisznek valamiben.

– A szavaidból arra következtetek, hogy gúnyolódsz velem. De sebaj. Arra akarok kilyukadni, hogy a döbbenet és a kétségbeesés mellett van egy harmadik lehetséges válaszreakció is a létezésnek nevezett véget nem érő tortúrára.

– És mi lenne az?

– A káröröm. Ha rájössz, hogy nem válthatod meg a világot, és ha túléled ezt a megrázkódtatást, mert sokan ezen a ponton feladják és öngyilkosok lesznek… Szóval akkor vállat vonsz és azt mondod, jól van, csináljátok csak! Kit érdekel? Ha ilyen a világ, legalább én érezzem jól magam. Most szépen leülök és végignézem, hogyan gyilkoljátok halomra egymást.

– Ez nem a legempatikusabb hozzáállás.

– Valóban. De nincs más választásod, ha nem akarod remetei magányban tengetni a napjaidat. Az egészséges cinizmus olyan, mint egy pajzs: felfogja a mocsok nagyját. Az igazán tiszta lelkű embereket olyannyira megviseli, amit maguk körül látnak, hogy a saját kezükkel vetnek véget az életüknek. Matuzsálemi kort csak a magamfajta, harcedzett lelkek érnek meg, akik derűs nemtörődömséggel szemlélik, ahogy a fiatalok a sok lehetséges ösvény közül biztos érzékkel kiválasztják azt az egyet, amelyik a pokolba vezet.

– Szóval azért élsz, hogy páholyból figyeld mások szenvedését?

– Így is mondhatjuk. Nem sok dolog biztos az életben, ez az egy az.

Cossont egy darabig csöndben emésztette a hallottakat. – Ha így van, az elég szomorú.

– Nehéz elviselni, tudom. Akárcsak a létezést.

– Meg amiket mondasz. Nem vagy valami szívderítő figura, ugye tudod?

– Inkább csodálnod kellene az őszinteségemért.

Cossont felhorkant és egy határozott mozdulattal kikapcsolta a kockát. Ez volt az a pillanat, amikor eldöntötte, hogy odaadja az első embernek, aki hajlandó vigyázni rá.

Bárkinek, csak vigyék.

TIZENKETTŐ

(SZ–16)

– Ez nem az Ospin! Mi a fene folyik itt? Azt ígérted, hogy elviszel a rendházba!

Cossont pihentető, mély álomból ébredt. Reggelit rendelt, aztán megkérdezte a hajót, merre járnak éppen. A Tévedés ne essék… válaszul kivetítette az ágya elé a menetirány szerinti képet. A rendszer sárga-narancsvörös napját szinte teljesen kitakarta egy tekintélyes méretű bolygó, melynek csíkos felhőtakarója alól itt-ott előbukkant a tenger. Ez nem lehet az Ospin, gondolta a lány. Annak egy vörös óriás van a közepén, és egyetlen szilárd kérgű bolygó sem kering körülötte.

– He? Mi van? – Pyan álmosan feltápászkodott az ágy mellől, ahol az éjszakát töltötte. – Elég a meglepetésekből. Halljátok? Az áramköreim nem bírják ezt a feszültséget!

Gyárak és műholdak gyűrűjén haladtak át. Mielőtt a nap teljesen eltűnt volna a bolygó mögött, még felcsillant egy maroknyi szatellit, aztán beléptek a légkörbe.

– Változott a terv. – Berdle arca jelent meg a képernyőn. Abszurd módon óriásinak látszott az odalent kibontakozó tájhoz képest. – Öltözz fel! Nemsokára landolunk.

A lány a bolygót figyelte. Valahogy ismerősnek tűnt.

– Hová hoztál? – kérdezte gyanakodva.

– A Mureite-rendszerbe. A Xownra.

– Tessék?!

– Szent szar! – hördült fel Pyan színpadiasan, és elterült az ágyon.

– De hát én most jöttem el a Xownról! – dühöngött Cossont.

– Akkor isten hozott ismét itthon! – felelte faarccal Berdle. – Most már tényleg igyekezned kell az öltözködéssel.

Cossont a fekete sávra mutatott, amely úgy szelte át a lapályt, mint egy óriási fal. – Csak nem a Gyűrűvárosba megyünk?

– De igen. Öt perc múlva dokkolunk.

A lány kiugrott az ágyból, és káromkodva kapkodta magára a ruháit. Amikor a Trágya Urai dzsekire került a sor, a keze megállt a levegőben. Sehol egy folt, sehol egy szakadás. A kabát olyan volt, mint újkorában.

– Azért megkérdezhettél volna… – motyogta maga elé, és felrángatta fényesre suvikszolt bakancsát. A képernyőn vattapamacs felhők húztak el. – Várjunk csak – mondta, és az ujjaival végiggereblyézte boglyas haját. – Már nem is a hajón vagyunk, ugye? Az nem jönne le idáig.

– Nem bizony – hagyta rá Berdle. – Pár perce hagytuk el.

– Ezek szerint ez itt… egy űrkomp?

– Az.

Cossont körbenézett. – És te? Hol vagy?

A szemközi falon félrecsúszott egy panel. Mögötte ott ült Berdle egy komplikált kialakítású székben, előtte hatalmas képernyő terpeszkedett. Hátrafordult és vidáman intett a lánynak. – Helló!

– Megtudhatnám, hogy miért hoztatok vissza a Xownra? – Átbaktatott a szobán, ledobta magát az avatár melletti ülésbe és szemrehányó pillantást lövellt felé, de Berdle mintha észre se vette volna.

A Gyűrűváros fekete tömege már teljesen betöltötte a képernyőt. A héj tömör felületét itt-ott rácsozatos részek váltották, amelyeken átszűrődött a fény.

– Amíg aludtál, fontos dolgokat tudtunk meg a barátodról, QiRiáról. Például sikerült kiderítenünk, hogy a kultúrabeli neve Tursensa Ngaroe Hgan QiRia dam Yutton.

– De én nem is… – kezdte a lány, aztán elharapta a szót.

– Nem mondtad a nevét, tudom. Nem volt nehéz rájönni.

– Nocsak! – Cossont dühös kifejezést erőltetett az arcára, de közben érezte, hogy egyre mélyebbre süpped az ülésben.

– Az első dolgom az volt, hogy átnéztem minden információt, amit az érkezésem óta begyűjtöttem a gzilt régióról – folytatta Berdle. – Vagyis tulajdonképpen minden helyi vonatkozású adatot, ami nincs titkosítva. És találtam egy utaslistát, ami felkeltette az érdeklődésemet; öt évvel ezelőtt a Xownra érkezett egy Yutten Turse nevű férfi a Kultúra Békefrakciójától, aki a papírjai szerint egy Neressi nevű bolygón született. Csakhogy ilyen bolygó nem létezik, vagy legalábbis nem szerepel a galaktikus kataszterben. Nem különös?

A szatellitekkel pöttyözött égboltnak már csak egy vékony sávja kéklett a köpenyfal fölött. Odalent a mélyben hullámok sorjáztak. A Gyűrűváros két helyen is átszelte a tengert, és itt a szokásosnál is lélegzetelállítóbb látványt nyújtott. A vízfelszín alatt kiszélesedő építmény alapja a Hzu-tengerben átlagosan egy kilométernyi mélységben húzódott, az óceánban pedig két és félben.

– Nem értem, hogy lehetett ilyen amatőr – csóválta a fejét Cossont. – Ha tényleg kerülni akarta a feltűnést, miért nem vigyázott jobban?

– Ne feledd, hogy nem egy RK-ügynökről van szó, csupán egy civilről, egy egyszerű öregemberről, akinek nincs vesztenivalója. Ha „lebukik”, nem csukják börtönbe, nem törlik az emlékeit. Legrosszabb esetben pár napra felkapja a média, és kíváncsi Elmék próbálják elcsípni egy beszélgetésre. Ha a hajó barátai segítenek neki, egy-kettőre felszívódhat megint. Te ismered ezt az embert. Nem lehet, hogy szánt szándékkal rendezte így? Talán érezni akarja, hogy még mindig fontos. Hogy az emberek nem felejtették el.

– Meglehet. – Cossont keresztbe fonta mind a négy karját. – Szóval nem hazudott az öreg? Tényleg tízezer éves?

Berdle bólintott.

– És szerinted ő volt? Mármint ez a Yutten Turse fickó?

– Lefuttattam a statisztikai analizátort – felelte az avatár. – Ha beleszámítom a fajközi helyesírás és fonetika bizonytalanságait, az egyezés akkor is legalább hetven százalék. – A képernyőre bökött. – Felvételt is találtam róla. – Egy statikus holokép ugrott elő egy középkorú, csiricsáré inges, szalmakalapos férfiról.

– Íme Yutten Turse, a messzi Bolygófalváról.

– Ez nem ő – vágta rá a lány. Bár ahogy ránagyított a képre, az arckifejezésében volt valami ismerős.

Berdle vállat vont. – A lényeg, hogy ez az ember idejött, a Gyűrűvárosba.

– Ennél közelebbit nem tudsz? A Gyűrűváros hatalmas hely, még egy magadfajta szuperhajónak is.

– Tisztában vagyok a szerkezet fizikai paramétereivel – felelte az avatár egykedvűen.

Egy mozgókép következett: a felvételen a férfi tétován bolyongott a tranzitváróban, láthatólag nem tudta, merre menjen, a csomagjai egy miniplatón lebegtek utána. A járása kicsit emlékeztetett QiRiáéra. A következő képsoron ugyanazt a ruhát viselte, az orrán sötét szemüveg ült. A mozdulatai mintha még bizonytalanabbak lettek volna, mint az érkezésekor. Végül eltűnt a tömegben, és a képernyőn ismét a Gyűrűváros fala rajzolódott ki, immár közvetlenül előttük.

Cossont akárhogy tekergette a nyakát, sem az eget, sem a tengert nem látta. A szerkezet felszínén apró fénypontok hunyorogtak. Berdle gondolati vezérléssel irányíthatta a külső érzékelőket, mert a képernyő fókusza felfelé kúszott, néhány pillanat múlva újra felbukkantak a csillagok. A lánynak már a száján volt a „köszönöm”, aztán inkább lenyelte.

– Nézd csak! – Pyan felmászott a lány ölébe és kényelmesen elhelyezkedett. – A Gyűrűváros.

– Az.

– És a Hzu. Szép hely!

A lány meg tudta volna fojtani QiRiát, amiért volt képe az ő szülőbolygójára jönni anélkül, hogy meglátogatta volna. Nem is szólt, hogy itt van. Miféle barát az ilyen?

– Miért jött? Keresett valakit?

– Nem valakit, hanem valamit. Egy helyet. A ti félelmetesen hatékony bevándorlási hivatalotok szerencsére minden lépését dokumentálta.

– Hol van az a hely? – Cossont nem ismerte a városnak ezt a részét; a Kwaalon-síkság nagyjából harmadfordulatnyira lehetett innen.

– A Huss-zuhatagnál.

– Az nem erre van. Még csak nem is ezen a környéken.

– Tudom. A helyszín azóta koordinátát váltott.

– Tessék?

– Merthogy egy léghajóról van szó.

– Az egyik körjáratról?

– Tudtommal ez az egyetlen, amelyik még mindig működik.

– Aha. Sejtem már, melyik az.

– Hát igen, az a léghajó híres. Vagy inkább hírhedt?

– Szóval egy lebujba akarsz elvinni? – A lány felvonta a szemöldökét, de teljesen feleslegesen, mert az avatár nem nézett rá.

– Úgy valahogy.

Ahogy közeledtek a városhoz, a peremfalon egyre több részlet rajzolódott ki. – Akkor se hiszem, hogy ő lenne az – rázta a fejét a lány. – Nem is hasonlít.

– A látszat néha csal. Nekem a hetven százalék elég.

Cossont-nak hirtelen eszébe jutott valami.

– Mit is mondtál, honnan jött?

Ekkor már csak tizenöt-húsz kilométerre lehettek a várostól, a falon egyre több fény pislákolt fel.

– Egy Neressi nevű bolygóról.

– Hogy betűzik marainul? – Az avatár válaszára elmélyültek a ráncok a homlokán. – Igazad volt a hetven százalékkal. Emlékszel, meséltem, hogy a Perytch IV-en QiRia egy tengeri lény testében élt? Azt a lényt úgy hívták: Isseren.

– Hát persze! – mormolta az avatár.

– Ó! – esett le Pyannek egy pillanat múlva. – Visszafelé!

– Az ám, visszafelé – mormolta Cossont bosszúsan. – Jellemző…

•

Jelwilin Keril, az iwenick kulturális misszió vezetője beszállt a jachtjába, és elhagyta a CH2OH.(CHOH)4.CHO kódjelű SFA – vagyis stratégiai feltáró alakzat – fedélzetét.

Legalább a jachtjának ő adhatott nevet. Iberre-nek keresztelte, szeretett apa-anyja emlékére. És szabadon használhatta a jacht szót, nem kellett minden alkalommal végigdarálnia a blőd űrkompatibilis kis hatótávolságú szállítóentitás kifejezést. Visszanézett a CH2OH.(CHOH)4.CHO-ra, ami egy lapított szürke ellipszoidra hasonlított.

Stratégiai feltáró alakzat, te jó ég! Miért nem tudják egyszerűen azt mondani, hogy űrhajó?

Az új idők szele. A „hajó” nem volt eléggé fennkölt és kifinomult – egy fából ácsolt lélekvesztő jut róla az ember eszébe, amin nyüzsögnek a betegségeket terjesztő paraziták meg a részeg matrózok. De még a Kultúra kedvelt kifejezése, az egység – amit egy darabig az iwenickek is használtak, fejlettebb társaikat utánozva – sem fejezte ki azt az erőt és dinamikát, ami ezekből az űrjárművekből sugárzott. A tanácsadók szerint (akik azzal keresik a kenyerüket, hogy ilyesmin elmélkednek), az egység szó félrevezető és „negatív asszociációkat kelt”.

Nekem mindegy, gondolta Jelwilin, és elfordult a monitortól, de persze jól tudta, hogy miért jutottak eszébe a hajónevek.

A liseidiek parancsnoki cirkálója, a Gellemtyan-Asool-Anafawaya (amely a nevét a liseidi történelem valamely jelentős alakja után kapta, ami gesztusnak szép volt, de ha ki akarta mondani az ember, beletört a nyelve) egyre nagyobbra hízott a képernyőn. Szögletes volt és ormótlan, a legtöbb nézőpontból aszimmetrikus. A tervezői monumentális alkotásnak szánták, afféle technológiai műremeknek, de Jelwilint inkább egy halom egymásra dobált konténerre emlékeztette. Mint egy romba dőlt raktár, gondolta. A közeledő jacht láttára feltárult a hajó kivilágított hangárja.

Jelwilin megnézte magát a képernyőn. Egyenruhája kifogástalanul állt rajta, az arcán elegáns, visszafogott smink, a manikűrje a legújabb divatot követi. Remekül festett, bár ez az idegeneket valószínűleg a legkevésbé sem fogja érdekelni. Azok a tengeri herkentyűk észre sem fogják venni. A feladatát egy szimpla holoüzenettel is letudhatta volna, de bizonyos helyzetekben személyesen kell meglátogatni a megbízót, hogy az ember kimutassa a tiszteletét. És a liseidieknek most igazán szükségük volt az efféle gesztusokra, hogy fel tudják dolgozni a sérelmet, amit a hitszegő gziltek okoztak nekik.

Nem volt más lehetőség, csak a személyes találkozó, amolyan igazi, régimódi pofavizit.

Jelwilin Keril megigazította a kabátja gallérját és begombolta a mandzsettáját. Elfogta a vizelhetnék, pedig ezt a testi szükségletét már letudta, mielőtt elhagyta a hajót.

Hát igen, egy kicsit idegesebb volt a szokásosnál.

•

– Még ő akar kérni valamit? Van pofája?! – harsogta Tyun csoportfőnök. – A pimasz kis törpe!

Jelwilin misszióvezető kényelmes pózba helyezkedett légbuborékjában, és udvariasan sajnálkozó kifejezésbe rendezte a vonásait. Egy pillanatra sem feledkezett meg a tényről, hogy a vendéglátói minden oldalról láthatják. A liseidiek úgy hintáztak körülötte az áramlatok hátán, mintha vastag sálak lengenének a szélben. Valószínűleg nem tudták értelmezni az arckifejezését, de az MI-jeik igen, ezért ügyelnie kellett a mimikájára. Végtére is diplomáciai küldetésen volt.

– A septam biztosított minket, hogy vissza fogják vonni a döntést – jegyezte meg. – Mierbeunes nagykövet szerint ha valaki, a septam el tudja intézni. A nagykövet a legnagyobb tapasztalattal rendelkező diplomatánk. Sok éve ismerem, és még sosem láttam, hogy ennyire bízott volna valakiben. Banstegeyn septamnak ugyanakkor minden eddiginél nagyobb kockázatot kell vállalnia, és cserébe nem kér mást, csak hogy teljesítsék a kívánságát, ez pedig önöknek egy vasába se kerül. Kérem, fontolják meg! Egy hasonló volumenű projektnél egy ilyen apró gesztus igazán belefér.

Tyun válaszába beleremegett az apró kocsányülés, és ez felettébb nyugtalanító volt. Jelwilin a légzáró buborékon át is hallotta a liseidi torokhangú gurgulázását, aminek a tolmácsolt változata egy szívdobbanásnyi idővel később jutott el hozzá.

– Szóval maga szerint egy csillag átnevezése apró gesztus, ami igazán belefér? – fröcsögte a csoportfőnök. – Jelen helyzetben kisebb gondunk is nagyobb annál, semhogy átkereszteljünk egy naprendszert! Ha teljesítenénk a septam kérését, azzal a kudarcot díjaznánk. Ennyire nem vagyunk hülyék, tisztelt misszióvezető úr!

– Katonai hasonlattal élve – felelte diplomatikusan Jelwilin – a csapatainkat meghátrálásra kényszerítették, és el kell ismernem, ebben a csatában vereséget szenvedtünk. De a háborúnak még nincs vége. És milyen vezér az, aki a vesztes csata után kivégzi a tábornokait? Hiszen akkor gyorsan kifogy a jó katonákból… meg a rosszakból is. És csak azt éri el, hogy a következő tábornoka kerülni fogja az ütközeteket, még akkor is, ha jó esélye van a győzelemre.

– Megfeledkezik a harmadik lehetőségről, Jelwilin. Arról, hogy megszerezzük magunknak a nekünk ígért erőforrásokat. Ha kell, erővel. Kimondom nyíltan: megfelelő katonai erővel rendelkezünk ahhoz, hogy betartassuk a gziltekkel kötött megállapodást. Az adott helyzetben már nem visszakozhatunk. A gyengeségnek még a látszatát sem engedhetjük meg magunknak.

Jelwilin arca grimaszba rándult.

– Nyilván egyetért velem abban, hogy az erő alkalmazása csak a legvégső megoldás lehet. Ön tudja a legjobban, milyen sokba kerül egy ilyen akció, akár pénzügyileg, akár a nyersanyagokat tekintve, nem is beszélve az önök diplomáciai tőkéjéről, amit egy agresszív lépés teljesen leamortizálna. Mindenkinek az lenne a legjobb, ha a kérdést tárgyalásos módon rendeznénk, és nem gerjesztenénk további feszültségeket, különösen most, hogy a nyolcas szintű Kultúra is képviselteti magát a régióban. Mint bizonyára tudják, az Eshrin történt, mindmáig felderítetlen indítékú támadás óta fokozott figyelemmel követik az eseményeket. A helyzet rendkívül feszült, mondhatni, robbanásveszélyes, még ha a Kultúra-kérdést egy pillanatra félre is tesszük. Aligha kell magyaráznom önnek, hogy a gzilt flotta a jelenlegi, csökkentett létszámmal is jelentős erőt képvisel. Kérve kérem, csoportfőnök úr, hadd jelenthessem Mierbeunes nagykövetnek, hogy ön a békés úton történő rendezés híve!

– A Kultúra már nem törődik velünk – böfögte Tyun. – A hajójuk, amelyik eddig szorgalmasan kísérgetett minket, egyszerűen faképnél hagyott.

– Én úgy értesültem, egy Link osztályú futárhajó váltja fel. Már úton is van, hogy mielőbb csatlakozzon önökhöz.

– Ha rajtam múlik, nem fog. Majd erélyesen lepattintjuk. Egy pillanat! – szólt ekkor Tyun, és a buborék opálossá vált Jelwilin körül, épp csak annyira, hogy a liseidi hajó parancsnoki hídja még kivehető maradt. Távoli bugyborékolás hallatszott, ahogy a vízlakók rögtönzött megbeszélést tartottak.

Megáll az ész, gondolta Jelwilin. Még hogy nyílt katonai akcióval fenyegetőznek! Hát nem készítettek szimulációt? Ha háborúra kerülne sor a liseidiek és a ronte-iak között, hosszú távon mindkét fél rosszul járna, pláne ha a Galaktikus Tanács vizsgálatot indít, ami a körülmények ismeretében borítékolható. A befolyásos civilizációk, a Kultúrával az élen nagyon rossz néven vennék, ha egy békés eszközökkel megoldható konfliktus háborúvá fajulna, akármilyen perifériális és jelentéktelen csatározásról is lenne szó. Az agresszor mozgásterének radikális csökkentését kockáztatná. És miért? Pár nyavalyás bolygóért és levedlett, elavult technológiáért, amin ráadásul osztozniuk kell a többi guberátorral.

Jelwilin őszintén tisztelte azokat a fajokat, amelyek nagyvonalúan örökül hagyták az általuk elért civilizációs vívmányokat az utókornak, hogy a munkájuk gyümölcsét mások is élvezhessék. Ám azokat is megértette – már ha nem gyerekes irigységből vitték magukkal a játékaikat –, akik lerombolták a gyáraikat, földdel tették egyenlővé a városaikat és a legutolsó információmorzsát is kitörölték, amin a reménybeli örökösök hajba kaphattak. Néha még a bolygókat is elpusztították.

Sok faj követte ezt az utat, amióta a szublimáció, mint műfaj létezett, és ezért senki sem kárhoztatta őket. De a gziltek nem preferálták a pusztítást, ők gyakorlatiasak voltak, nem bosszúállók. Állítólag ez a volt a legfontosabb dolog, amit átörökítettek a Kultúrába: a racionális hozzáállásukat.

A buborék ismét átlátszóvá vált, jelezvén, hogy vége a kupaktanácsnak. Jelwilin kihúzta magát és mosolyt erőltetett az arcára.

– Misszióvezető úr – harsogta Tyun. – A döntésünk végleges! – Szavai ridegen dörrentek.

Jelwilin megkönnyebbülten sóhajtott. Tudta, hogy Tyun a hangnemmel kompenzálja a szavai súlyát, ami azt jelentette, hogy a liseidiek a békés megoldást választották. Ha békülékeny, sajnálkozó vagy ünnepélyes hangot ütött volna meg, az nagyon-nagyon rossz jel lett volna. – Ezúton felhatalmazzuk Mierbeunes nagykövet urat az egyeztetések folytatására. Ami a septamot illeti, nos… vele továbbra is folytatni kívánjuk az együttműködést.

Jelwilin meghajolt. – Köszönöm, csoportfőnök úr.

– Továbbá, hogy kellő nyomatékot adjunk a szavainknak, a flottánk nagy részét azonnali hatállyal átcsoportosítjuk a Zyse-hez.

Jelwilin arcán fájdalmas fintor futott át.

– Csoportfőnök úr, ha megenged egy tanácsot…

– Nem, köszönöm! – állította le a liseidi udvariasan, de határozottan. – Ne fáradjon. Az ön feladata nem az, hogy tanácsokat adjon, hanem hogy közvetítse az álláspontunkat. A fentebb jelzett akcióról a döntés már megszületett, a részletek nem képezik további vita vagy egyeztetés tárgyát.

Jelwilin tudta, mikor kell visszavonulót fújni. – Értem, csoportvezető úr – mondta. – Szívből kívánom, hogy közös erőfeszítéseinket siker koronázza.

– Magam is ezt kívánom. – Tyun testét egy láthatatlan áramlat S-formába görbítette. – Jó utat a száraz világba!

•

Ha hinni lehet a szóbeszédnek, a xowni Gyűrűvárost a wepeshek kizárólag tudásuk fitogtatására építették. A harmincezer kilométer hosszú építmény a bolygó egyenlítője mentén futott, a keresztmetszete szabályos A-formát mutatott. Szélessége a talapzatánál száz, a tetején pár tucat kilométer volt, a magassága meghaladta a kétszáz kilométert. A bolygó légköréből kilógó felső szinteken hatalmas űrkikötőket alakítottak ki, amelyek akár az egész csillagrégiót kiszolgálhatták volna. A város távolról egy óriási ékszíjhoz hasonlított, ami szabályosan kettévágta a bolygót, de óriási léptéke ellenére nem nélkülözte a mérnöki eleganciát. Mivel a Xown pályája viszonylag kiegyenlített volt, és a Gyűrűváros a keskeny trópusi égöv kellős közepét szelte át, így csak a saját tövére vetett árnyékot, magára a bolygófelszínre soha.

Sokkal nagyobbra is tervezhették volna, hiszen a tartószerkezete gravitációs értelemben súlytalan volt – ezért önhordó konstrukciónak is nevezték. Hagyományos és egzotikus anyagok keverékéből épült, így tömegének csak elhanyagolható töredéke nehezedett a felszínre. Akár úgy is építhették volna, hogy ne nyomja a talajt, hanem húzó erőt fejtsen ki rá. Az ilyen szerkezeteket szinte korlátlan mértékben lehetett bővíteni anélkül, hogy összeroppantak volna, ezért előszeretettel telepítettek hasonló objektumokat a világűrbe.

A teherhordó elemek tervezésénél a bolygó gravitációs kútját is figyelembe kellett venni, de a werpeshek ezzel is számoltak. Mindezek ellenére a konstrukciónak kolosszális tömege volt, ami mérhető hatást fejtett ki a Xown perdületére: a bolygó forgása évente egy teljes másodperccel lassult.

A nagyszabású, ám nyilvánvalóan öncélú mega-alkotások zöméhez hasonlóan a Gyűrűváros is csak addig érdekelte az építőit, amíg el nem készült. A werpeshek – akik notórius titkolózók voltak és sosem lehetett tudni, mit miért csinálnak – nem nyilatkoztak arról, hogy mi célból építették. Egy kisebb werpesh kolónia betelepedett ugyan az elkészült műbe, és a túldimenzionált űrkikötő is működött egy darabig, de a benne rejlő legfőbb lehetőséget – vagyis az idegenforgalmat – sosem aknázták ki. Amíg a werpeshek el nem tűntek a szublimata balfenéken, a Gyűrűváros gyakorlatilag üresen állt.

A gziltek már sokkal több hasznát vették, de még tizenegy évezredes gondnokságuk végére sem sikerült belakniuk. A felsőbb szintekre, ahol már ritka volt a levegő, alig-alig merészkedtek, így a szerkezet kilencven százalékát soha nem is használták.

Az űrbeli mesterséges lakóhelyek sokkal élhetőbb környezetet kínáltak, mint a technokrata werpesh építmény. A Gyűrűvárosban ennek ellenére egykor milliárdok éltek, sőt, a mai napig sok százmillió gzilt lakott ott – pontosabban aludt a tárlókban, várva az utolsó ébresztést és a nagy közös utazást.

A várost légcsatornák sűrű hálózata szőtte át. A legalább fél kilométer ármérőjű járatok vég nélkül kanyarogtak a hatalmas gerendák, tartórácsok és lakóklaszterek között. Az űrszelvényük miatt ideálisak voltak arra, hogy léghajók közlekedjenek bennük, és valóban; a személy-és áruszállító zeppelinek évezredek óta rótták a légcsatornákat. Bár a tömegközlekedést korszerűbb és hatékonyabb eszközökkel is meg lehetett volna oldani, a gziltek ragaszkodtak az utazásnak ehhez a régimódi, romantikus formájához.

Mára csupán egyetlen zeppelinjárat maradt, az Equatorial 353. Ennek a fedélzetén rendezték a Záróra elnevezésű bulit, amely immár öt éve zajlott. A léghajó a Huss-zuhatagtól indult és egy teljes évig tartott, mire végighaladt a Gyűrűvároson. Úgy tervezték meg az útvonalát, hogy az Ébresztés napján fusson be utoljára a végállomásra.

Az Equatorial 353 a hagyományos, régimódi vákuumhajók közé tartozott, tojásdad teste két kilométer hosszú és négyszáz méter széles volt. Lomha tempóban úszott, ide-oda kanyarogva a légcsatornákban és átjárókban, érintve a szerkezet nagyobb kamráit és belső tereit.

A Gyűrűváros valamelyik civil közösségének tulajdonában volt, és a többi léghajóhoz hasonlóan elvileg nem szállt volna fel, miután a lakosságszám a kritikus öt százalék alá csökkent. Csakhogy egy eltökélt csoport – művészek és az alternatív életmód hívei – kitalálták, hogy tovább üzemeltetik a járatot, egészen a szublimációig. A hajó utolsó útjából így lett egyetlen nonstop, maratoni mulatság.

A buli eredetileg egy évig tartott volna, és az Átlépéshez igazodva rendezték volna meg, de olyan nagy érdeklődés mutatkozott iránta, hogy senki sem akarta kivárni ezt a hosszú időt. Így változott a terv: az egy évből öt lett. Igazi kihívás, még a táncos lábú keménymagnak is.

A közösség egyik vezetője és ikonikus figurája egy Ximenyr nevű férfi volt, aki otthonosan mozgott a testdekoráció radikális irányzataiban és számos külső-belső módosítást végeztetett el önmagán. Ő volt a Záróra ötletgazdája, egyike annak a tucatnyi embernek, akik az eredeti pár százas társaságból még mindig rendületlenül dajdajoztak a hajó fedélzetén. A többség időközben feladta. Sokan kórházba kerültek, páran meghaltak, mások a vallásba menekültek. De a parti nem ért véget, épp ellenkezőleg: a résztvevők száma folyamatosan nőtt, újabb és újabb vendégek kértek kóstolót a végtelenített élvezetből, míg végül a kétezer férőhelyes szállásrész teljesen megtelt. Így aztán ha valaki a hajón akarta tölteni az éjszakát, elvileg egy hosszú várólistára kellett feliratkoznia. Ám mivel a Záróra vezérelve – már amennyiben létezett ilyen – a spontaneitás volt, senki sem vette ezt a szabályt túl komolyan. Ha a mulatozó tömeg súlyától a léghajó az alagút padlójához koccant, legföljebb kidobáltak pár fölösleges kacatot, például a bútorokat.

•

– Van kérdésed?

– Nem, nincs. Minden világos. Milyen közel kell mennünk?

– Ha bejutok, már jók vagyunk. De minél közelebb jutunk az emberünkhöz, annál jobb. A KT lenne optimális.

– Mi az a KT?

– Kartávolság. Ahonnan már megérintheted.

~ Hallasz a fülhallgatón keresztül is?

– Tökéletesen – felelte a lány fennhangon. Sosem szeretett némán, gondolati úton kommunikálni.

– Akarod, hogy felébresszem Eglyle Parinhermet?

– Nem ragaszkodom hozzá.

– És ahhoz mennyire ragaszkodsz, hogy a segéded elkísérjen?

– Juj, ahhoz nagyon!

– Már megbocsáss, de nem téged kérdeztelek. Vyr?

– Szerintem vigyük. Még a hasznunkra válhat.

– A hasznotokra válhatok? – sipákolta Pyan felháborodottan. – Hát ezt érdemlem?

– Rá tudod venni, hogy maradjon csöndben?

– Pyan, kérlek, fogd be a szád!

– Na de…

Cossont hátrahőkölt.

– Az arcod! – mondta az avatárnak. – Az előbb még nem így néztél ki.

Néhány másodperc leforgása alatt Berdle valódi gziltté alakult, méghozzá egy markáns vonású, feltűnően jóképű gziltté. – Csak próbálok alkalmazkodni – vigyorgott, miközben a teste is átalakult, megnyúlt, megizmosodott. Kisportolt alfahímmé formálta magát, aki után megfordulnak a nők.

– Hogy csinálod?

Berdle szerényen vállát vont. – Nem nagy ügy.

•

MINEK JÖSSZ? – kérdezte az arc.

– Hallasz minket, ugye? – kérdezte Cossont fennhangon és szavait nyomatékosítandó, kissé előrehajolt.

Az előttük álló figurának széles, lapos arca volt, úgy nézett ki, mint egy tányér húsleves. Az aranybarna folyadékban fehér betűtészta úszott, de a folyadék nem vízszintesen, hanem függőlegesen állt, mintha bármelyik pillanatban kiömölhetne a padlóra. Képernyő lehetett vagy holokép, de a lány esküdni mert volna rá, hogy igazi. Amikor előrehajolt, a finom gőzölgést is látni vélte és szinte érezte a zsíros illatot. Ettől eltekintve vendéglátójuk átlagos magasságú, vékony nő volt (vagy hippi hím, nehéz lett volna megállapítani), aki élénk színekre festett katonai egyenruhát viselt. A koponyája alkotta a keretet, azaz a tálat, amiben a tésztás leves úszott.

A betűk új szavakká rendeződtek. – HALL, PERSZE!

Berdle Cossont mellett állt, fél kézzel átkarolva a lányt. A szájából vaskos drogszivar lógott. Hosszan benn tartotta a füstöt, és egyfolytában vigyorgott a levesarcú nőre. Mintha rosszul szigetelt fűtéscsőnek öltözött volna, a törzsét és végtagjait takaró vörös szivacsszerűséget fekete szíjak tartották össze.

– A ceremóniamesterhez jöttünk – közölte Cossont, kissé lehalkítva a hangját. Ximenyr ugyanis ezt a titulust találta ki magának egy évvel ezelőtt, amikor belekezdtek az utolsó körbe.

KIHEZ?

Cossont felsóhajtott.

– Ximenyrhez.

Berdle akkurátusan lesöpört egy kis hamut a lány válláról. Cossont nem látta átöltözni; valamelyik óvatlan pillanatban varázsolhatta át a göncét, miután leszálltak egy elhagyatott városrészben, néhány kilométernyire a tenger fölött. Hiába erőlködött, nem tudta felidézni, milyen ruhát viselt az avatár eredetileg. Amikor meglátta a fűtéscső-kosztümöt, azt hitte, valami vizuális trükk. Aztán megtapogatta; igazi volt.

Először is meg kellett keresniük a legközelebbi peront, ahonnan felszállhattak a zeppelinre. Végiggyalogoltak egy sor félhomályos, apró fénypontok által megvilágított alagúton. A lány időnként oda-odasandított az avatárra. Azon gondolkozott, hogy a ruhája valami MI-ketyere lehet, ami át tudja alakítani az anyagot, ahogy a testét is átformálta. Vagy az egész avatár apró, porszemnyi gépek halmaza, afféle gépraj, amely olyan alakba rendeződik, amilyenbe akar… De akárhogy nézte Berdle-t, hús-vér gziltnek tűnt.

Megtapogatta a karját. Az avatár kérdőn pillantott rá.

– Bocs. Én csak…

– Mindjárt ott vagyunk.

A lány az újjávarázsolt Trágya Urai dzsekijét viselte, Pyan, szokásához híven, a nyakában lógott, mint egy sál.

Kiértek egy tágas teresedésre. A zeppelin éppen akkor úszott el előttük, akár egy felfújt virslikígyó. A lány először azt hitte, hogy megállni készül, de kiderült, hogy ez a normál menetsebessége; egy kényelmes tempóban sétáló ember könnyedén lépést tarthatott vele. (Harmincezer kilométer egy év alatt: ez valóban sétatempó.) A járat, amelyben haladt, egy sötét szálakból szőtt kosárra emlékeztetett, széles ívben kanyarodó vége a távolba veszett a Gyűrűváros tartószerkezeti elemei között. A szektort alig világította meg egy-két fénypont, a sötétben egy implantokkal nem rendelkező ember az orráig sem látott volna. Cossont magában hálát adott a géntechnika vívmányaiért. Berdle-nek az ilyesmi biztos nem probléma, neki röntgenszeme van, amivel átlát az egész bolygón, gondolta.

A peron szélén egy oszlopok közé akasztott drótháló óvta a figyelmetleneket, nehogy leessenek az alagútba.

A léghajó burkolata eredetileg vörös lehetett, bár ezt nehéz lett volna megállapítani a gyér fényben, főleg, hogy teljesen elborították a vadító minták, logók és rajzok. Néhány közülük foszforeszkált, mások mozogtak – ismétlődően vagy véletlenszerűen. A hajóról itt-ott szakadt zászlók és elrongyolódott szalagok lógtak.

Ahogy a zeppelin orra egy vonalba ért velük, úgy tűnt, hogy elhaladtában magával sodorja az egész peront. Az oldalán hosszanti folyosó húzódott, velük egy magasságban.

~ A szervizfolyosó. Az avatár lepillantott a mélybe, mintha egyenesen átnézne a léghajón. Hmm, vizet vesznek fel. Érdekes.

A szervizfolyosót áttetsző hártya zárta le, amelyen egy helyütt rés nyílt. Berdle kiakasztotta a korláthálót. A zeppelin olyan közel volt a peronhoz, hogy egyszerűen átléphettek rá. Ekkor bukkant fel a levesarcú figura, bizonytalanul támolyogva jött elő egy ajtó mögül, hogy feltegye a kérdést: MINEK JÖSSZ?

Egy harci robot áll odabent bökött az ajtó felé Berdle. ~ Egy régi monopod. A tárai üresek és a mechanikája is kissé… köszvényes.

A betűk elmerültek az aranybarna lében, helyettük újak bukkantak fel és rendeződtek sorba.

ALSZIK – lebegett a leves felszínén.

Az avatár hangosan kifújta a levegőt, mire a füléből is füst kezdett gomolyogni. ~ Hazudik jegyezte meg. A kémrakéta, amit Ximenyr kabinjába küldtem, mást jelzett. Felhívjam a közvetlen vonalon?

– Fel tudjuk hívni a közvetlen vonalán – közölte Cossont a levesarcúval, aztán gyors pillantást vetett az avatárra. – De nem szeretnénk udvariatlanok lenni. Mondd neki, hogy Ngaroe QiRia régi barátja keresi.

~ Nincs vesztegetni való időnk! Ne hívjam mégis?

BEJELENTKEZ?

– Ez igazán kedves – felelte Cossont. – De nem akarunk bejelentkezni. Ximenyr fogadni fog, ebben biztos vagyok.

A levesarcú összerezzent, mintha meglepődött volna. A betűk gyorsan átrendeződtek, megtalálták a helyüket a szűkös felületen.

NEM IDŐPN BJELNT KZ. Néhány betű eltűnt, a többi újrarendeződött.

BEJELENTKEZ?

– Nem, nem jelentkeztünk be – ismételte Cossont türelmesen. – Vészhelyzetről van szó. És az ilyenek legfőbb ismérve az, hogy az ember nem tud felkészülni rájuk. Nem igaz?

NEM BEJELENTKEZ?

– Rettentően hálásak lennénk, ha szólnál neki. És ne felejtsd megemlíteni Ngaroe QiRia nevét.

SAJNÁLOM.

– Sajnálod? – A lány idegesen dobolt a lábával, miközben a betűk átrendeződtek.

ALSZIK.

~ Na, hívhatom?

– Akkor mi hívjuk – jelentette ki Cossont.

~ Köszönöm. Már hívom is.

FRH.

– Kösz, egyedül is boldogulunk – mondta Cossont.

~ Mindjárt meglesz…

A köpenyfal résein át utat találtak maguknak a hajnal első sugarai és ezüst foltokat festettek az alagút lyukacsos falára.

Ez erős lesz figyelmeztetett Berdle a fülhallgatón keresztül. ~ Csukd be a szemed!

A következő pillanatban mintha fénybomba robbant volna, olyan irdatlan durranással kísérve, hogy Cossont-nak belesajdult a dobhártyája. A falakon színes fények villództak, aztán egy sor apróbb pukkanás következett, fegyverropogáshoz hasonló visszhangokat verve.

HAJNAL TŰZIJÁTÉK.

– Igazán… lenyűgöző – bólintott a lány.

~ Vonalban van. Átadom.

Cossont elfordult a levesarcútól. – Ximenyr?

– Ki beszél? – dünnyögte egy mély hang, mintha a tulajdonosát álmából ébresztették volna fel. Vagy csak szimplán részeg volt.

– A nevem Vyr Cossont. Azért keresem, mert…

– Hogy tudtál…? Ez a vonal elvileg…

Elnémította tudósított Berdle. ~ Most egy belső csatornán beszél, átjátszom neked. „Hogy a faszba hekkelte meg… – recsegett Ximenyr hangja. – Mi van? Ellenőrizd a bázist, iktasd ki a hurkokat! Valami Virkosson, vagy ilyesmi.”

– Nna szóval… Hol is tartottunk, kislány? – krákogott az iménti hang a fülhallgatójában. – Hogy jutottál be? A vonalam… – A hangja ismét elhalt, mintha valami elvonta volna a figyelmét.

~ Nemi aktust folytat az egyik tanítványával ~ közölte Berdle.

A fülhallgatóban hangos zihálás hallatszott. Cossont egy darabig várt, majd hangosan és határozottan közbeszólt: – QiRia régi barátja vagyok. Öt éve találkoztak, amikor a buli kezdődött. Emlékszik?

A lihegés abbamaradt.

~ Eltolta magától a nőt tudósított Berdle. Az aktus megszakadt.

– Én ugyan nem, de valaki biztosan emlékezni fog helyettem – hangzott Ximenyr válasza. – Már ha tényleg megtörtént. Mit mondtál, ki vagy?

– A nevem Vyr Cossont. Ngaroe QiRia barátja vagyok. Beszélni szeretnék magával.

– Aha. Mondd csak, hogy sikerült feltörnöd a privát vonalamat?

Hevesen integet, hogy kapcsolják be a biztonsági kamerákat. Az avatár nagyot szívott a drogszivarból, aztán Cossont füléhez hajolt. – Úgy tűnik, van egy kis gond a belső hálózattal – vigyorgott.

Cossont köhintett és elhessegette a füstöt. Berdle felnézett a mennyezetre. A lány követte a tekintetét, de semmit se látott. – Helló! – integetett az avatár, füstkarikákat eregetve a füléből.

– Hmm – dörmögte a reszelős hang. – És te ki a fasz vagy?

– Alig várom, hogy megismerkedhessek a ceremóniamesterrel. A nevem Berdle.

Egy pillanatra csönd lett.

~ Megint a másikon beszél: „Berdle…? Semmi? És ez a Vyr Cossont? Tartalékos? Mi… zenész? És egy Trágya Urai kabát van rajta. Hmm. Van ízlése. Nézd meg a… Várj egy percet! Emlékszem a nevére… Nem, dehogy, QiRiáéra. Jól van már! Persze. Hogy a rohadt…”

Fennhangon így folytatta: – Üdvözöllek a fedélzeten, brácsás kislány.

– Köszönöm.

– Gyertek be. Isten hozott minálunk! Remélem, nem vagytok prűdek.

LÉPJETEK BE – formálta a leves.

A háta mögött kinyílt az ajtó. Előbukkant az egylábú harci robot, és halk nyikorgással beljebb invitálta őket. Berdle a kezébe nyomta a szivart. A robot még akkor is a füstölgő csikket bámulta, amikor az avatár és Cossont a levesarcú nyomában eltűntek a zeppelinben.

•

A Záróra az évek során több párhuzamos bulivá nőtte ki magát. Naponta legalább négyszer lehetett kirúgni a hámból, kinek-kinek a saját biociklusához igazodva. Bármilyen szokatlan időpontban is fogyasztotta el a reggelijét, az ember mindig be tudott csatlakozni egy olyan társasághoz, amelyik épp akkor kezdett felpörögni.

A levesarcú átvezette őket egy vörös fényben úszó termen, ahol a jelek szerint nemrég ért véget a tombolás. Apró lebegő szerkezetek szedegették a szemetet, a levegő tele volt nehéz, fojtó illatokkal. A mennyezetről hintaplatók és függőágyak lógtak. Némelyikük átlátszó volt, így tisztán ki lehetett venni a bennük zajló szorgos szexuális tevékenységet. Innen is, onnan is kéjes nyögések hangzottak, olykor egy-egy elfojtott kiáltás, amihez aláfestésül a gátlásoktól mentes testi szenvedély egyéb akusztikus hatásai társultak.

Cossont hirtelen leizzadt, és a szíve hevesen kezdett dobogni. Nem értette, mi történik vele.

~ A levegőbe porlasztott vegyületek erős szexuális ingerként hatnak a fajod egyedeire ~ hallotta Berdle magyarázatát, miközben átbújtak egy függőágy alatt, amiben vagy fél tucat férfi és nő akrobatikus pozíciókba csavarodva kényeztette egymást.

– Tyű, de durva… – kontrázott Pyan a fülhallgatón keresztül.

Egy közeli erkélyről egy férfi dugta ki izzadságtól csillogó felsőtestét. – Tetszik a karod – lihegte oda Vyrnek bárgyú vigyorral. – Nem akarsz beszállni? – A következő pillanatban meztelen női partnerei már vissza is rángatták, miközben csókokat dobáltak a tüntetően közönyös Berdle-nek.

Egy sötét folyosó után újabb terem következett, ahol idétlen jelmezekbe öltözött, álarcos emberek táncoltak. Legtöbbjük a termet betöltő, döngő ritmusra rázta, mások valami teljesen más zenére ugráltak, amit a fülhallgatójukon keresztül hallottak. Darabos, vad mozdulataik élesen elütöttek a többiekétől.

BELSŐ HANG TEREM – közölte kísérőjük hátrafordulva, és egy újabb folyosó felé intette őket.

– Ez tömény lesz – dünnyögte Cossont.

Berdle bólintott. – A padló is rezeg, érzem.

A lány előrelátóan befogta a fülét.

A tánctérben, ahova beléptek, olyan elemi erővel tombolt a zene, hogy nem csak a fülükkel, hanem testük minden porcikájával egyszerre érzékelték. Cossont-nak lüktetni kezdett a szemgolyója, a tüdejéből kiáramló levegő a zene ritmusára rezonált az orrában. A stroboszkóp durva villódzásában csaknem meztelen emberi testek vonaglottak eksztatikus – vagy éppen szenvedő – pózokban.

– Ááá, ez túl hangos! – panaszkodott Pyan fejhangon, hátha sikerül túlvisítania a zajt.

Cossont nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de a zene valósággal berobbant a szájüregébe, a fogai is belesajdultak.

Berdle-t láthatólag nem zavarta a zaj.

A teremből kilépve elhaladtak egy olajjal teli, kerek medence mellett, amelyben bódult emberek szinkronlebegést gyakoroltak, hatalmas, virágszerű alakzatokba rendeződve. A terem mennyezete egyetlen hatalmas tükörből állt.

Egy szinttel följebb, egy étkezdeféleségben kimerült, de jókedvű fiatalokból álló társaságba botlottak, akik tortacsatára készültek. Aztán felmentek egy meredek mozgólépcsőn, és egy elegáns hallba jutottak. A terem üvegmennyezetén át felderengett az alagút csipkeszerkezete, ahogy méltóságteljes lassúsággal úszott el fölöttük.

Ximenyr lakosztálya egy béljáratszerűen kanyargó csőfolyosó végéből nyílt. A ruganyos padlón megtévesztően élethű hínárcsomók tekeregtek egy láthatatlan áramlatban.

~ Érdekes hallatszott Berdle hangja. Elvesztettem a kapcsolatot a kémrakétával. Kezdek aggódni.

A levesarcú megállt az élethűen formált női szeméremajkat ábrázoló ajtó előtt, biccentett és magukra hagyta őket. A vulva blendeszerűen kitágult.

– Sok a jóból – súgta Pyan. – Ehhez túl prűd vagyok!

Berdle belépett az előtérbe, Cossont követte. A lány fülhallgatója sípolni kezdett, jelezve, hogy a továbbiakban semmiféle jelet nem tud fogadni. Ilyesmi még soha nem fordult elő vele Gyűrűvárosban.

A szobában egy hatalmas, megdöntött ágy terpeszkedett. A párnák között hordómellkasú, sármos férfi hevert. A bőre mély élénkvörös színben játszott, a testén több tucat pénisz meredezett. Ahogy beléptek, feléjük fordult és mosolyogva üdvözölte őket.

Rövidnadrágot viselt, ami eltakarta eredeti, vele született nemi szervét – az egyetlent, ami nem volt közszemlére téve. A többi, legalább negyven, rövid, tömzsi hímvessző többnyire petyhüdten fityegett a teste legkülönbözőbb pontjain; négy a vádliján, hat-hat a combjain, ugyanennyi a két felkarján és alkarján, és egy-egy a mellbimbói helyén. Csak a feje, a kézfeje és a lábfeje maradt olyan, mint egy átlagos emberé. A nyakában vaskos lánc lógott, rajta drágakövekkel kirakott amulettek sorakoztak. Meztelen alakok sürgölődtek körülötte, többségében nők, de akadt köztük férfi is. Mindegyiküknek állatfeje volt, vagy valamilyen más mitológiai lényre hasonlítottak.

A levegő itt is tele van ajzószerrel mondta Berdle. ~ Á, ott a kémrakétám! Hajaj, jobb, ha hallgatok. Ez a csatorna nem biztonságos.

Cossont kérdőn pillantott rá, de az avatár nemet intett.

– Ez ám a túladagolás! – suttogta Pyan.

A szoba mennyezetét vörös, nedvesen csillogó, középen redőzötten összefogott kárpit borította. Úgy festett, mint valami záróizom.

– Örülök, hogy megismerhetlek benneteket – dörmögte a férfi. – Vyr Cossont és Berdle. – Hosszú nyelve kígyóként előcsusszant a szájából és mindkét szemöldökét végignyalta vele. Elképesztően kék szeme volt, a szivárványhártyája szinte világított. Aztán hirtelen felgördült, mintha felakadt volna, és az alsó szemhéja alól egy másik, sötétvörös szempár úszott elő. – Elnézést. Ezzel nappal jobban látok. Üdvözlöm a kis szintetikus barátotokat is. Pyan, ugye, így hívnak? – villantotta ki hófehér fogait.

– Most már beszélhetek? – ugrált Pyan izgatottan.

– Nem – hűtötte le Cossont, és a férfihoz fordult. – Köszönöm, hogy fogadott minket.

– Áh, igazán nincs mit! Kíváncsi voltam, kik leselkednek utánam. – Ximenyr leakasztott egyet az amulettjei közül, és szemügyre vette. Úgy festett, mint egy vékony toll vagy íróeszköz, alig volt vastagabb, mint egy gyerek ujja. Berdle-re pillantott. – A te szignálod még a beszélő sálénál is furcsább, úgyhogy gondolom, ez a tiéd.

Az avatár bólintott. – Elnézést a tapintatlanságért, félő volt, hogy máshogy nem jutunk be hozzád. Le vagyok nyűgözve, hogy észrevetted, és elkapni se lehetett könnyű. Minden elismerésem!

– Köszönöm. Imádom, ha hízelegnek nekem! Különösen, ha egy… – Hosszú, elegáns kezével Berdle felé intett. – …avatár teszi. Vagy android?

– Az előbbi. A kultúrabeli Tévedés ne essék… küldötte vagyok.

Volt egy szívdobbanásnyi szünet, amíg házigazdájuk a fülhallgatójára figyelt.

– Nocsak. Egy kultúrabeli Elme leselkedik utánam a saját hálószobámban – ingatta a fejét Ximenyr, és a tény látható elégedettséggel töltötte el. – Ez valóban hízelgő. Csak azt nem értem, miért strapáltad magad. Napi huszonnégy órás élő, egyenes közvetítést nyújtok a szobámból, nyolc különböző kameraállásból. Igaz, hangsáv nem mindig jár hozzá. Ezt akartad, a hangot? Igen? – Odabiccentett az embereinek. – Kérlek, foglaljatok helyet.

Két mutáns lény székeket hozott nekik. Közelebbről jól látszott, hogy állatfejük nagyon is valódi, és szervesen kapcsolódik a testükhöz. Ezután a slepp felsorakozott a kabin íves fala mellett, karba tett kézzel várva a fejleményeket. Cossont és Berdle leültek.

A ceremóniamester újra kikereste a kémrakétát a csecsebecséi közül. – Ha nem bánod, megtartanám.

Berdle megrázta a fejét. – Szeretném visszakapni, ha nincs ellenedre.

– Azt elhiszem. Csakhogy betörtél a szentélyembe. Leskelődtél, nem igaz? – Az emberei halk kuncogásba fogtak. Ximenyr végignézett rajtuk és maga is elmosolyodott. – Oké, talán mégis hajlandó leszek visszaadni, ha… de előbb tudni szeretném, minek köszönhetem a megtisztelő látogatást. – Azzal visszaejtette a rakétát a mellkasára, egy android hüvelykujja és egy ékkövekkel kirakott kristályhenger közé.

– Ngaroe QiRia miatt jöttünk – vette át a szót Cossont.

– Ezt már említettétek. A karjaid számának is köze van az öreghez, kitaláltam? Ki csinálta?

– Frex Gerunke.

– Áh, őt ismerem. A tanítványom volt. És nem bántad meg? Hogy működik?

– Tökéletesen.

– És a trágyás dzseki? A rajongójuk vagy?

– Játszottam a bandában. Egy rövid ideig – vallotta be, és arra gondolt, hogy már rég meg kellett volna szabadulnia a dzsekijétől.

– Tényleg? Nem vagy a stáblistán. – Egy darabig hallgatott. – Hacsak nem… Te lennél Eufória nővér?

Cossont felsóhajtott. – Talált, süllyedt.

– Elismerésem, kislány! Én tenszeren játszottam, meg parillán. A volupttal soha nem próbálkoztam. Azt mondják, az a legnehezebb.

– Nem olyan vészes.

– Négy karral könnyebb?

– Nem, az a tizenegyhúros miatt kellett.

– Ha! A híres antagonisztikus kordofon. Hallottam róla. Őrülteknek való, azt mondják.

– Van benne valami.

Ximenyr felnevetett. – A Záróra történetében még nem volt tizenegyhúros koncert. Tudod mit? Ha játszol nekünk valamit, elengedem a tartozásotokat.

– Ez igazán nagylelkű ajánlat, de hamarosan mennünk kell.

– Ja persze, majdnem megfeledkeztem QiRia barátunkról. – A férfi elgondolkodva nézett a lányra. – Tényleg ismered? Nem emlékszem, hogy valaha is említett volna.

– Nem lep meg.

Ximenyr megsimogatta az állát. – Tény, hogy az emlékei egy kicsit túl vannak rendszerezve. Hol ismerted meg?

– Húsz évvel ezelőtt találkoztunk. Előtte leviatoidként élt egy Perytch IV nevű bolygón. Együtt utaztunk egy bárkán, és rengeteget beszélgettünk. És te? Honnan ismered?

– Ó, mi már akkor barátok voltunk, amikor még ebből éltem – mondta és megsimogatta a péniszeket az alkarján. Aztán vállat vont. – Ez volt az én művészi krédóm, így tiltakoztam az értelmetlen és röhejes önpusztítás ellen, amit úgy nyomtak le a torkunkon a politikusaink, mintha valami hatalmas civilizációs előrelépés lenne.

– Amikor QiRia idelátogatott – szólt közbe Berdle –, egy testmódosítás miatt jött?

– Testmódosítás? Rég nem hallottam ezt a szót. Nevezték plasztikai beavatkozásnak meg egy csomó minden másnak, de… De attól tartok, ez bizalmas információ – tárta szét a karját. – Sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom.

– Azt megkérdezhetjük, hogy miért jött? – fogalmazta át a kérdést az avatár.

– Kérdezni kérdezhetitek. Egyelőre legyen elég annyi, hogy QiRia meg én régi barátok vagyunk. Legutóbb akkor találkoztunk, amikor a Záróra beindult. De már a szüleimnek is a barátja volt, meg az ő szüleiknek. Szóval még kultúrabeli mércével is öreg. És gondolom, nem árulok el nagy titkot, ha azt mondom, hogy a fizikuma nem egy főnyeremény, főleg ha azt vesszük, mire képes manapság a kultúrabeli géntechnológia. Nem tudom, milyen vérvonal utolsó csökevénye az öreg, de… rossz bőrben van, na.

– Nem hagyott itt semmit? – kérdezte Cossont.

A ceremóniamester a fejét rázta. – Hozott pár ajándékot. Ha rájön a hoppáré, nagyon bőkezű tud lenni. Miért kérdezed? Bajba került? Mennyire hivatalos a látogatásotok?

Cossont előrehajolt. – Nem adott neked véletlenül egy elmestátusz lenyomatot?

Ximenyr felnevetett. – Hogy ő, egy lélekdobozt? Miért adott volna?

– Mert… – kezdte Cossont, aztán eszébe jutott, hogy Berdle-nek még mindig nem árulta el, miért akar az ospini rendházba menni.

Az avatár közbevágott. – Talán akart magáról egy biztonsági mentést.

Ximenyr a fejét rázta. – Soha nem rajongott a lélekmásolásért. Baromságnak tartotta.

– Meglátogatott még valakit, amíg a gzilt régióban volt? – kérdezte Cossont.

– Nem tudok róla. De hát mindig is szeretett titkolózni. Ezek szerint nálad nem tette üdvözletét?

– Nem – dünnyögte a lány.

Ximenyr túljátszott részvéttel bólogatott. – Ez bizony nagy parasztság volt tőle.

– Annyira azért nem voltunk jóban.

– Ehhez nem kell puszipajtásnak lenni. Tudod, elemi udvariasság… – A kék szivárványhártya egy pillanatra ráderengett a lányra, aztán megint a vörös szem tűnt elő. – De ha vigasztal: egyszer velem is megcsinálta, hogy átutazott a régión, és ide se dugta az orrát. – Berdle felé fordult. – Szóval, mennyire hivatalos ez a látogatás?

– A Kultúrában nincs olyan, hogy „hivatalos”.

Ximenyr felnevetett. – Hát – mondta nagyot nyújtózva, mire az összes pénisz megrándult –, ez igazán érdekes, de mostanra kipihentem magam, és nálam mindig az élvezet az első. Úgyhogy nemsokára kénytelen leszek könnyes búcsút venni tőletek. – Az állatfejűek az ágy köré gyűltek, letérdeltek a férfi mellé, és simogatni kezdték. A hímvesszők lassan hízni és merevedni kezdtek, az erek kidagadtak rajtuk a rubinvörös bőr alatt. – Hacsak nem akartok csatlakozni – tette hozzá felélénkülve. – Na, mit szóltok? Rengeteg időnk van, és a lehetőségek száma végtelen. Nemsokára bekapcsolom az antigravitációs mezőt, elindítom az utolsó szívemet, és akkor a hátamon is fogadóképes leszek.

~ Én szívesen maradnék ~ kotyogott közbe Pyan a lány fülhallgatóján át.

Cossont döbbenten nézett rá.

~ Vicc volt. Inkább hagyjuk!

A lány ismét Ximenyrhez fordult: – Rendes tőled, hogy fogadtál, de ideje indulnunk.

Ximenyr kivette a kezét egy nő lábai közül, intett Berdle-nek, és lecsatolta a kémrakétát a nyakláncáról. – Ezt visszaadom. Elnézést az ááh…

Berdle-nek egész közel kellett térdelnie a bizarr csoportosuláshoz, hogy átvehesse a rakétát. – Köszönöm.

– A Kultúrával nem húzok ujjat – nyögte Ximenyr álmatagon, ahogy egy fiú átvetette rajta a lábát és ráült a mellkasára. Ami kevés kilátszott belőle a meztelen testek sűrűjében, az mind remegett az izgalomtól.

•

– Olyan sótlanok vagytok! – durcáskodott Pyan lefelé menet a mozgólépcsőn. Ismét a levesarcú kísérte őket. Lent éppen élénk AntiG-csata dúlt, az emberek egy negyven méter átmérőjű kristályüveg gömbben pattogtak ide-oda.

– Mit… – kezdte Cossont, de az avatár figyelmeztetőleg a szája elé tette az ujját.

– Később megbeszéljük.

•

A plató úgy egyensúlyozott Gyűrűváros fölött, mint egy kerek tálca a pincér karján. Miután felszálltak a komppal, visszafelé repültek néhány kilométert, hogy kikerüljenek egy belógó szerkezeti elemet.

– Szóval? – kérdezte a lány, amikor úgy vélte, már elég messze eltávolodtak a várostól.

– Ezt a Ximenyrt gyanúsan sok katonai ketyere veszi körül – dünnyögte Berdle elgondolkodva. Ledobta magát egy kanapéra és közelebbről szemügyre vette a kémrakétát. – Például 4D-s pajzsa van. Ezért is akartam hozzá személyesen ellátogatni.

– Akkor nemcsak a farka nagy – kuncogott Pyan, de senki sem figyelt rá.

– Ijesztően gyorsan felfedezték és hatástalanították – tette hozzá az avatár, és ide-oda görgette a fémhengert a tenyerén. Az apró szerkezet hirtelen életre kelt és felröppent a levegőbe. Zavartan forgott körbe-körbe, mintha hirtelenjében nem tudná, hol van.

A komp falai átlátszóvá váltak és rajtuk keresztül kirajzolódott a Hzu-partvonal képe. Odalent, a hullámtörőknél okkersárga és alabástromfehér tajtékok kergették egymást. Aztán a kép meredeken bedőlt, mintha a városfal mentén kapaszkodnának fölfelé. A tenger szédítő sebességgel távolodott, a bolygó szinte kizuhant alóluk. Cossont az avatárra nézett. – Találtál valamit?

Berdle rosszkedvűen fintorgott. – Abban reménykedtem, hogy rejtett információra bukkanok, de se Ximenyrnél, se máshol a hajón nem találtam ilyesmit. Mindenesetre az összegyűjtött adatokat továbbítottam a hajó Elméjének, hátha valami fölött átsiklottam. Nem fűzök hozzá sok reményt.

– És a medálok a nyakában?

– Volt köztük egy android-ujjperc, természetesen működésképtelen állapotban, egy digitális visszaszámláló, ami ezredmásodpercre pontosan járt, de nem volt titkos memóriarekesze, aztán… lássuk csak… egy Waveri-Zoehn-dinasztiabeli űrhajómakett a vákuumcső-technológiák korából, rozsdás és tökéletesen hozzáférhetetlen adatchippel, egy kristályfiola némi szerves anyaggal, talán valamilyen bogyó lehetett, egy wimowni voller péniszcsontja, benne nyomkövető lövedékkel meg egy életmentő mikroegység, ami úgy van beállítva, hogy azonnal közbelépjen, ha Ximenyr bármelyik szíve leállna.

– Tényleg, mondott valami olyasmit, hogy elindítja az utolsó szívét.

– Ja, négy szíve van. Ennyi falloszt nem lehet könnyű vérrel telepumpálni.

– Hát nem.

– Az életmentő egység is csak annyira intelligens, hogy el tudja látni a feladatát. A többi mind élettelen anyag volt, titkos memória egy szál se.

– Szóval fölöslegesen strapáltuk magunkat.

– Úgy tűnik – sóhajtott Berdle. – Úgyhogy irány az Ospin és a Dataverzumok!

A lány egy darabig hallgatott.

– Lehetne egy kérésem?

– Ki vele!

– Így maradnál, ebben az alakodban, ahogy most vagy?

– Ha akarod. – Berdle láthatólag nem értette a dolgot. – Miért?

– Mert ez a külsőd… Szóval jól néz ki.

Az avatár vállat vont. – Akkor így maradok.

Még mindig érzed az ajzó szagokat? motyogta Pyan a lány fülhallgatójában. ~ Ejnye-bejnye!

Cossont felhorkant és lepöccintette magáról a köpenylényt. Az szó nélkül lecsúszott róla, és sértődött, drámai verdeséssel arrébb repült.

•

– A kultúrabeli hajó egyelőre tartja a sebességét, de nemsokára kiér a légkörből – jelentette Uhtryn, majd hozzátette: – Ha meg akarjuk támadni, most kell cselekednünk.

Agansu ezredes az űrben lebegett a Xown bolygó fölött. Tekintetét végighordozta a barna-zöld vidéken, a Hzu fodros vonalú partján és a nyílt víz zöldeskék tömegén. A Gyűrűváros sötét foglalatként ölelte körbe a bolygót, két vége beleolvadt a távoli horizontba. Egy apró pötty – a kultúrabeli komp – gyorsan emelkedett a légkörben.

– Indítsa a visszaszámlálást, Uhtryn – adta ki az utasítást az őrszemnek. – A Gyűrűvárosból milyen információkat kaptunk?

– Nyolc másodperc. Ez a felvétel most érkezett. – Egy virtuális kivetítő jelent meg az ezredes előtt egy tágas városi tér képével, amely közepére egy kultúrabeli űrjármű ereszkedett le. Két alak szállt ki belőle. – A férfinak nincs azonosítója. A nő Cossont, Vyr, tartalékos zászlós, Tizennégyes hadosztály. Hét másodperc. A harmadik egy szekunder mesterséges entitás, a nő nyakában lóg.

– Hová mennek?

– Az Equatorial 353-hoz. A léghajót köpenypajzs védi, a fedélzetére sajnos nem látunk be. A férfi és a nő összesen huszonkét percet töltöttek rajta. Hat másodperc… A férfinek nincs biológiai lenyomata, valószínűleg avatár, típusa ismeretlen. További információt csak szenzoros elemzéssel tudnánk szerezni.

Agansu ezredes csendben figyelte a kultúrabeli modult. Úgy tűnt, mintha egyenesen feléje tartana, de valójában nem fenyegette veszély, a teste biztonságban feküdt a 7*Uagren mélyén. Mostanában a legtöbb idejét a virtuális világban töltötte, testetlen szemlélőként, receptorkapacitását a maximálisra srófolva. A hajó érzékelőin át pásztázta az űrt, és teljesen elvarázsolta, amit ott tapasztalt. A sugárzási spektrumot különféle színek és textúrák jelenítették meg. Ha csak ránézett valamire, az információ ezerféle formában bukkant elő: vektorok és skaláris számok villództak minden egyes űrbeli objektum mellett.

Amikor épp nem a világegyetem csodáin merengett, beleásta magát az adatbázisokba, és megpróbált újabb, a küldetése szempontjából hasznos információkat felkutatni. A hajó MI-jeivel és a virtuális személyzet adatspecialistáival persze nem vehette fel a versenyt, de komoly időt és energiát szánt a feladatra. Ha más haszna nincs, gondolta, legalább jobban átlátja a helyzetet.

Ezzel párhuzamosan egyre kevesebb időt töltött saját testében, amely a hajó gyomrában feküdt, a harci robot mellett. Tudta, hogy ott van, hogy gondját viselik – etetik, tisztán tartják és stimulálják az izmait, hogy ne sorvadjanak el –, de egy ideje már a virtuális környezetben érezte otthon magát. Az a világ valahogy sokkal tisztább, gyorsabb és elevenebb volt.

– Ezredes – jelentkezett be az Uagren kapitánya. – A kultúrabeli hajó ugrani készül. El kell döntenünk, hogy követjük, vagy hagyjuk elmenni.

– Kivel találkozott a nő és a férfi…

– Öt másodperc – szúrta közbe Uhtryn.

– …a léghajón?

– A léghajón szublimációs búcsúünnepség zajlik – közölte az őrszem. – Az adataink szerint a nő senkit sem ismert a vendégek közül.

– Pörgesse fel a hajtóművet, kapitány – adta ki a parancsot Agansu. – Készüljön az indulásra!

– Igenis, uram.

– Mit tudunk a nőről?

– Zenész – érkezett Uhtryn válasza. – A Gyűrűvárosban lakik, a Nagy-Kwaalon régióban, 3004/396-os peremszektor. A lakásában hat nappal ezelőtt tartózkodott utoljára, a városi rendszerek azóta nem érzékelték. Négy másodperc. Az anyja neve Warib…

– Mit csináltak a léghajón?

– Ezt a felvételt a köztéri kamerarendszer rögzítette. – A páros a lomhán mozgó léghajó oldalfolyosóján állt. Egy katonaruhás, tányérarcú figurával beszélgettek. A recsegő felvételen a nő hangja hallatszott: – „A ceremónia… jöttünk.” Néhány másodperccel később hozzátett valamit, de ezt nem lehetett érteni. – Három másodperc.

– Javítsd az utolsó szót. Mit mondott?

– Ez már a javított változat, tovább nem finomítható. A kontextusegység szerint „ceremóniamester”-t mondott. Vonatkozó egyén Ximenyr, életművész, a Zárórának nevezett ünnepségsorozat szervezője.

Agansunak választania kellett: vagy követi a kultúrabeli hajót, vagy leszáll és kinyomozza, mit keresett az avatár és a nő a zeppelinen. Bármelyik mellett dönt, a másik feladatot valaki másra kell bíznia. Beszéljen a ceremóniamesterrel, és hagyja az őrszemet az Uagrenen? Vagy kövesse a kultúrabeli hajót és a terepmunkát bízza egy alegységre? Kiküldhetné az őrszemet, de vannak androidok is a hajón; teljesen úgy néznek ki, mint egy ember, és tökéletesen programozhatók…

Csakhogy ő mindkettőt szerette volna. Egyszerre két helyen akart lenni – ami egyébként nem volt lehetetlen. Ha átírja az elmestátuszát egy specializált androidba, mintegy megkettőzve önmagát, akkor mindkét feladatot elvégezheti. Ráadásul a klónja ugyanolyan gyorsan gondolkodna és kommunikálna, mint a virtuális legénység. Igen ám, csakhogy a módszer kockázatos: a másolás után már ketten tudnák, amit egyedül neki szabad tudnia.

– Két másodperc – jelentette az őrszem.

Nem tudhatták, hogy a kultúrabeli hajó hová tart; a Xownnál is váratlanul állt meg, egy gyors irányváltás után – a kultúrabeli űrhajók gyakran élnek efféle trükkökkel, hogy borsot törjenek az esetleges követőik orra alá –, és azt sem lehetett tudni, hogy észrevette-e már a nyomában sompolygó gzilt hajót. Egyelőre úgy tűnt, hogy nem.

– Egy másodperc.

– Kapitány, a teljes elmestátuszom rögzítve van?

– Igen, uram.

– Töltsék át egy androidba és küldjék le a bolygóra. Az android keresse meg a léghajót, és álljon készenlétben. Lépjenek kapcsolatba a helyi hatóságokkal és tájékoztassák a másolatot minden lényeges…

– Nu…

– Riadó vége. Nem lőjük ki a kultúrabeli egységet.

– Most hagyja el… – kezdte az őrszem, majd egy lélegzetvételnyi szünet után folytatta. – Kilépett a rendszerből.

– Nagy hatótávolságú áthelyezés – szólt közbe a radartiszt.

– Gyorsan távolodik – állapította meg a navigációs tiszt.

– Ismétlem: lépjenek kapcsolatba a helyi hatóságokkal és tájékoztassák a másolatot minden új fejleményről.

– Hipersebességre kapcsolt. – A kapitány hangjában aggodalom csendült. – Rajta tudunk maradni?

– Egyelőre igen.

– Randomspirálba fordul – hallatszott az összekötő tiszt hangja. – Talán mégis észrevett minket!

– Az android konfigurálása és az áttöltés időbe telik – mondta a biotechnológus. – Legalább nyolcvan másodperc.

– Kapitány, van ennyi időnk?

– Nyolcvan másodperc? – továbbította a kérdést a kapitány. – Átfordulás gyorsulás közben, növekvő követési távolság mellett. Navigáció? Radar?

– Nincs – vágta rá a navigációs tiszt. – Csak húsz.

– A radar megerősíti.

– A kultúrabeli hajó távolodik – jelentette az összekötő tiszt. – Ha ugyanazt az irányvektort használjuk, nagy valószínűséggel megtaláljuk, de nincs rá garancia. Kilencven százalék az esély.

– Egyre több randomelemet iktat a pályájába – szólt közbe a navigációs tiszt. – Nemsokára elveszítjük.

– Nyolcvankilenc százalék. – Ezredes, nem tudjuk egyszerre felprogramozni az androidot és követni a hajót – összegezte a helyzetet a kapitány.

– Nyolcvanhét százalék.

Agansu a homlokát ráncolva meredt maga elé. – Mennyi a valószínűsége, hogy megtaláljuk a kultúrabeli hajót, ha kivárjuk a nyolcvan másodpercet?

– Kevesebb, mint egy százalék.

– Kezdjék meg az android felprogramozását – adta ki a parancsot az ezredes. – Ha kész, küldjék vissza a Xownra egy mobil egységgel. Mikor ér oda leghamarabb?

– Egy-két óra múlva.

– Akkor csinálják! Mi pedig induljunk, kapitány.

– Máris, uram.

– Kitehetjük az A-t most, és utána küldhetjük az ezredes ES-ét később, ultramagas frekvencián – vetette fel a taktikai elsőtiszt. Imádta a rövidítéseket.

– Nem – rázta a fejét Agansu. – Maradjunk a vázolt tervnél. Kapitány, gondolja, hogy a kultúrabeli hajó észrevett minket?

– Nem tudni. Tény, hogy áthelyezte a modult ahelyett, hogy bevárta volna. Tehát vagy meglátott, vagy sietős a dolga.

– A légkörből is áthelyezhette volna a modult, ha annyira siet – vetette ellen a radartiszt.

– Vagy elhúz, az utasoknak dob egy ÁH-t, a modul meg marad – tette hozzá a taktikai elsőtiszt a maga sajátos stílusában.

– Igaz – hagyta rájuk a kapitány. – Talán fontos hírt kapott. Vagy rájött, hogy a sarkában vagyunk és megpróbál lerázni minket. Hajtómű, mennyire volt sima a start?

– Kilencvenkilenc százalékos.

– Az övékhez képest?

– Igen. De simábban nem tudtunk volna elrugaszkodni.

– Akkor induljunk ki abból a feltételezésből, hogy észrevettek – bólintott a kapitány. – Azt javaslom, hogy továbbra is kövessük őket. Ezredes?

– Egyetértek – bólintott Agansu, és privát csatornára váltott. – Kapitány, ha hibáztak az emberei, arról tudni akarok.

– Véleményem szerint senki sem hibázott, uram.

– Úgy gondolja?

– Biztos vagyok benne, uram. A hajónk teljesítőképességének a határán járunk, tizedszázalékok választanak el az elméleti maximumtól. Már jóval túlléptük a gyári beállításokat, és a legénység tökéletesen ura a helyzetnek. Ha valamivel elárultuk magunkat, az nem a vezérlésen múlt. Egy gyakorlottabb, frissebb legénységgel – már ha létezik ilyen – ugyanígy jártunk volna. A fizika törvényeit nem írhatjuk felül.

– Látom, hisz az embereiben.

– Ennek semmi köze a hithez, ezredes úr. Az embereim vakon engedelmeskednek nekem, én a hadosztályomnak, a hadosztályom pedig a gzilt népnek. Én nem hiszek a legénységemben, uram, hanem hosszú évek tapasztalata alapján tudom, hogy számíthatok rájuk.

– Hmm. Értem, meggyőzött. Nem kételkedem többé a szakértelmükben.

– Ezt örömmel hallom.

– Nos, akkor… térjünk vissza a hídra! Rengeteg a dolgunk.

TIZENHÁROM

(SZ–15)

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKRH Neked ez tiszta?

Üdv. Tefwe már úton van?

∞

Igen, megjött a státusza, épp most töltik fel az új testbe.

∞

És mi hír a hajókról, akik QiRiát rejtegették? Még mindig semmi?

∞

Nem mondhatnám, hogy tobzódunk az információban.

Beszéltem a Törvényes megoldások előnybennel. Segítőkésznek mutatkozik, de azt állítja, nem látta QiRiát az ominózus Perytch IV-es látogatás óta. A Szívélyes, üdvözlettellel nem tudtam kapcsolatot teremteni, remetének állt , vagy valami más okból nem elérhető, úgyhogy megkerestem az anya-RH-ját, A kínos tények iránt tanúsított praktikus közönyt és a legutóbbi kontaktját, a Fogzási gondokat. Mindkettőt megkértem, hogy ha találkoznak vele, adják át neki az üzenetünket.

Jó lenne, ha te is segítenél, hátha úgy hamarabb a nyomára bukkanunk – ha neki nem is, valamelyik társának, aki kapcsolatban állt QiRiával. Az utóbbi időben a Szívélyes, üdvözlettel fedélzetén vendégeskedett, de biztosan voltak más segítői is. Felmerült a Tapintatos mosoly neve, de vele se sikerült még beszélnem. Neked talán válaszolna.

Mindenesetre folytatom a kutatást a kis barátunk cinkosai után, bár egyre több falba ütközöm. Szerinted ez azt jelenti, hogy jó úton járunk?

∞

Majd én is körbekérdezek. Hivatkozhatok rád?

∞

Persze. Előbb vagy utóbb úgyis feltűnik valakinek, hogy egyre többen nyomoznak QiRia után, és levonják a logikus következtetést.

∞

Hát, Isten hozott a klubban!

•

Mindig meglepődött rajta, hogy milyen furcsán festenek a városok a magasból. Az ember nagyjából el tudta helyezni őket a bolygón, a kontinensen, de a valóságban sosem rajzolódtak ki olyan tisztán, mint a térképen. Még ha valaki olyannyira ismert egy metropolist, mint a tenyerét, akkor is segítségre szorult, ha meg akarta találni a jellegzetes épületeket, a nagyobb sugárutakat vagy tereket.

Banstegeyn a m’yoni parlamentet nézte – legalábbis az implantja szerint, mert ilyen távolságból segítség nélkül nem ismerte volna fel. Ez volt az egyik legfontosabb épület a bolygón, fentről nézve mégis nagyon aprónak, jelentéktelennek tűnt, szinte beleolvadt a környezetébe.

Az orbitálközpontból a bolygónak csak egy szeletét lehetett látni. A Zyse tiszteletet parancsoló tömege betöltötte a horizontot. A következő generációk már úgy fogják hívni az égitestet: Banstegeyn. Milyen jól hangzik! Talán a rendszert is át kellene keresztelni Banstegeyn-rendszerre. Nem is rossz! Kinek fájna ez? Senkinek. A csillagok mindig túlélik a bolygókat, és ha az ember megállapodik az utódokkal, nyert ügye van. Mi okuk lenne megtagadni egy ilyen aprócska kérést?

Persze eltartana egy darabig, amíg hozzászoknának és ráállna a szájuk az új névre, de hát a primitívebb népek mindenre hajlandók, csak hogy hozzájussanak a magasabb szintű civilizációk technológiai vívmányaihoz. Az más kérdés, hogy betartják-e az egyezséget. Ehhez erős, karizmatikus egyéniségre van szükség, mint amilyen ő. Az ő kérésének súlya van. Túlzás nélkül elmondható, hogy kiérdemelte a jutalmat, hisz segített a népének szembenézni a végzetével, átsegítette őket a legnehezebb döntéseken és rávette őket, hogy megtegyék, amit előbb-utóbb egy hozzá hasonló, előrelátó vezető nélkül is megtettek volna, csak sokkal több küzdelem és kudarc árán. Hát nem ér meg mindez egy névcserét? Nem olyan nagy dolog az. Sok százmillió csillag van a galaxisban, a legtöbb neve ostoba és disszonáns, az övé legalább jól cseng és értelmes. Egy szó, mint száz: a kérése megalapozott és méltányos.

– Köszönöm, hogy fogadott, septam! – hajolt meg Ziborlun avatár a kilátógömb ajtajában. Ezüst arcáról tompán visszaverődött a bolygó fénye.

– Ziborlun?

Sokféleképpen lehet kiejteni egy nevet; ha az ember fáradtan, enyhén elnyújtott sóhajjal teszi, akkor érzékelteti, hogy a tulajdonosát nem látja szívesen, sőt, a legszívesebben azon nyomban megszabadulna tőle. A septam meg sem kísérelte palástolni a bosszúságát, amiért megzavarták.

Az avatár vette a célzást és bocsánatkérően mosolygott. – Nem tartom fel sokáig, ígérem.

– Mindannyiunknak sok a dolga – bólintott kurtán Banstegeyn.

Az avatár belebegett a gömbbe, az ajtó egy szisszenéssel bezárult mögötte. Természetes, laza pózba helyezkedett, mintha törökülésbe ülne a levegőben, de úgy, hogy közben a felsőteste alig mozdult, mintha rudak rögzítenék a falhoz. Banstegeyn még sosem látott ehhez fogható mutatványt, pláne nem súlytalanságban. Hát igen, az avatároknak könnyű. Az ő antigravitációs védőruhája bezzeg hozzá van kapcsolva a gömbhöz, de még így is ide-oda lebeg.

– Sajnos, valóban így van – helyeselt Ziborlun. – Különösen az eshri tragédia óta. Az utolsó napoknak a csöndes elmélkedés és készülődés jegyében kellene telniük, ehelyett gyászolunk, tele keserűséggel és talán bosszúvággyal. Csak meg akartam ismételni, hogy a Kultúra együtt érez önökkel és felajánlja baráti segítségét.

– Köszönöm. Remélem, nem veszi felfuvalkodottságnak, ha azt mondom, ennyit el is várunk önöktől.

– Néha a magától értetődő dolgokat ki kell mondani – bólintott az avatár.

Banstegeyn hosszan hallgatott, ami legalább akkora faragatlanságnak számított, mintha türelmetlenül dobolt volna az ujjaival, vagy a visszaszámlálójára sandított volna.

– Szeretnénk, ha a bűnösök minél előbb elnyernék méltó büntetésüket, ezért készek vagyunk együttműködni önökkel.

– Ez igazán kedves önöktől.

– Ha minden igaz – tette hozzá az avatár –, nemsokára konkrétumokkal is tudunk szolgálni.

Ez már felkeltette a septam érdeklődését. – Valóban?

– A rajtaütés idején egy hajónk éppen a Tizennégyes bázis közelében tartózkodott. Hamar távozott a helyszínről, mert nem akarta, hogy ellenségnek higgyék, de sikerült néhány érdekes adatot begyűjtenie, ami talán segítségünkre lehet a nyomozásban.

– Igen? Na és, mit tudtak meg?

– Még korai lenne következtetéseket levonni – felelte az avatár óvatosan. – De talán az volna a leghelyesebb, ha nem mi dolgoznánk fel az adatokat, hanem nyers formában továbbítanánk önöknek. Nem szeretnénk, ha később az a vád érne minket, hogy befolyásolni kívántuk a vizsgálat eredményét.

– Vagyis azt tervezik, hogy átadják az információt az illetékes gzilt hatóságoknak?

– Igen, hamarosan.

– Talán hallott róla, hogy az anyarendszer védelmére kirendelt Első hadosztályt jelöltem ki az ügy felderítésére.

– Hmm. – Az avatár vonásai különös, merev kifejezésbe fagytak. Banstegeyn hosszú politikai pályafutása alatt megtanult olvasni a szintetikus lények arckifejezéséből, és tudta, hogy ha Ziborlun feltartott volna egy táblát „nem tetszik ez nekem” felirattal, akkor sem fejezhette volna ki nyíltabban a véleményét. – Ez nem a szokványos eljárás, vagy tévedek?

– Normál esetben regimentális vegyes bizottságot hívtunk volna össze. Csakhogy most nincs időnk ilyesmire. A tisztek nagy része a tárolóban alszik, a hajók között akadozik az információáramlás. Ezért döntöttünk úgy, hogy a feladatot az egyetlen működőképes egység, az Egyes kapja. Csak ők képesek megbirkózni a feladattal.

– Sejtettük, hogy ez kényszermegoldás – jegyezte meg az avatár. – Ezért is fordultam önhöz; ön mindig ismeri a felsőbb vezetés terveit.

Banstegeyn türelmesen elmosolyodott. – Én csak egy septam vagyok, nem trim, és nem is tábornok. Pláne nem az elnök. De legjobb tudásom szerint az Első fogja lefolytatni a nyomozást, elejétől a végéig. Legalábbis nekem ez lenne a javaslatom.

– Értem. Továbbítom az információt az érintett hajóknak. Ennek fényében fogjuk mérlegelni, hogy a birtokunkba jutott információ segítené vagy hátráltatná-e a nyomozást.

– Ez természetesen az önök döntése.

– Ha röviden rátérhetnék egy másik ügyre; azt hiszem, mindannyiunkat meglepett a guberátorokkal kapcsolatos döntés. Reméljük, hosszú távon ez nem vezet semmiféle konfliktushoz. A liseidi és a ronte-i flottákat kísérő hajóink készséggel együttműködnek önökkel. Tudjuk, hogy a létszámukról és a koordinátáikról önöknek is pontos értesüléseik vannak, de szívesen megosztjuk, amit tudunk, hogy megelőzzük az esetleges összetűzést az érintett felek között.

– Köszönjük, feltétlenül megfontolás tárgyává tesszük az ajánlatukat – biccentett Banstegeyn. Kinézett a buboréküvegen, és tüntetően a bolygót bámulta.

– Nos, köszönöm, hogy időt szakított rám.

– Örömmel. Igazán sajnálom, hogy nincs több.

Az ajtó feltárult, az avatár biccentett és kecsesen kisuhant a nyíláson.

Banstegeyn hallotta, hogy odakint vált még néhány szót a tanácsadójával és a titkárával. Pár másodperc múlva finom ruhazizegés jelezte, hogy Jevan és Solbli beléptek a gömbbe. Az ajtó puhán becsukódott mögöttük.

A lényeget már tudta: kudarcot vallottak.

– Szóval? – kérdezte. – Semmi?

Jevan a szokásosnál is kócosabbnak és ápolatlanabbnak tűnt, és Solblin ezúttal a fiatalító smink sem segített. Nyilván dicséretet vártak, hogy mennyi időt és energiát szántak a kutatásra ahelyett, hogy keresőrutinokra és virtuális klónokra bízták volna a munkát.

– Semmi, septam – sóhajtotta Jevan elgyötörten.

Az emberei valóban hűek hozzá. Talán még szeretik is, legyintette meg a felismerés, és persze ez így van jól. Ez teszi a kapcsolatukat különlegessé.

– Quvarond trim az összes eljárási szabályt betartotta, az utolsó betűig – tette hozzá Solbli.

Quavrondról Orpe jutott az eszébe, az elnök tanácsadója. Mindketten az orbitálközponton rendezett biztonsági konferencián vettek részt, és úgy tervezték, később összejönnek egy rövid légyottra. A súlytalanságban űzött szexnek valóságos kultusza volt a gzilteknél, és a lány mindig is imádta ezt a fajta extrém sportot. Neki inkább az volt az élvezet, ha közben figyelhette a bolygót és arra gondolhatott, hogy egy napon az ő nevét fogja viselni. Ez az igazi gyönyör!

– Azért vagyunk itt, mert valaki szétlőtte az egyik hadosztályunk főhadiszállását, és csak az ördög tudja, mit még. Ha így megy tovább, háborúba sodródunk. Ha hadiállapotot hirdetünk, akkor talán…?

Jevan megrázta a fejét. – Sajnos nem, septam.

– Esetleg meggyőzhetné az elnököt, hogy ne írja alá a parancsot – mosolygott Solbli haloványan.

Banstegeyn arca komor maradt. Mindketten tudták, hogy az elnöknek alá kell írnia, amit elé tesznek; még a saját halálos ítéletét is. Persze a gyakorlatban évezredek óta nem fordult elő ilyesmi, de ha mégis megtörténne, az elnök nem vesztene sokat: a magas rangú tisztségviselők elmestátuszáról rendszeresen készítettek biztonsági másolatot, és ha valakit a hivatali ideje alatt megöltek, automatikusan új testet kapott.

Nincs is jobb módszer a politikai merényletek megelőzésére, mondogatta mindig Banstegeyn. Mialatt elkészítették az elhunyt klónját – ez úgy harminc-negyven napot vett igénybe – és feltöltötték a legfrissebb elmestátuszát, a feladatait ideiglenesen más főhivatalnokok vették át. Aztán újra elfoglalhatta a helyét, vagy ha az utolsó évét töltötte, dönthetett úgy, hogy kivárja a következő tisztújító kongresszust. Jobban belegondolva…

Az ötlet olyan elemi erővel hasított belé, hogy elállt tőle a lélegzete. Egyszerű, mégis hatásos, akár egy tőrdöfés! A szája elé kapta a kezét, mintha ásítana, hogy hirtelen támadt remegését palástolni tudja a beosztottjai elől.

– Minden nem sikerülhet – vont vállat, aztán futó pillantást vetett a visszaszámlálójára. – Tizenöt nap múlva már semmi se számít, nem igaz?

Jevan és Solbli meglepetten pislogtak, aztán hevesen bólogatni kezdtek. Le se tagadhatták volna, hogy mennyire megkönnyebbültek.

•

Az Omladék osztályú kultúrabeli hajó, A Munka Lovagja küldöttét ünnepélyes fogadtatásban részesítette a ronte-i kötelék zászlóshajója, a Győzelmeink emléke fájó szívünkben él elnevezésű REP, vagyis Régiófeltáró és Expedíciós Platform. A házigazda maga Ossebri 17 Haldesib bolyherceg volt, a kötelék parancsnoka. A protokolláris ajándékátadás után koccintottak a vendég tiszteletére, s bár a Kultúra követe, Jonsker Ap-Candrechenat bizonyos érzékszervi fogyatékosságai miatt nem volt alkalmas az alkohol élvezetére, egy kortyot elraktározott a kémiai elemző egységében, és megígérte, hogy a maradékot elviszi A Munka Lovagja fedélzetére, ahol nagyra fogják értékelni a baráti gesztust.

A megfelelő szakértőkkel, elemzőprogramokkal és referenciaforrásokkal történt konzultáció után a Győzelmeink emléke fájó szívünkben él tisztjei úgy ítélték, hogy megtiszteltetésnek számít, ha a kultúrabeli hajó emberi követ helyett egy mechanikus entitást küld hozzájuk. Egyrészt mert egy gép mindenféle védőburok nélkül tud közlekedni a fedélzeten, másrészt pedig ami az intelligenciát illeti, a kultúrabeli drónok egyenértékűek az emberekkel, sőt, talán még intelligensebbek is. Erre az egyöntetű álláspontra helyezkedett a ronte-i katonai elhárítás, sőt, az elismert egyetemek kutatói és a ronte-i Együttműködési Övezet független véleményformálói is, akiknek kutatási modelljei gyakorlati tapasztalatokon alapuló, szigorúan objektív módszerekkel vizsgálták az intelligenciát.

Vagyis a tény, hogy Jonsker Ap-Candrechenat személyében egy drón érkezett Ossebri 17 Haldesibhez tárgyalni, nem sértés, hanem kiváltság: a gép ugyanis sokkal közelebb áll a kultúrabeli hajó Elméjéhez, mely apró, mégis integráns részét alkotja a Kultúra nevű óriásboly agyának.

A bolyherceg a vendég érkezése előtt protokolláris eligazítást tartott a tiszteknek, majd népes küldöttséget válogatott össze, élén három szárnysegédjével, továbbá az információ-akkumulációért és fajközi kommunikációért felelős tisztekkel és helyetteseikkel.

Az üdvözlő ceremónia annak rendje s módja szerint lezajlott, és épp a megbeszélést közvetlenül megelőző, annak nyitányként értelmezhető formaságoknál tartottak, amelyeknél különösen fontos volt a megfelelő testtartás, a gesztusok, illatok, na és persze a szavak.

– A Munka Lovagja ezúton engedélyéért folyamodik a ronte-i kötelékhez, melyet szerencséje volt mindeddig kísérni, hogy konkrét tettekkel mutathassa ki háláját és viszonozhassa a bizalmat, amiért megengedték, hogy velük tartson.

– Ez felettébb dicséretes törekvés – bólintott a bolyherceg, miután röviden konzultált egyik tisztjével. – És mégis, milyen konkrét tettekre gondol barátunk és szövetségesünk, A Munka Lovagja? – A herceg legendás volt arról, milyen tömören, sallangtalanul és célratörően tudja kifejezni magát.

– Egy különleges, összetett hajótánc-koreográfiára, amelyet a kultúrabeli Munka Lovagja és a ronte-i kötelék tagjai közösen járnának el, s melynek eredményeképp a célállomáshoz érkeznének, amelyet a ronte-i parancsnokság bölcsen kijelölt, nevezetesen a gzilt Zyse bolygóhoz. A Munka Lovagja a flotta mind a tizenkét tagjával táncolna, külön-külön, amennyiben ez lehetséges, kívánatos és megengedhető. Partnereitől a rendszer peremén válna el, majd visszatérne, hogy a következő egységgel kezdhesse meg a táncot.

A ronte-iak összedugták a fejüket. – Ez a tánc, vagyis ezek a duettek – kezdte a bolyherceg – egyformán szolgálnák a ronte-iak és a Kultúra dicsőségét?

– Természetesen.

– És nem lenne más céljuk, mint hogy élvezzük a tánc szépségét?

– Így van.

– Ha jól értem, ez egyben azt is jelentené, hogy az osztag a tervezettnél előbb érkezne meg a gzilt régióba. Vajon ezzel számolt A Munka Lovagja?

– Igen, bár ezt a szempontot mellékesnek tartom.

– Mennyivel korábban lennénk ott? Végzett A Munka Lovagja ezzel kapcsolatos számításokat?

– A teljes osztag kilenc nap alatt érne a rendszer peremére, míg a jelenlegi haladási sebességünk mellett ugyanez húsz napig tartana.

– Vajon nem lenne túlzottan megerőltető ez a tánc a nagyra becsült kísérőnknek, a Munka Lovagjának?

– A legkevésbé sem. A mezőstruktúrát megnövelném, hogy ronte-i partnerem kényelmesen elférjen benne. A páros kívülről nézve egyetlen egységnek látszana.

A ronte-iak újfent összedugták a fejüket.

– Le kell szögeznem – kezdte a bolyherceg –, hogy e kivételesen nagyvonalú ajánlat nagy örömet szerzett nekünk. Mégsem fogadhatjuk el, elsősorban szeretett kultúrabeli barátunk, A Munka Lovagja épsége felett érzett aggodalmunk miatt. Nem róhatunk rá ekkora terhet, ezért, köszönettel ugyan, de vissza kell utasítanunk a nagylelkű és gáláns ajánlatot.

Szerencsére A Munka Lovagja is végzett előtanulmányokat a ronte-i mentalitás és etikett terén, aminek eredményeit Jonsker Ap-Candrechenattal is megosztotta, így a drónnak esze ágában sem volt elfogadni a nemleges választ. Türelmesen tovább érvelt, tudván, hogy a ronte-iak büszkeségét érintő fontos kérdésről van szó, és legalább fél tucatszor végig kell majd játszania a felajánlás-visszautasítás játszmát.

Végül nyolcadszorra a házigazdái beadták a derekukat.

A Munka Lovagja még aznap elkezdte átfuvarozni a ronte-i hajókat a gzilt rendszerbe. Közben a kötelék is haladt a célállomás felé, így egyre rövidebb utat kellett megtennie a soron következő hajóval. A gzilt határzónában aztán a hajóraj formációba rendeződött, és belépett a rendszerbe.

Macerás volt, de még mindig kevésbé unalmas, mint a hajtóműveiket berregtető ronte-i hajók után vánszorogni, idegőrlően lassú tempóban.

•

Scoaliera Tefwe lassan felébredt, mint már annyiszor az elmúlt néhány évszázadban.

Csakhogy most sem magától kelt fel; felébresztették.

Eleinte sötét volt. Mozdulatlanság és csönd vette körül, mégis érezte a nyüzsgést kívül és odabent, a testében. A szervei lassan életre keltek, az idegpályái aktiválódtak, felkészültek a teljes üzemre. Ez egyszerre volt megnyugtató és lehangoló. Megint itt – gondolta sóhajtva, és kinyitotta a szemét.

Arra számított, hogy a látóterében felvillan a SZIMULÁCIÓ szó, de semmi ilyesmi nem történt.

Körbenézett.

Egy orvosi kabinnak látszó helyiségben lebegett valamiféle hálómezőben, emberi vagy ahhoz nagyon hasonlatos testben. Puha, hosszú ujjú kezeslábast viselt, a lábán nem volt cipő. Ferdén lebegett a levegőben, arccal lefelé. Közvetlenül mellette egy egészen apró, csillogó testű drón ringott – akár késrakétának is nézhette volna az ember – és őt figyelte.

– Scoaliera Tefwe? – szólította meg a drón. Egy láthatatlan erő lassan függőlegesbe forgatta és finoman leeresztette a padlóra.

Tefwe megköszörülte a torkát. – Eligazításra jelentkezem – válaszolta, mert eszébe jutott a Neked ez tiszta? fedélzetén folytatott beszélgetés, és közben azon morfondírozott, hogy vagy egy orbitál-Elme irányítóközpontjában van, vagy a Rendkívüli Körülmények ex-Ámokfutó osztályú járőrhajójának fedélzetén. A drón külseje alapján utóbbira tippelt.

– Üdvözöllek az Elévülhetetlen érdemekkel a történelmi folytonosság fenntarthatóságáért fedélzetén – köszöntötte a drón, megerősítve a nő sejtését. A testét tartó mező egyszeriben köddé vált, és ahogy a lábára nehezedett, hirtelen tudatosult benne, hogy a testének súlya van.

– Megnézhetem? – mutatott végig magán. Azonmód felvillant előtte egy tükörmező. Alaposan szemügyre vette magát benne és elégedetten bólintott. – A másolat tökéletes, köszönöm. – A mező egy újabb villanással eltűnt.

– Most léptünk be az Angemar központi rendszerébe – jelentette a drón –, úti célunk a Dibaldipen orbitál. Hol tegyelek ki?

– A Honn-platón.

– Rendben, módosítottam a pályagörbét. Miben lehetek még a szolgálatodra?

– Harapnék valamit.

– A szokásos ébresztés utáni menüvel készültünk.

– Köszönöm. Kérlek, lépj kapcsolatba Xunpum Liveryvel a honni Chyan’tyában, és foglaltass nekem hátasállatot, lehetőleg afórát. Négy napra kell, vagy kicsivel tovább, még nem tudom biztosan. Mondd meg neki, hogy tudok lovagolni, de a nevemet ne áruld el.

A drón auramezeje fagyos kékesszürkévé vált.

– Egy hátasállatot? Négy napra? Úgy terveztem, hogy közvetlenül áthelyezlek a kívánt címre.

Tefwe hintázni kezdett a lábán, aztán próbaképpen néhányszor ökölbe szorította a kezét. – Tudom, hogy gyorsabb lenne, de a kontaktom eléggé vaskalapos. Be kell tartanom a szabályait, különben nem áll szóba velem. Csak zarándokokat fogad, akiket belepett az út pora.

A drón egy darabig hallgatott. – Nem lehetne becsapni? – kérdezte végül.

– Nem. És a négy nap a minimum. Ha közbejön valami, tovább fog tartani.

– Azt hittem, hogy a küldetésünk lényege a gyorsaság. Hogy minél hamarabb összeszedjük a kért információt.

– Ez így is van. Mennyi ideig tartana az út a Neked ez tiszta? jelenlegi pozíciójától a Dibaldipen-orbitálig, a létező leggyorsabb járőrhajóval?

– Százharminckét napig.

– Na, tessék.

– De visszafelé jöhetnél gyorsabban is. Ha megvan az információ, simán áthelyezhetnélek. Vagy legalább az adatokat továbbíthatnád egy klónodnak.

– Az a baj, hogy a kontaktom lenyomozza a visszautamat is, és ha felbosszantom, soha többet nem beszél velem.

– És szerinted ez megér annyit, hogy kockáztasd az akció sikerét? Emlékeztetnélek, hogy egy flottányi járőrhajó otthagyott csapot-papot, csak hogy a rendelkezésedre álljon.

– Valószínűleg nem. De ki tudja?

– Szépen kérlek, továbbíts nekem minden releváns információt, amit megszereztél, és térj vissza olyan gyorsan, ahogy csak tudsz.

– Megpróbálom. Tudomásul vettem, hogy a kontaktommal való jövőbeli kapcsolat nem szempont.

– Ez a fickó igazi csodabogár lehet.

– És akkor még finoman fogalmaztál – bólintott Tefwe. – Én inkább azt mondanám, hogy egy ingerlékeny, kötözködő, agresszív hólyag. Igazi pszichopata.

– Öregemberről van szó, eltaláltam?

– Egy öreg drónról.

A drón aurája bíborvörösen villant, ami felért egy fojtott kuncogással. – Megnézem, hogy áll a reggelid.

•

– Követnek?

– Talán.

– Hogy érted azt, hogy talán? Most követnek vagy sem?

– Tizennégy százalék az esélye. Átlagban.

– Ez mit jelent?

– Különböző lehetőségeket veszek számításba. Békeidőben a valószínűség nem éri el az öt százalékot, háborúban a negyvenet is meghaladhatja.

– És hogy lesz az ötből meg a negyvenből tizennégy?

– Különféle forgatókönyvek vannak – vont vállat az avatár. – Minden körülményt figyelembe kell venni.

Cossont már nyitotta a száját, aztán úgy döntött, inkább nem kérdezősködik tovább.

– A reakcióküszöb tizenöt százaléknál van – magyarázta Berdle. – Az alatt nem szoktam törődni a dologgal.

Pyan torokköszörülés-szerű hangot hallatott. – Veszélyben vagyunk? – kérdezte.

– Lehetséges.

– És van mentőkabinod?

Berdle a lányra pislogott. – Ezt komolyan kérdezte?

– Naná, hogy komolyan kérdeztem!

– Hallgass már! – csitította a lány.

– Miért hallgassak? Az én bőrömet is vásárra viszitek, nem?

– Elég legyen, Pyan! Most mihez kezdünk? – fordult az avatár felé.

– Le kellene ráznunk őket, mielőtt az Ospinra érünk. – Berdle végigsétált a modulon és végigheveredett az egyik kanapészerű ülésen. – Vagy legalább összezavarni, hogy ne tudják, merre megyünk. Amit mellesleg – tette hozzá szemrehányóan – még én sem tudok.

– Majd elmondom, ha odaértünk. – A lány kerülte az avatár tekintetét. – Mikor lépünk be a rendszerbe?

Jól emlékezett rá, hogy amikor legutóbb az Ospinra utazott, csomagjában a QiRia lelkét őrző szürke kockával, az út több hétig tartott. Ha most is így lesz, nem érnek oda az Átlépés előtt.

– Nyolcvanöt óra múlva. Ha sietünk, akkor kicsit előbb.

– Akkor siessünk!

– Vigyáznom kell a hajtóművemre. Még mindig nem tudtam rendbe hozni az izenioni kitérő óta.

– Akkor hogy fogjuk lerázni a hajót, amelyik követ minket?

– Sehogy.

– És a másik lehetőség?

– Az összezavarás? Az egyszerűbb lenne. Az android barátod, Eglyle Parinherm segíthetne benne. Ha nem bánod, felébreszteném.

– Tőlem… Hátha te meg tudod győzni, hogy nem szimuláción vesz részt.

•

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Szóval a csoportunk a Neked ez tiszta? és az Empirista személyében két újabb taggal bővült. És van itt egy harmadik kolléga, a Tapintatos mosoly, aki szintén segíthette a hosszú életű Q. urat. A hajóregisztert elnézve négyezer évvel ezelőtt készült, és jó száznegyven évvel korábban felszívódott a balfenéken, mint hogy a Szívélyes, üdvözlettelt gyártották. Vagyis a kérdés az, hogy ki pátyolgatta halhatatlan barátunkat a köztes időben. Van valami ötleted?

?

Nincs. De majd utánanézek.

?

Várj csak! Ezt felírom a kéménybe.

TIZENNÉGY

(SZ–14)

– Szokott így cirógatni?

– Áh, igen… Pontosan így.

– És így csókolni?

– Igen, majdnem, bár nem egészen.

– Máshogy csinálja?

– Máshogy. Jaj, nem volna szabad erről beszélnem! Ez olyan… Rémes alak vagy, tudod?

– Tudom. Utálom is magam. Borzasztó vagyok?

– Az. Nem is értem. Tudod, mit?

– Ne, várj! Lássuk csak… Így csókol?

– Nem, nem egészen.

– Hát akkor?

– Valahogy… nem is tudom.

– Hányféleképpen csókolhat egy ember? Nem vagyok akkora szakértő a témában, mint gondolnád. És ha így csinálom?

– Hmm. Ő gyengédebben csinálja, nőiesebben. Ugyanilyen szenvedélyesen, de kevesebb erővel. Kevesebb… izommunkával.

– Nőiesebben?

– Igen, ez a legjobb szó rá.

– És ahogy simogat, az is…?

– Ó, igen, de néha…

– Igen?

– A keze, az ujjai…

– Így?

– Nem. A keze karcsúbb, az ujjai hosszabbak, finomabbak. A tieid erősebbek.

– Erősebbek?

– Igen. Te tapogatni és markolászni szoktál.

– Tapogatni és markolászni? Megdöbbentesz, Virisse! Tényleg markolászni szoktalak?

– De még hogy! Felfalsz, mint egy éhes fenevad.

– Most meg fenevad vagyok. Mi lesz még!?

– Emlékszel, mit műveltél velem az első alkalommal? A parlament kertjében. Azt mondtad, hogy az elnök programját akarod egyeztetni. Emlékszel?

– Hát persze, hogy is felejthetném el. De itt azért kényelmesebb, nem? Ha nem kellene olyan hamar visszamennünk, kicseréltetném az ágyat. Ez nem elég stabil.

– És a következő évre emlékszel? A születésnapjára? Azt mondtad, a hatvanadikon különleges ajándékkal akarod meglepni. Milyen éhesen vetetted rám magad, ahogy kettesben maradtunk abban a sötét lugasban!

– Éhesen vetettem rád magam? Nem keversz össze valakivel?

– Ugyan, kivel kevernélek össze?

– Pont úgy festettél, mint aki arra vár, hogy valaki rávesse magát.

– Lehet.

– Akkor jól tettem, hogy rád vetettem magam, nem igaz?

– De, igaz. Ha így ölelsz, mint most, akkor bármire rá tudsz venni.

– Tényleg? Akkor gyorsan kihasználom a helyzetet és kérek tőled valami rémesen gusztustalan dolgot, amit amúgy sose tennél meg.

– Nem lehet! Nem élhetsz vissza a kiszolgáltatottságommal. Az lelketlenség lenne.

– Épp ellenkezőleg. Ha így megnyílsz előttem, akkor nem mondhatok nemet. Kénytelen vagyok elfogadni, amit felajánlottál. Be kell hatolnom…

– Áh. Áh. Áh, igen. Édes messiásom! De bármit nem… Nem kérhetsz. Annyira nem vagyok… Annyira nem…

– Mi nem vagy, Virisse?

– Nem tudom. Elfelejtettem, mi nem vagyok.

– Még mindig jobb, mint ha azt felejtenéd el, ki vagy.

– Látod? Teljesen elveszed az eszemet szeretkezés közben. Egészen kifordítasz magamból.

– Vele is így érzed magad? Ő is elveszi az eszedet?

– Ó, szerelmem, miért gyötörsz mindig ilyen…?

– Mert nem tudok betelni veled. Mert minden, amit csinálsz, ámulatba ejt. Hogyne gondolnék arra, amikor ti ketten… Nem féltékenységből, hanem mert érdekel. Tudni akarom, mit csináltok az ágyban. Ugyanúgy vagy vele, mint velem?

– Nem elég, ha azt tudod, mi ketten mit csinálunk? Miért kell folyton másokhoz mérni magunkat? Miért kell versenyeznünk?

– Ilyennek születtünk. A harc, a vetélkedés az ember vérében van. Mint a szex! Ez az élet lényege.

– Dönthetünk úgy is, hogy túllépünk rajta.

– Nem, mert ez a lényeg. Mondd csak, szokott így simogatni?

– Ó! Ó, igen, igen, szokott.

– Jó lenne együtt látni benneteket.

– Hogy érted ezt?

– Ahogy mondom. Olyan nagy kérés ez?

– A próféta csókjára, septam! Azt akarod, hogy mi hárman egy ágyban…?

– Most már septamnak szólítasz?

– Ne hagyd abba, ne állj meg! Nevess ki, ha akarsz, de ne hagyd abba!

– Jó, akkor köpülök tovább. Nem azt akartam mondani, hogy együtt bújjunk ágyba.

– Nem is. Az olyan… Ő különben se lenne hajlandó…

– Persze, hogy nem. Egyébként sem akarok osztozni rajtad. Nem akarom elaprózni ezt a gyönyört.

– Akkor mire gondoltál?

– Csak látni szeretnélek benneteket együtt.

– Sosem egyezne bele.

– Tudom. Nekem sincs kedvem leskelődni a kulcslyukon… mint valami kéjenc egy régi drámából.

– Verd ki a fejedből, szerelmem! Figyelj inkább arra, ami most történik.

– Minél jobban figyelek, annál jobban vágyom rá, hogy ismerjem a gyönyöröd teljes skáláját. Tudni akarom, hogyan élvezel, amikor vele vagy. Bárcsak láthatnám, csak egyetlen egyszer! Olyan egyszerűen el lehetne intézni! Előttem olyan lehetőségek is nyitva állnak, amik a civileknek nem adatnak meg. Még az újságíróknak sem.

– Az istenekre, te ezt régóta tervezed. Komolyan gondolod, igaz? Nem, ne hagyd abba…

– Igen, komolyan. Kérlek! Ez sokat jelentene a számomra.

– A karrierembe kerülne, a jó hírembe, a pozíciómba! Mégiscsak az elnökről van szó!

– Már csak tizenhárom napig elnök, ahogy én is tizenhárom napig vagyok septam. Aztán az egész értelmét veszti. Már most sem számít. Csak az fontos, hogy ti nők vagytok, én meg férfi.

– De…

– Semmi de, gyönyörű szerelmem! A ruhánkkal együtt a rangunkat is levetjük. Ezeknek a dolgoknak csak a nyilvánosság előtt van jelentősége, nem az olyan pillanatokban, amikor végre maradéktalanul önmagunk lehetünk. Egy ember, egy esendő, gyógyíthatatlanul kíváncsi, kétségbeesett férfi kéri ezt tőled, Virisse, nem egy politikus. Egy férfi. A te embered, a tiéd!

– De ha… ha…

– Megvédelek, nem lesz semmi baj! Hiszen itt a világ vége. Nemsokára új élet kezdődik mindannyiunk számára. Mit számít egy ilyen apróság? Nincsenek törvények, nincsenek szabályok. Már mindent szabad. Ezt is, meg ezt, meg ezt.

– Ó! Ó! Ó!

– A szavamat adom, hogy nem esik bántódásod. Esküszöm! Ha ki is derülne, senki sem fogja megtudni, hogy kettőnknek köze volt hozzá. Mondd, hogy megteszed a kedvemért! Mondj igent, mondj igent, mondj igent. Mondd ki!

– …igen…

•

A szimulációs dilemmát nemcsak a tudósok ismerték, hanem a közbeszédben is elő-előkerült, ami egy tudományos fogalom esetében nem jó jel. A morális és etikai problémahalmazt egyetlen egyszerű kérdésben össze lehetett foglalni: vajon a virtualitásnak mennyire kell élethűnek lennie?

Már a régi korok emberei is előszeretettel vizsgálták döntéseik kimenetelét virtuális környezetben, hogy abból stratégiát gyártsanak, vagy újabb és újabb megoldásokat kínáljanak ugyanarra a problémára, és az okok és okozatok finomhangolásával elérhessék az előre meghatározott célt. A módszer már jóval az MI-k és kompjútermátrixok előtt ismert volt, amikor még lelkes polihisztorok próbálták lemodellezni a gazdaság mechanizmusait golyós csapágyakból, rugókból, csappantyúkból és szelepekből készült kezdetleges modelljeikkel.

Ezek a szimulációk eleinte – a társadalomfejlődés korai szakaszában, miután kialakult az éntudat, és a horda tagjai azon kezdtek gondolkodni, hogyan manipulálják társaikat, hogy biztosítsák maguknak a táplálékot, a pihenőhelyet, a megfelelő szaporodási lehetőséget és a minél magasabb státuszt – a faj egyedeinek fejében, vagy más, erre alkalmas testrészében zajlottak le. A primitív lényeknél, akiket még elvarázsol a tűz, és akiknek lövésük sincs, hogyan működik az őket körülvevő világ, az olyan gondolatok, mint a „ha ezt csinálom, akkor ő majd…” a szimuláció előfutárának tekinthetők, bármilyen kezdetleges megfogalmazásról legyen is szó. Ez a vezérelv állt a falugyűlések, a tudományos disszertációk, a stratégiai játékok és a számítógépes programok mögött is, egészen a hiperrealisztikus szimulációkig, amelyekről objektíve, statisztikailag és tudományosan is bebizonyítható, hogy valóban működnek.

Az intelligens fajok többsége a társadalmi jelentőségű döntések előkészítésére már az űrbe való kilépés előtt készített szimulációkat. Ebben a stádiumban leginkább az jelentett gondot, hogy nem állt rendelkezésre elég számítási kapacitás egy alaposabb vizsgálat lefuttatásához, vagy nem tudtak megegyezni a kiindulási paraméterekben.

A fejlődő civilizációk a szimulációs dilemmával csak sokkal később találkoztak, amikor már birtokukban volt a technológia, amit pirulás nélkül lehetett mesterséges intelligenciának nevezni. Ekkor már egész populációk viselkedési mintázatait le tudták modellezni, melyben az egyes individuumok dinamikus döntési karakterisztikával és saját mozgástérrel rendelkeztek. A kérdés, hogy pokollá vagy paradicsommá változtassák a világot, ekkor vált igazán izgalmassá.

Szimulációval a legnehezebben kezelhető problémák is modellezhetők. Még az olyan komplex jelenségeket is fel lehet tárni, mint a közvélemény hangulati ingadozásai vagy az idegen fajok reakciója egy adott konfliktushelyzetben. Nem kell hozzá más, csak egy ügyesen megírt algoritmus. A virtuális világokban össze lehet ereszteni az egymás ellenében ható erőket, hogy ez alapján kidolgozhassák az optimális módszert egy adott embercsoport kontrollálására. Ha megfelelő bemenő paramétereket táplálnak a rendszerbe, a közösség reakciója néhány elemi függvény segítségével pontosan előrejelezhető, akár a politikai elitről, akár egy egész civilizációról van szó.

Persze akadnak kivételek. Előfordul, hogy a vizsgálati alanyokat jobb híján egyesével kell lemodellezni, a maguk egyéni jellemvonásaival. És ezen a ponton jönnek elő a morális kérdések.

Ha valaki létrehoz egy populációnyi valós reakciót adó, önálló gondolkodásra képes lényt, akkor lényegében életet teremt. Vagyis a programban, amelyet egy specifikus probléma megoldására készített, önálló, autonóm entitások működnek, akik éppolyan fogékonyak a környezetük változásaira, mint valóságbeli társaik, akikről mintázták őket. Ugyanúgy reménykednek, szenvednek, örülnek, szeretnek és álmodoznak, máskülönben hogyan adhatnának megbízható előrejelzést?

Ettől kezdve viszont – a többség szerint – teljes jogú entitásnak számítanak, hiszen ha a prototípusnak megvannak a jogai, akkor a másolatnak is meg kell, hogy legyenek. Minden élőlény legalapvetőbb joga az élethez fűződő jog. Enélkül nincs értelme a többiről beszélni.

Ebből következően egy virtuális világot és a benne élő lényeket nem lehet csak úgy egyszerűen kitörölni, mert az ilyesmi fajirtásnak minősülne. A szimuláció készítőinek szembe kell nézniük a ténnyel, hogy bizonyos értelemben pont olyan szeszélyes és kegyetlen istenekké válnak, mint akiktől barbár korukban maguk is rettegtek. Vagyis aki úgy dönt, hogy megnyomja a kikapcsológombot, annak számolnia kell a galaktikus közösség tettekben is megnyilvánuló rosszallásával.

Mindig akadtak persze olyanok, akik álszentnek és érzelgősnek tartották ezt a fajta hozzáállást, és lelkifurdalás nélkül törölték a saját maguk által kreált virtuális birodalmakat, nem utolsó sorban azért, hogy bosszantsák erkölcsi kérdésekben merevebb álláspontot képviselő szomszédaikat. Szerencsére ezek elhanyagolható kisebbséget alkottak, és nem is fogadta be őket soha a galaktikus elit.

Mások úgy érveltek, hogy mivel a megsemmisülés totális, és az érintett entitásokat váratlanul éri, nem okoz nekik szenvedést. A virtuális világ egyébként is csak azért létezik, hogy segítsen megoldani egy adott problémát, így miután betöltötte szerepét, nincs rá szükség többé. Mi ezzel a baj?

A fejlett társadalmak elítélték ezt a fajta hozzáállást, és sokkal felelősebben álltak a kérdéshez. Egyesek teljesen lemondtak a szimulációk alkalmazásáról, mások a tesztvilágokat eleve fenntarthatóra építették, tudván, hogy sosem fogják kikapcsolni őket.

Hogy a virtuális lények mennyire tekinthetők élőnek a szó hagyományos értelmében, és hogy mennyire etikus ilyen entitásokkal kísérletezni, valamint a szimuláció alkotójának kötelessége-e felvilágosítania a teremtményeit arról, hogy egy gombnyomással megsemmisítheti őket – nos, ezekkel a dilemmákkal legföljebb ha a filozófusok foglalkoztak. Az a nyugtalanító kérdés is csak őket érdekelte, hogy vajon meg lehet-e objektíve állapítani, hogy a saját világunk, amiben élünk, vajon igazi-e, és nem egy másik lény által kitalált és felprogramozott, virtuális valóság… Persze léteztek meggyőző matematikai módszerek annak bizonyítására, hogy a szimulációs etikáról szóló vita a valóság legelemibb szintjén zajlik, de ha feltételezzük, hogy egy különösen okos szuperlény agyából pattantunk ki, akkor talán ez a tézis is a ravaszul felépített illúzió része.

Ez ellen sokan a generikus empátianövekedés elvét hozták fel, mely szerint a gonoszság alapvetően a tudatlanságból fakad, és az intelligencia, a kreativitás és az etikus magatartás – vagyis, hogy minél értelmesebb valaki, annál kevésbé hajlamos bántani a másikat – a valóság egyik legfontosabb építőköve. Amiből egyenesen következik, hogy ha egy faj képes olyan komplex és részletgazdag virtuáliát létrehozni, amivel még a kultúrabeli Elméket is be tudja csapni (ami nem kis teljesítmény, lássuk be), akkor a fenti logika alapján a tudásánál csak a morálja magasabb rendű.

Persze talán ez is csak szemfényvesztés, és senki sem lehet biztos abban, hogy hosszú távon a primitív, erőszak-orientált egyedek helyét az együttműködésre hajlamosak veszik át (méghozzá kizárólag békés módszerekkel, előbbiek jogait tiszteletben tartva), a szenvedés és a fájdalom pedig lassan, de biztosan kikopik a világból. Egy kicsit olyan ez, mint amikor az ember prófétát küld egy bolygóra, hogy tanítsa az ott élőket – ami szép és jó, de mégiscsak egyfajta manipuláció.

A Kisebb eltérések előfordulhatnak arra a relatíve egyszerű kérdésre kereste a választ, mi történne, ha kiderülne, hogy a gzilteket csúnyán átverték az Igazság Könyvével. Áttanulmányozta a legfrissebb szimulációk eredményeit, de egy szemernyivel sem lett okosabb.

Ha elérkezünk arra a pontra, hogy egy populáció minden egyes tagjának az elmestátuszát rögzítenünk kellene – ami legalább annyira macerás, mint amennyire etikátlan –, ideje új módszer után néznünk. Mint lelkiismeretes Elme, a Kisebb eltérések előfordulhatnak sosem vetemedett volna ilyesféle törvénytelenségre. Már csak azért sem, mert ezzel tovább bonyolította volna a helyzetet, hiszen a szimuláció mellett a káoszdilemma is belépett volna a képbe.

Könnyen előfordulhat, hogy bármennyi szimulációt futtatunk, és bárhogy is választjuk meg a kiindulási paramétereket, az egyes konklúziók között semmiféle összefüggést nem fogunk felfedezni, így cselekvési tervet sem tudunk készíteni. Az ilyen esetekben nincs más hátra, mint vállat vonni és elkönyvelni az újabb megoldhatatlan dilemmát. A szcenárió, ami ezek után a valóságban lejátszódik, kísértetiesen hasonlítani fog valamelyik szimulációhoz, azzal a bosszantó mellékkörülménnyel, hogy nincs az a módszer, amely segítségével egyértelműen meg lehetne mondani, melyikhez, és ettől az egész szimulációsdi tökéletesen értelmetlenné és céltalanná válik. Az Elmék ilyen esetekben egy másik, kevésbé elegáns megoldáshoz szoktak folyamodni: módszeresen átvizsgálják a saját memóriabankjukat, aztán a társaikét is, végigelemzik a galaktikus történelmet és összehasonlítják az aktuális helyzetet más korábbi, hasonló szituációkkal. Az évezredek során felhalmozott intellektuális tőkével ez az eljárás rendszerint meglepően pontos és megbízható eredményt ad.

A módszert hivatalosan úgy nevezték, retrospektív integráció. Volt egy másik, kevésbé publikus neve is, amit csak az Elmék használtak maguk között: a vaktyúk-módszer.

•

A hátast Yoawinnak hívták. Öreg volt, szívós és kitartó, pont amilyen Tefwe-nek kellett. Csak végső esetben makacsolta meg magát, amikor már nagyon kifáradt és a hátát feltörte a nyereg.

Tefwe régimódi, dobozszerű, ormótlan nyerget választott. Derbit nem nyert volna vele, viszont kényelmes volt, neki és az afórának egyaránt. A chyan’tyai istállókban beszélő állatokat is lehetett kapni (ezek genetikailag módosított példányok voltak, vagy az igazi hátasokra megszólalásig hasonlító drónok), de Tefwe mindig úgy gondolta, hogy csak azok a javíthatatlan fecsegők bérelnek ilyen útitársat, akik mellé senki sem hajlandó elszegődni. Miért kellene egy hátasnak beszélnie? Az afóra okos állat, és eléggé barátságos természetű ahhoz, hogy ideális esetben már az első napon egyfajta csöndes összhang alakuljon ki közte és a lovasa közt.

Az éjszaka közepén szálltak le az orbitálra, és Tefwe már a hajnal első sugarára kilovagolt. A város csöndes volt, az előző napi ünnepség virágfüzérei még ott lógtak a hegyek felé vezető út fölött, a hidegben kicsapódó harmat súlyos ívbe görbítette őket. Egyiket-másikat meg kellett emelnie, hogy átférjen alatta. Az egyikből kihullott egy világoskék virág, Tefwe megszagolta, és a hajába tűzte.

A város semmit sem változott. Elnagyolt ecsetvonásként húzódott a Kígyó-folyó partján, a sivatagot szegélyező okkersárga és hamurózsaszín homokdűnék közé ékelődve. Olyan volt, akár egy illatos oázis, milliónyi csengettyűvirággal és kúszóliliommal, esti hangával és selyembogyó bokorral. A hosszan elnyúló, földszintes épületek ki sem látszottak a buja kertek és lugasok sűrűjéből.

A folyó túloldalán, néhány kopott dombon és egy kiszáradt holtágon túl kezdődött a füves pusztaság. Az elszórt bozótosok borostaként sötétlettek rajta. A csontszáraz ágak gyakran kaptak lángra, és a szél olyan fürgén szórta a parazsat, hogy a vándornak nem maradt más választása, mint homlokegyenest átrohanni a tűzfüggönyön.

A folyómeder alján keskeny ér csörgedezett, makacsul utat törve magának a repedezett sártengerben, és úgy terült szét a homoktorlaszok oldalán, akár egy csillogó legyező. A száraz évszak nemrég kezdődött; az első esőfelhők majd csak harmadév múlva fognak megérkezni a rekeszfal felől, amely olyan messze volt, hogy az ember még tiszta időben sem láthatta. Pláne nem innen, ahol olyan sűrű volt a levegő, hogy harapni lehetett.

Ha egyszer a Honn-Eynimorm fennsíkjain megered az eső, a megáradó folyó nagy robajjal görgeti magával a leveleket, ágakat, kidőlt fatörzseket és az elhullott állatok napszítta csontjait, mintha a maga módján a magányra és az elmúlásra akarna emlékeztetni.

Rekkenő volt a hőség. Tefwe végigporoszkált a szürke foltos kőhomokon, a város és a hegyek közt húzódó völgyteknő mélyén. Mióta a nap felkelt, dögevők figyelték a magasból árgus szemekkel. Egyszer csak megmozdult valami a lapályon, mire az egész raj az új préda nyomába eredt. Nemsokára elvesztek szem elől.

Amikor megsajdult a dereka, kevert magának egy kis zsibbasztót a drogmirigyeivel, de nem állt meg pihenni.

Délben egy kiszáradt ernyőfához ért, aminek az árnyékában egy mishprik sziesztázott. A nő hujjogott, dobogott és tapsolt, hogy elriassza a ragadozót, az afóra pedig minden ízében remegett, pedig jó tíz méter választotta el őket egymástól. A mishprik álmosan feltápászkodott és unottan eloldalgott. Egyszer még megállt visszavicsorogni rájuk, mintha akkor jutott volna eszébe, hogy ő tulajdonképpen egy félelmetes állat, aztán puha léptekkel elügetett a kőhomok mozdulatlanságba fagyott hullámai között.

Tefwe gyomra hangosan megkordult, mégis az afórát abrakolta meg először, ő csak azután evett pár falatot. Még az árnyékban is gyilkos volt a hőség. Mindketten elbóbiskoltak.

Jobban szerette volna, ha a szokásos módon szállnak le az orbitálra, a gyűrűn át, ahogy a turisták. Olyankor az ember láthatja a tájat, igaz, csak a monitoron keresztül, de mégiscsak kialakul a benyomása a helyről, ahová érkezik.

Tefwe egy természetes bolygón született, és ott is nőtt fel. Ez ritkaságszámba ment a Kultúrában, talán csak azok voltak kevesebben, akik egy mélyűrjáró fedélzetén töltötték első éveiket. A galaxisban több volt a mesterséges élőhely, mint a természetes, így nem csoda, ha Tefwe bogarait az ismerősei sajátos gyerekkorának számlájára írták. Bár hosszú évszázadokat töltött különféle orbitálokon, az „otthon” szóról a mai napig egy szilárd kérgű, szárazföldekkel és tengerekkel tarkított bolygó jutott az eszébe. Pedig nem kevésbé furcsa egy hatalmas szikladarab felszínén járni-kelni, amihez a gravitáció szögezi oda az embert, mint egy orbitálgyűrű fenéklemezén, amihez a bolygó forgása préseli hozzá, és ahonnan a levegő csak azért nem szökik meg, mert gyémántfilm falak és a jó ég tudja, miféle más egzotikus anyagok tartják a helyén.

Amikor felébredt, első dolga az volt, hogy régimódi tolltermináljától megérdeklődje, léteznek-e mesterségesen épített bolygók és természetes módon létrejött orbitálok. Az első kérdésére azt a választ kapta, hogy mesterséges bolygók csak nagy ritkán épültek a történelem folyamán, az utóbbi eónokban pedig egyetlen egy sem. A másodikra határozott „nem” volt a felelet.

– Látod? – magyarázott a kérődző Yoawinnak, miután talpra állította és felkantározta. – Nem minden bolygó természetes képződmény.

Az afóra tüsszentett.

Amint leszállt az éjszaka, Tefwe tábort vert a hegyek lábánál, egy kiszáradt víznyelő peremén. A feje fölött némán hunyorogtak a csillagok.

Az orbitál átellenes íve fénylő szalagként vágta ketté az égboltot. Ha máshonnan nem is, ebből mindjárt tudhatta az ember, hogy orbitálon van; az enyhe görbület könnyen elkerülhette az utazó figyelmét, ahogy a több száz méter átmérőjű közlekedőcsövek is, amelyek a világűrrel érintkező külső felületre vezettek, vagy a határvonal, ahol a tengert és a felhőket vonalzóegyenesen lenyisszantotta a peremfal. De ha leszállt az éjszaka, azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy a bolygó valójában egy tízmillió kilométer átmérőjű gyűrű. Elég volt fölnézni a túloldalra, ami nappali fényben tündöklött, miközben az ember épp a talpát mutatta a csillagnak, ami körül az orbitál keringett.

Felhős időben persze nehezebb megállapítani, merengett félálomban, aztán elszenderedett.

A hajnali szürkületben Yoawin hangos méltatlankodása közepette felcihelődött. – Ne köpködj, te patás ördög! – fortyant fel, és dühében visszaköpött. – Na, ez hogy tetszik? – törölgette az arcát. A hátas méltatlankodva megrázta a fejét. – Bocsánat. Mindketten bocsánatot kérünk, igaz? Nincs több köpködés! Szent a béke – jelentette ki, és egy marék szárított bogyót nyomott Yoawin orra alá.

A szirtek árnyékában haladtak tovább egészen délig, így az előző napinál hosszabb utat tettek meg. Aztán ettek, és egy kiálló szikla alatt átaludták a hőség óráit.

A hágóhoz közeledve az út egyre meredekebb lett. Tefwe leszállt az afóráról és kantáron vezette felfelé a kanyargós ösvényen. Kavics csikordult a talpa alatt. Már majdnem az oromnál jártak, amikor néhány lépéssel fölöttük megmozdultak a kövek, és kisebb hegyomlást okozva elindultak lefelé. A pattogó, morajló, hang végigvisszhangzott a szirtek között. Tefwe riadtan figyelte, nem temeti-e maga alá az omlás az ösvényt, de a görgetegek végül megálltak egy lankásabb részen, nem sokkal a katlan fölött.

Nemsokára felértek a bércre. A fennsík jó ötven méterrel alattuk terült el, körös-körül csipkés szirtek szegélyezték. A távolban sós tavak tükre csillant, a fehér homokon portölcsérek kergetőztek. Yoawin fáradtan zihált. Tefwe megveregette az állat nyakát, és körbenézett. A forró szél kisöpörte a szeméből a haját. Elmosolyodott. Kiszáradt bőre fájdalmasan megfeszült a szája körül.

Néhány kilométerrel távolabb, a forró levegő hullámzó függönyén át felderengett a magányos szikla, ahol Hassipura Plyn-Frie játszott a homokszökőkútjaival.

Tefwe a hajához nyúlt, hogy kivegye belőle a virágot, de nem találta. A hágónál akarta hagyni, de úgy látszik, útközben elvesztette valahol.

•

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oÁKE A Munka Lovagja

Csak nem unatkoztál? Vagy elirigyelted a futárok munkáját, hogy magad is elkezdtél hajókat fuvarozni?

∞

De, egy kicsit unatkoztam. És az is közrejátszott, hogy a segítségem nélkül a ronte-iak nem értek volna időben a Zyse-hez. Úgy gondoltam, ha felpörgetem az eseményeket, a liseidiek nem maradnak egyedül az üres, elhagyott rendszerben és nem esnek kísértésbe, hogy még a jogos örökösök megérkezése előtt szétrabolják az egészet. Így biztosítani tudjuk a zökkenőmentes átmenetet, és végső soron mindenki jól jár.

∞

Igazán figyelmes vagy, csakhogy ezzel feladtuk a semlegességünket és elköteleztük magunkat az egyik oldal mellett.

∞

Értem, amit mondasz, de ne felejtsd el, hogy a jogos örökösök mellé álltunk és megelőztünk egy háborús konfliktust, amelyben mindkét fél véres bosszút állt volna a vélt vagy valós sérelmeiért. A helyzet csúnyán elfajulhatott volna.

∞

Tudom, hogy a jó szándék vezérelt, de kérlek, ha legközelebb hasonló partizánakcióra vetemedsz, előtte értesíts minket. Rendben?

∞

Természetesen.

TIZENÖT

(SZ–13)

– Ez zárt rendszer – magyarázta a bekötött szemű férfi, aki a rangjelzése alapján századosi rangban szolgált. Kitapogatta a széket az ősrégi irányítópult előtt, és irányba fordította, hogy a septam le tudjon ülni. Banstegeyn a szék támlájára támaszkodott, de nem ült le. – Nincs összeköttetésben a külvilággal, vagyis az itt tárolt adatok kívülről nem láthatók. Tudomásom szerint több hasonló, hermetikusan elzárt adattár is van a zónában. Ebben azokat a katonai eszközöket tartjuk nyilván, amikről nem szeretnénk, ha a közvélemény tudomást szerezne. Sőt, a bázisról a tisztikar jelentős részének sincs tudomása. – Olyan természetességgel beszélt, mintha látná a beszélgetőpartnerét.

– Értem – bólintott Banstegeyn, figyelmesen vizslatva a százados arcát takaró, sötét habbal párnázott szemellenzőt. Chekwri marsall szerint a tiszt szemét nem az ő kedvéért kötötték be, a szigorúan őrzött létesítményben ez volt a szokásos eljárás.

Miután megérkeztek, és a százados bemutatkozott, a marsall szó nélkül előkapott egy arasznyi rohamkést és a férfi felé suhintott vele. Az meg se rezdült, aztán egy pillanattal később felemelte a fejét, mintha akkor értette volna meg, mi történt. – Áh, éreztem a mozdulat szelét. Próbára akart tenni, asszonyom?

Chekwri a szokásos száraz, humortalan mosolyával válaszolt.

A vaskos fémajtóval elzárt, félhomályos irodába csak a százados és a septam léptek be, a marsall az előtérben maradt.

– Tudja, ki vagyok, százados?

– Nem, uram, de minden bizonnyal magas rangú tiszt, ha engedélyt kapott a belépésre. A hangja ismerős, de hirtelenjében nem tudnám megmondani, hol hallottam. – Elmosolyodott és fölszegte az állát, mintha valahová a septam feje fölé nézne. – Bár a napjaim nagy részét vakon töltöm, borzasztó a hangmemóriám. De talán jobb is így – vont vállat hanyagul.

– Valószínűleg.

– Kérem, uram, foglaljon helyet.

Banstegeyn leereszkedett a székre. A százados röviden vázolta neki, hogyan kell kezelni a konzolt. Pofonegyszerű volt.

– Kisebb méretű objektumok esetén ezt a fiókot használjuk – magyarázta, és kihúzott egy hosszúkás, nehéz dobozt az irányítópult alól. – A nagyobb darabokat a fali rekeszből tudja kivenni – mutatott a septam háta mögé, ahol egy embermagas, négyzetes ajtó látszott, két fogantyúval. – A képernyőről leolvasható, mennyi időbe telik, amíg az eszköz ideér. Ez lehet néhány perc, de akár fél óra is. Bonyolultabb darabok esetén a türelmét kérjük, mivel ezeket össze kell szerelnünk, illetve bizonyos esetekben fel is kell programoznunk. Nyilván nem árt, ha ön is tisztában van a kért eszköz működésével. A kísérőjével bizonyára el tudják dönteni, van-e a készleten olyan tétel, amely megfelel a kívánalmaiknak. – Majd sóhajtva hozzátette: – Biztosan tisztában van vele, de kötelességem felhívni a figyelmét a létesítményből kivitt eszközökre vonatkozó szabályokra, illetve a használatukkal járó felelősségre, amely teljes mértékben önt terheli. Amint az eszköz elhagyja a raktárat, az átvevő kizárólagos tulajdonába kerül, és minden róla tárolt adatot véglegesen törlünk.

– Értem. Alá kell írnom valamit, esetleg bemondanom egy kódot?

– Nem, uram, semmi ilyesmire nincs szükség. Hivatalosan ön soha nem járt itt.

– Világos. Nos, köszönöm. Hálás vagyok a segítségéért.

– Ez magától értetődik, uram. Az utóbbi időben nem sok igény futott be hozzánk. Lelassult itt az élet. Örülök, hogy valakinek ismét szüksége van a munkánkra. Most magára hagyom. Ha bármire szüksége van, csak nyomja meg a kék gombot a konzol mellett.

Banstegeyn megvárta, amíg a súlyos ajtó becsukódik a százados mögött, azután a képernyő felé fordult. Már nyitotta a száját, hogy kiadja az aktiváló parancsot, aztán elfintorodott; hát persze, minden manuálisan működik. Nincs hangfelismerő, még egy kezdetleges MI-mag se. Megnyomta a bekapcsológombot.

Az ósdi holoképernyő életre kelt, mellette egy pislákoló fénypont jelezte, hogy üzemkész a billentyűzet, a szenzortábla és a digitális toll is.

Felsóhajtott. Ez sokáig fog tartani.

•

T. C. Vilabier 26-os sorszámú opusza, a MW 1211-es Húrszonáta egy még fel nem fedezett hangszerre – ismertebb nevén a Hidrogén szonáta –, amelyet a négykezű zenészekre optimalizált antagonisztikus kordofonon kellett játszani, egyetlen hosszú, kitartott hanggal kezdődött, valahol a legfelső, éppcsak hogy hallható oktávban, majd lassan, fokozatosan oldódott bele egy bizonytalanul csúszkáló – egyes vélemények szerint fülsértően hamis – hangzatba, amely ködként gomolygott az alaphang körül. Még a fanyalgók is elismerték, hogy ez egy kivételesen frappáns felütés, és abban is többé-kevésbé egyetértettek, hogy az egész mű finoman, mégis mesterien provokatív.

A hang a magányos protont jelképezte, vagyis a hidrogénmagot, a disszonáns massza pedig az egyetlen elektron valószínűségi felhőjét írta le zenei eszközökkel; a kettő együtt a hidrogént, mint kémiai elemet szimbolizálta. Vilabier egy alkalommal azt mondta, hogy a szonátát egy több műből álló ciklus bevezető darabjának szánta, és a teljes periódusos rendszert fel fogja dolgozni. Hogy ezt komolyan gondolta-e, vagy csak ugratta a rajongóit, soha nem derült ki.

Az egyszerű kezdet után a mű egyik percről a másikra teljességgel játszhatatlanná vált, legalábbis az első pár évszázadban, amíg a testmanipulációs technológia robbanásszerű fejlődésnek nem indult. A fanyalgók szerint persze nem az volt a baj, hogy a darab játszhatatlan, hanem hogy hallgathatatlan. Ahogy egy kritikus találóan megfogalmazta: „a konzervatívabb ízlésvilágúak számára meglehetős nehézséget okoz a mű élvezete”.

– Nekem tetszik – jelentette ki a hajó, aki előzőleg megváltoztatta a kabin akusztikáját, hogy telítettebb legyen a hangzás.

– Tényleg? – Cossont felállt és megrázta magát. Általában már az első akkordoknál begörcsöltek az izmai, és most Berdle kedvéért a teljes első tételt végigjátszotta. Már napok óta feléje se nézett a hangszernek, így hirtelen támadt buzgalmában a lelkifurdalás is szerepet játszott.

Miközben a kordofonban izzadt, megérkeztek az úti céljukhoz. A távolban felsejlettek az ospini Dataverzumok, és a körülöttük keringő kiszolgáló létesítmények.

– Marhaság – vágta rá Pyan. – Ez a szar senkinek se tetszik.

Pyant cseppet sem érdekelte a Hidrogén szonáta, sem a zene úgy általában, de amikor rájött, hogy Vilabier művétől az emberek többségét kirázza a hideg, úgy döntött, csatlakozik a fújolók népes táborához.

– Értem, miért íródott, és a matematikai eleganciája elismerésre méltó – bólintott Berdle. – Gyorsan készítettem is róla egy átiratot, ami magasabb szintre emeli az élményt, egyfajta vizuális és intellektuális tapasztalattá transzformálja anélkül, hogy meg kellene hallgatni.

– Ügyes. Mondd csak, ez az átirat… – Cossont elharapta a szót, és megrázta a fejét. – Felejtsd el, nem érdekes.

– Egyetértek Berdle-lel – szólt közbe Eglyle Parinherm. – De érzek némi disszonanciát.

Az androidot néhány órával korábban aktiválták újra. Azonnal felpattant a fekhelyéről, és baritonján darálni kezdte: – Y988-as egység, verbális azonosító: Eglyle Parinherm. Rendszerellenőrzés lefuttatva, minden vezérlő üzemkész. Szimulációs státusz aktiválva, kronoskála szubjektív egy az egyhez.

– Hmm. – Berdle néhányszor ki-be kapcsolgatta a gépembert, de semmi hatása nem volt.

Cossont megropogtatta az ujjait és a két vonót visszatette a tokba. – Disszonancia, hát az van benne.

– Miközben játszottál – kezdte Berdle –, befutott egy üzenet az édesanyádtól. Lejátsszam?

– Essünk túl rajta.

Két nappal azután, hogy elhagyták az Izeniont, Cossont rádöbbent, hogy az anyja semmit sem tud róla. Megkérte a hajót, hogy küldjön üzenetet a nevében: él és virul, de most sajnos nem tudnak kommunikálni.

– Már hogyne tudnátok! – vágta rá a hajó. – Elintézhetem, ha akarod.

A lány rosszallóan ciccentett. – Hol is tartottam? Szóval mondd meg neki, hogy kutya bajom. Ne árulja el senkinek, hogy üzentem, és… Remélem, jól van. Találkozunk az ébresztéskor. Hozzáteheted még, hogy megismerkedtem egy szívdöglesztő pasival – bökött az avatárra vigyorogva –, aki legalább olyan jóképű, mint amennyire befolyásos. Ennek nagyon fog örülni.

– Hogy szoktatok elbúcsúzni?

– Ő általában megsértődik valamin, vagy hisztériás rohamot kap és egyszerűen kiszáll a vonalból, én meg azt motyogom magamban, hogy „Vigyázz magadra!”. Merthogy a „Szeretlek, anya” mégiscsak túlzás volna ilyen kretén helyzetben, nem igaz?

– Ha ennyire személytelen üzenetet küldesz neki, nem fogja elhinni, hogy te küldted. Azt fogja gondolni, hogy valaki szórakozik vele.

Cossont felsóhajtott. – Igazad van. Mondd, hogy Pyan üdvözli, és… hogy továbbra se festem a hajam.

Másnap a hajó előállt egy nyilvános holofelvétellel, melyen Warib látszott.

– Ezt tegnap délután rögzítették egy fedélzeti csatorna számára, azon a hajón, ahol az édesanyád lakik – mondta Berdle. Karnyújtásnyira tőlük egy kép jelent meg a levegőben. Cossont ledobta magát egy székre, mire a virtuális képernyő is lejjebb ereszkedett. Pyan nagy surrogással letelepedett a lány mellé. Még Parinherm is közelebb hajolt, hogy jobban lásson. Cossont először arra gondolt, hogy egyedül kellene megnéznie a felvételt, aztán mégsem küldte ki a többieket. Hadd lássák, úgysem számít.

A képernyőn feltűnt az anyja lakosztálya, a háttérből egy testetlen női hang kommentálta a képsort: – Warib Cossont asszonnyal beszélgetünk, a huszonötös fedélzetről. Cossont asszony nemrégiben üzenetet kapott, amelyből úgy tűnik, hogy a lányának köze lehet a közelmúlt megrázó eseménysorozatához. Vajon a fiatal Vyr Cossont is az áldozatok között van?

A lány hitetlenkedve megrázta a fejét. – Nem kötötted a lelkére, hogy senkinek se szóljon?

– Dehogynem! Többször is. És elég egyértelmű voltam – tette hozzá az avatár.

A képernyőt betöltötte Warib arca, mögötte felsejlett az ismerős fehér kanapé, a felhők és a tenger. A kép jobb felső sarkában a feledékenyebb nézők kedvéért az SZ–13 felirat jelezte a szublimációig hátralévő időt. Az anyja mélyen dekoltált, csupa fodor ruhát viselt. Új lehetett, Vyr még sosem látta rajta. – Cossont asszony – duruzsolta a riporter –, jól tudom, hogy nemrégiben üzenetet kapott a lányától?

– Így van, már ha tényleg ő küldte, mert ebben egyáltalán nem vagyok biztos! Az én drágám nem szokott csak úgy eltűnni. Mindig nagyon közel álltunk egymáshoz, rendszeresen hívtuk egymást. Aztán egyszer csak nyoma veszett… Napokig nem aludt az ágyában. A Tizennégyeseknél szolgál, és tartalékos létére mindig nagyon aktív volt. Megbecsülték, ha érti, mire gondolok. Aztán jött ez a borzalmas, kimondhatatlan…

– Asszonyom… – próbálkozott a riporter.

Vyr a két tenyerébe temette az arcát, miközben a másik két kezét szorosan összefonta a mellkasán. Berdle csendben figyelt.

– …szóval az a rémes robbanás. Én mindjárt a legrosszabbra gondoltam. Az anyák már csak ilyenek. Ugye nem oda vitték? Mindjárt ez jutott az eszembe. Rettenetes kétségek gyötörnek…

– Cossont asszony…

– Csak fecsegek összevissza, nem igaz? De hát annyira aggódom! Nem alszom, nem eszem… – Az öklébe harapott, és két könnycseppet pislogott ki a szeméből.

– Kapcsold ki – mordult fel Vyr. – Elég, ha a többit összefoglalod. Mit mondott még?

A kép eltűnt.

Pyan fel volt háborodva. – Ne már! Most kezdett érdekes lenni.

– Azt mondja, hogy egy hajó által továbbított üzenetet kapott tőled, amiből arra következtet, hogy valami csúnya dologba keveredtél.

– Hát, ezt eltalálta.

– …és meg van győződve róla, hogy az üzenetet nem te küldted, majd hozzáteszi, idézem: „a hajáról fecsegett nekem, amikor az én kis drágám sose törődött a külsejével. Én mindent megpróbáltam, hogy ráneveljem, de… szóval ez az egész nagyon gyanús, nekem elhihetik”. Idézet vége.

– Na ne! Pont azért mondtam, mert… Mindegy, nem érdekes. És azt legalább bevette, hogy egy befolyásos férfival randizok?

– Ezt a részt kihagytam – felelte az avatár szórakozottan. – Rám bíztad a döntést, én meg úgy gondoltam, jobb, ha ezt nem fűzöm hozzá.

– Jól tetted. Még azt hitte volna, hogy ez valami titkos kód, amivel tudatni akarom, hogy elraboltak.

Parinherm gyanakodva pillantott körbe. – De nem raboltak el, vagy igen? – Az izmai ugrásra készen megfeszültek.

– Elnézést – mondta Berdle. A következő pillanatban az android ernyedten visszahanyatlott az ágyra, mint egy leeresztett lufi.

– Ez így elég fárasztó lesz – jegyezte meg a lány az ájult androidra sandítva. – Nem tudod újraprogramozni?

– Nehéz ügy. A biztonsági protokollja rekurzív, mélyen be van ágyazva, és atomi szintű, többrétegű fizikai forráskód-védelemmel látták el. Aztán ott van az a makacs szimulációs alapbeállítás meg a mindent behálózó deaktivációs protokoll. Kész rémálom. Alaposan körülbástyázták a vezérlőszoftverét.

– Lehet, hogy biztonságos, de semmiképp sem nevezném könnyen kezelhetőnek.

Berdle elmosolyodott. – Úgy értettem, hogy nehéz újraprogramozni anélkül, hogy sérülne. – Majd hozzátette: – Épp azon vagyok, hogy kifejtsem a struktúrát. Keresem a rejtett utalásokat és közben más lehetőségeken is gondolkodom.

– És a hajó, amelyik követ minket?

– Hadd kövessen. Egyelőre nem akarom lerázni, a meglepetés ereje még jól jöhet. Több szimulációt is lefuttattam az Ospin-rendszeren való áthaladásunkról, és ha minden igaz, be tudlak juttatni a Dataverzumba úgy, hogy a követőnk ne vegye észre. Hacsak nem a rendszer peremén van a célállomás. – Berdle elhallgatott. – Egy-két óráig még ráérnek a koordináták, de ha már felhoztad a témát, jó lenne tudnom, pontosan melyik egységet célozzuk meg.

– A Bokri mikroorbitálra megyünk. A Forrás rendházba.

Berdle megkönnyebbülten nyugtázta a választ. – Az a felhő legsűrűbb része. Könnyű lesz elrejtőzni. Egyébként tudja valaki más is, hogy az elmestátusz-kivonatot a rendházba vitted? Például az édesanyád?

A lány megrázta a fejét. – Senkinek se szóltam. – Aztán eszébe jutott valami. – De leírtam a naplómba. Reikl tábornok tudott róla, de gondolom, ennek már nincs jelentősége, miután a főhadiszállás felrobbant.

– Remélhetőleg.

– Ha valami balul sül el, ugye, értesíted az anyámat, hogy a lánya hősi halált halt?

– Ha valami balul sül el – felelte a hajó –, akkor valószínűleg én is feldobom a talpam, és nem lesz, aki értesítse.

Cossont komoran elvigyorodott. – Láttad, milyen. Nála még a halál is jobb.

– Nem szép dolog így beszélni az anyádról – ciccegett Pyan.

Cossont vállat vont. – Van, akiről csak így lehet beszélni.

•

– Ez a lavina-effektus, ugye?

– Így van. Ami nem rozsdásodik szét, bomlik le vagy párolog el, az… halmozódik.

– Nem állítottam, hogy ez pozitív jelenség.

– Én sem. De nem is negatív.

– Örülök, hogy végre valamiben egyetértünk.

– Én nem.

– Élvezed, ha ellentmondhatsz, ugye?

– Meglepődnél, Scoaliera, ha tudnád, mennyire nem érdekel a véleményed.

– Ne félj, eleve alacsonyra tettem a lécet. De felbátorít, hogy egyáltalán szóba állsz velem, és hogy a humorodnál vagy. Kivételesen.

– Ez valami vicc?

– A legkevésbé sem.

– Aha. Rosszul emlékszem, hogy a legutóbbi találkozásunkkor hiper segítőkész voltam?

– Rosszul.

– Hmm.

Hassipura Plyn-Frie úgy nézett ki, mint egy szürke, ütött-kopott utazókoffer. Horpadt borításán, amit a homok és a sziklák simára csiszoltak, ezerféle szögben tört meg a fény. Ha lett volna auramezeje, a szikrázó napsütésben akkor se lehetett volna látni. De az öreg drón nem generált auramezőt, legalábbis amióta Tefwe ismerte. Nem szerette kimutatni az érzelmeit.

– A felejtés természetes dolog – jelentette ki a drón. – És ez nem csak a korlátozott biológiai agyra igaz. Ugyanannyira meghatározó, hogy mit felejtünk el, mint az, hogy mire emlékszünk.

Hassipura egy magányos sziklaplatón élt, amely úgy türemkedett ki a fehér sósivatagból, akár egy sötét, szuvas fog. Több mint egy évszázados munkájának köszönhetően a szikla a hatás-ellenhatás törvényének illusztrációja lehetett volna; miniatűr, mesterséges édenkertjében szökőkutak, csobogók és zuhatagok váltották egymást, amelyekben víz helyett homok hullámzott.

– Azt hittem, hogy a drónok olyanok, mint az Elmék. Mindenre emlékeznek.

– Rosszul hitted. Mi is felejtünk – vágta rá Hassipura, majd kis szünet után hozzátette: – Én biztosan.

A legalsó sziklaplatón beszélgettek, karnyújtásnyira a sivatag homokjától. A drón egy karcsú, napelemes emelőspirál mellett lebegett, aminek a tengelyét gyűrűpanelek fogták körül.

– Értem. És te választod ki, hogy mit akarsz elfelejteni? Vagy véletlenszerűen törlöd az emlékeidet?

– Ha én választanám ki, akkor rád már rég nem emlékeznék, Scoaliera. Elhiszed?

A párkányon tucatnyi hasonló spirál forgott, a tengelyük olyan vékony volt, hogy Tefwe könnyedén átérhette volna az ujjaival. Végük egy-egy homokkal teli medencébe merült, és lustán, hipnotikusan egyenletes tempóban kanalazták a sötétarany kvarcszemeket egy átlátszó csőbe, hogy egy szinttel följebb egy másik spirál tovább emelje őket. A legfelső szinten már csak egyetlen spirál volt, ami a homokot a plató csúcsába mélyített túlfolyó medencébe csorgatta. Az emelők fáradhatatlanul dolgoztak, akár egy hatalmas óramű fogaskerekei.

– Ez övön aluli ütés volt. Ráadásul nem is igaz.

– Tegyünk egy próbát! Meglátjuk, ha legközelebb erre jársz, fogok-e rád emlékezni.

– Nem hiszem el, hogy véletlenszerűen törlöd az emlékeidet.

– Véletlenszerűen választom ki őket, aztán egy háttérmemóriába kerülnek. Hogy melyiket törlöm végleg, azt később döntöm el.

– Áh! Így mindjárt más.

A drón az évszázadok alatt teljesen átformálta a sziklaplatót. Csatornákat, aknákat és alagutakat vésett a kőbe, másutt meg az ősi vízvezetékekhez hasonlatos viaduktokat emelt. Távolról a konstrukció úgy festett, mint egy elvarázsolt vízi vidámpark, azzal a különbséggel, hogy a platón egy csepp víz sem volt. Homok pergett az alagutakban, homokot kanalaztak a csigák és kerekek, homok csordogált a kővályúkból és hullámzott tova a gátak és töltések között. Az illúzióhoz persze kellett egy kis csalás: a vezetékek nyaktörően meredekek voltak, hogy a homok folyni tudjon.

– Honnan veszed, hogy egyáltalán visszajövök, miután ilyen undok voltál?

– A tapasztalat mondatja velem. Sokszor megsértettelek, mégis mindig visszajöttél. Most is itt vagy, nem?

– Igazad van. Csak azért fogok visszajárni, hogy bosszantsalak. – Tefwe leguggolt az egyik medence mellé, és a kezét az emelőspirál mellett belemerítette az aranyló masszába, aztán átpergette az ujjai között. – Mintha víz lenne! – csodálkozott. Alig néhány homokszem maradt a tenyerén.

– Ezt ne csináld, jó? – horkant fel a drón, és átlátszó manipulátormezőjével megigazított egy gyémánthártyával borított napelemet.

– Miért?

– A kezedről nedvesség kerül a homokba – magyarázta Hassipura. – Meg mindenféle szennyeződés. Például sók.

– Bocs. – Tefwe behúzódott a napelem árnyékába és onnan figyelte a medencét. A spirál alig kavarta fel a homok felszínét. Időnként oldalra sandított, és amikor Hassipura elfordult, hogy egy újabb napelemet vegyen kezelésbe, gyorsan beledugta az ujját. Ahogy kihúzta, a felszín azonnal elsimult, akár a víz tükre.

– Mondtam, hogy ne nyúlkálj bele! – ripakodott rá a drón.

– Elnézést. Mitől ilyen folyékony?

– A szemcsék tökéletes gömb alakúak – magyarázta Hassipura helyére pattintva a kollektort. – Én csiszoltam le őket egyesével. Közönséges homok, a kémiai paramétereihez nem nyúltam, de a szemcseméretet lecsökkentettem. Megmutatom. – Fordult egyet a levegőben és finoman felzümmögött.

A semmiből egy holoképernyő bukkant elő, ami kitakarta az eget, árnyékot vetve Tefwe-re. A képen két homokszem látszott, sokszoros nagyításban. Az egyik akkora volt, mint egy emberi fej, tele csupa szabálytalan, éles kiszögelléssel és rücsökkel. A színe ugyanolyan volt, mint a platóé, néhol szivárványosan csillogott a fénytörés miatt. A másik apró volt, kavics nagyságú és üvegszerűen áttetsző, halvány borostyánszínben játszott. Az alakja szabályos gömb.

– Előtte és utána – magyarázta a drón. A képernyő ugyanolyan hirtelen, ahogy megjelent, eltűnt, és Tefwe arcába belehasított a napfény. A szeme fehérje azonmód opálossá vált, a bőre elhalványult.

Most olyan vagyok, akár egy két lábon járó tükör – gondolta. – Elmehetnék avatárnak.

– Tényleg egyesével csiszoltad meg őket? – kérdezte fennhangon.

– Vannak gépeim, egy komplett technológiai lánc. Amikor a csiszolás befejeződik, külön-külön szemügyre veszek minden kristályt. Ha úgy ítélem, hogy finompolírozás szükséges, azt magam végzem el.

– Félelmetes.

– Aki tisztában van vele, mi a precizitás és önfegyelem, az nem ijed meg az aprólékos munkától.

– Úgy értem, a selejtet akár el is dobhatnád.

Hassipura ezen elgondolkodott. – A puszta gondolatot is sértőnek találom – bökte ki végül.

– Fura egy szerkezet vagy, hallod!

– Ezért élek itt, ebben a nyüzsgő megapoliszban, ahol nem kell nélkülöznöm szeretett dróntársaim és egyéb, beszédkényszeres biológiai lények társaságát.

– És tényleg ezzel töltöd a napjaidat? Semmi mást nem csinálsz? – pillantott körbe Tefwe a homokgátak és akvaduktok – pontosabban kvarcduktok – erdején.

– Talán valami kifogásod van ellene?

– Nem. Gyönyörű. Nincs egyetlen csepp vized se?

– Nincs. Minek? Nekem nem kell, a szökőkutamnak pláne. A vízből csak sár lesz és latyak. Eltömi a vezetékeimet, a gépek leállnak tőle. Nálam a víz szennyezőanyagnak számít.

– Gyakran esik errefelé az eső?

– Szinte soha, hála az égnek.

– És a vendégeidnek sem tartasz vizet?

– Nem járnak hozzám vendégek. Nem vagyok társaságkedvelő típus.

– És mi van a megfáradt vándorokkal? Vagy azokkal, akik eltévedtek a sivatagban, és utolsó erejükkel idevonszolják magukat a küszöbödre, vízért könyörögve?

– Merthogy elveszítették a termináljukat, és nem tudják felhívni a társaikat vagy a központi Elmét?

– Igen, tegyük fel egy pillanatra, csak a játék kedvéért. Szóval?

– Akkor én hívnám a társaikat vagy a központi Elmét, hogy segítsenek. Scoaliera, csak nem azt akarod mondani, hogy szomjas vagy?

– Nem igazán, de az afóra igen.

– Miért nem gondoskodtál neki elegendő vízről?

– Még van nálam egy kevés. Mindjárt megitatom.

– Chyan’tya felől jöttetek?

– Igen. Ha akarod, kiolvashatod a terminálomat.

A drón egy darabig hallgatott. – Leköpött, mi? – kérdezte végül. – Annyira mégsem lehet szomjas.

– A jelek szerint mégis.

– Délelőttre azt terveztem, hogy végigjárom a platókat. Van valami röpképes felszerelésed?

– Nincs.

– Akkor fel kell szállnod rám, ha beszélgetni akarunk. Mert feltételezem, ezért jöttél. Már rég feladtam a reményt, hogy csak véletlenül jártál erre, és alig várod, hogy tovább indulhass.

– Köszönettel elfogadom az ajánlatot. Tényleg nem véletlenül vagyok itt: kérdezni akarok tőled valamit.

– Mindjárt gondoltam. – A drón odarepült a nő mellé és a földre ereszkedett, hogy fel tudjon rá kapaszkodni. Tefwe törökülésbe helyezkedett a tetején.

Egy teraszszinttel feljebb, jó tíz méterre a talajtól a levegő még forróbb és szárazabb volt. A plató, amire Tefwe rálátott, tükörsima volt, akár az üveg, és perzselő erővel verte vissza a nap sugarait. Hassipura biztosan megolvasztotta a homokot, aztán hagyta kihűlni.

Az afóra egy közeli sziklatömb árnyékában hűsölt. A mozgásra felkapta a fejét, egy darabig értetlenül bámulta Tefwe-t a drón hátán, aztán visszaereszkedett az árnyékos homokra, és lehunyta a szemét.

Hassipura kiemelt egy csövet az egyik medencéből, ide-oda forgatta az érzékelőit körbeölelő nagyító előtt, aztán egy másik szerkezethez lebegett, ami egy miniatűr bányagéphez hasonlított. – Messziről jöttél? – kérdezte.

– Eléggé.

– Ki küldött?

– Pár hajó.

– Ismerem őket?

Tefwe felsorolta a nevüket.

– Csak nem az RK?

– Hivatalosan nem. De mint mindig, a szakértők most is benne vannak. Talán unatkoznak. Nem bírják a semmittevést.

– Áh, a szakértők. Értem. És a Tapintatos mosoly is csatlakozott hozzátok?

– Csak szeretnénk. Még nem tudtuk felvenni vele a kapcsolatot.

– És te mit kívánsz tőlem, Scoaliera?

– Egy közös barátunkat keresem. Ngaroe QiRiát.

– Gondolhattam volna. Honnan veszed, hogy tudok segíteni?

– Ha te nem tudsz, akkor senki más.

– Rendben, átfogalmazom a kérdést: honnan veszed, hogy akarok segíteni?

– Fontos ügyben kellene beszélnem vele.

– Éspedig?

– Hosszú történet. Valaki az ő nevére hivatkozott, hogy bizonyítsa az igazát, és a következmények sok embert érintenek. Nagyon sokat.

– Gondolod, hogy beérem ilyen tessék-lássék magyarázattal?

– Mennyi időnk van?

– Az egész nap, ha kell.

– Rendben. – Tefwe röviden felvázolta a történteket. Mire befejezte, már a sziklacsúcsnál jártak, jó hatvan méterrel a plató síkja fölött. Odafentről az egész építményegyüttest látni lehetett; a homokcsatornákat, zuhatagokat, medencéket, spirálokat és kerekeket, mindent. Úgy tűnt, mintha aranyszínű víz örvénylene bennük, és a magasból egyáltalán nem volt feltűnő, hogy a csatornák meredekebbek a szokásosnál. Tefwe-nek az jutott eszébe, hogy olyan, mint egy mechanikus napóra.

Ahogy a nap egyre följebb és följebb kapaszkodott az égbolton, az afóra úgy helyezkedett, hogy a szikla árnyékában maradjon. A szomjúság már nagyon gyötörhette, mert időnként panaszosan felnyüszített.

A sivatag úgy sziporkázott, akár a tenger tükre, a szigetként kiemelkedő sziklacsúcsok között zabolátlan porörvények táncoltak. A fennsíkot körbeölelő komor hegyek sziluettje hullámzott a hőségben. Tefwe kézfeje időközben teljesen ezüstszínűre váltott, amitől az a furcsa érzése támadt, mintha a vakítóan kék églencsének ő lenne a gyújtópontja. Hirtelen nagyon aprónak és kiszolgáltatottnak érezte magát. A gyomra szolidan megkordult. Mikor is evett utoljára? Még szerencse, hogy nem volt szüksége fizikai táplálékra, mert a szervezete a környezete hőjét használta a testi folyamatai fenntartásához. A valódi teste, amit a Neked ez tiszta? fedélzetén hagyott, nem lett volna képes erre, sem arra, hogy a sugárzás hatására a bőrét tükörszerűvé változtassa. Eredeti énje mostanra már csúnyán leégett volna.

– Ngaroe-t mindig érdekelték a gziltek – mondta a drón, amikor Tefwe befejezte a mondókáját. – Néha az volt az érzésem, mintha közülük való lenne, mintha gziltnek született volna.

– Tudtad, hogy még mindig a legelső testét használja?

– Szép teljesítmény. Pláne, ha tényleg olyan öreg, mint ahogy mondja.

– Hát, elég hihetetlenül hangzik.

– Mindig is szerette eltúlozni a dolgokat. Nem lehet, hogy ez is csak egy költői túlzás?

A nő vált vont. – Talán. Ki tudja? Szóval, elég fontosnak tartod az ügyet ahhoz, hogy eláruld nekem, hol bujkál?

– Mit akartok tőle?

– Kiszedni belőle, hogy mit tud a Könyvről. Semmire sem akarjuk kényszeríteni, ha emiatt aggódsz.

– És ha nem működik együtt?

– Akart ő valaha is együttműködni bárkivel?

– Tudod, mire gondolok.

– Akkor üres kézzel távozunk. De legalább elmondhatjuk, hogy megpróbáltuk.

– És békén hagyjátok?

– Nézd, nem áll szándékunkban elkábítani, erőszakkal kiolvasni az emlékeit, vagy ilyesmi. A megbízóim tisztességes Elmék, akik betartják a játékszabályokat.

– A szavadat adod?

– A szavamat adom. Ha nem beszél… akkor nem beszél, és kész.

– Csak azt tudom, hogy öt évvel ezelőtt hol volt.

– QiRiáról lévén szó, ez olyan, mintha tegnap lett volna.

– Azt mondta, hogy valamitől meg akar szabadulni. Oda kell ajándékoznia valakinek, vagy el kell vesztenie. Így mondta, szó szerint. Aztán azt tervezte, hogy zarándokútra indul a Heluduz-rendszerbe, a cethydi Hang-hegységhez.

– Sose hallottam róla.

– Kevesen ismerik.

– A Hang-hegységhez? Miért, mi van ott?

– Egy látogatóközpont. Állítólag utánanézett, és beszélt valakivel, akinek a neve… hm.

– Kitörölted?

– Majdnem, a háttértárban porosodik. Egy pillanat… igen, itt van. Egyetemi tanár, a neve Luzuge. Ha még él, ő biztosan tudni fogja, hol keresd QiRiát.

Tefwe tollterminálja azonnal továbbította az információt. Sokkal okosabb volt a régi, hagyományos modelleknél, így könnyedén ki tudta cselezni a drón érzékelőit. Egész úton Tefwe blúzában lapult, és csak akkor aktiválta magát, amikor a sziklaplatóhoz értek. Miután rejtve volt, nem tudott vizuális információt rögzíteni, de minden szót remekül hallott.

A légkör peremén lebegő, kavics méretű szatellit, amely fentről követte Tefwe mozgását, rögtön átjátszotta az üzenetet az Elévülhetetlen érdemekkel a történelmi folytonosság fenntarthatóságáért Elméjének, aki továbblökte a Kisebb eltérések előfordulhatnaknak és a futárhajóknak, amelyek a legközelebb voltak a Cethydhez. Az Elévülhetetlen érdemekkel ezután körbeérdeklődött, tud-e valaki olyan hajóról, aki még közelebb jár a bolygóhoz, csak titkolja a koordinátáit.

– Vajon mit akart elhagyni vagy odaajándékozni? – tűnődött Tefwe.

– Nem tudom. Persze rákérdeztem, de ügyesen elterelte a szót.

– Milyen hely ez a Cethyd?

– Elmaradott, érdektelen sárgolyó a semmi közepén, de jól felfegyverzett barbárok őrzik. A Hang-hegység az egyetlen nevezetessége. Nem működnek az implantjaid?

– Kikapcsoltam őket. Csak a terminálom működik.

– Ami élénk kommunikációt folytat valakivel odafent.

– Nem hiszem el, hogy kicselezett!

– Tényleg nem tudtad?

– Sejthettem volna.

– A másolatoddal beszélgetek, igaz?

– Igen. Ez a testem, amit látsz, egy RK raktárkészletéből való.

– Akkor gondolom, hamarosan inkarnálódsz valahol a Cethyden is, a Hang-hegység közelében.

– Valószínűleg. Szerinted a barátunk még ott van?

– Igen. – A drón elhallgatott. – Figyelj, túl öreg vagyok már a játékaitokhoz, úgyhogy hadd emlékeztesselek, hogy a szavadat adtad…

– Nem felejtettem el.

– Akkor jó vadászatot a másik Scoalierának. Ezzel az éneddel mi lesz?

– Visszamegyek a hajóra. Ő legszívesebben már most kirángatna innen, de figyelmeztettem, hogy morcos leszel.

– Valóban, de ez ne tartson vissza.

– Tehát elengedsz?

– El. Menj, ha akarsz.

Tefwe szinte érezte, ahogy az Elévülhetetlen érdemekkel… valósággal szuggerálja a távolból.

– Még nem – mondta fennhangon. Rühellte volna, ha a hajó csak úgy kiszippantja az orbitálról, még akkor is, ha a test, amiben tartózkodik, az ő tulajdona. Egy darabig feszülten várt, hátha lesújt rá egy villám, de semmi ilyesmi nem történt. – Először megitatom az afórát, aztán a szökőkutadat is szeretném alaposabban szemügyre venni.

Scoaliera! hallotta a hajó hangját az implantjából, amiről azt hitte, hogy rég kikapcsolta.

– Nem bánom – felelte a drón. – Melyiket akarod megnézni?

– Miért, nem csak ez az egy van?

Scoaliera Tefwe hangzott ismét a hajó hangja a fejében.

– De nem ám! – mondta az öreg drón büszkén.

– Akkor az összeset. Vagy amennyi estig belefér.

A hajó nem adta fel. ~ Scoaliera Tefwe!

– Kettőt-hármat biztosan meg tudok mutatni. Azt tervezem, hogy összekötöm őket a föld alatt, és az összes emelőspirált besüllyesztem a sziklába, hogy kívülről ne látszódjanak.

– De remélem, a kerekekhez nem nyúlsz. Azok nagyon szépek.

~ Scoaliera, jelentkezz!

– Nem, a kerekeket így hagyom.

– Mennyi ideig tart majd az átalakítás?

~ Scoaliera…

– Évtizedekig. Nem kellene válaszolnod a hajónak?

– Áhh…

TIZENHAT

(SZ–9)

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Hol van ez a Cethyd? Tűvé tettem érte az adattáramat, de egy árva utalást se találtam róla.

∞

Miért nem futtatsz le egy topológiai keresést? Nem nagy ügy.

∞

Az információhiány néha inspiráló tud lenni.

∞

Máskor meg veszélyes. Nem segítek; ha kellenek az adatok, szerezd be őket magad!

Egyébként a Cethyd remek választás annak, aki kerülni akarja a feltűnést. Az oglari protektorátus tagja, és az uwanuiak lakják. A protektorátust a dolstrék vezetik, akik köztudomásúlag ki nem állhatnak minket. Az oglarik harcos népség, állig felszerelkezve a legkülönfélébb kölcsöntechnológiákkal, úgyhogy nem állíthatunk be hozzájuk baráti látogatásra csak úgy. Még szerencse, hogy számíthatunk az RK flottára, meg néhány régi jó barátunkra.

A bolygóhoz egyébként az egyik testvérhajód van a legközelebb, egy bolygóközi futár kísérője. Szerinted alkalmas lehet a feladatra?

∞

Ha az én osztályom, akkor igen.

∞

De nincsenek fegyverei. És a neve úgy kezdődik, hogy „korlátozott”. Magadra ne vedd, de…

∞

Nálunk, Bajkeverőknél ez azt jelenti, hogy „álcázott”. Ebben a tekintetben még az ÁOE-knél is jobbak vagyunk. Biztos lehetsz benne, hogy a társam a legnehezebb helyzetekből is ki tudja vágni magát.

∞

Hmm. Közben befutottak a többiek…

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Empirista

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Mindenkit üdvözlök. Melyikkel kezdjem, a jó, a rossz vagy a meglepő hírrel? Nos, kezdem a jóval: a Kókler ÁOE-k, a Kék halál és a Xenokrata megérkeztek a Zyse-hez. A meglepő hír az, hogy A Munka Lovagja önállósította magát és előzékenyen átszállította az egész ronte-i flottát a gzilt régióba, parancsnoki hajóstul, mindenestül. És végül a rossz: az egykori ÁKE, a Tapintatos mosoly nem kultúrabeli hajó többé, hanem Kultúra-Zihdren-Maradvány hibrid.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Tessék? Mi van a Tapintatos mosoly—lyal?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Hosszas kutakodás után a zihdren anyarendszerben találtunk rá. És mint megtudtuk, nemrégiben hűséget esküdött a Maradványnak. A rendszereit is összehangolta a ZM hajókéval.

∞

xÁKE Erre jártam, gondoltam, benézek

Hűséget esküdött? Ez mit jelent?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Ő úgy fogalmazott, hogy egyszerre tartja magát a Kultúra és a ZM polgárának, és hogy mindkettő egyformán fontos a számára.

∞

xKTE Pszeudonim

Aha. És a szublimata zihdrenekkel is van kapcsolata, vagy csak a Maradvánnyal?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Csak a Maradvánnyal. Állítólag még nem áll „olyan magas szinten”, mint maradványbeli társai, vagyis nem tudja felcsipegetni az információ-és utasításmorzsákat, amiket a szublimaták potyogtatnak le az éteri asztalról.

Nekem úgy tűnik, hogy teljesen bekattant. Néhány rövid üzenetváltás után beszüntette a kommunikációt a hajóval, amelyik rátalált (egyébként a saját anya-RH-ja volt az, a Megbízhatatlan szemtanú), mondván, hogy a beszélgetésük „rossz irányt vett”.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Kellene egy specialista, aki szót ért vele, nem gondoljátok? Felkérhetnénk valakit, vagy akár több kollégát is.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Erre már én is gondoltam. Egyelőre felmérjük a lehetőségeket.

∞

xMRH Közlekedő edény

Hogy érted azt, hogy a rendszereit összehangolta a ZM hajóival?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Nem tudjuk pontosan. Valószínűleg átvett bizonyos ZM protokollokat és a hardver-szoftver architektúráját is átalakította.

∞

xMRH Közlekedő edény

Ez ijesztő. Vagy túlreagálom a dolgot?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

A legkevésbé sem.

∞

xÁKE Felültetési rend

Szerintem is döbbenetes.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Szerencsére ilyen ön-és közveszélyes őrültséget ritkán követnek el a kollégák, valahogy mégis jellemző az egész történetre, hogy egyre furcsább és kínosabb dolgok derülnek itt ki. Olyan dolgok, amikről jobb lenne nem tudni.

Ennek fényében fölmerül a kérdés: vajon tényleg tovább akarunk menni? Nem lenne jobb fütyörészve elsétálni, amíg még lehet?

∞

xMRH Közlekedő edény

Van ráció abban, amit mondasz.

∞

xKTE Pszeudonim

Nem hiszem el! Ugye nem akartok meghátrálni, csak mert a megoldás nem hullik mindjárt az ölünkbe? Megígértük a Maradványnak, hogy segítünk. Számítanak ránk!

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Már a ZM-et se érdekli az ügy. Akkor mi minek erőlködünk?

∞

xKTE Pszeudonim

Mert a szavunkat adtuk. És mert nálunk számít az adott szó.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Szavazzunk! A részleteket később is megbeszélhetjük, sőt újabb napirendi pontokat is felvehetünk a listára, de ezt a dolgot tisztáznunk kell, itt és most.

A javaslatom a következő: oszlassuk fel a csoportot, mindenki szépen térjen vissza a saját dolgára, és ne törődjünk többé a lelőtt ZM hajóval meg az Igazság, Féligazság, avagy Hazugság Könyvével, a megfelelő rész aláhúzandó… Egyetértetek ezzel a javaslattal, igen vagy nem?

∞

KTE Pszeudonim Nem.

ÁKE Felültetési rend Nem.

RH Empirista Tartózkodom.

RH Digitális mosási címke a világ szövetén Igen.

zE Tévedés ne essék… Nem.

MRH Erre jártam, gondoltam, benézek Igen.

MRH Közlekedő edény Nem.

KRH Neked ez tiszta? Nem.

RH Kisebb eltérések előfordulhatnak (Koordinátorként tartózkodom, de a magánvéleményem: igen.) ∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Akkor ezt eldöntöttük. Van olyan, aki ki akar lépni a csoportból? …Nincs? Egyéb megjegyzés? Jól van. Mihelyt megtudok valami újat, jelentkezem.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Egy próbát megért. Minden elismerésem, hogy vállaltad az ellenvéleményedet, holott simán tartózkodhattál volna.

Pláne, hogy addigra az igen-ek már vesztésre álltak.

∞

Idővel talán a többiek is meggondolják magukat. És akkor majd újra szavazunk.

∞

Én is ebben reménykedem.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Méghogy felejtsük el az egészet? És a koordinátornak is ez a „magánvéleménye”? Na, ez szép!

∞

Mindenki a lelkiismerete szerint szavaz.

∞

Szégyen és gyalázat!

∞

Egyesek szerint önállóan kellene döntenünk és nem a csoport véleményével kellene takarózni. Szerintük ez gyávaság.

∞

Elmék vagyunk, nem? Közösen hozzuk a döntéseket. Aki gyávasággal vádol, elfelejti, hogy minden döntésnek megvannak a következményei. Mi a felelősségünk teljes tudatában szavazunk, ez nem gyávaság, hanem kellő megfontoltság.

Annak viszont örülök, hogy senki sem lépett ki a csoportból, még azok sem, akik legszívesebben hagynák a zihdreneket a fenébe. Nem úgy, mint drága Tapintatos mosoly barátunk, aki valami hibrid förmedvényt csinált magából.

∞

Egészen elképesztő. Vajon mi történhetett vele?

∞

Fogalmam sincs. De most legalább tudjuk, hányadán állunk.

∞

Ha ez az új trend, akkor én inkább szublimálok.

∞

Nézd a jó oldalát: végre van egy kontaktunk a ZM-nél és a szublimatáknál. Ez még a hasznunkra válhat.

∞

Legyen igazad! Ehhez képest még A Munka Lovagja viselkedése is tolerálhatóbb. Guberátor hajókat fuvarozni… A konzervdobozok biztosan túl lassan vonszolták a seggüket, ő meg unatkozott.

De komolyan, hogy juthatott ekkora marhaság az eszébe?

∞

Nem véletlen, hogy olyan kevés Omladék osztályúval lehet találkozni, annak ellenére, hogy ez a leggazdaságosabb Kontakt típus. Ötfőnyi legénység, gondolj csak bele! A szerencsétlenek begolyóznak a bezártságtól. Élőerőt köztudottan ezres nagyságrendben éri meg felvenni, mert egy nagyobb közösséget sokkal könnyebb modellezni és irányítani. De mihez kezd egymással egy maroknyi biológiai alapú lény meg egy Elme, összezárva… Az ilyesmi mindenkiből a legrosszabbat hozza ki.

∞

Viszont a legénységet bármikor ki lehet cserélni egy RH-n, ha nem boldogulsz velük. És korántsem olyan veszélyesek, mint egy megbuherált operációs rendszer. Hogy valaki szánt szándékkal megfertőzze a saját Elméjét… Brr!

•

A Kultúrának ugyanaz volt a gondja a Zihdren-Maradvánnyal, mint a napfalókkal általában: nem archívumnak használták az adatbázisaikat, hanem kommunikációra, a mindennapi élet szerves részeként. A tudástárak az énjük kiterjesztésére szolgáltak, rajtuk keresztül kapcsolódtak az entitások egyetlen élő hálózattá. Ezért aztán a Kultúra a saját szigorú etikai szabályai szerint csak akkor vizsgálhatta a publikus adattárakban tárolt információt, ha előzetesen engedélyt kapott a maradványbeliektől. Csakhogy ők az utóbbi időben többnyire elzárkóztak az ilyen engedélyek kiadásától.

Így aztán a ZM titokzatos, zárt világ maradt a Kultúra számára. Nem állt rendelkezésükre elegendő információ, így nem tudták szimulálni a viselkedésüket. Márpedig az Elmék nem szoktak hozzá, hogy valaki lépten-nyomon meglepetéseket okozzon nekik, és a ZM-mel való kapcsolatukban éppen ezt kellett megélniük, nap mint nap.

A Maradvány szerencsére apró közösség volt, mikroszkopikus pötty a hatalmas és folyton változó galaxisban. (Az aggodalmaskodóbb természetű Elmék időnként eltűnődtek rajta, vajon hogyan boldogultak volna a teljes zihdren fajjal, ha az itt maradottakkal is ilyen nehezen értenek szót.) Persze akadtak olyanok, akik imádtak mások magánéletében vájkálni, különösen ha olyan csodabogarakról volt szó, mint a maradványbeliek. Ezek a fajok szívesen megosztották az általuk összekalózkodott információt bárkivel, aki kérte. A Kultúra jobb híján igénybe vette a szolgáltatásaikat, pláne ha semmit se kellett adnia cserébe. Kénytelenek voltak megalkudni, ha nem akartak kínos helyzetbe kerülni a tudatlanságuk miatt.

•

Scoaliera Tefwe felébredt, mint már annyiszor az elmúlt néhány évszázad során. Csakhogy most sem magától kelt fel; felébresztették.

Eleinte sötét volt. Mozdulatlanság és csönd vette körül, mégis érezte a nyüzsgést kívül és odabent, a testében. A szervei lassan életre keltek, az idegpályái aktiválódtak, felkészültek a teljes üzemre. Ez egyszerre volt megnyugtató és lehangoló. Megint itt – gondolta sóhajtva.

Hmm. A gondolat valahogy ismerősnek tűnt. Kinyitotta a szemét.

Arra számított, hogy a SZIMULÁCIÓ szó felvillan a látóterében, de semmi ilyesmi nem történt. Körülnézett.

Egy orvosi kabinnak tűnő helyiségben lebegett valamiféle hálómezőben, emberi, vagy ahhoz nagyon hasonlatos testben. Hosszú ujjú kezeslábast viselt, és ferdén lebegett a levegőben, mintha egy láthatatlan széken ülne. Közvetlen mellette egy zömök testű drón ringott, és őt figyelte.

– Scoaliera Tefwe? – szólította meg a drón.

– Eligazításra jelentkezem – felelte. Fölemelte a kezét, és alaposan szemügyre vette. Ez a test is csak egy másolat, emlékeztette magát. Jó lesz észben tartani. – Kérhetek egy tükörmezőt?

A drón tükröt vetített elé. Tefwe alaposan megnézte magát benne, végigsimította az arcát és megtapogatta az orrát.

Hirtelen minden beugrott: nemrég még a Neked ez tiszta? avatárjával beszélgetett, aztán egy másik hajó fedélzetén tért magához, hogy is hívták…? Elévülhetetlen érdemekkel a történelmi folytonosság fenntarthatóságáért. Majd afóraháton átlovagolt a sivatagon és pár napig vendégeskedett Hassipura Plyn-Frie-nél. A végén az orbitálközponttól kellett szegény hátasának vizet és abrakot kérnie.

Az Elévülhetetlen érdemekkel… szerint ez a kis kiruccanás tökéletes időpazarlás volt, mégsem kényszerítette rá, hogy visszatérjen, hanem türelmesen megvárta, amíg a drón végigmutogatta neki a homokszökőkútjait. Közben egyeztetett a többi Elmével, hogy hogyan juttathatnák el őt QiRiához.

Éppen akkor egyetlen hajó tartózkodott csak a Cethyd közelében, a Gyorsreagálású kétség bolygóközi futár, aki a kérés beérkezésekor azonnal életet lehelt a fedélzetén tárolt egyik humanoid testbe, és módosította a genetikai paramétereit, hogy a lehető legjobban hasonlítson Tefwe-re, majd nyomban elindult a Cethyd felé. Az Elévülhetetlen érdemekkel… azért engedélyezett neki még egy napot az orbitálon (aztán még egyet), mert az elmestátuszát elég volt közvetlenül a bevetés előtt áttölteni.

Egyébiránt kész csoda, hogy a Cethyd környékén találtak valakit. Ahogy Hassipura is mondta, a Heluduz-rendszer távol esett a főbb közlekedési útvonalaktól. A vézna csillagkar úgy foszladozott a galaxis peremén, akár egy lebomló kondenzcsík. Maga a bolygó valóban átlagos sárgolyó volt, vastag, de tiszta nitrogén-oxigén légkörrel, óceánját csak itt-ott tarkította némi szárazföld.

Miután végiglátogatta a drón homokbirodalmát, Tefwe elbúcsúzott tőle és újra kilovagolt a sivatagba. A hajó a hágó mellől szippantotta fel, a megzavarodott afórát pedig egyenesen a chyan’tyai istállóba teleportálta.

Az Elévülhetetlen érdemekkel… elméje kiolvasta az elmestátuszát és rögvest továbbította a Gyorsreagálású kétségnek, aki az áthelyezőegységét tesztelte éppen; különféle próbatesteket teleportált a célterületre, hogy optimalizálja az útvonalat.

Tefwe először nem akarta felvenni a védőruhát. Úgy nézett ki benne, mintha sűrű, ragacsos higanyba mártották volna.

– Erre semmi szükség.

– Máshogy nem engedlek ki – szögezte le a drón. – Így is veszélyes.

A ruha az ujjnyi vastag szövet ellenére nem volt nehéz. A kézfején teljesen elvékonyodott, olyannyira, hogy Tefwe az ujjlenyomatát is ki tudta venni. A nyakrésze redőkben állt, akár egy vastag sál. A nő megállapította, hogy sokat fejlődött a technika, mióta legutóbb űrruhát viselt.

– Mi ez egyáltalán?

– Egy többfunkciós védőöltözék, megerősített külső réteggel és életmentő berendezésekkel.

– Ki akarna rám támadni?

– A földet érésnél előfordulhatnak komplikációk. És azzal az eshetőséggel is számolnunk kell, hogy a helybeliek barátságtalanul fogadnak.

– Miért tennének ilyet?

– A barbároknál sosem lehet tudni.

– Gondolom, nem az őslakosokról beszélünk, hanem a szövetségeseikről, az oglarikról, meg a dolstrékról – mondta Tefwe, és rácsodálkozott, hogy már az ébredése előtt a fejébe táplálták az akcióhoz szükséges tudnivalókat.

– Igyekszünk minimalizálni a kockázatot. Normál esetben egy mikrorakétákkal és drónokkal felszerelt katonai komppal tennélek le, de az óriási diplomáciai bonyodalmat okozna. Ezért kell a védőruha.

– Rávehetek valami mást? Valami… hétköznapibbat.

– Elégne a légkörben. De nincs rá szükség, a ruha bármilyen mimikrire képes.

– Legalább hadd vegyek alá valamit. Vagy azt sem lehet?

A drón sóhajtásszerű hangot hallatott.

A védőruha kiegészült egy könnyű hólyagzsákkal, ami belesimult az anyagába és kényelmesen elfért benne néhány ruhadarab meg pár apróság.

– A nagyobb tömeg miatt most számolhatom újra az áthelyezési paramétereket – dohogott a drón. – És lejjebb is kell ereszkednünk.

– Mennyire?

– Százhetvenöt kilométerre.

– Sebesség?

– Negyven százalékkal lassítok ötvenhét kiloévig, fél millimásodperces pufferidővel.

Tefwe bólintott. – Akkor egészen apró gombóccá fogsz összepréselni…

– Ha nem lennél genetikailag módosítva, a csontvázad összeroppanna. De a kölcsöntested sokat kibír. Valószínűleg nem fogsz sokkot kapni, de elaltathatlak, ha akarod.

– Kösz, inkább ne.

– Ahogy gondolod. Ugyanakkor jelzem, hogy a landoláshoz nem használhatsz se energiamezőt, se antigravitációs lassítást, vagyis a földet érésed kicsit rázós lesz.

– Kinetikus.

– Kinetikus?

– Igen, régen így mondtuk.

– Hm. Végül is találó.

•

A Gyorsreagálású kétség a kívánt értékre csökkentette a sebességét, és amikor egy röpke pillanatra súrolta a légkör peremét, kilőtte a labdává préselt Tefwe-et, egy maroknyi ellátmánykapszula kíséretében. Aztán még tovább lassítva elhagyta a rendszert, hogy a tervek szerint megforduljon és észrevétlenül visszalopózzon.

Tefwe hangsebességgel repesztett a levegőben. A védőruhája letapogatta a terepet és miután megállapította, hogy nincs a közelben víz – tengerben könnyebb lett volna landolni, mint a szárazföldön –, szalagszerű fékszárnyakat növesztett. Tefwe sebessége pár másodperc alatt kilencvenöt százalékkal csökkent. Vadul pörögni kezdett. A fékezés miatt óriási erő nehezedett a testére, úgy érezte, mintha satuba fogták volna a végtagjait. Aztán a forgás abbamaradt, és a nyomás fokozatosan enyhült.

A becsapódást tompa ütésként érzékelte a hátán és a térdén. A fülében felhangzott a védőruha hangja: – Megérkeztünk.

Óvatosan kihajtogatta magát a labda-formából, és egy darabig csak feküdt mozdulatlanul az ide-oda lengedező bronzszínű kalászok között, az okkerszínű égboltot bámulva. Összepréselt tüdeje lassan, sípolva telt meg levegővel.

– Minden rendben? – nyögte, amikor végre beszélni tudott.

– Igen – felelte a védőruha. – Nem érzékelek ellenséges aktivitást.

– Akkor jó. – A fájdalomreceptorai életre keltek, a testén zsibbadt bizsergés futott végig, de amilyen gyorsan jött az érzés, olyan gyorsan el is múlt.

Felállt, leporolta magát és előhalászta a ruhákat, amiket a hajó készített neki. A Cethyd lakói nem humanoidok voltak, de sok emberforma lény látogatott hozzájuk a szomszédos rendszerekből, így már hozzászoktak a kétlábúakhoz. Tefwe a hátára terítette bő zarándokköpenyét és nekivágott a mezőnek.

A Heluduz narancsvörös korongja feljebb araszolt az égen.

•

– Miért bámultad a mellemet?

– Mert nincs ott. Vannak dolgok, amik jobban vonzzák a tekintetet, ha hiányoznak, mint ha ott vannak.

– Ja, az emlőimre gondolsz? Olyan már rég nincs senkinek. Azt hittem, a formás mellkasomat bámulod.

– Így is mondhatjuk.

– Meg akartál valaha… Szóval gondoltál már arra, hogy milyen lenne közösülni velem?

– Melyik válasszal sértenélek meg kevésbé, az igennel vagy a nemmel?

– Egyikkel sem. Mindkettővel. Na jó, vicc volt! Ne izgulj, nem szívom mellre.

– Akkor a válaszom: nem igazán.

– Nem igazán? Szóval egy kicsit azért mégis. Pfh!

Sokat ivott aznap este, és zavaros gondolatok kavarogtak a fejében. A sétahajó fedélzetén elnyúlva azon morfondírozott, hogy mielőtt odaadja a léleklenyomatot a Forrás rendház relikviagyűjtőinek, talán még egyszer utoljára beszélnie kellene az öreggel, hogy lássa, megvan-e még, és hogy bocsánatot kérjen tőle. Talán.

Igen, biztosan a sok koktél volt az oka, amit a bárban benyakalt. Eleinte egész jól alakultak a dolgok a Nyolcasoknál szolgáló sármos századossal, de aztán hirtelen megjelent a barátnője, akit addig gondosan elfelejtett megemlíteni. Teljesen váratlanul bukkant fel, mert meg akarta lepni a barátját. Az előző kikötőben szállt fel és egy darabig türelmesen várta a fickót a kabinjában, aztán aggódni kezdett és elindult, hogy megkeresse. Csúnya csetepaté lett a dologból, úgyhogy Cossont jobbnak látta csendben lelépni.

Tíz nappal korásbban, amikor elindult otthonról, megfogadta, hogy egy dolgot biztosan nem csinál: nem kapcsolja be QiRia ketyeréjét. A vén szélhámos folyton manipulálni próbálta, a lélekőrt is azért sózta rá. Külön kitüntetést érdemelt volna, amiért személyesen viszi el az Ospinra a micsodát ahelyett, hogy csomagként adná fel. Az útra mindenesetre magával vitte a voluptot, hogy hasznosan töltse az időt.

A koktélok hatására mégis meggondolta magát.

– A Kultúrával ellentétben a gziltek nem csatlakoztak a galaktikus asszimilációs folyamathoz, amelynek az volt a célja, hogy szexuális értelemben a fajok kompatibilisek legyenek egymással – dörmögte QiRia testetlen hangja. (Kivetíthette volna az öreget a kabin falára, de nem volt hozzá kedve.) – Túlságosan eltérőek a génjeink ahhoz, hogy vonzónak találjuk egymást az ösztönös, pánhumán szimpátián felül, amit távolról érzünk, amíg a ruháink elfedik a valóságot. Nem jó jel, hidd el, ha a csomagolás fokozatos eltávolításával a tartalom egyre lohasztóbb. Ha figyeltél volna, miközben beszélgettünk, észrevehetted volna, hogy olyankor szuggeráltam a mellkasodat, amikor ruhát viseltél, és nem amikor félmeztelenül voltál. Én inkább azt tartom különösnek, hogy ennek ellenére jól kijöttünk egymással. Azt hiszem, a mi esetünkben az érdektelenség legfőbb oka a tízezer éves korkülönbség, és nem a faji vagy nemi eltérés.

– Szóval még sosem szeretkeztél gzilt nővel?

– Azt nem mondtam.

– Hmm, szóval mégis… – Cossont kényelmesen elhelyezkedett az ágyon, és a feje alá igazgatta a párnáját. Most kivételesen jó lett volna látnia QiRia arcát. Vajon elpirult? Nem emlékezett rá, hogy valaha is látta volna zavarba jönni. Tud egy elmestátusz egyáltalán elpirulni?

– Fogjuk rá. – Az öreg hangja érzelemmentesen csengett. – Ami történt, azt nem igazán nevezném szeretkezésnek, mert egyik félnek sem volt… kielégítő. Az első ránézésre jelentéktelennek tűnő testi különbségek felerősödnek, mihelyt az ember a tettek mezejére lép. Ennek ellenére néha bevállaljuk a dolgot, csak hogy elmélyítsük a barátságot. Persze nem mindenkinek kell az ilyesfajta megerősítés. A legtöbb humanoid, akit érdekesnek és szexuális értelemben vonzónak találok, a lelki összhangot előbbre tartja a testiségnél. Egyébként pedig, úgy vélem, a szexuális kapcsolat szimbolikus jelentősége fontosabb, mint maga az aktus, amely – különösen ha az ember sok év távlatából tekint vissza rá – inkább a partnerek közötti különbségeket hangsúlyozza ki, semmint a hasonlóságokat. Férfiakkal is voltam együtt, mármint a saját fajtársaim közül, bár nemi értelemben nem igazán vonzódtam hozzájuk. Ez egy szép, emberi gesztus.

Cossont összefonta a karját a tarkója mögött és a plafont bámulta.

– Ismerek valakit közülük?

– A gzilt szeretőim közül?

– Igen.

– Nem hallhattál róluk, mind meghaltak. Jobban belegondolva az összes, más fajba tartozó partnerem meghalt már. Talán egy-kettő fekszik még tárolóban közülük.

– Szomorú – mélázott a lány.

– Nem, egyáltalán nem az. Sajnálj csak, ha jólesik, de engem nem szomorít el a tudat. Tízezer éve születtem, volt időm hozzászokni az elmúlás gondolatához. Meghaltak a szeretteim, egész civilizációk tűntek el közben. Az ember megtanulja közönyösen szemlélni a dolgokat. Az élet apró örömei, mint a szeretet, a barátság, a szex, az érzéki élvezetek, az új dolgok felfedezésének öröme, a fejlődés, vagy a tudatosság szerencsére megmaradnak. Még akkor is, ha az ember tudja, hogy minden… mulandó.

– Azt hittem, azt fogod mondani, céltalan.

– Nem, mindennek van célja. Ezt már megbeszéltük egyszer, nem emlékszel?

– De igen, csakhogy a cél nem az, amire mi gondolunk.

– Bármennyire közhelyszerű, amit mondasz, van benne igazság. Mindenki elköveti a maga hibáit. Az én vigaszom most és a következő néhány évszázadban talán éppen az a derűs feloldódás lesz, amit hanglényként éltem meg. Eredetileg csak egy-két évet akartam eltölteni a leviatidokkal a Perytch IV-en, de nagyon jól éreztem magam közöttük. Olyan volt, mintha hazaérkeztem volna. Igaz, a végén kicsit unalmassá vált, de még mindig dolgozik bennem az élmény. Mintha még várnék valamire. Én, vagyis a valóságbeli énem talán ezt az utat fogja járni, a hangok útját. Egy ideig biztosan.

Cossont egy darabig hallgatott.

– Te tényleg nagyon öreg lehetsz – mondta végül.

– Miből gondolod?

– Egy fiatalabb férfi már rég megkérdezte volna, vonzódom-e hozzá.

– Nem. Egy önbizalomhiányos férfi kérdezte volna meg.

Cossont ezen eltöprengett egy darabig. – Szóval? Mit gondolsz?

– Arról, hogy mit érzel irántam?

– Igen.

– Mint embert, szerintem érdekesnek találsz, bár nem kifejezetten vonzónak. Potenciális szexpartnerként, remélem, szóba se jövök. Erre nem kell reagálnod. Mit akartál még kérdezni?

– Hogy bírtad ilyen sokáig? Úgy értem, az életet.

– Erős jellemem és szívós alkatom van.

– De komolyan! Neked nem jött még el az a bizonyos pillanat az életedben, amiről a bölcsek beszélnek, amikor a halál megváltásnak tűnik?

– Látod, hogy nem. Legalábbis egyelőre.

– Ezért kérdezem. Hogyan csinálod?

– Már mondtam: szeretem nézni, ahogy mások kinyírják egymást. Ez a perverzióm.

– Emlékszem, hogy ezt mondtad, de nem hiszek neked. Minél többet gondolkodom rajta, annál inkább úgy érzem, valami más áll a háttérben.

– Talán komoly okom van rá, hogy életben maradjak.

– És mi lenne az?

– …vagy, hogy ne haljak meg.

– Hm. A kettő…

– Nem ugyanaz. Egyébként az indokaim nem lényegesek. Az viszont igen, hogy higgy nekem; nem életbevágóan fontos, de rossz érzés lenne, ha kételkednél az őszinteségemben.

– Néha hiszek neked, máskor meg nem – vallotta be a lány. – Amikor beszélgetünk, nem kételkedem a szavaidban. Csak… később.

– Ha most hiszel nekem, akkor jó, nem is kérek többet. Mit akartál még kérdezni?

Cossont ismét csak hallgatott egy darabig. – Azt mondod, az ember idővel egyre magabiztosabbá válik?

– A legtöbben igen. Jómagam is így vagyok ezzel, bár tapasztaltam némi ingadozást. Néha több az önbizalmam, néha kevesebb, és ezek a periódusok olykor évszázadokig is eltarthatnak. Egyszer úgy érzem, nekem már nem okozhat meglepetést az élet, mindent láttam, aztán egyszer csak rájövök, hogy nem tudok semmit. Mint a mérleghinta: egyszer fent, máskor lent. De már hozzászoktam. Vannak napok, amikor semmi se számít, amikor úgy hiszem, a dolgoknak nincs tétje. Ilyenkor vakmerőbb vagyok, hallgatok a megérzéseimre. Aztán átbillenek a másik végletbe; úgy érzem, hogy minden összefügg, és azon kezdek aggódni, vajon a következő lépésemnek milyen következményei lesznek. Néha abban hiszek, hogy előbb-utóbb minden jóra fordul, máskor borúlátóbb vagyok, úgy érzem, a világ rideg, ellenséges hely, és minden teremtmény hálát adhat, hogy az univerzum még nem taposta el, mint valami férget. Ráadásul egyik állapotomban sem tudom beleélni magam a másikba. Nem tudom elképzelni, hogy nem is olyan rég hogy lehettem olyan reménytelenül ostoba, vagy életveszélyesen naiv. Most éppen a magabiztos fázisban vagyok. Ha száz év múlva kérdezel, talán egy önmarcangoló, pesszimista QiRiát találsz.

– Száz év múlva? Akkor én már rég szublimáltam, a többi gzilttel együtt.

– Nagyon helyes. Szívesen veletek tartanék, de túlságosan hozzászoktam ehhez a világhoz.

– Tényleg, miért nem jössz velünk?

– Szívesen mennék veletek, vagy a Kultúrával, de sajnos nem tehetem. Már csak azért sem, mert ezt a döntést csak a fizikai énem hozhatja meg. Ha ő úgy dönt, hogy szublimál, akkor meg fog keresni és elvisz magával.

– Azt mondják, a szublimáció olyan, mint egy kristálytiszta álom, ami soha nem ér véget.

– Én is így hallottam.

– Te szoktál álmodni odabent a kockádban?

– Nem. Amikor kikapcsolsz, olyan, mintha elaludnék. Nem vagyok tudatában a pillanatnak, amikor megtörténik. Amikor pedig újra bekapcsolsz, magamhoz térek. Nincsenek álmaim.

– Én viszont elálmosodtam – ásított Cossont. – Kikapcsollak, ha nem bánod. De ha szeretnéd, hogy…

– Nem, ne aggódj. Szép álmokat, Vyr!

– Szép álmokat.

Cossont felriadt. A Tévedés ne essék… egyik kabinjában volt, úton a Forrás rendházba, ahol évekkel ezelőtt otthagyta a lélekőrt.

Azon az estén is pont így feküdt az ágyon a plafont bámulva, azzal a különbséggel, hogy akkor a karcsú és elegáns volupt állt mellette a falnak támasztva, nem ez az ormótlan rémség, aminek huszonnégy húrja van, mégis mindenki tizenegyhúrosnak hívja. Akkoriban az volt a legfőbb gondja, miképpen feleljen meg az anyja elvárásainak úgy, hogy közben nem adja fel a saját elveit, és hogy hol talál még egy olyan vonzó férfit, mint a százados a koktélbárban. Most viszont azon aggódott, hogy a nyomukban koslató hajó melyik pillanatban nyit rájuk tüzet, és ha elérik a Bokri orbitált, vajon nem vár-e rájuk egy orgyilkos kommandó. Ki tudja, megéri-e a szublimációt, és elmehet-e a többiekkel…

Éberen feküdt a sötétben, egyik pár karját a feje mögött összekulcsolva, másikkal a hasán. Arra gondolt, hogy a változás nem mindig jó dolog.

•

A képernyőn egy nő könnyes arca jelent meg, háttérben a tengerrel.

– „…napokig nem aludt az ágyában. A Tizennégyeseknél szolgál, és tartalékos létére mindig nagyon aktív volt. Megbecsülték, ha érti, mire gondolok. Aztán jött ez a borzalmas, kimondhatatlan…”

– „Asszonyom…”

– „…szóval az a rémes robbanás. Én mindjárt a legrosszabbra gondoltam. Az anyák már csak ilyenek. Ugye nem oda vitték? Mindjárt ez jutott az eszembe. Rettenetes kétségek gyötörnek…”

A képernyő elsötétült. Agansu ezredes felnézett a kapitányra és a felderítőtisztre. Ezúttal csak hárman voltak a virtuális térben. – Értem. A hölgy…?

– Warib Cossont – felelte a tiszt –, a Tizennégyeseknél szolgáló Vyr Cossont tartalékos zászlós anyja.

– Ez megmagyarázza az 5*Gelish-Oplule váratlan megjelenését az Eshrin – tette hozzá a kapitány. – A hajó legutolsó ismert pozíciója a Xown régió volt, és Cossont zászlós információink szerint a Gyűrűvárosban lakott. Ha a hajó teljes sebességgel haladt, akkor két-három órával a támadás előtt érhetett a Tizennégyes főhadiszállására.

– Szerepelt Cossont zászlós a Fzan-Juym legénységi listáján?

– Nem – rázta a fejét a tiszt.

– Ez semmit sem jelent – szúrta közbe a kapitány. – Ennyi idő nem elég a beléptetésre, és ha a felettesei valóban titkos feladattal akarták megbízni, biztosan nem vezették be a nevét a hivatalos naplóba.

– Kitől kaptuk a felvételt?

– A központi elhárítás küldte, közepes szintű titkosítási kóddal, irreleváns információként megjelölve – felelte a tiszt. – Csakhogy közben a mobil radarjaink egy érdekes roncsot találtak a főhadiszállás maradványai között; egy röpképtelen, de meglepően épen maradt négyfős kompot. Könnyen elképzelhető, hogy a kultúrabeli hajó a fedélzetére teleportálta az utasait.

– És miért csak most elemeztük ki ezeket az adatokat? Ha előbb tudtuk volna…

– A mobil egységektől származó adatok olykor hiányosak és jelentős időbeli eltolódással érkeznek, uram. Ilyenkor a valós idejű adatok élveznek prioritást.

– Hmm. És ez a Cossont zászlós kicsoda? Nem szerepel a titkosügynökök listáján, sem a különleges alakulatoknál.

– Mert soha nem szolgált náluk. Inkább civil, mint katona. A Tizennégyes parancsnoksága valószínűleg nemrég figyelt fel rá, röviddel azelőtt, hogy berendelték volna.

– És miért kellett nekik ez a nő?

– Feltételezéseink szerint azért, mert ismeri a kultúrabeli Ngaroe QiRiát, akit a zihdrenek említettek az ablate-i üzenetükben.

– Tény, hogy ilyen nevű ember többször ellátogatott a gziltekhez – szúrta közbe a kapitány. – De ez nagyon régen történt, több száz évvel ezelőtt.

– Mi következik mindebből?

– A zászlós valószínűleg őt keresi. A kultúrabeli hajó úti célját egészen mostanáig nem tudtuk meghatározni, még rendszerszinten sem. De az utóbbi órákban egyre biztosabbnak látszik, hogy az Ospin-rendszer felé tart. Cossont zászlós már járt ott egy alkalommal, a bokri Dataverzumokban.

– Mikor?

– Tizenhat évvel ezelőtt, nem sokkal miután visszatért a Kultúrában tett tanulmányi kirándulásáról. A Forrás rendházat kereste fel, minden bizonnyal azért, hogy valamit a rendnek adományozzon. A hajó fedélzeti naplója egy kicsit homályosan fogalmaz, de tény, hogy visszafelé már nem volt nála egy bizonyos „nagy kapacitású adattároló eszköz, származási helye, funkciója és tartalma ismeretlen”.

– Már kapcsolatba léptünk a rend vezetésével – tett hozzá a tiszt –, de sajnos semmit sem tudtunk meg. Arra hivatkoznak, hogy nem adhatnak ki bizalmas információkat, és egyébként is, kevés az emberük. A központ támogatásával feltörhettük volna a rendszerüket, de most nem tehetünk mást, meg kell várnunk, hogy dokkoljunk a mikroorbitálon.

– Ha jól értem, az egész csak egy feltevés – dünnyögte az ezredes.

– A rendelkezésre álló adatok alapján ez a legvalószínűbb feltevésünk.

A kapitány bólogatott. – A kultúrabeli hajó folyamatosan gyorsít, már most is alig bírjuk követni. Ha belép a rendszerbe, nem fogjuk tudni, hol rakja ki az utasát. Cossont zászlós az egyetlen nyom, amin elindulhatunk. Ha a hajónak sikerülne leráznia bennünket, javaslom, hogy menjünk egyenesen a Bokrira.

Agansu elgondolkodva meredt maga elé. Most még inkább nyomasztotta, hogy milyen lassan gondolkodik az 7*Uagren legénységéhez képest. Tudta, hogy nemsokára el kell hagynia a hajó biztonságos menedékét és emberként kell helytállnia, fegyverrel a kezében, egy harci drónnal a háta mögött. Egyrészt alig várta, hogy igazi akcióban vehessen részt, másrészt homályos, baljós előérzet gyötörte.

Megköszörülte a torkát. – Rendben, kapitány. Járjanak el a mondottak szerint. És tájékoztassák Chekwri marsallt a zászlóssal kapcsolatos fejleményekről.

– Már megtettük.

– Remek! Most az a legfontosabb, hogy további adatokat gyűjtsünk. Kezdjük azzal, hogy elküldjük néhány megbízható emberünket a szakaszparancsok anyjához.

•

Pont úgy nézett ki, mint egy vékony csipke óvszer, az ósdi, divatjamúlt fogamzásgátló eszköz művészi másolata.

Orpe tágra nyílt szemmel bámulta. Az aranyhártya úgy szikrázott a bársonydobozban, mint egy ékszer. A nő akaratlanul is a szájához emelte a kezét, de a tekintetét nem bírta elszakítani az ajándéktól.

– Nem is tudom. Ez olyan…

– Próbáljuk ki, rendben?

– Mire való? Hogy működik?

– Nekem is van ilyenem. Rásimul a bőrünkre, hajszálnyira belemélyed, és amikor szeretkezünk, a kettő összeér, és fokozza a gyönyört. Ennyi az egész.

– És nem lehet, hogy… Nem ártalmas, ugye?

– Dehogy! Az egyetlen célja, hogy még nagyobb örömet okozzon. Steril anyagból készült, és csak akkor lép működésbe, ha érintkezik a hozzá hangolt másik eszközzel. – Banstegeyn végigsimított a nő göndör fürtjein és megcirógatta az arcát. – Sok út vezet az orgazmushoz, kedvesem. Használhatsz tudatmódosítót, drogot, implantot… Ennek itt az a szépsége, hogy önmagában nem működik, csak párban. Ha valakinek több szeretője van, ők észre sem veszik. Látni is alig lehet, érezni végképp. Amennyire én tudom, szülhetsz is benne. A lényeg, hogy csak a viselője tud róla, meg a partnere, akinek a párját odaadta. Ez a kis csecsebecse az elköteleződésről szól, arról, hogy mi ketten összetartozunk.

A M’yon környéki családi birtok, ahol a bált rendezték, a kormány egyik beszállítójáé volt. A hajó motorja csöndben duruzsolt alattuk, a szél finom parfümillatot sodort feléjük. Egymás mellett ültek a kabinban, a maszkjukat és köpenyüket letették maguk mellé.

Orpe bizalmatlanul méregette a tárgyat, időnként Banstegeynre pislogva. – Szóval neked is van egy? – kérdezte félénken.

A férfi válaszul kettéhajtotta a tokot, és elővarázsolt belőle egy másik, kissé szűkebb hártyát, aminek a felületén apró gyémántok csillogtak.

– Na, mit szólsz? – mosolygott a lányra. – Neked is egy, nekem is egy.

Orpe bizonytalanul visszamosolygott rá, és óvatosan végighúzta az ujját a hártyán. – Le lehet venni, ha nem akarom, igaz?

– Persze. Csak hozzá kell érintened a tokot, akárhol. Úgy gondoltam – tette hozzá Banstegeyn –, hogy azt itt hagyom nálad, vigyázz rá te. Én az enyémet úgysem fogom soha levenni, erre szavamat adom.

A nő halkan felnevetett. – És hogy kell felvenni?

– Vegyem fel először én az enyémet? Vagy te akarod feltenni nekem?

– Mmm, talán. – Orpe a kezébe vette a kisebb hártyát. Az súlytalanul lebegett az ujjai közt, meg-megcsillanva a fényben. – Milyen… petyhüdt – kuncogott, hozzásimulva a férfihoz, és lassan vetkőztetni kezdte. – Ezt sürgősen orvosolnunk kell, nem gondolod?

– De igen, sürgősen – bólogatott Banstegeyn és megadóan hanyatt feküdt az ágyon.

•

Annak ellenére, hogy a hajó olyan közel rakta le a célterülethez, amennyire csak lehetett, jó hosszú utat kellett megtennie az embermagas, bronzszínű fűben, míg végül kiért egy poros földútra. Onnan még többet gyalogolt az elhagyatott állomásig.

Miközben a vonatra várt, a messzeséget kémlelte, ott, ahol a nyílegyenesen futó sínpár átdöfte a horizontot. Az égen szabálytalan, narancssárgás foltokat látott; talán a hegyek csúcsait körbeölelő felhők lehettek. Maguk a hegyek ködbe vesztek; nem látszott az Ahen’tayawa, sem a lejtőjén álló Jamanathrus zarándokközpont.

Az úton egy rozoga, háromkerekű szerkezet közeledett, hatalmas porfelhőt kavarva. Fura szerzet szállt ki belőle, és miután a csomagtartójából előhalászta a poggyászát, a jármű önműködően megfordult és elindult visszafelé. Ahogy a zarándok észrevette Tefwe-t, megtorpant, majd kimérten biccentett és letelepedett az állomás túlsó végében; pihenőhelyzetbe hajtogatta magát, rombusz alakú fejét lapszerű, gyűrött végtagjai közé húzta.

Az uwanuiak síktestűek voltak. Sokan redőnek vagy gyürkének hívták őket, bár ez utóbbi kifejezés néhány faj nyelvén sértően hangzott. Úgy néztek ki, mintha rúdra tűzött, bonyolult rendszer szerint összehajtogatott rongydarabok lennének. Rombuszszerű fejükön a szem-és a fülrész eltérő mintázatként rajzolódott ki, a szájuk mindössze egy keskeny rés volt.

A szerelvény nemsokára csörömpölve befutott az állomásra. A három kocsi közül a középső emeletes volt, nyitott tetejéről messzire el lehetett látni. Tefwe és a síktestű felszállt.

•

A vonat félig üres volt. Egyenletes tempóban kapaszkodott felfelé a hosszú emelkedőn, néha megállva, hogy újabb utasokat vegyen fel. Tefwe-t minden felszálló megbámulta, aztán rá se hederítettek. De senki sem ült mellé.

A hang lassan, fokozatosan erősödött. Nehéz lett volna megmondani, mikor vált külön a csörömpölő kocsik zajától és a bronzszínű mezőket boronáló szél süvítésétől, amely bele-belekapott a magányosan álló fák koronájába. Tefwe időnként körülnézett, hogy meglelje a dudorászáshoz hasonlító zaj forrását, de nem sikerült rájönnie, hogy honnan jön.

„Ez az a hang?” – kérdezte a védőruhát.

„Igen.”

Mikor a szerelvény a következő állomáson csikorogva lefékezett, már tisztán hallotta: mintha valahol a távolban szüntelenül dörögne az ég.

Felállt a kényelmetlen szögben megdöntött ülésről és felkapaszkodott a tetőre. Odafent jóval többen voltak, kivétel nélkül helybéliek. Ahogy meglátták, utat nyitottak neki, ő pedig udvarias bólogatással jelezte, hogy köszöni, jól lát.

A hegység immár ott tornyosult közvetlenül előtte, szigetként kiemelkedve a ködös síkságból. Ormai felhőbe burkolóztak, a legmagasabbakon narancsvörös színben játszó jégsapka szikrázott. A hang hol felerősödött, hol elhalkult, ahogy a menetszél és a felszálló meleg levegő ide-oda sodorta. Mintha egy férfikórus zsolozsmázott volna valami lassú, méltóságteljes himnuszt egy rég elfeledett nyelven.

A hegység tövében álló végállomás apró, jellegtelen épület volt, de annál forgalmasabb. A síktestűek ráérősen araszoltak ide-oda a maguk furcsa, himbálózó járásával. Az állomás elől tucatnyi fogaskerekű indult felfelé a hegyekbe, akár egy szerteágazó érrendszer. A hang itt már kifejezetten erősen hallatszott, valósággal versenyt zúgott a széllel.

Tefwe felszállt az egyik fogaskerekűre, ami széles ívben ráfordult a hegyoldalra, áthaladt egy viadukton, majd végigrobogott egy alagúton. A széllökések szüneteiben a sokszólamú moraj egyetlen hanggá állt össze, amely zengve verődött vissza a távoli szirtekről.

Nemsokára ismét át kellett szállnia, mert a meredekebb hegyoldalakon már csak kábelkocsival lehetett közlekedni. A tranzitállomáson hosszan tanulmányozta az eligazító táblákat. Már a fogaskerekű is zsúfolt volt, de a kábelkocsin mozdulni se lehetett. A nagy zötykölődésben Tefwe akaratlanul is hozzá-hozzáért a helybeliekhez. Mivel az eligazítás során megtanulta a nyelvüket, megértette, a pusmogásukat: őt nem találták nem olyan büdösnek, mint a többi idegent.

A kocsi előbb egy kopár völgy fölött billegett át, majd egy bokrokkal benőtt, kavicsos fennsík következett. Az út végül egy csupasz, üres hangárban ért véget egy hegytetőn, ahol farkasordító volt a hideg. A rezonáló moraj teljesen átitatta a levegőt, a tüdejében érezte az ember.

Tefwe kissé hátramaradt, előzékenyen maga elé engedve a többi zarándokot. Ráérősen bandukolt felfelé a kitaposott ösvényen, a szél és eső által gömbölyűre csiszolt sziklák között, azután átvágott egy fagyott lapályon, ahol sima felületű lépőkövek jelezték az utat, míg elérkezett egy meredek lépcsőhöz, ami a csupasz sziklafalba volt vájva. Néhol olyan meredek volt, hogy létrának is beillett volna. Tefwe erősen megkapaszkodott a sziklához rögzített kötelekbe és egy fonott kosarat a hátán cipelő helybeli nyomában araszolt fölfelé. Ahogy egyre följebb és följebb értek, fokozatosan átadta magát a mindent betöltő morajnak. A füle bedugult, de még így is érezte a lüktetést a csontjaiban. A fogai össze-összekoccantak.

A síklény lapos csücsöklábait óvatosan rakosgatta előre a keskeny lépcsőfokokon, miközben kapaszkodóit körbetekerte a vastag kötélen. Fáradt zihálással ért fel a csúcsra; alig tudott átevickélni az alacsony kerítésen.

A lépcső tetején Tefwe megpillantotta a kivilágított zarándokházat.

A szerény, földszintes épület a hegycsúcsot széles körben körülölelő, hosszú cellasorban végződött. A szirt szinte függőlegesen magasodott az épületek fölé, tetejét narancsvörös felhőkoszorú övezte.

A morajlás a Timbrelith-barlangrendszerből jött, amit egy ismeretlen faj vájt a Querechui-hegység csúcsába sok évszázaddal azelőtt, hogy az uwanuiak meghódították volna bolygójuk ezen részét. Soha nem derült ki, mi célt szolgált a hegycsúcs átlyuggatása, ezért jobb híján ráfogták, hogy monumentális művészeti alkotásról van szó. A hangot a Cethyd főnjei keltették; hatalmas erővel zúgtak át a barlangokon, mintha egy csomó orgonasíp szólalt volna meg egyszerre, makacsul zengve ugyanazt a pár hangot. A dallam a szél erejétől és irányától függött, és attól, hogy a levegő hogyan örvénylik a csúcs körül. Szökőévente előfordult, hogy egy-egy vulkanikus kitörés is hozzáadódott a kakofóniához, és ilyenkor olyan erővel rezonáltak a járatok, hogy kilométerekkel távolabb is összedőltek a házak és sok zarándok megsüketült.

A kosarat cipelő helybeli alig-alig vánszorgott már, mintha minden lépés fizikai fájdalmat okozna neki. A központi, emeletes épület felé tartott, és nemsokára eltűnt egy íves árkádsor alatt, ami közvetlenül a sziklába épült. Tefwe követte.

Az árkád előtt két síktestű posztolt, elállva a bejáratot.

A kosaras zarándok egy széndarabbal szavakat rótt a sziklafalra: VÍZ, GABONA. A két őr szó nélkül beengedte, majd visszaálltak a helyükre.

Tefwe odabiccentett nekik, és megfogta a széndarabot. Olyan nagy volt, hogy alig tudta egy kézzel megtartani. Nagy nehezen rákanyarintotta a falra: ÜDV. LUZUGE PROFESSZORT KERESEM.

Az egyik síktestű megfordult és elment. A másik elállta a kaput. Tefwe türelmesen várt, s közben figyelte a finom rezgést a talpa alatt. Azon tűnődött, vajon az árkád még jobban felerősíti-e a hangot.

Az őr nemsokára visszatért egy kisebb termetű, sápadt síktestű kíséretében. A jövevény gyengéden kivette a széndarabot a nő kezéből és felírta a falra: LUZUGE VAGYOK.

A nő újabb sort firkantott az előző alá: AZ ÉN NEVEM TEFWE. NGAROE QIRIÁT KERESEM.

Luzuge maga mellé intette az egyik őrt és rámutatott a feliratra. Az őr megfordult és elment. A professzor és a másik síktestű pihenőhelyzetbe hajtogatta magát és látszólagos mozdulatlanságba merevedtek. Hosszú percek teltek el, mire az őr visszatért. Megérintette a professzort, és a kapaszkodóival hullámzó mozdulatot tett. Luzuge válaszul meghajolt. Letörölte a legfelső sort és felírta a helyére: KÖVESSEN.

Tefwe a lény nyomában belépett a cellákat összekötő, hideg folyosóra. A végén Luzuge kinyitott egy nehéz ajtót, és intett neki, hogy lépjen be.

A cellát egyetlen csíkszerű, üvegezetlen ablak világította meg. A Jamanathrus csúcsára néző rést úgy alakították ki, hogy a hangok örvénye szabadon beáramolhasson rajta. A helyiség barlangszerű falai alacsony boltívben futottak össze. Puritán berendezése mindössze egy durván ácsolt polcból és egy székből állt, rajta egy köpenybe burkolózó alak gubbasztott.

Az ajtónyikordulásra az alak megfordult és ráhunyorgott. Sokkal véznább és törékenyebb volt, mint ahogy Tefwe emlékezett rá, mintha az elmúlt évek során önmaga árnyékává vált volna. A bőre cserzett volt és vörösesbarna, akár az égett hús. Sötét csíkos szemüvege a fél arcát eltakarta. Tefwe zavartan toporgott az ajtóban, nem tudta, odamenjen-e hozzá. QiRia szeretőként sem szívelte az érintéseket.

A férfi mondott neki valamit, de a morajlástól nem hallotta.

Intett neki, hogy nem érti, de QiRia nem figyelt rá; elfordult, és meghúzott egy zsinórt az ablak mellett, mire sűrű háló ereszkedett a nyílás elé. Aztán felállt és elkezdte behajtogatni a nehéz zsalutáblákat. Tefwe segített neki. Ahogy a cellára sötétség borult, a szeme átkapcsolt infravörösre. A morajlás alábbhagyott ugyan, de a vibrálás tovább rezgett a falakban és a padlóban. Amikor QiRia hevedert tett a zsalutáblákra, a tompa csattanást hallva megnyugodott, hogy mégsem süketült meg. Letelepedett a padlóra az ablak elé.

QiRia visszaereszkedett a székre, és pár percig a nő feje fölé bámult, mintha még mindig a hegyet nézné.

– Szóval, Tefwe – kezdte marainul, de a hangja rekedt krákogásba fulladt. Megköszörülte a torkát, és újrakezdte, ezúttal tisztán, érthetően. – Épp erre jártál, és gondoltad, benézel, eltaláltam?

– Én is örülök, hogy látlak, Ngaroe. Hogy vagy?

– Jól. – QiRia elmosolyodott. A szemüveg eltakarta a vonásait, de a mosolya őszintének tűnt. – És te?

– Én is. Bár mostanában elég komplikált az életem. – Körbenézett az apró cellában. – Mit csinálsz itt?

A férfi felvonta a szemöldökét. – Hát nem látod? – kérdezte derűsen. – Figyelek.

– Figyelsz?

– Igen. Csak ülök itt és élvezem a hangot. Magamba szívom, feloldódom benne. Fenséges élmény, egészen lenyűgöző. Még soha semmi nem érintett meg ennyire, Tefwe. A helyiek istenként imádják ezt a hegyet, és bár én nem hiszek az isteneikben, ugyanúgy szeretek itt lenni. Ez egy sorsfordító pont az életemben. – Halkan felnevetett. – Szerencse, hogy most érkeztél. Néha úgy elmerülök, hogy hozzám se lehet szólni. Transzba esem. Most épp a felszínes, éber ciklusomban vagyok, így jólesik a változatosság, hogy beszélhetek valakivel. Egy hét múlva már nem állnék veled szóba, akkor sem, ha a világrengető ügyben jönnél és a fél galaxist bejártad volna, hogy beszélhess velem. Két hét múlva olyan mélyre merülök, hogy a segítőket se veszem majd észre, akik bejönnek a cellámba, szivaccsal vizet csöpögtetnek a számba és megpróbálnak rávenni, hogy lenyeljek pár lepénymorzsát. De az imént azt mondtad, hogy komplikált az életed. Mi történt?

Miközben beszélt, az arcán üdvözült mosoly ült. Tefwe arra gondolt, hogy még sosem látta ilyen boldognak. Nyoma sem volt a régi gunyoros, szurkálódó QiRiának.

– Igazából nem vagyok itt, Ngaroe – felelte. – Egy tárolóban fekszem a Neked ez tiszta? fedélzetén, nagyon messze innen. Amit magad előtt látsz, az csak a kölcsöntestem egy hajó raktárkészletéből.

– Hm, lássuk csak… Egyedül Hassipura tudta, hogy ide jöttem. Csak nem látogattad meg a vén konzervdobozt?

– De bizony. Még mindig a homokszökőkútjaival szórakozik a sivatag közepén, valahol a Dibaldipenen. Az orbitálmérnökök állítják, hogy pontosan ilyennek tervezték azt a helyet, de lássuk be, túl sokat bűvészkedtek az időjárásmátrixokkal, és kicsúszott a kezükből az irányítás. Amit persze sohasem ismernének el. Várjunk, hol is tartottam…? – Zavartan köszörülte a torkát. – Á, igen, megvan! Hassipura üdvözletét küldi. Nekem úgy tűnt, hogy hiányzol neki.

– Én is jártam a Honn-platón. Valóban bizarr egy hely! És mondd csak, mi okozta a Tefwe-ek ilyen mértékű elszaporodását, Tefwe?

– Van egy kis fajközi fennforgás. Megbíztak, hogy tudakoljak meg tőled valamit.

– Kik?

– Egy újsütetű bizottság. Egy csapat Elme, akik igyekeznek elnapolni az aktuális világvégét.

– Az RK?

– Nem, de páran közülük kapcsolatban állnak az RK-val; ők segítettek megtalálni Hassipurát is, meg téged is.

– Kezdhetek aggódni, vagy érezzem magam megtisztelve?

– Én az utóbbit javasolnám.

– És Hassipura csak úgy kiadott engem? Mivel győzted meg?

– Nem volt könnyű. Nagyon makacs tud lenni; ismered. De ha az ember megadja neki a kellő tiszteletet, akkor kenyérre lehet kenni.

– És jól van? Remélem, mindene működőképes.

– Akárcsak újkorában. Merész ambíciói vannak, már ami a sivatagi hobbiját illeti.

– Értem. Szóval, mit akarsz tőlem?

– Szeretném, ha válaszolnál egyetlen kérdésre. Sajnos elég összetett problémáról van szó, úgyhogy eltart egy darabig, amíg felvázolom az előzményeket.

– Vázold csak, én ráérek. És te?

– Én is. A gziltekről van szó.

– Áh!

– Szublimálni készülnek.

– Tudom. Remélem, minden simán megy majd.

– Hát, nem egészen…

Tefwe röviden elmondott QiRiának mindent, amit tudott. QiRia figyelmesen végighallgatta, időnként előrehajolt a székében és sokatmondóan bólogatott.

– Szóval – fejezte be a nő –, a Maradvány most abban reménykedik, hogy te meg tudod erősíteni – vagy cáfolni –, amit az ominózus üzenetben állítottak, vagyis hogy az Igazság Könyve blöff, egy kísérlet alkalmazott teológiából, vagy valami ilyesmi. Ők kértek fel minket, hogy öntsünk tiszta vizet a pohárba, de a gzilteknek is tartozunk annyival, hogy kiderítjük az igazságot.

– Mit számít az már? – csóválta a fejét QiRia szomorúan. – Régen volt, talán igaz se volt…

– Lehet, Ngaroe, de ígéretet tettünk. Ki kell derítenünk, mi történt. Én elvállaltam, hogy segítek nekik, és a nyomok hozzád vezettek. Mondd el, mire emlékszel. Kérlek!

A hegy moraja beszivárgott a cellába, sötét, anyagtalan masszaként hullámozva a falak között.

Tefwe megköszörülte a torkát. Túl sokat beszélt egyfolytában. – Egyszer azt mondtad, hogy minden emlékedet elraktározod a tested valamelyik zugába, még a legbanálisabbakat, leglényegtelenebbeket is. – Várakozóan nézett a férfira, de az nem felelt. – Mi az igazság, Ngaroe? Mire emlékszel? Mindig is szeretted a gzilteket. Joguk van tudni az igazságot, még akkor is, ha fáj. – Várt, de a férfi csak nem szólalt meg. – Legalább mi tudjunk róla. Aztán dönthetünk, ha kell, helyettük is.

– Milyen jogon döntenénk bárki helyett?

– A régi barátság jogán.

– Ezt komolyan mondod?

– A Kultúra pártatlan az ügyben, Ngaroe. Csak segíteni szeretnénk.

Évszázadokkal ezelőtt ugyanígy vitatkoztunk, gondolta a nő fáradtan, és nem tudtuk meggyőzni egymást.

– A Kultúra és az önzetlenség… Ennyire te sem lehetsz naiv.

– Tudom, miért mondod ezt, de most tényleg nem akarunk semmit. A történelmünk ezer szállal kötődik az övékhez. Kötelességünk segíteni nekik.

– Aha. Jó ürügy.

Tefwe nagyot fújt, hogy lehiggadjon. Tudta, hogy indulattal QiRiánál semmire sem megy. – Ez nem ürügy, hanem az igazság.

– Hogyne. A mi igazságunk.

– Hogy lehetsz ilyen…? – tárta szét a nő a karját az ég felé.

QiRia halkan felnevetett.

– Mi az? – mordult rá Tefwe.

– Nem segíthetek neked.

– Miért nem?

– Ha akarnék, se tudnék. Sajnálom. – Kitapogatta a szék lába mellett a zsinórt és meghúzta. A háló emelkedni kezdett, a moraj újult erővel áramlott be a cellába, mintha lavina zúdult volna rájuk.

– Kitöröltem az emlékeimet – kiabálta QiRia –, már sok évvel ezelőtt. – Kikötötte a zsinórt, fáradtan hátradőlt a széken és beletartotta az arcát a hangorkánba, mint zárkából szabadult rab a napfénybe. Aztán mély levegőt vett és hozzátette: – Nem emlékszem semmire. Azok az emlékek nincsenek meg bennem többé.

Tefwe-nek csöngött a füle. Nem hallotta a férfi szavait, de nagy nehezen le tudta őket olvasni a szájáról. Bár a zsalu még csukva volt, valamivel több fény szűrődött a cellába.

– Miért? – kiabálta.

QiRia vállat vont. – Óvatosságból, Tefwe. Féltem, hogy bajba kerülök miattuk, pontosan azért, amiért te idejöttél. A szublimáció miatt. Úgyhogy készítettem két másolatot, és megkértem egy régi barátomat, helyezze őket biztonságba. – Megrázta a fejét. – Tényleg nem emlékszem semmire.

– Hol vannak azok a másolatok? Kinek adtad őket?

QiRia levette a szemüvegét. A szűrt fény a homlokára és a halántékára vetődött, így Tefwe jól láthatta az arcát.

Először nem tudta, mitől olyan furcsa. Előrehajolt, hogy jobban lássa, vagy inkább megértse, amit lát. Lelke mélyén már sejtette, tulajdonképpen az első pillanattól, hogy belépett a cellába. A férfi szemürege vakon meredt rá, a hegek olyanok voltak, mint két köldök. A szeme helyén – olyan természetességgel, mintha így született volna – két apró fül vöröslött.

Az arcán halvány, gúnyos mosoly suhant át. A morajlás felerősödött, és megremegtette a zsalutáblákat. Tefwe megborzongott. A hang visszhangot vert szintetikus tüdejében, szénszálas csontjaiban, szeme égni és lüktetni kezdett. QiRia mondott valamit, de a hangját elnyomta a dübörgés.

A könnyein át Tefwe alig tudta leolvasni a választ.

– Hogy kinek? Mit gondolsz?

TIZENHÉT

(SZ–8)

xKRH Neked ez tiszta?

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Empirista

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Rossz híreket kaptam. Utolértük Ngaroe QiRiát, de nincs nála a keresett információ. A csatolt jelentésben megtaláljátok a részleteket.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

A küldöttünk nem vetette hazugságvizsgálat alá. Honnan tudhatnánk, hogy QiRia igazat mondott? Ez az alak egy született szélhámos.

∞

xKRH Neked ez tiszta?

Igaz. De elrabolni legalább olyan körülményes volna, mint amilyen etikátlan. Mellesleg nem tudom, miért hazudott volna. Bármikor archiválhatta az emlékeit, pontosan úgy, ahogy elmondta. A Tefwe-nél lévő analizátor egységek megerősítették QiRia személyazonosságát, és igazolták, hogy a szemgolyóját néhány évvel ezelőtt műtéti úton eltávolíttatta. Ha elrángatnánk ide, akkor se tudnánk többet kiszedni belőle.

Szerintem induljunk ki abból, hogy igazat mondott.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Szóval ez is zsákutca. Az igazsághoz egy lépéssel sem jutottunk közelebb. Mondjátok csak: miért akarunk még több időt és energiát fecsérelni erre a lehetetlen vállalkozásra?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Ezt már megbeszéltük. Vagy meggondolta magát valaki a legutóbbi szavazás óta…? Nem? Nos, akkor folytassuk a terv szerint.

∞

xRH Digitális mosási címke a világ szövetén

És ha megtudunk valamit, mi lesz? Gondolkodtatok már rajta? Bármi is legyen az igazság, szerintem nem kellene terhelni vele a gzilteket a szublimáció előtt.

Szóval újra megkérdezem: minek törjük magunkat? Mi a célunk, mit akarunk elérni? Itt az ideje, hogy erről is beszéljünk.

∞

xKTE Pszeudonim

Tééényleg… Hirtelenjében nem tudom eldönteni, hogy gyáva vagy, vagy csak nagyon-nagyon előrelátó!

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Hagyjuk a gyerekes civódást, jó? Ez nem visz előre. Tévedés ne essék…, most rajtad a világ szeme. És Cossont zászlóson.

∞

xzE Tévedés ne essék…

Igaz. Úgyhogy, ha megbocsátotok, megyek is.

∞

•

A három-négymillió kilométer átmérőjű orbitálok mérnöki eleganciájának legékesebb bizonyítéka az volt, hogy forgási sebességüket – a többségében humanoid lakosság miatt – az ideálisnak tekintett huszonnégy órás nappal-éjszaka ciklushoz hangolták. A többségük egy-egy csillag körül keringett, de olyan is akadt közülük, amit egy természetes bolygó Lagrange-pontjára helyeztek. Ellipszis vagy kör alakú pályát követtek, attól függően, hogy a lakók akartak-e évszakokat vagy sem, a síkjukat pedig úgy határozták meg, hogy a nap fénye csak a gyűrű egyik oldalát érje.

Az orbitálokat nem a kultúrabeliek találták ki, de ők építették a legtöbbet. Az Elméknek imponált az egyszerű, mégis elegáns koncepció; egy orbitálhoz sokkal kevesebb anyag kellett, mint egy hagyományos bolygóhoz, mégis húsz-harmincszor akkora hasznos felületet kínált, páratlanul tágas és kényelmes életteret biztosítva a lakóinak. Ráadásul az építésükhöz fel lehetett használni a rendszerből összegyűjtött űrtörmeléket, ami egyébként nagy veszélyt jelentett volna a karcsú és sérülékeny szerkezetekre.

A mikroorbitálok, ahogy a nevük is mutatja, jóval kisebbek voltak az átlagos orbitáloknál. Forgási sebességüket nem kellett összehangolni a nappal-éjszaka ciklussal, így az átmérőjük szinte bármekkora lehetett. A szögsebességet a gravitációs igényekhez szabták, a nappalok és az éjszakák váltakozását pedig a gyűrű közepébe szerkesztett, bonyolult tükörrendszer forgatásával biztosították.

A Bokri mikroorbitál egészen apró volt, az átmérője alig haladta meg az ezer kilométert. Gyémánthártya peremfalait az átlagnál magasabbra építették, de a légköre viszonylag ritka volt, és a szerkezet elég gyorsan forgott ahhoz, hogy ne kelljen teljesen befedni a gyűrű oldalát. A központi tükrök a fal tetején ültek, ezért a Bokri a távolból úgy festett, mint egy hatalmas kerék, amelynek küllőit a tükröket tartó gerendák alkották.

A gyűrű sugara és szélessége közel egyforma volt, elrendezése a lakói minden igényét kielégítette; parkok, erdők, folyók, tavak váltakoztak a hárommillió négyzetkilométernyi felszínen, a városokat és falvakat nagyvonalúan tágasra tervezték. Bár a gziltek évezredek óta nem szenvedtek hiányt semmiben, és az egyén értékét régóta nem a vagyonhoz mérték, a pénzhasználat nem kopott ki teljesen a társadalomból. Talán éppen ezért voltak a többi fajnál megértőbbek az önzéssel szemben. A szélsőségeket viszont – különösen a kapzsiságot és a harácsolást – nem tolerálták.

A Bokri mikroorbitál a múlt emlékeinek felkutatásán szorgoskodó laikus gyűjtőrendek székhelye volt. Az egyik rend a letűnt korok földművelő szerszámaira szakosodott, a másik vegyi meghajtású rakétákra és űrsiklókra, megint mások – például a Porból Vétettünk Testvériség – a háztartásokban összegyűlt porra; a raktáraikban milliószámra sorakoztak a fiolák, tele a szobák sarkából és szekrények tetejéről lekapart piszokkal, amit lelkes aktivisták hordtak össze mindenhonnan a gzilt régióból. Egyesek szerint időpocsékolás, sőt kifejezetten perverzió volt ilyesmivel foglalkozni, a dolognak mégis megvolt a maga haszna. A rend megalakulása utáni évszázadokban számos tudományos értekezés és doktori disszertáció született az elmúlt korok takarítási szokásairól és a légköri szennyeződések összetételének változásáról.

A Forrás rendet filozófusok alapították, akik a gzilt nép múltjának és jelenének vitatott vagy túlhaladott elméleteit rendszerezték, az ezekhez köthető tárgyi emlékekkel együtt. A bokri központi archívum mellett számos memóriabankot tartottak fenn az Ospin-rendszer más bolygóin, sőt, a szomszédos rendszerekben is voltak fíliáik. A gyűjteményben akadtak zsákutcának bizonyult tudományos tételek – többségük az anatómia, a kémia és a csillagászat terén –, primitív korokból származó, utólag meglehetősen szórakoztatónak tűnő tévhitek, és persze megszámlálhatatlan összeesküvéselmélet.

A rend számtalan elmestátuszt is összegyűjtött az évek alatt, gziltekét és idegenekét egyaránt. A többségük statikus pillanatfelvétel volt más adatbázisokon futó elmestátuszokról, de komplett verziók is akadtak. Ezeket csak időlegesen őrizhették meg, mert tulajdonosuk általában valamilyen fontos, történelmi pillanatban akart visszatérni az életbe. (A közelgő szublimáció ebben a tekintetben eléggé behatárolta a lehetőségeiket.) De a kollekció néhány olyan elmestátuszt is tartalmazott, amiről a tulajdonosa végleg lemondott és a rendnek adományozta.

A Kultúrában az efféle adatokat általában az Elmék gyűjtötték, az ő kedvenc elfoglaltságaik közé tartozott a mások által értéktelennek tartott információmorzsák felcsipegetése és mániákus katalogizálása. Az RH-k külön erre a célra kialakított fedélzeti egységeikben vagy az orbitálközpontokban tárolták őket, a gziltek pedig a Központi Dataverzumokban, az Ospinon. Ez a hely volt a múlt digitális iszaplerakója, a kollektív tudatalatti.

A rend székhelye egy kerek tó közepén állt. A mintegy egy kilométer átmérőjű, gömb alakú épület tizede a vízszint alatt volt, amitől úgy nézett ki, akár egy fordított, geometrikus jéghegy. A sima burkolaton kirajzolódtak az emeletek, de ablakok és erkélyek csak elvétve tagolták.

A látogatók általában csőkocsival közelíthették meg az építményt; a tó partjáról induló jármű hosszú, filigrán hídon suhant át. A Tévedés ne essék… azonban nem akarta vesztegetni az időt, így Cossont-t, Eglyle Parinhermet és az avatárt egyenesen az épületbe teleportálta, egy üres liftfülkébe. Egy maroknyi mobil effektor egységet is ledobott melléjük, hogy Berdle a segítségükkel átfésülhesse az adatgyűjteményt.

A hajó megállás nélkül száguldott el a Bokri mellett. Biztos akart lenni benne, hogy lerázta a követőjét, ezért folytatta a cikcakkokat a bolygók és orbitálok között, ide-oda pattogva, mint egy gumilabda.

Úgy kalkuláltak, hogy egy órán belül végeznek.

•

– Na? – kérdezte Cossont. – Találtatok valamit?

Berdle megrázta a fejét. – Sugározzuk a jelet, de egyelőre semmi.

QiRia elmestátuszát egy kifinomult kémszerkezettel próbálták bemérni; ha a lélekőr kultúrabeli technológiával készült, elvileg könnyen megtalálhatták volna. A Tévedés ne essék… mindeközben megpróbált kapcsolatba lépni a Szívélyes, üdvözlettellel – aki rögzítette QiRia elmestátuszát –, hogy további információkat szerezzen, de még tőle sem érkezett válasz.

– Miért is jöttünk ide? – kérdezte Parinherm, miután kiléptek a liftből, és körbenéztek a puha szőnyeggel borított folyosón. A pókhálóerezetű falakból kísérteties, halovány fény áradt, de ajtót egyet sem láttak, talán mert teljesen beleolvadtak a mintázatba.

– Te azért vagy itt, hogy megvédd Cossont zászlóst – mondta a hajóavatár. – Ő pedig azért, mert keres valamit.

– Szívesen segítek! – élénkült fel az android. A többiekhez hasonlóan jól szabott civil ruhát viselt.

– Csak tartsd nyitva a szemed – felelte Berdle –, és akkor segíts, ha valaki ránk támadna.

– Ezek szerint ez egy közös kultúrabeli-gzilt hadgyakorlat?

– Az.

Cossont kezdett unatkozni, és már bánta, hogy Pyant a hajón hagyta. – Nem csinálnánk végre valamit?

Berdle bólintott. – Muszáj lesz, mert a lélekőr nem jelez. Nincs más hátra, vissza kell igényelned a letétedet.

– Csodás. Várj, kitalálom: ki kell töltenem egy csomó formanyomtatványt.

– Eegen. A baj inkább az, hogy a kérvények átfutási ideje minimum öt nap…

– Mennyi? Azt hittem…

– …de bátorkodtam benyújtani az igénylést a nevedben. Persze visszadátumozva. – Az avatár intett és nagy léptekkel megindult a folyosón. – Gyertek utánam!

•

A tágas fogadótérben kényelmes fotelek és cserepes növények álltak. A háttérből diszkrét vízcsobogás hallatszott.

Cossont igyekezett a helyzethez illő, illedelmes pózban ülni, lábát keresztbe téve, alsó két karját elrejtve a kabátja alá. Válltáskája az ölében hevert. Berdle és az android állva várakoztak, és a helyiséget pásztázták.

– Cossont kisasszony? – állt meg mellettük egy hivatalnok. – Üdvözlöm! – biccentett oda neki. – Megkínálhatom egy frissítővel?

– Nem, köszönöm.

– Ha jól látom, mára nem volt bejelentett ügyfelünk – szabadkozott a tisztviselő, gyors oldalpillantást vetve a mobil kivetítőre, ami mellette lebegett a levegőben.

– Cossont kisasszony magángéppel érkezett – magyarázta Berdle.

– Áh, értem. És honnan is…?

„Hagyd, majd én” – hangzott az avatár hangja a lány fülében, és már válaszolt is: – Gondolom, mindent rendben találtak Cossont kisasszony igénylésével.

A tisztviselő apró kézmozdulatot tett, csuhaszerű, bő ruhája meglebbent. – Igen. Minden a legnagyobb rendben van. – Miután a lány arcáról semmit nem tudott leolvasni, az avatárhoz fordulva folytatta. – A munkatársaim már hozzák is a letétet. Egy perc türelmüket kérem.

– Nagyszerű.

– Ha nem haragszanak, mindig meg szoktuk kérdezni az ügyfeleinket, hogy miért igénylik vissza a ránk bízott relikviát.

Berdle ezúttal is megelőzte a lányt. – Ez igazán dicséretes. És mi a leggyakoribb válasz?

– Sajnálom, de ügyfeleink mindennemű közlése bizalmas információnak számít, így erre a kérdésre nem válaszolhatok. Remélem, megérti.

– Milyen kár! – csóválta a fejét az avatár. – Akkor ön is biztosan megérti, hogy Cossont kisasszony hasonló okok miatt nem válaszol. Amúgy, ha jól tudom, az információszolgáltatás az ügyfelek részéről önkéntes. Javítson ki, ha tévedek.

A tisztviselőnek eltartott néhány pillanatig, amíg megemésztette Berdle válaszát. – Természetesen – felelte. – Máris hozom a letétet. – Azzal sarkon fordult, és visszasietett a pulthoz, ahol feltett lábbal fogadta őket, mikor megérkeztek, fejét a háttérzene ritmusára ingatva.

Berdle követte a tekintetével. Cossont kérdőn felvonta a szemöldökét.

„Eddig simán ment” – hallotta a fülhallgatójában.

Parinherm meredten bámulta a legközelebbi szökőkutat. A víz hirtelen elapadt, mintha elzártak volna, és lustán magába zuhant. A termet betöltő csobogás elhalkult.

~ Parinherm!

~ Csak tudni akartam…

~ Most már tudod.

~ Igen, tiszta.

~ Akkor volnál szíves…?

A szökőkút újra életre kelt. A víz magasra szökött, kicsapott a medencéből és ráfröccsent a szőnyegre.

~ Elnézést. Máris…

Némi ingadozás után a vízoszlop visszaállt az eredeti magasságra.

A tisztviselő visszatért, kezében egy nagy fehér dobozzal. – Parancsoljon, kisasszony.

Berdle gyorsabb volt a lánynál, és átvette tőle a dobozt.

– A letétet csak az adományozónak adhatjuk ki – tiltakozott a tisztviselő.

Cossont levette a doboz fedelét és kiemelte belőle a lélekőrt, majd némi gondolkodás után a táskájába süllyesztette.

A tisztviselő aggodalmasan pislogott a fehér ládikára. – Az archiváló dobozt sajnos nem adhatjuk oda.

– Nem baj, köszönjük a segítségét! – mondta Berdle, és a tisztviselő kezébe nyomta a dobozt. – Nem is tartjuk fel tovább.

Ahogy elindultak a lift felé, hallották, ahogy a tisztviselő utánuk szól: – Nagyon szívesen…

„Még fél óránk van – hangzott Berdle hangja Cossont fülhallgatójában. – Gondoltam, a tóparton várjuk be a hajót.”

A liftajtó bezárult mögöttük.

Ahogy elindultak lefelé, a fények vibrálni kezdtek, aztán egyszer csak a fülke megállt; Cossont finom kattanást hallott. Az alig észrevehető duruzsolás a háttérben megszűnt, mintha elvágták volna.

Parinherm sokatmondó pillantást vetett az avatárra.

„Hát, ez – mondta Berdle – nem túl biztató.”

Te voltál? kérdezte az androidot.

~ Itt a hiba: vertikális közlekedők központi aknarendszer liftvezérlő egység / szoftveres felülírás. Próbáltad már a…?

~ Ezt bízd rám, kérlek. És ne babráld a kamerát, én blokkolom az adást.

~ Akkor miben segítsek?

~ Figyeld a hang-és rezgésanomáliákat. Csak az akna belső rendszereit használd. Én addig megpróbálom kideríteni, mi folyik itt.

~ Minden másodperccel nagyobb az esélye, hogy megtámadnak minket. Ilyen esetben megelőző csapásmérés javasolt.

~ Egyelőre azon dolgozom, hogy harc nélkül kikerüljünk innen.

~ Figyelmeztetnünk kellene Cossont zászlóst.

~ Azt teszem éppen.

„Nem túl biz…?” – kezdte a lány, de Berdle a szavába vágott.

„Megtámadtak bennünket. Aktiváltam a védőruhádat. Tedd, amit mondok, pánikra semmi ok.”

Cossont kezeslábasa, amit az akció előtt kapott, ismét önálló életre kelt. (Mielőtt felvette volna a hajón, még két ujjat növesztett, és felfúvódott, amitől úgy nézett ki, akár egy óriási tőgy.) A hártyavékony anyag most megvastagodott, a nő bokáját és a csuklóját övező peremrész kitekeredett és beborította a kezét és a lábfejét. Cossont az eligazításon elhangzottaknak megfelelően engedelmesen megemelte az egyik, majd a másik lábát, hogy az anyag becsúszhasson a talpa alá. Olyan érzés volt, mintha vékony bőrcsizma simulna a lábára.

A nyaka körül viselt vaskos lánc összeforrt a ruha nyakrészével, aztán buborékként szétterült és befedte a fejét. Az orránál és a fülénél apró légzárványok keletkeztek, a szeménél átlátszóvá vált. Cossont ledobta a kabátját, hogy kiszabadítsa a másik két karját is. A táskát átvetette a vállán.

Tényleg a liftvezérlőnél van a gond állapította meg Berdle. ~ Effektorsugárral irányítják. Odaküldök egy mikrorakétát, hátha sikerül megszakítanom a kapcsolatot.

~ Rakétával? Elég drasztikus megoldás.

~ Szimpla kémszonda, robbanófej nélkül.

Néhány emelettel följebb, egy sötét előadóterem álmennyezete fölött életre kelt az egyike annak a négy, ujjnyi vastag, hengerforma szerkezetnek, amit a Tévedés ne essék… teleportált a rendházba számos apróbb eszközzel együtt. Ezek most mind a fülkébe ragadt társaság kiszabadításán dolgoztak. A szerkentyű vágómezejével átrágta magát a legközelebbi légcsatorna falán és becsusszant a járatba.

Ott felpörgött és óriási sebességgel kilőtt. Úgy lyuggatta át a tíz méterenként elhelyezett rágcsálórácsokat, mint puskagolyó a vajat. Amerre elhaladt, a fém tiltakozva csikorgott, a felfüggesztések kis híján kiszakadtak a helyükről.

Cossont segélykérően nézett egyikükről a másikukra. – „Bajban vagyunk?”

Az avatár némán a hangszóróra mutatott. A következő pillanatban halk búgás, majd egy kattanás hallatszott.

– Igen? – szólalt meg Berdle magabiztos, nyugodt hangon.

A rakéta elérte a légcsatorna végét, és átfúrta magát a legközelebbi liftaknába. Lendületből nekipattant a szemközti falnak (amitől megrepedt a kerámiaburkolat), majd megindult fölfelé, a fülke irányába. A sarkát célozta meg; berobbant a fülkébe, végigszáguldott a fal mellett és a plafonon keresztül távozott. A lift három utasa csak a szanaszét repkedő fémforgácsból jött rá, hogy valami rendkívüli történt, és mikor sikoltozni kezdtek, a rakéta már messze járt.

Felért az akna tetejéig, ott leharcolt vágómezejét lökhárítóként használva ismét irányt változtatott és egy szervizfolyosón át bejutott a szomszédos liftaknába, aztán egy újabb irányváltással célba vette a vezérlődobozt.

– Vyr Cossont zászlóssal beszélek? – recsegte egy férfihang a hangszóróból.

~ Mozgást érzékelek az aknából ~ jelentette Parinherm.

~ Megjött a szondám ~ felelte Berdle, majd fennhangon így felelt: – Nem. Miért állt meg a lift? Mi történt? Ki maga?

– Akkor bizonyára valamelyik kísérőjéhez van szerencsém. A nevem Agansu ezredes, az Egyes hadosztály parancsnoka vagyok. Beszélhetnék Cossont kisasszonnyal?

– Maga állította meg a liftet? – kérdezte Berdle szemrehányóan. Odafent a kémrakéta elkezdte letapogatni a gyufásskatulya méretű irányítódobozt és a belőle szerteágazó vezetékeket. Az akna falán színes fények villództak.

~ Az effektorral távvezérelt eszközhöz nem lehet hozzáférni jelentette kis idő múlva. A fizikai beavatkozás hatékonysága erősen megkérdőjelezhető.

Berdle vetett egy futó pillantást a rakétától kapott felvételre. Sajnos a négy közül ez volt a legrosszabbul felszerelve, ami már a kép minőségén is látszott.

Lődd ki a teljes kétmilliméteres tárat, közvetlen közelről adta ki az utasítást ~, és adj rá kinetikus gyorsítást.

~ Vettem.

A miniatűr töltények egyenletesen szóródva távoztak a kilövőnyílásán át, és a rakéta minden egyes lövedéket megtolt a manipulátormezőjével. A lövés ereje nekilökte az akna hátsó falának, így miközben elülső pajzsával a záporozó repeszektől védte magát, a hátsóval a becsapódás erejét kellett tompítania. Az irányítódobozból vakító fény villant, egy pillanatra kiütve a szonda érzékelőit.

– Hadd beszéljek… – recsegte a férfihang a hangszóróból.

Antianyag detonáció ötven méterre felettünk? Ez meg hogy lehet? csodálkozott Parinherm.

A lökéshullám gyorsan terjedt a liftaknában, a fülke remegni kezdett. Berdle megragadta Cossont könyökét. A lány már épp nyitotta volna a száját, amikor a detonáció elért hozzájuk. Akkora erővel taszította lefelé a kabint, hogy egy pillanatra mindhárman a levegőben maradtak. A függesztőkábelek recsegve megnyúltak, a kabin méterekkel lejjebb ereszkedett az aknában.

Vigyázat, szubszonikus hulló törmelék! érkezett a szonda figyelmeztetése. Nem sokkal később, miután a kavargó füst-és porfelhőn át visszaevickélt az irányítódobozhoz, újra bejelentkezett: ~ A célpont sértetlen.

Mobil platform lehet – morfondírozott Berdle. – Vagy hadihajó.

~ Önmegsemmisítésre felkészülni! ~ adta ki a parancsot a rakétának.

– Mi a…? – Cossont nem tudta befejezni a mondatot, mert újabb robbanás rázta meg a fülkét, amitől a mennyezete csikorogva behorpadt.

A szanaszét röpködő törmelék között a rakéta közelebb manőverezett a dobozhoz.

– Mégis mi…? – próbálkozott Agansu ezredes a hangszóróból, de a robbanás beléfojtotta a szót.

~ Ne mondd már nekem, hogy ez egy szimpla kémrakéta volt ~ csóválta a fejét Parinherm.

~ Tényleg nem. Késrakéta volt, éles töltetekkel.

Az akna fala talán bírni fogja – számolgatott magában Berdle. – A fülke is viszonylag ép…

A távolban felvijjogtak a szirénák. Ha jócskán megkésve is, de a rendház önműködő védelmi rendszere érzékelte a behatolókat, és megpróbálta felvenni velük a harcot. A belső információs hálózaton valóságos adatlavina indult meg. Nem jó jel, ha valaki ilyen könnyedén kijátszhatja egy védett objektum biztonsági rendszerét – állapította meg magában az avatár.

Vigyázz Vyrre adta ki az parancsot az androidnak, és még egyszer utoljára ellenőrizte a rakéta antianyag-tartalékát. ~ Harmincöt százalék. Visszaigazolást kérek!

~ Vettem, antianyag harmincöt százalékon.

~ Akkor rajta.

A következő másodpercben a szonda felrobbantotta önmagát.

Cossont végtagjai hirtelen elernyedtek, mintha egész testét kicsontozták volna. Ha lett volna ideje elgondolkodni a történteken, biztosan megrémül azon, hogy belepiszkított a ruhájába, de így csak a döbbenetig jutott. A védőruha magzatpózba görbítette a testét, miközben Parinherm és Berdle egyszerre rávetették magukat. Normális körülmények között a mutatvány akár színpadi koreográfiának is beillett volna.

„Felrobbantottam egy rakétát” – közölte Berdle magyarázatképp.

A fülkét hatalmas robaj rázta meg, mire újfent a levegőbe emelkedtek, és visszazuhantak a padlóra. Cossont álla a térdei közé szorult, táskájának szíja a húsába mélyedt. A fejük fölül baljós reccsenés hallatszott. A tetőlemez immár annyira behorpadt, hogy a fal mellé kellett húzódniuk.

Berdle felsegítette a lányt. – Jól vagy?

– Igen. Mi történt?

– Felrobbantottam egy késrakétát az aknában – ismételte Berdle, és leguggolt, hogy felfeszítse a műanyag padlólemezt. Olyan erővel tépte, hogy a cipője sarka felgyűrte a burkolatot. Végül a panel recsegve megadta magát.

Parinherm megtántorodott.

– Megsérültél?

– Á, kutya bajom – válaszolta az android, majd úgy, hogy a lány ne hallja, hozzátette: ~ Bekapcsoltam az antigravitációs egységemet, és majdnem kiütöttek.

~ Mert a gravitációs teret is kontroll alatt tartják.

~ Remek.

~ Az összes egységemet végigszkennelték, csak a késrakétáimat hagyták békén. Azok hagyományos energiával működnek.

Lehajította a feltépett padlólemezt az aknába, aztán a lábfejét beakasztva a lyuk peremébe fejjel előre aláereszkedett. Miközben denevérként lógott a feneketlen mélység fölött, megosztotta a tervét az androiddal.

~ Remek gondolat ~ bólintott Parinherm, és utánamászott. Berdle elkapta a bokáját, majd együtt elkezdtek ide-oda lengeni az aknában. A második nekirugaszkodásra az androidnak sikerült elkapnia az aknaajtó szélét, amit egy késrakéta tartott szétfeszítve az energiamezőjével. A szárnyak kerregve próbáltak összezáródni.

– Vyr – kiáltott föl Berdle. – Mássz le és kapaszkodj belém! A ruhád majd segít.

– Tessék?

Cossont óvatosan lekukucskált a lyukon, ahol bizarr látvány fogadta; az avatár furcsa szögben, ferdén lógott az aknában. Parinhermet nem látta.

– Gyere le! Nem lesz semmi baj.

Cossont a hátára vette a táskáját, és lassan ereszkedni kezdett. Most az egyszer hálát adott az égnek, hogy négy karja van. A ruhája valóban segített neki, de korántsem annyira, amennyire szerette volna. Görcsösen kapaszkodott Berdle-be, a vér hangosan dübörgött a fülében. A táska egyszer csak lecsúszott a válláról és fejen találta az avatárt. Remegő kézzel utánakapott.

– Bocs! Sajnálom! – kiabálta le.

– Hát még én. Tériszonyod van?

– Nem. Csak nem szeretnék meghalni – morogta a lány összeszorított fogakkal. Visszaigazgatta a táskát a hátára, és olyan erősen belecsimpaszkodott Berdle-be, hogy ha ember lett volna, eltörte volna a bordáit.

~ Készen állsz? ~ kérdezte Berdle Parinhermtől.

~ Igen, jöhettek.

A rakéta ekkor elengedte az ajtószárnyakat. Ugyanabban a pillanatban az android is eleresztette a küszöböt, amibe addig kapaszkodott, majd egy villámgyors mozdulattal elkapta a becsapódó ajtót.

Tartom jelentette ki.

– Kapaszkodj! – szólt oda Berdle a lánynak. A lábával elengedte a peremet, mire mindketten zuhanni kezdtek, majd széles ívben nekicsapódtak a falnak. Bár a ruha a teljes testét kipárnázta, Cossont mégis csillagokat látott az ütközéstől.

Ahogy az ajtó összezárult, Parinherm ujjai belevájódtak a fémlemezbe. Mivel három ember súlyát tartotta, a keze lassan kezdett kicsúszni a szárnyak közül. Még jó, hogy csak szimuláció, gondolta magában.

Amilyen gyorsan tudott, Berdle felkapaszkodott az android testén, zsákként cipelve a hátán a lányt. A párkányon felegyenesedett és szétfeszítette az ajtót. Áttuszkolta Cossont-t, és már hajolt, hogy felhúzza az androidot, amikor egy reccsenéssel elszakadt a tartósodrony. A lift lezuhant, tőből lemetszve Parinherm mindkét kezét.

Végre egy kis akció üzente Parinherm zuhanás közben. ~ Sose gondoltam volna, hogy ez a szimuláció ilyen izgalmas lesz!

Cossont bedugta a fejét a nyíláson, és meredten bámult a fülke után. Berdle visszarángatta, majd körbekémlelt a félhomályos folyosón. – Ne izgulj, nem lesz baja. Mi viszont nem maradhatunk itt…

A következő pillanatban összegörnyedt, mintha gyomorszájon vágták volna. Vakító fény villant, a hirtelen támadt légnyomás ledöntötte Cossont-t a lábáról és a liftajtó felé lökte. Pörögve-forogva, négy karjával hadonászva próbált megkapaszkodni valamiben, de egészen az ajtóig sodródott és átbillent a küszöbön.

A szeme előtt ugráló foltoktól épphogy ki tudta venni Berdle sziluettjét; a teste körül vörös lángnyelvek táncoltak.

Érezte, ahogy a súlypontja átbillen a peremen, és zuhanni kezd. – A… francba – motyogta, mert semmi más nem jutott az eszébe.

Berdle alakja hirtelen kivált a lángok közül és mellette termett. Egyik kezével átkarolta a derekát, a másikkal a táska után kapott.

– Maradj a földön! – adta ki a parancsot. A lány engedelmesen hasra vágta magát a fal fedezékében. Berdle letépte magáról az égő ruhákat és behajította az aknába. A bőre ezüstösen csillogott, nyoma sem volt rajta égésnek, sérülésnek, de még egy karcolásnak se. Cossont hitetlenkedve bámulta.

– Bevallom, kissé felkészületlenül ért a dolog – közölte, s mielőtt Cossont megkérdezhette volna, miről beszél, öklömnyi lyuk keletkezett a hasán, majd amilyen hirtelen támadt, be is forrt. – Megoldottam, de nem vagyok rá büszke. Bár végezhettem volna csúnyábban is – mutatott a padlón füstölgő rakétára.

Kidugta a kezét a folyosóra és villámgyorsan visszahúzta. Éles villanás következett, és ott, ahol az imént még a keze volt, a fal széle felizzott. A villanást mennydörgésszerű robaj követte. A mennyezet alatt fekete füst terjengett, amitől vijjogva bekapcsoltak a szirénák. Ekkor távoli, tompa döndülés hallatszott; nem is annyira a fülükkel hallották, mint a csontjaikban érezték. A liftaknából felszálló füst finoman megremegett.

~ Földet értem jelentette Parinherm. Kilencvenöt százalékban mozgásképtelen vagyok, de működőképes. Részemről a szimulációnak vége. Most kikapcsolok…

– Van egy jó, meg egy rossz hírem – újságolta Berdle. – A jó, hogy Parinherm túlélte a zuhanást. A rossz pedig az, hogy egy őrszem lő ránk a kanyarból – intett a folyosó vége felé. – Fölöttünk egy nehézpáncélzatba öltözött katona közeledik futólépésben, lézer sorozatvetővel a kezében. Valószínűleg Agansu ezredes az, akivel a liftben volt szerencsénk kedélyesen elbeszélgetni. Két késrakétám maradt, de kénytelen voltam kirendelni őket egy gzilt turistacsoport védelmére, akik épp ezen az emeleten… Egy pillanat. Az ezredes szeretne kapcsolatba lépni velünk.

~ Itt Agansu ezredes. Avatár-android entitás, hall engem?

– A hajónk még nem ért vissza, úgyhogy kénytelenek leszünk szóval tartani. Legalább addig se lőnek ránk.

– Fél óráig nem bírjuk ki…

– A hajó már tud a fejleményekről, úgyhogy nem kell annyit várnunk.

– Akkor beszélj vele. Mire vársz?

~ Avatár-android entitás, itt Agansu ezredes. Hall engem? Válaszoljon!

~ Kristálytisztán hallom, ezredes. Minek köszönhetjük a szerencsét? Már amennyiben ezt szerencsének lehet nevezni.

~ Megtudhatnám a nevét?

~ Nem. Mit számít az?

~ Tulajdonképpen nem számít. De az udvariasság elemi szabályai szerint illik bemutatkoznunk egymásnak. Nekem a kódneve is elég, vagy bármi, amin szólíthatom.

~ Nem értem, hogy ez mennyiben vinné előre a beszélgetésünket.

~ Feladataink teljesítése közben is tarthatjuk magunkat a civilizált érintkezési formákhoz, nem gondolja?

~ Nem gondolom, hogy civilizált dolog lenne figyelmeztetés nélkül szétlőni valakit.

~ Valóban. Nos, a késrakétáját megsemmisítettem, a társa pedig deaktiválódott a liftaknában. Az imént szinte csodával határos módon élte túl a sortüzet, és bevallom, erős kísértést érzek, hogy másodszor is magára küldjem az őrdroidot, de attól félek, Cossont kisasszony komolyan megsérülne az összecsapásban. Mondja csak, ő jól van?

~ Többé-kevésbé.

~ Talán ideje lenne befejeznünk a beszélgetést, és nekilátni a…

~ A nevem Berdle.

~ Örvendek, Berdle.

~ Mit akar tőlünk, ezredes? Kíváncsi vagyok.

~ Nos, elsősorban Cossont kisasszony érdekel, pontosabban a szerkezet, amit az imént igényelt vissza a rendtől. Szeretnék négyszemközt elbeszélgetni a zászlóssal, és egy pillantást vetni a birtokában levő objektumra. Nincs más választásuk, Berdle. Elég rosszul áll a szénájuk, ebben, gondolom, egyetértünk.

Az avatár röviden összefoglalta a lánynak, amit az ezredes mondott, majd hozzátette:

– Agansu a fölöttünk levő benyílóban áll, és épp azon gondolkodik, hogy az aknán keresztül hátba támadjon bennünket, vagy nemes egyszerűséggel szétlője a padlót. A látogatók még nem érték el a kijáratot, úgyhogy a késrakétáim továbbra is foglaltak. Kénytelen vagyok tovább csevegni.

Ne bízza el magát, ezredes üzente Agansunak. ~ A helyzetünk nem olyan reménytelen, mint amilyennek tűnik.

~ Valóban?

~ Most rendezzük a sorainkat és felkészülünk az ellentámadásra.

~ Ne mondja! nevetett Agansu. Emlékeztetném, hogy mögöttem ott áll a hajóm, maguknak viszont nincs segítségük. A harci droidom egyedül is végezhet magukkal.

~ Tényleg, a konzerv! Remélem, nem kötődik hozzá túlságosan, ezredes. Úgy értem, érzelmileg.

~ Ejnye, barátom, látom a feszültség kikezdte az idegeit. Pedig már kezdtem élvezni a társalgást.

~ Ez esetben sajnálom, hogy csalódást okoztam – válaszolta Berdle, és Cossont-hoz fordult. – A csoport elhagyta az épületet, végre felszabadultak a rakétáim. Igyekszem minimálisra csökkenteni a rombolást, de a fény miatt… Tessék, már el is kezdődött!

A következő pillanatban vakító fehér fénypászmák döftek a levegőbe. Mintha megannyi lézersugár hasogatta volna csíkokra a folyosón gomolygó füstöt, de a fény valahogy sűrűbb volt, és felkavarta a levegőt. Cossont elképzelni sem tudta, milyen fegyver képes effélére, és egy kicsit sajnálta, hogy nem figyelt jobban az akadémián. A fény olyan intenzitással áradt, mintha atombomba robbant volna a közelükben. Aztán ugyanolyan váratlanul, ahogy keletkezett, a fény kihunyt, és a folyosó sötétségbe borult.

Válaszul tűlézer sugarak szökkentek elő Cossont jobbján a sötétből és egyetlen vörösen vibráló szőnyeggé álltak össze. Egy tizedmásodperccel később erős robbanás rázta meg az épületet. Cossont a nyakát behúzva hálát rebegett az égnek, pontosabban a hajónak, hogy védőruhát adott rá.

Berdle megérintette a vállát. – Már csak egy késrakétám maradt. Az ezredes nem mozdul, talán vár valamire. Ráküldöm a rakétát. Itt fog elrepülni a fejünk fölött. Antianyag van benne, úgyhogy a sugárzást sajnos nem ússzuk meg. Amint meglátod, kapaszkodj belém jó erősen, mint az előbb, rendben?

A lány bólintott. A folyosón vörös fénypászmák cikáztak, sziszegve vágták a füstöt. Cossont-nak kiszáradt a szája. A következő pillanatban valami elsuhant fölötte, csak a szelét érezte. A sisak védőernyőt eresztett a szeme elé, így már semmit se látott. Az egymást követő robbanások ütemesen remegtették a lába alatt az épületet, ami a védőruhán keresztül olyan érzés volt, mintha husánggal vernék a hátát.

A folyosón fehér és vörös fények cikáztak.

„Most, fel!” – kiáltotta Berdle a fülhallgatóján át. A ruhája gyorsabban reagált, mint hogy végiggondolhatta volna, mit kellene tennie, és talpra rántotta. Három kezével belecsimpaszkodott az avatárba, a negyedikkel magához szorította a táskát, és a lábaival átkulcsolta a térdét.

Aztán egy láthatatlan erő megtaszította és belelökte a liftaknába. Úgy érezte, mintha egy súlyos tárgy zuhant volna rá.

Elveszítette az eszméletét.

•

Amikor pár másodperc múlva magához tért, zsákként lógott az avatár hátán. Minden porcikája sajgott. Előttük hatalmas lyuk tátongott az akna falán, azon keresztül a kavargó porból egy ormótlan gép sziluettje bontakozott ki. Ízelt lábakon egyensúlyozott, akár egy bogár, vastag karjaiból ágyúcsövek meredtek elő, a feje tányérhoz hasonlított. Őket figyelte, de nem mozdult. Régi modell lehetett, a mellkasán mechanikus tárcsa forgott körbe-körbe, de a késrakéta láthatólag nem sok kárt tett benne.

Ekkor újabb robbanás hallatszott a fejük fölül, izzó fém-és hamuesőt zúdítva a nyakukba. A törmelék nyomában páncélruhás alak ereszkedett alá olyan fürgén, mintha láthatatlan széken ülne. Kezében fegyvert szorongatott, a tartása diadalittas magabiztosságot sugárzott.

Az újabb lökéshullám nekicsapta őket a falnak, amitől az átszakadt, ők pedig átzuhantak a szomszédos helyiségbe. Valamiféle raktár lehetett, mert fehér dobozok potyogtak a fejükre, pont olyanok, mint amilyenben QiRia lélekőrét tartották.

Miközben kábultan hevertek a ledőlt polcok és szétszórt dobozok között, a droid utánuk nyomakodott és befogta őket a célzólézerével, de továbbra sem tüzelt. Cossont a táska után tapogatózott, de nem találta. Hol veszthettem el? – gondolta kétségbeesetten.

A páncélos alak továbbra is az aknában lebegett. Félrebillent fejjel figyelte őket, mintha azon töprengene, mihez kezdjen velük. A célzófény a homlokukra kúszott.

„És most?” – kérdezte hangtalanul a lány. A vér fanyar ízét érezte a szájában.

„Nyugalom – érkezett Berdle válasza. – Még megvan az adum.”

„Azt hittem…”

„Á, csak tett egy kört az épületben. Remélem, a kis csel beválik. Mindjárt kiderül.”

A következő pillanatban éles fény villant.

Az ezredes megpördült a levegőben. A droid karjai a levegőbe emelkedtek, aztán beleolvadtak a fehér izzásba. Cossont úgy érezte, mintha tüskékkel kivert hordóban gurítanák arrébb. A levegő valósággal hullámzott körülötte.

„A rakétákat egy régi drón arzenáljából szanáltam le – magyarázta az avatár vidáman. – Annak idején csúcstechnológiának számítottak, de az már nagyon régen volt. Az antianyag egyébként is nyers és pontatlan eszköz, nyílt terepre való, nem ilyen precizitást követelő akciókhoz, de nem válogathattam. Azért nagyot durrant, nem? – Végső felvonásként újabb robbanás rázta meg a falakat. – Uh, ez fájhatott!”

Agansu eltűnt, a liftaknában csak füst és por örvénylett. A droid hűlt helyén izzó szélű, szabályos kör alakú lyuk tátongott a falon. A földön szanaszét füstölgő, szikrákat köpködő alkatrészek hevertek.

Az aknában fény villant.

– Ne nézz le – intett Berdle, túlkiabálva a felvisító szirénákat. – A barátunk mozgásképtelen, de ahogy a mellékelt ábra mutatja, lőni még tud.

A lány talpra kászálódott és remegő lábakkal, imbolyogva megállt a romhalmaz közepén. Ha a ruha nem segít, összecsuklott volna.

Berdle mellkasán széles, tölcsérszerű mélyedés látszott, de gyorsan zsugorodott. A teste épp visszarendeződött eredeti formájába. – Hm – dünnyögte feltápászkodva, és leporolta magát. – Jó kis lézerstukkere van az ezredesnek. – Egyik kezével megemelt egy ledőlt állványt és kihalászta alóla a táskát. – Jól vagy?

– Soha jobban – krákogta Cossont.

Berdle arcán ártatlan mosoly terült szét. – Túl vagyunk a nehezén. – Kijelentésére az aknából dühödt sortűz felelt.

– Nem kellene elintézned?

– Nem árthat senkinek. A rakéta szemmel tartja.

– Még egy? – csóválta a fejét a lány. – És mi van Parinhermmel?

– Próbáltam kapcsolatot létesíteni vele, de kikapcsolta magát. Ha a hajó visszajön, átteleportáljuk. Erre gyere!

Cossont az avatár nyomában átbotladozott a polcok között és kitámolygott a folyosóra. Alighogy kiért, összerezzent. Valami nagy sebességgel suhant feléjük a levegőben, felkavarva a füstöt. Egyenesen Berdle-t vette célba, de mielőtt belecsapódott volna, lefékezett előtte. Arasznyi volt, rúd alakú, az orra tompa nyílhegyre hasonlított, fényes, ezüstszürke borítását hajszálvékony vonalak és apró pöttyök borították.

Berdle elismerően bólintott. – Jól csináltad, azt meg kell hagyni. Nem-nem, ne szerénykedj, mindkettőnkét! De használhattál volna kisebb nanotöltetet is. Így nem volt túl elegáns. Persze, szerinted. És mi lett volna, ha egy tucat van belőlük? Azokat is el tudtad volna intézni? Na, látod!

A rakéta elsuhant. Olyan szelet kavart, hogy Cossont megtántorodott. A folyosón mennydörgésszerű morajlás futott végig.

Berdle meghatódva nézett a rakéta után. – Késrakéták – dünnyögte maga elé.

– Apropó, késrakéta – szólalt meg Cossont enerváltan. – Ugye, most már biztonságban vagyunk?

– Remélem. Egy hatos vagy hetes szintű gzilt nehézcirkáló lebeg a rendház fölött, ami normál esetben három gyalogos hadosztályt jelent, de csak egy droiddal és az ezredessel találkoztunk. Ez sokat elárul az akcióról és a kitervelőiről. Induljunk! Hosszú út vár még ránk. És mára elég volt a kellemetlen meglepetésekből.

•

A hajónak taktikáznia kellett, hogy a mikroorbitál közelébe férkőzhessen és felvehesse az avatárt és a lányt. A felek felmérték egymás képességeit, és arra a következtetésre jutottak, hogy egyik sem fog tüzet nyitni a másikra, ezért nem is készültek összecsapásra. Némán kerülgették egymást, mintha keringőt járnának.

A Tévedés ne essék… addig trükközött az energiamezőivel, míg végül sikerült két utasát visszaszippantania a mikroorbitálról. A gzilt hajó kihasználta az alkalmat és fölvette az ezredest.

A Tévedés ne essék… ezután megpróbálta összekaparni Parinherm maradványait a liftaknából, de a gzilt hajó megelőzte: transzportermezőjével megkezdte a kiemelését. Mielőtt azonban befejezhette volna a műveletet, a Tévedés ne essék… plazmatüzet zúdított a maradványokra, ami egy szempillantás alatt megsemmisítette az android memória-és vezérlőegységét.

∞

xzE Tévedés ne essék…

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Adalék a Neked ez tiszta… információjához: a kérdéses emlékeket QiRia a szemében tárolta, aztán megvakíttatta magát. Őrült mazochista! Szerencse, hogy sikerült megszereznünk az elmestátuszát. Keményen megdolgoztunk érte.

∞

És kiolvastátok már?

∞

Azon vagyunk.

∞

Cossont éber volt és jókedvű, pedig sajgott minden porcikája. Ügyelnie kellett, hogy ne tegyen hirtelen mozdulatot. Csak arra vágyott, hogy beülhessen egy kád forró vízbe, de a hajó ragaszkodott hozzá, hogy előtte aktiválják a kockát és beszéljenek QiRia elmestátuszával.

Miután meggyőződött róla, hogy gyorsabb a gzilt hajónál, a Tévedés ne essék… elhagyta az Ospin-rendszert. Úgy tűnt, sikerült leráznia az üldözőjét, de a biztonság kedvéért továbbra is széles hurkokat és kanyarokat iktatott az útjába.

Cossont még nem vette le az űrruháját, de a sisakja ismét összetekerve, nyaklánc formában lógott a nyakában. Pyan szorosan hozzásimult, és dorombolva cirógatta a tarkóját. Berdle kipihent volt és jól ápolt, mintha csak most lépett volna elő egy divatmagazinból.

– Szegénykém, borzalmas lehetett – szörnyülködött Pyan, és még szorosabban a lány köré tekeredett. – Igazi bevetés!

– Azért ne fojts meg, jó?

– Jaj, ne haragudj! A konzervet hol hagytátok?

– Egy liftaknában – felelte Cossont, és sanda oldalpillantást vetett az avatárra, aki a szürke kockával matatott.

– A gzilt hajó a fedélzetére teleportálta – dünnyögte Berdle. – Agansu ezredessel együtt.

– Élnek?

– Agansu igen.

– És Parinherm?

Berdle megrázta a fejét.

Cossont hallgatott. Aztán kivette az avatár kezéből a kockát és bekapcsolta.

– Ngaroe?

– Á, Vyr Cossont! – csendült az öreg hangja. – Örülök, hogy újra találkozunk. Csak nem egy kultúrabeli hajó fedélzetén vagyunk?

Cossont Berdle-re pillantott, de az avatár megvonta a vállát.

– Honnan tudod?

– Nem vagyok teljesen vak. Érzékelem a környezet kisugárzását, amiből többé-kevésbé meg tudom állapítani, hol vagyok, és hogy mennyi idő telt el a legutóbbi aktiválásom óta.

– Legutóbb is egy hajón beszélgettünk.

– Ez most egy ÁKE, vagy egy hadihajó. Ezért kapcsoltál be? Aztán újabb tizenhat évig nem szólsz majd hozzám?

– Jaj, dehogy – felelte Cossont sietve. – Valamit kérdezni szeretnénk tőled.

– „Szeretnénk”? Miért, ki van még itt?

– Üdvözlöm, QiRia. A nevem Berdle, a Tévedés ne essék… avatárja vagyok. Örülök, hogy megismerhetem.

– Hát még én. Vyr, a hangod fáradtnak tűnik. Mi történt?

– Nem unatkoztam mostanában.

– Gondoltam. Berdle, láthatnám a hölgyet a te szemszögedből? Ha kamera van a kabinban, az is megfelel.

– Parancsoljon – felelte az avatár készségesen. Cossont-ra nézett, aztán lassan körbehordozta a tekintetét a kabinban.

– Nahát, neked négy karod van!

– Hogy játszani tudjak a tizenegyhúroson.

– Áh, szóval mégsem vette el a kedvedet a Szívélyes, üdvözlettel. Ennek örülök. Szóval, ne kímélj: mit szeretnél tudni?

A lány nagy levegőt vett. – Ngaroe, valami olyasmi érdekelne minket, ami nagyon régen történt. A válaszodon a gzilt nép sorsa múlhat. Kaptunk egy üzenetet a zihdrenektől, amiben azt állították, hogy az Igazság Könyve blöff, és rád hivatkoztak, mint akinek bizonyítékai vannak…

– Várj, várj! – szakította félbe QiRia. – Azt akarod, hogy emlékezzek vissza a…

– A tárgyalásokra. A Kultúra megalapítására, igen – bólintott Berdle.

– Nem fog menni. Sajnálom.

A lány és az avatár összenéztek. – Tessék?

– Az első emlékem hetven évvel későbbről származik, a koweyni naptár szerint 8023-ból, Pereid 44-én éjfélről. Azelőttről semmi sem maradt.

– Az hogy lehet?

– Nem lehet, hogy téved? – próbálkozott Berdle is, arcán kétkedő fintorral. – Ellenőrizze, kérem.

– Ellenőrizd te, ha annyira akarod! Hajó vagy, megvannak hozzá az eszközeid. Olvasd ki az adatbázisomat. Nem vagyok ember, úgyhogy nem kell lelkifurdalást érezned. Tessék, csináld csak; engedélyt adok rá.

– Biztos benne? – Az avatár kérdőn Cossont-ra pillantott. A lány vállat vont.

– Mire vársz? – csattant fel az öreg türelmetlenül.

Berdle felsóhajtott. – Ez eltarthat egy darabig – mondta.

Cossont két kézzel megdörzsölte az arcát. – Ráérünk. Addig én… – de nem tudta befejezni a mondatot, mert az avatár közbevágott: – Úgy van, ahogy QiRia mondja.

– Nincsenek meg az emlékei? – Cossont hirtelen végtelenül kimerültnek érezte magát.

– Nincsenek. Egyszerűen kivágták őket. – Szemrehányó pillantást vetett a kockára. – De miért…?

– Nyilván féltem valamitől. És a jelek szerint alapos munkát végeztem, vagy végeztettem valaki mással.

Cossont magába roskadva ült. – Nem tűnhettek el csak úgy. Az nem lehet – motyogta maga elé. – Most mihez kezdünk? Nem kereshetjük meg az igazi QiRiát? Ő talán tudja. Neki tudnia kell.

– Nem, ő sem tudja – rázta a fejét az avatár. – A szemében tárolta az emlékeit, de néhány éve megvakíttatta magát.

– Tessék?

Válaszul egy holokép rajzolódott ki a levegőben. A férfi, akit ábrázolt, csíkos szemüveget viselt. – Így néz ki most. – Az alak ekkor levette a szemüvegét, és jól látszott, hogy a szemgödreibe egy-egy apró fület ültettek. A mozdulatsor újra meg újra lejátszódott, ugyanazt a néhány pillanatot mutatva infravörösben, lassítva, ránagyítva a férfi tátongó szemüregére.

Cossont csak hápogott.

– Fúúúj! – prüszkölt Pyan. – Ez undorító!

– Mi az? – kérdezte QiRia. – Mit néztek?

Cossont szó nélkül kikapcsolta a kockát, aztán hátradőlt a széken és lehunyta a szemét. Legszívesebben elsírta volna magát.

Egy darabig csönd volt, aztán az avatár szólalt meg. – Emlékszel még erre? – kérdezte.

Cossont előtt ismerős képsor elevenedett meg: QiRia egy zsúfolt váróteremben bolyongott, nyomában egy miniplató lebegett a csomagjaival. Hát persze, ez akkor volt, amikor a Xownra érkezett, öt évvel ezelőtt. Aztán egy újabb képsor következett: a helyszín ugyanaz, de QiRia ezúttal vastag fekete szemüveget viselt és még bizonytalanabbul ténfergett a tömegben. A kép elhalványult.

– És erre? – A levegőben a sokpéniszű férfi arca jelent meg, a gyűrűvárosi Equatorial 353 partihajóról. Egy pillanatra Cossont arca is beúszott a képbe. – „Örülök, hogy megismerhetlek benneteket – dörmögte a férfi. Végignyalta a szemöldökét, aztán felgördült a szeme, mintha felakadt volna, és az alsó szemhéja alól egy másik, sötétvörös szempár úszott elő. – Elnézést, ezzel nappal jobban látok.”

– Ja, a szexkirály. Hogy is hívták? Ximenyr?

– Igen, a műimplantátumok avatott szakértője.

Hát ezért bóklászott olyan elveszetten QiRia, és ezért viselt a fél arcát eltakaró szemüveget; vak volt.

A lány Ximenyrt nézte, aztán a tekintete a nyakláncára tévedt. A vaskos láncon tucatnyi csecsebecse függött, köztük az apró kémrakéta, amit a hajó csempészett a hálószobájába. Mellette egy android hüvelykujja lógott, amellett pedig egy gyémántokkal kirakott üvegcse. Áttetsző kristályból készült, és valami fehéres lében két türkizszínű bogyó úszott benne.

– Milyen színű volt QiRia szeme?

– Mint az óceán a Perytch IV-en – felelte Cossont elgondolkodva. – Változékony és kiismerhetetlen, de a napfényben úgy irizált, mint a partra mosott jádekő. – A fejével az üvegcse felé bökött. – Pontosan ilyen.

TIZENNYOLC

(SZ–7)

Valaki másra kellett volna bízni a feladatot, nem őrá. Tisztában kellett volna lennie saját gyengéivel, és alaposabban elő kellett volna készíteni az akciót, megtenni a szükséges óvintézkedéseket, és a többi…

– Szóval, egyikőtök sem? – kérdezte Scoaliera Tefwe két másik énjének holoképétől.

– Én biztosan nem – felelték azok szinte egyszerre, pedig a hajóik a galaxis két átellenes végében jártak.

Az egyetlen, igazi Scoaliera Tefwe – bár a másik kettő is biztosan annak gondolta magát – bosszúsan horkantott és megszakította a kapcsolatot.

– Mindent rögzítettem, amit láttak és hallottak – jegyezte meg a Neked ez tiszta? avatárja.

– Remek. Alig várom, hogy lássam!

– Van egy kis meglepetés a végén…

– Csak nem akarod lelőni a poént?

A felvétel megmutatta, ahogy a klónja fölnyergeli az afórát a chyan’tyai istállóban, a csengettyűvirágoktól és kúszóliliomoktól illatozó kertek tövében, aztán végiglovagol a Kígyó folyó partján és ráfordul a hegyekbe vezető ösvényre.

Látta az ólálkodó ragadozókat, érezte a hőséget a bőrén és lihegve leheveredett az afóra mellé a kiszáradt ernyőfa tövébe. A másik énje álmaiba nem férkőzött be; tolakodó, tiszteletlen dolognak érezte volna, még akkor is, ha az illető tulajdonképpen ő maga volt.

Aztán látogatást tett Hassipura különös birodalmában, ahol a kőalagutakban és csatornákban homok pergett, és a drón némi vonakodás után elárulta neki, hol keresse QiRiát. Figyelte magát – először kívülről, mintha filmet nézne, aztán belülről, azonosulva a látottakkal.

Újra végiggyalogolt az embermagas, bronzszínű fűben, hogy az elhagyatott állomáson felszálljon a csörömpölő vasúti kocsira. Újra érezte a mezők illatát, látta az origami-lényeket, akik úgy tettek, mintha ő ott sem lett volna. Megmászta az éneklő hegycsúcsot, dideregve várakozott a zarándokház kapuja előtt, aztán Luzuge professzor nyomában végigbaktatott a cellákat összekötő folyosón, egészen QiRia szobájáig.

Ahogy a távoli, másik énje, úgy ő sem volt felkészülve arra, amit ott talált. Amikor belenézett a férfi szemébe – pontosabban az üres szemgödreibe –, összefacsarodott a szíve.

A klónja nem sokáig bámulta QiRia torz arcát. Az ajtó kivágódott és egy sokkarú, csillogó drón gördült be a cellába. – Le vannak tartóztatva! Adják meg magukat! – sipította olyan éles, átható hangon, hogy még a morajon át is tisztán lehetett hallani.

Tefwe fejét azonnal körbeölelte a sisak. Kilökte a zsalut és kivetette magát az ablakon. QiRia lecsúszott a székről és összekuporodott a földön.

A cellában éles fény villant. Tefwe úgy érezte, mintha valaki hátba verte volna. Feltápászkodott a kavicsos lejtőről és futni kezdett a legközelebbi szikla felé. – Bajban vagyok – lihegte a hajónak. – Vigyél ki innen!

– Páncélzat harminc százalékon – közölte a ruhája. Tefwe forróságot érzett a háta közepén.

– Francba! – motyogta. Átszlalomozott két szikla között, de a fedezéket már nem érte el. A lövés egy repülő platóról érkezett, valahonnan a magasból. A nyakát találta el.

A teste véres rongykupacként rogyott össze, a feje pattogva gurult tovább a fagyott talajon. A kép – talán egy kémrakéta rögzíthette – villant egyet, és a felvétel véget ért.

A Gyorsreagálású kétséget mindeközben üldözőbe vette egy oglari különítmény. Alig tudta visszaszippantani Tefwe maradványait a fedélzetére. A hajónak nem volt más választása: teljes sebességre kapcsolt és elmenekült a rendszerből.

Az oglari elit persze tiltakozott pártfogoltjaik, az uwanuiak ellen elkövetett „arcátlan és valamennyi vonatkozó galaktikus egyezmény egyidejű megszegését jelentő katonai akció” miatt. A Gyorsreagálású kétség nem győzött bocsánatot kérni, anya-RH-ja és több befolyásos Elme hosszan győzködte az oglarikat (később az uwanuiakat is), akik egyre hangosabban követelték sérelmeik orvoslását. Talán mondani sem kell, hogy sem a Kontakt, sem a Rendkívüli Körülmények nem volt elragadtatva a fejleményektől.

– A lavina-effektus… – motyogta maga elé Tefwe.

– Integráltad az emlékeiket? – kérdezte a hajó.

– Persze, de nem ez a lényeg. Engem ott megöltek. Nem láttad? Letépték a fejemet.

– Mondtam, hogy lesz egy kis meglepetés a végén.

– Neked ez meglepetés? Visszamegyek a tárlóba, most azonnal. Mélyalvást kérek, álmok nélkül.

– Úgy lesz.

– És ha legközelebb felébresztesz…

De a hajó már megkezdte a tudati alámerítést. Sose tudta meg, mi lett volna Tefwe következő szava.

Talán így volt a legjobb.

•

– Hát persze, hogy közel állunk egymáshoz, végtére is a lányom! Maguk ezt nem tudhatják. A férfiak nem értenek az ilyesmihez. Ezt csak egy anya meg a lánya értheti. Sokszor még a lány sem, csak az anyja. Persze nem azt akarom mondani, hogy Vyr nem érti, dehogy! Tudják, ő határozott egyéniség, mindig a maga útját járja. Nem panaszkodom, nem szokásom. Így neveltem, tudják? Azt akartam, hogy önálló legyen. Hogy nélkülem is megálljon a lábán. Nem akart gyereket, persze a szublimáció miatt nem is lehetett volna neki. Ideje se volt rá. Nagyon elfoglalt. És sok mindent nem köt az orromra, ha értik, hogy gondolom. Persze, hogy értik, maguk is a seregnél dolgoznak. Azt nem állítom, hogy titkos ügynök lenne, dehogy! De azért… tudom, amit tudok! Mégiscsak az anyja vagyok, van orrom az ilyesmihez. Kérdezzék meg a barátaimat, micsoda megérzéseim vannak. Szóval voltak dolgok, amikről hallgatott, amikről talán azt gondolta, jobb, ha nem terhel vele. Nem lepett meg, egyáltalán nem. Az én lányom okos, tehetséges. És abszolút lojális. Ez nálunk családi vonás.

– A hajónapló szerint a lánya ritkán látogatta… – kezdte a katona, de a társa leintette.

Bár az elején bemutatkoztak, Warib szinte azonnal elfelejtette a nevüket. Aki most beszélt, ő volt a szimpatikusabb neki; többet mosolygott, és ha szólt hozzá, mindig a szemébe nézett. A társa fiatalabb volt, szinte még gyerek, de a tekintetében elszánt keménység csillogott. Legfőképp viszont, és ez volt a lényeg, ügyet sem vetett a kacér koktélruhára, amit kimondottan az ő kedvükért vett fel.

Mindketten a katonai hírszerzésnél dolgoztak, és valamelyik trim küldte őket, személyesen. Egészen fantasztikus! Biztosan elő akarják léptetni Vyrt. Előzetesen engedélyt kértek tőle a látogatásra és végig nagyon udvariasan és tisztelettudóan viselkedtek vele, még a szigorú arcú baka is, aki valószínűleg a fiúkat szereti, azért nem néz soha a dekoltázsára.

Bár semmi konkrétumot nem tudott kiszedni belőlük, a kérdéseikből úgy tűnt, hogy Vyr életben van. És nemcsak hogy él, hanem valami szupertitkos akcióban vesz részt. Az ő kicsi lánya! Hát igen, sok butaságot csinált az elmúlt évek alatt, de ő mindig is tudta, hogy egyszer még büszke lesz rá. Pusztán idő kérdése volt.

Most értette csak meg, miért járt hozzá olyan ritkán, és amikor eljött, miért viselkedett olyan távolságtartóan; nyilván őt akarta megvédeni! Miért is nem jött rá korábban? Azért nem avatta be az életébe, nehogy kockára tegye a biztonságát. Az ő okos, gondoskodó, szerető kislánya!

Egészen izgalomba jött, és remélte, hogy kipirultan még fiatalabbnak tűnik. A szigorú arcú fiú mondott valamit, de az elejét nem értette. A nagy izgatottságtól nehezen tudott összpontosítani.

– …a lánya titkos küldetésen vehetett részt? – A katona szája szegletében halvány mosoly bujkált. Na végre! – Azt akarja mondani, hogy…

– Sajnos nem tudok többet – rázta meg a fürtjeit Warib. – Ó, köszönöm, drágám – vette ki az egészségkoktélt Garron kezéből, aki eleinte távolságtartóan viselkedett a két katonával, talán mert még nála is fiatalabbak voltak. De legalább nem adta elő a szokásos „nem vagyok a rabszolgád” műsorát, sőt, még egy itallal is megkínálta őket. – Vyr mindig különleges volt. A felettesei bolondok lettek volna nem kihasználni a tehetségét. Ezt persze soha nem mondta nekem, gondosan titkolta, de… – kacsintott a két egyenruhásra. – Egy anya megérzi az ilyesmit. Különösen, ha korban olyan közel áll a lányához, mint én. Arról is tudok, amiről nem beszélt. Ennél többet nem mondhatok. Tulajdonképpen nem is tudok többet, de… mégis tudom, értik, ugye?

A szigorú arcú fiú bólintott. – Igazán érdekes eszmefuttatás. Köszönjük!

Warib elégedetten sóhajtott. Most már egyáltalán nem aggódott Vyr miatt.

•

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Empirista

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Gondolom, már mindenki értesült a legújabb fejleményekről. QiRia barátunk ügyesen elrejtette az emlékeit. A Tévedés ne essék… épp a xowni Gyűrűváros felé tart. Nem tudtok valakit, aki közelebb lenne, mondjuk ötnapos körzeten belül? Senki?

Akkor maradjunk az eredeti tervnél.

∞

xMRH Közlekedő edény

Csak nem azt akarod mondani, hogy a Tévedés ne essék… egyetlen mobil egységet sem hagyott a Xownon?

∞

xzE Tévedés ne essék…

A Tévedés ne essék… hagyott pár mobil egységet a Xownon, merthogy a Tévedés ne essék… nem hülye.

∞

xMRH Közlekedő edény

Nem mondtam, hogy az vagy.

Az egységeid nem tudják megszerezni a szóban forgó adatokat?

∞

xzE Tévedés ne essék…

Nem. A férfi, akire a gyanúnk szerint QiRia rábízta az emlékeit, annyi védelmi eszközzel bástyázta körül magát, amennyi egy kisebb hadseregnek is elég volna. A látogatásunkkor a hajóra csempészett mobil egységek előkészíthetik a terepet, de az érdemi munkát nekünk kell elvégeznünk.

Elvileg rácsöröghetnénk Ximenyrre, és megkérhetnénk, hogy merő szívjóságból, vagy akár pénzért szolgáltassa ki QiRia emlékeit, de ezzel csak felhívnánk a figyelmét az információ értékére. És ki tudja, kinek adná le a drótot. A másik lehetőség, hogy felkeressük a Tizennégyes újjászervezett főparancsnokságát, és tőlük kérünk segítséget. Csakhogy ezzel drasztikusan csökkentenénk a saját mozgásterünket, másrészt nagy terhet rónánk a gziltekre, ha végül nekik kellene eldönteni, mihez kezdenek az információval.

Vagyis nincs más hátra, mint hogy magam menjek vissza a Xownra.

∞

xÁKE Felültetési rend

Ha már a gzilteknél tartunk, akikre túl nagy terhet róttunk… Mi a helyzet Vyr Cossont-nal?

∞

xzE Tévedés ne essék…

Amikor megvizsgáltam QiRia léleklenyomatát, az a benyomásom támadt, hogy nem lesz egyszerű hozzáférni az emlékeihez. Vyrre szükségünk van az adatok dekódolásához. Úgy tűnik, hogy QiRia érzelmileg kötődik hozzá, ezért nem árt, ha a lány velünk marad. Eddig készségesen együttműködött velünk, és a jövőben is a hasznunkra lehet.

∞

xÁKE Felültetési rend

Szóval megbízol benne.

∞

xzE Tévedés ne essék…

Igen. Amennyire egy biológiai lényben bízni lehet.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Értem. De közben ne feledkezzünk meg a ronte-iakról és a liseidiekről sem! A hajóik lassúak és primitívek, de mindkét társaság a legerősebb egységeit küldte a Zyse-hez, és néhány napon belül be is futnak. Az alapján, amit az Erre jártam… avatárja vázolt, a helyzet meglehetősen kényes.

∞

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

Az. Ha erőt kell demonstrálnunk, még jól jöhetnek a hadihajóink: a két Kókler meg az Erre jártam… Link kísérői.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Máris fegyveres összecsapásban gondolkozunk? Nincs valakinek konstruktívabb ötlete?

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Az avatárom az utóbbi napokban tárgyalt az érintettekkel. Most éppen Banstegeyn septamhoz szeretnénk bejutni. Nem hiszem, hogy a hivatalos ügyek terhelnék le ennyire, de tény, hogy nagyon elfoglalt mostanában.

Szóval egyelőre én sem tudok mást javasolni, mint a Digitális mosási címke a világ szövetén: reméljük a legjobbakat és készüljünk a legrosszabbra.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Az Erre jártam… csapnivalóan végzi a feladatát. Ennél sokkal agresszívebben kellene a nyakukra járnia, különösen ennek a Banstegeynnek. Nem arra kéne fecsérelnie a drága időt, hogy audienciáért kuncsorogjon. Minden lépésüket figyelni kellene és lehallgatni őket, még a gondolataikat is!

Látod, ez történik, ha beveszünk az akcióba egy elefántcsonttoronyban élő tudóst, aki azt képzeli magáról, hogy ismeri az embereket. A nagy frászt ismeri őket! Csak a saját hülyeségeit vetíti ki rájuk.

∞

Amikor elvállalta a feladatot, még úgy tűnt, hogy nem lesz sok dolga.

∞

Ha csak az ernyőmezőjét akarta süttetni a napon, akkor minek jött ide? Nincsenek könnyű és nehéz feladatok, helyzetek vannak. Az Erre jártam… leszerepelt, ne is tagadd.

Nem kérhetnénk meg az Empiristát, hogy hasson oda jobban? Beszélhetne az Erre jártammal. Vesse latba a tekintélyét!

∞

Rendben, szólok neki. Térjünk vissza a többiekhez.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Empirista

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

…egyelőre nem tehetünk mást; várunk, és fohászkodunk, hogy ne legyen baj.

•

A „Vándorló csillagárnyék, avagy az ikernapok tánca” első tételét a gzilt rendszer peremén, a Zyse-től alig néhány órányi távolságra adták elő. A koreográfiában A Munka Lovagja is részt vett, amiért a ronte-i kötelék újabb bizalmi pontokat szavazott meg neki, így meglehetősen előkelő helyre került a szövetségesek megbízhatósági listáján. Ha értesült volna saját üstökösszerű felemelkedéséről, valószínűleg el sem hitte volna.

Ilyen magas pontszám esetén a bolyhadosztály vezetője és a flotta főparancsnoka, Ossebri 17 Haldesib elrendelhette volna a pontszámértesítő hivatalos kiküldését, de a bolyherceg úgy döntött, hogy nem zavarják meg a táncot a bejelentéssel. Ugyanakkor nagylelkűen engedélyezte, hogy A Munka Lovagja tovább gyűjtse a pontokat.

A flotta percről-percre közelebb került a gziltek anyabolygójához.

•

– Itt vagy? Sajnálom, hogy a múltkor olyan hirtelen végett vetettem a beszélgetésünknek.

– Nem haragszom. Gondolom, még mindig a Tévedés ne essék… fedélzetén vagyunk.

– Úgy van.

– És mi volt az, amin úgy megdöbbentetek? Vagy ne kérdezzem, mert megint kikapcsolsz?

– Azon akadtunk ki, hogy milyen csúnyán elbántál magaddal.

– Miért, mit csináltam? Ezt az énemet és az igazit mindössze húsz év választja el egymástól, ami az én koromban semmiség. Mi ketten lényegében ugyanaz az entitás vagyunk. Szóval, mit műveltem magammal?

– A legkorábbi emlékeidet kiarchiváltad a szemedbe, aztán megvakíttattad magad és a szemed helyére fület ültettettél. A műtétet Ximenyr csinálta, a Gyűrűvárosban.

Az öreg halkan felkuncogott. – Akkor tényleg hangmániás lettem.

– Szerinted ez vicces?

– Ha valakinek, neked igazán meg kellene értened. Hiszen négy karod van, nem? – Cossont már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de QiRia beléfojtotta a szót. – Kitalálom: a Cethyden találtatok rám, a Hang-hegységnél.

– Igen, ott.

– Háromszáz éve hallottam először róla, és mindig szerettem volna megnézni. Örülök, hogy végül rászántam magam a zarándoklatra, és hogy annyira komolyan vettem a dolgot, hogy megkétszereztem a hallószerveim számát. Ez ám az elkötelezettség!

– Egy régi barátod talált rád, egy Tefwe nevű nő. A Kultúra alapításáról akart veled beszélgetni, meg a gziltekről.

– Ennyit a magánszféra sérthetetlenségéről és egy régi szerető ígéretéről.

A lány felvonta a szemöldökét. – De éppen Ximenyr… Hogy bízhattad pont őrá az emlékeidet?

– Tényleg ő csinálta? Akkor biztosan jó ötletnek tűnt. Annál ezerszer jobb, mintha az Ospin körül keringő információs hulladéktengerbe dobtam volna.

A lány elengedte a füle mellett a megjegyzést. – De miért csináltad?

– Talán azt gondoltam, hogy jobb lesz nekem azok nélkül az emlékek nélkül. Akkor most a Xownra megyünk?

– Igen. Meglátogatjuk Ximenyr barátodat és megpróbáljuk visszaszerezni tőle az emlékeidet.

– Érdekes, hogy nem töröltem ki őket, csak elrejtettem saját magam elől…

– Meg mások elől.

– Meg mások elől. Egyébként nem vagyok benne olyan biztos, hogy az emlékeimet Ximenyrnél hagytam. Lehet, hogy máshová rejtettem őket. Mi az? Miért hallgattál el? Itt vagy még?

– Ez viccnek is rossz, Ngaroe. Ne ugrass, jó?

– Nem viccnek szántam. Simán kinézem magamból.

•

– Szeretem, amikor így fölém hajolsz, és még éppen nem érsz hozzám, de érzem a lélegzetedet, mint egy cirógató, meleg szellőt, érzem a bőröd melegét és hallom, ahogy ver a szíved, minden dobbanással közelebb, közelebb… Úgy lebegsz fölöttem, mint egy beteljesülésre váró ígéret. Ezekért a pillanatokért élek. És belehalok a gondolatba, hogy a szublimációval ennek örökre vége.

– Olyan szépen beszélsz. Bár én is tudnék ilyen szépeket mondani!

– Te ihleted a szavaimat, te vagy az én múzsám. Ha másokkal vagyok, csak dadogok, nem találom a megfelelő kifejezéseket. Az érdem egyedül a tied.

– Elhiszem, ha mondod, de rettentő zavarban vagyok, hogy ilyen sokat adsz nekem, és én nem tudom viszonozni.

– A szavaknál sokkal fontosabb dolgok is vannak, Virisse. Te a szemeddel beszélsz, a csókjaiddal, a gyengéd érintéseddel, az egész testeddel. Így, mm… Mi az, mi bánt?

– Nem, semmi, én csak… Ölelj át szorosan és ne engedj el. Hajolj fölém, lebegj fölöttem, mint egy ígéret! Mindent megtennék érted. Ugye nem gyűlölsz, amiért ennyire szükségem van rád? Én néha gyűlölöm magam. A vágyaim elárulnak.

– Ó, kedvesem, ezért ne érezd magad rosszul. Nekem is szükségem van rád, talán még jobban. Mi a baj? Áruld el, mi bánt!

– Nem lehet, hogy mégis hazudnak a szublimaták? Hogy csapdába csalnak minket?

– Tessék? Dehogy. Nyugodj meg, Virisse! Nem kockáztatnám, hogy elveszítselek. Ha a leghalványabb gyanú felmerült volna bennem, hogy az Átlépés után meghalunk vagy köddé válunk, sosem választottam volna ezt a sorsot, se neked, se senki másnak.

– Ahogy ez az árnyék a város fölött lebeg… Hacsak ránézek, elfog a félelem.

– Elismerem, én is megborzongok néha. Mit mondjak, Virisse? A világ folyton változik, és minél nagyobb a változás, annál fenyegetőbbnek tűnik. Folyton attól rettegünk, hogy elveszítünk valamit, és ebben igazunk is van, mert semmi sem lesz olyan, mint azelőtt. Az ember hajlamos ragaszkodni a régi dolgokhoz, még akkor is, ha a lelke mélyén várja az újat. Most itt lebeg ez a Jel, hogy emlékeztessen rá, léteznek nálunk hatalmasabb erők is. És mi úgy döntöttünk, egy időre kiadjuk a kezünkből az irányítást és rábízzuk magunkat a sorsra. Ez sosem könnyű döntés.

– És ha rosszul tettük? Mi van akkor, ha nekünk nem ez a sorsunk?

– Mire gondolsz? Sajnálom, szerelmem, nem értem…

– Még meggondolhatjuk magunkat, ugye?

– Mindig meggondolhatjuk magunkat. Az utolsó pillanatban is.

– Nem értem, miért dobtuk el a gyeplőt. Miért hagyjuk, hogy mások irányítsanak?

– De szerelmem, ez a dolgok rendje. El kell fogadnunk, hogy egy faj vagyunk a sok közül, és messze nem a legősibb. A szublimaták és a nagy Öregek is csak tízmilliárd éve élnek itt. Egy ideig itt vagyunk, aztán elmegyünk, mint mindenki más. Mi úgy gondoltuk, hogy megéri felvállalni magunkat, megmutatni a világnak, ami bennünk rejlik. Az Igazság Könyvével ajándékba kaptunk egy csodálatos lehetőséget, élő jelképpé váltunk. De nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy szíve mélyén mindenki kiválasztottnak érzi magát, és ez így van jól. Éppen az egyediség utáni vágy az, ami összeköt minket. Ha valaki megkérdőjelezi a különlegességünket, az a létünket kérdőjelezi meg, és akkor lezuhanunk a semmibe. Mindenki így van ezzel, én is. Közben közeledik a szublimáció, és egyre több errefelé az idegen. Ma két kultúrabeli hajó érkezett, holnap jön a harmadik, néhány napon belül a liseidiek és a ronte-iak is befutnak, és mindenki a másikat hiszi betolakodónak, mi pedig őket látjuk annak. Pedig rajtunk a galaxis szeme, azt várják tőlünk, hogy az utolsó napokat a békés készülődés és búcsú jegyében töltsük, tekintsünk végig mindazon, amit elértünk, és legyünk büszkék rá. Ennek ellenére a minap valaki megtámadta az egyik hadosztályunkat. Ezrek haltak meg, az örököseink máris marakodnak a koncon, és mindenféle abszurd pletykák keltek lábra, de…

– Hát éppen ez az. Mi van, ha meggondolatlanul ugrottunk bele az egészbe, ha… ha valaki rábeszélt minket egy olyan dologra, amire még nem állunk készen?

– Hát, Banstegeyn septam nagyon meggyőző tud lenni, az tény.

– Én nem Banstegeyn septamról beszéltem.

– De igen, és értem, hogy miért mondod. De ne feledd, hogy ezt mi akartuk, mindannyian. A politikus lehet a kezdeményezője egy változásnak, de csak olyasmire beszélheti rá az embereket, amire a lelkük mélyén maguk is vágynak. Végső soron a politikus is sodródik az eseményekkel, az igazi hajtóerő az emberek akarata, a szükségleteik. De miért beszélünk ilyesmiről az ágyban, Virisse? Olyan ritkán vagyunk kettesben, szerelmem, ne rontsuk el ezt az estét aggodalmaskodással. Inkább okozzunk örömet egymásnak így, meg így…

– Igen, igazad van. Én leszek a jutalmad, majd…

– Jaj! Mi ez a…

– Mi történt?

– Nem tudom. Az ujjam. Megszúrta valami. Szerelmem, éppen ott? Mit csináltál?

– Tessék? Ne nevess! Na, hadd lássam, mutasd!

– Itt van, látod? Vérzik. Szegény ujjam.

– Mutasd csak!

– Pedig milyen kellemes helyen jártam, és tessék, durva elutasításban részesültem.

– Hadd…

– Ó, ez az apró sérülés megér egy csókot. Egészen beleszédültem. Várj csak, tényleg szédülök. A fejem is… kóvályog.

– Ne!

– Semmi baj. Csak egy kicsit… Ó… Jó, hogy fekszem, különben…

– Ne, ne, Sef! Mondd, hogy… hát engem is… Nem lett volna szabad… Hogy tehette, az az átkozott!

– Olyan sötét lett. Te is, szerelmem? Lehet, hogy…? Ez valami…?

– Hát ezt tervelte ki a gazember! Hogy lehettem ilyen ostoba?

– Rosszul érzem magam. Hol a…? Pedig itt volt. Hívnom kellene… Kezdek nagyon…

– Annyira sajnálom. Bocsáss meg!

– Nem kell… nem… csak ölelj erősen.

– Sajnálom, Sef. Annyira… sajnálom!

– Csak ölelj…

– Sajnálom…

– Csak…

– Sajná…

TIZENKILENC

(SZ–6)

– Semmit sem találtak?

– Mindössze néhány molekulát, septam, semmi többet. Az eszköz feloldódott a testszövetekben, miután az áldozatokba juttatta a mérget.

– Miféle mérget?

– Az elnök asszonnyal végzett először – magyarázta Locuil tábornok –, aztán a tanácsadójával, Orpe kisasszonnyal, aki a testében hordozta a készüléket. Néhány másodperc különbséggel kapták a halálos dózist. Az előzetes vizsgálatok szerint az elnök génjeihez hangolták, az ő érintésére aktiválódott. Ahogy befecskendezte a mérget a célszemélybe, a hordozót is megölte. Orpe kisasszonynak tudnia kellett róla. Talán azt hitte, hogy ártalmatlan kábítószer, vagy szexuális segédeszköz, ez most már sosem fogjuk megtudni. A gyilkos gondoskodott róla, hogy ne járhasson el a szája.

A tábornok megdörzsölte az arcát, Chekwri marsall hátradőlt a székén. Hárman voltak Banstegeyn dolgozószobájában, kíséretük, köztük Jevan és Solbli, az előtérben várakozott.

Odakint hajnalodott.

A holttesteket a biztonságiak fedezték fel, miután az elnök kommunikátoregysége, amit az éjjeliszekrényén hagyott, jelezte, hogy gyengülnek az életjelei. Mire rájuk találtak, a két nő menthetetlen volt. A szintetikus méreg rettenetes pusztítást végzett az agyukban és az idegrendszerükben.

Az orvoscsapat egész éjjel dolgozott, hogy kiderítsék, mi történt.

– És honnan tudta, hogy mikor kell működésbe lépnie?

– Mint említettem, az elnök genetikai kódja aktiválta. Ahogy hozzáért, a szerkezet mikrotüskét döfött a bőrébe. Primitív, de biztos módszer.

– És a génminta? Azt honnan vették?

– Elég egy hajszál, vagy egy apró szövetminta egy pohárról, amiből ivott, vagy egy konzolról, amihez hozzáért. Ezekhez bárki könnyen hozzájuthatott.

Chekwri a tábornok felé fordult. – Remélem, a rendőrség már nagy erőkkel dolgozik az ügyön.

Locuil bólintott. – A biztonságiak azonnal tájékoztatták őket.

– A legfurcsább az egészben az – tűnődött a marsall, ezúttal Banstegeynhez fordulva –, hogy a gyilkos eszköz a saját arzenálunkból való.

– A sajátunkból?

– Igen, egy régi széria. Elvileg meg kellett volna semmisítenünk, de úgy tűnik, valaki megőrizte a prototípust, vagy legyártotta újra.

A septam kérdőn nézett Chekwrire, de a nő tekintetéből semmit sem tudott kiolvasni.

– Akárhogy is, az elnök asszony halott – folytatta Locuil. – Megölték, a titkárával együtt, méghozzá meglehetősen… kényes körülmények között. A szokásos eljárási rend szerint…

– A szabályok egyértelműek. – Banstegeyn tudta, hogy borzalmasan fest, a szeme karikás, a külseje ápolatlan. A hangja tompa volt, és fénytelen, rá sem kellett játszania. – Az átmeneti időszakban az elnöki feladatokat a legrégebben hivatalban lévő trim látja el, a legrégebben hivatalban levő septam pedig átveszi a trim posztját.

– Int’yom, mint elnök? – Chekwri rosszallóan ingatta a fejét. – Még ha csak hat napra is…

– Igen – legyintett Banstegeyn, mintha nem is hallotta volna. – És így tovább, mindenki följebb lép egy szinttel, míg el nem készül Sefoy Geljemyn klónja, és ki nem írjuk az új elnökválasztást.

– A szublimáció miatt most egészen más a helyzet – vetette ellen a marsall.

– Csak a parlament módosíthatja a hatályos törvényeket, méghozzá négyötödös többséggel – felelte Banstegeyn. – Kizárt, hogy ennyi idő alatt össze tudjuk hívni a Házat. A rendszeren kívül lakó képviselők ide sem érnének. A határozatképességet sem tudnánk garantálni. – Fáradtan megdörzsölte a szemét. – Kénytelenek leszünk tartani magunkat a vonatkozó szabályokhoz, és úgy tenni, mintha negyven nap múlva választást tartanánk.

– Talán tartunk is.

A septam és a marsall Locuilra meredtek.

– Miért, nem tartják elképzelhetőnek, hogy a Tizennégyesek elleni támadás és az elnök meggyilkolása után az emberek el akarják majd halasztani a szublimációt?

– Az katasztrófa lenne – dünnyögte Banstegeyn.

– Nem fújnánk le, csak elhalasztanánk.

– A septam attól tart, hogy ha most elhalasztjuk a szublimációt, akkor belátható időn belül nem kerül rá sor – magyarázta Chekwri.

– Mindent előkészítettünk. A gépezet mozgásba lendült, már nincs visszaút – jelentette ki Banstegeyn. – Most vagy soha. Halasztásról szó sem lehet!

– Az emberek tudni akarják majd, ki áll az eshri támadás és az elnök elleni merénylet hátterében – jegyezte meg a tábornok. – Senki sem szereti a megoldatlan rejtélyeket. Nem mennek el, amíg nem kapnak válaszokat.

A septam megrázta a fejét. – Szerintem az emberek éppenhogy el akarnak majd menni, méghozzá minél hamarabb, hogy elfeledkezhessenek erről a szerencsétlen incidensről.

A tábornok már nyitotta a száját, aztán inkább mégis becsukta. Egy darabig csönd volt.

– Hát akkor… – sóhajtott Locuil. Összecsukta a képernyőjét és visszacsúsztatta a zubbonya zsebébe. – Az újságírók már várnak. Amióta a hír kiszivárgott, nem lehet levakarni őket. De nem is csoda. – Felállt. – Septam? Gondolom, a sajtótájékoztatón ön is ott akar lenni.

Banstegeyn bólintott. – Természetesen. De előtte még beszédem van a marsallal, négyszemközt. Új fejlemények vannak az Eshrivel kapcsolatban. Öt perc az egész. Aztán ránk törheti az ajtót, rendben? Ünnepélyesen felhatalmazom rá.

– Rendben. Öt perc, Banstegeyn. – Ahogy az ajtó kinyílt, halk beszélgetés szűrődött be az előtérből, aztán megint csend lett.

A septam várakozóan nézett Chekwrire. A nő felvonta a szemöldökét. – Mondani akar valamit, uram?

Banstegeyn hűvösen elmosolyodott és összefonta az ujjait az asztalon. – Maga szerint igaza van a tábornoknak?

– Ami a merényletet illeti, feltétlenül.

– Ne csinálja már, Chekwri, nagyon jól tudja, mire gondolok. A közvéleménynek bűnbak kell. Magyarázattal kell szolgálnunk, méghozzá minél hamarabb.

– És milyen magyarázatra gondol?

– El kell mondanunk, mi történt az Eshrin és az elnöki lakosztályban. Locuilnak igaza van, ha az ügy megoldatlan marad, azzal a szublimáció kerül veszélybe.

– Tehát elmondjuk nekik, hogy… Mit is mondunk el?

– Természetesen amit hallani akarnak. Jöjjön! – Kiterelte a marsallt a félhomályos folyosóra, ahonnan egy fürdőszoba és egy apró szalon nyílt. Banstegeyn becsukta az ajtót és szembefordult a nővel.

– Nagyon egyszerű – suttogta. – Az egészet a ronte-iakra kenjük.

Chekwri felvonta a szemöldökét. – Az elnök halálát is?

– Azt mondjuk majd, hogy megzsaroltak minket és az elnök le akarta leplezni őket. Azért támadták meg az Eshrit, hogy megmutassák, mire számíthatunk, ha nem engedelmeskedünk. Geljemyn erre meg akarta vonni tőlük a partneri státuszt, ezért kellett meghalnia. A sajtótájékoztatón ezt fogjuk előadni, és hivatalosan felszólítjuk őket, hogy hagyják el a gzilt régiót. A követeiket börtönbe csukjuk vagy kitoloncoljuk, és tessék! Minden problémánk meg van oldva.

A marsall a fejét ingatta. – A ronte-iak technológiája kezdetleges, a hajóik alig fejlettebbek, mint a régi korok űrrakétái. Senki sem fogja elhinni, hogy ők a bűnösök. Ez a verzió rosszabb, mintha semmit sem mondanánk. Amíg lebegtetjük az ügyet, addig mindenki azt gondol, amit akar. Ha a ronte-iakat kikiáltjuk bűnbaknak, azzal, már megbocsásson, uram, de hülyét csinálunk magunkból.

– Akkor kenjük azokra a hajókra, amik már szublimáltak. Vagy mondjuk azt, hogy a ronte-iaknak segített valaki, egy fejlettebb civilizáció.

– Kicsoda? A Kultúra?

– Végül is ők szállították ide őket, nem igaz?

– Egy maroknyi hajót, igen, de azok pár nappal később maguktól is ideértek volna. Ráadásul egyetlen kultúrabeli hajóról beszélünk. Ezt azért nem nevezném stratégiai szövetségnek.

– Jó, akkor a Kultúrát egyelőre ne keverjük bele. Csak tegyünk egy-két homályos utalást, a céljainknak az is megfelel. Az emberek majd kiokoskodják maguktól. Különben a ronte-iaknak és a liseidieknek is vannak mentoraik, ki tudja, talán ők voltak. A lehetőségek száma végtelen. Mi az, marsall, csak nem haladja meg a képességeit a feladat?

– Természetesen nem – felelte nyugodtan Chekwri. – Egy remekül felépített kémszolgálat áll a hátam mögött, amely az utóbbi években jelentős gyakorlatra tett szert, ami a porhintést és az ellenfelek lejáratását illeti. A média kulcsfigurái a zsebünkben vannak, azt mondják majd, amit a szájukba adunk. A kérdés inkább az, hogy a közvélemény elhiszi-e ezt. Én kénytelen leszek ellentétes értelmű nyilatkozatokat tenni, legalábbis eleinte. Mégiscsak az egyesített védelmi erők parancsnoka vagyok, mindenki azt várja tőlem, hogy kiálljak az embereim mellett.

– Tegye, amit tennie kell.

– Számíthat rám, septam. – A marsall Banstegeyn visszaszámlálójára pillantott és oldalra billentette a fejét, hogy le tudja olvasni a fejjel lefelé álló számokat. – Várnak ránk. Menjünk!

– Meg kellett tennem, ugye érti? Nem volt más választásom – bökte ki Banstegeyn, némiképp önmagát is meglepve a vallomással. Egyáltalán nem akart magyarázkodni, pláne nem a beosztottja előtt.

Chekwri visszafordult az ajtóból.

– Az én véleményem nem számít – mondta hűvösen. – Én csak azt teszem, amire öntől parancsot kapok.

A férfi halkan felnevetett. – Nincsenek álmatlan éjszakái, igaz, Chekwri?

– Minden éjjel mélyen alszom, septam. Katona vagyok; azt teszem, amire utasítanak. Arra nem kaptam parancsot, hogy lelkifurdalást érezzek, és arra sem, hogy éjszakánként álmatlanul hánykolódjak.

Banstegeyn keserű ízt érzett a szájában. – Nem tehettem másképp.

– Értem, uram. – felelte Chekwri, majd vállat vont. – Én sem kedveltem az elnököt. Lelkiismeretes volt, de gyenge kezű, és az ő pozíciójában ez megengedhetetlen. De legalább olyasvalaki karjában halt meg, aki szerette. Tulajdonképpen hálás lehet érte. Mindketten hálásak lehetnek. – Az ajtó felé intett. – Most már tényleg mennünk kell, uram. A tábornok dörömböl.

•

Alig negyed óra volt hátra a sajtótájékoztatóig. Felszállás előtt Chekwri elbúcsúzott tőlük és visszatért a hadosztály-parancsnokságra. Amint elhelyezkedtek a gépen, Locuil megszólalt: – Lenne itt még valami, septam.

– Igen? Éspedig?

– Egy pillanat. – Locuil megnyomott egy gombot, mire halk zümmögéssel ujjnyi vastag paravánüveg emelkedett köréjük, kirekesztve a kíséret többi tagját. Aztán odahajolt a septamhoz és a fülébe suttogta, mintha attól félne, hogy még így is meghallhatják: – Orpe kisasszony állapotos volt.

– Tessék?

– A magzat egy-két hónapos lehetett. A szublimációig biztosan nem látszott volna rajta.

– És ez…?

– Igen, biztos. Kétség sem férhet hozzá.

– Talán nem tudott róla. Elképzelhető…

– De, septam, egészen biztosan tudta. Minden orvosilag javasolt beavatkozást elvégeztetett. Akarta azt a gyereket.

Banstegeyn kibámult a sikló ablakán, és egy darabig csendben figyelte, ahogy elúszik alattuk a város. Épp a folyó fölött repültek át, a víz hullámai a park alsó teraszát nyaldosták. A távolban feltűntek az első pavilonok. Miért csinálta? Teljesen elment az esze?

– Tudják, kitől…? – szedte össze magát. – Megvizsgálták az embriót?

– Minden terhességre utaló nyomot eltávolítottunk, uram – lehelte Locuil alig hallhatóan –, még a hivatalos vizsgálat megkezdése előtt. A biztonságiak sem tudnak róla. Persze ha fel akarjuk fedni az apa kilétét…

– Nem szükséges. Talán az lenne a legjobb, ha a magzat és a hozzá tartozó… szóval ha minden nyom eltűnne.

A tábornok bólintott. – Értem, uram.

Megnyomta a gombot, mire a biztonsági üveg leereszkedett.

Megkezdték a leszállást. Banstegeyn gyomra összeszorult.

•

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oKTE Pszeudonim

oÁKE Felültetési rend

oRH Empirista

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Az Erre jártam, gondoltam, benézek avatárja az imént értesített, hogy a gzilt elnök, Sefoy Geljemyn merénylet áldozata lett.

∞

xKTE Pszeudonim

Igen, én is hallottam, és bevallom, csodálkozom, hogy csak most értesülünk róla; az Erre jártam, gondoltam, benézeknek már órákkal ezelőtt tájékoztatni kellett volna bennünket a fejleményekről. De hát mit várok? Nem ez az első alkalom, hogy jeles kollégánk a csipáját törölgeti, miközben az élet gyorsvonatként zúg el mellette.

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Egy ilyen horderejű ügyben nem szoktam elhamarkodott kijelentéseket tenni. A hivatalos kommünikét vártam, hogy azután referálhassak a csoportnak.

Egyébként nagyon szívesen átadom a munkámat a Pszeudonimnek, ha végre megérkezik a régióba, ami, ha jól tudom, napokkal a szublimáció utánra várható. A gzilt maradvány biztosan hálásan meghallgatja majd a kiselőadását arról, hogy miért és hogyan hibázták el az egész szublimációs folyamatot már a kezdet kezdetén.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

A történtek kétségtelenül megráztak mindannyiunkat, és egy ilyen hírre mindenki másképpen reagál. Sokan szemrehányással illetik magukat. De ha túllépünk ezen – és javaslom, hogy ezt mihamarabb tegyük meg –, akkor adódik a kérdés: mihez kezdjünk most? Mi legyen a következő lépés?

∞

xKTE Pszeudonim

Először is azt javaslom, hogy az Erre jártam, gondoltam, benézek lépjen fel határozottabban a gzilt rezsimmel szemben. Csak mert a rokonaink, az még nem jelenti azt, hogy bármit megtehetnek. Először kilőttek egy idegen hajót, aztán rátámadtak a saját hadseregük stratégiai fontosságú objektumaira, és végül kinyírták a saját elnöküket… Ne csináljunk úgy, mintha vakok lennénk, könyörgöm!

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Biztosíthatom a Pszeudonimet és a csoport valamennyi tagját, hogy most, amikor a káosz és a pánik eluralkodni látszik a gzilt társadalom legfelsőbb rétegeiben is, a legkevésbé sem szeretnék a vakság vagy az önámítás hibájába esni. Az utóbbi napokban kidolgoztam egy új, az eddiginél jóval aktívabb és hatékonyabb információszerzési stratégiát. Hadd emlékeztessem mindazokat, akik kritizálják a munkámat, hogy a jelenlegi labilis helyzetben még inkább ügyelnem kell rá, nehogy a házigazdáim tolakodónak vagy pláne fenyegetőnek érezzék a viselkedésemet. Ez csak elmérgesítené a helyzetet és ellehetetlenítené a további lépéseket, amelyeket a megoldás irányába tehetnénk.

Felhívom a figyelmeteket továbbá, hogy nem egy maroknyi barlanglakóval állunk szemben; a gziltek technológiai fejlettségi szintjüket tekintve velünk azonos súlycsoportba tartoznak. Ha kémkedni próbálnék, azonnal rájönnének és megtennék a szükséges ellenlépéseket. És végül azt is vegyétek számításba, hogy talán tényleg külső ellenséggel állunk szemben. Ez esetben a gzilteknek támogatásra van szükségük, nem pedig arra, hogy leskelődjünk utánuk.

∞

xKTE Pszeudonim

Ha az Erre jártam, gondoltam, benézek már a kezdet kezdetétől kellő határozottsággal kezelte volna az ügyet, és megpróbált volna minden lehetséges módon információt szerezni – akár kémkedéssel, akár a gzilt rendszerek feltörésével –, akkor most tudnánk, van-e külső ellenség, vagy nincs. Szerintem nincs.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Mindkettőtök érvei megfontolandók. A legjobb, ha megvárjuk a hivatalos tájékoztatást, mielőtt a továbbiakról döntünk.

•

– Katonai hírszerzésünk szerint közvetlenül, illetve ügynökeiken és bűnsegédeiken keresztül ugyanaz a faj, vagyis öhm… a ronte-iak felelősek a Tizennegyedik hadosztály ellen a Fzan-Juymon végrehajtott merényletért, illetve Geljemyn elnök tragikus haláláért. Két hadihajót is megtámadtak, egyet az Eshri mellett, a másikat az Amlatte környékén. Elnézést, az Ablate környékén. Mindezek miatt a leghatározottabban tiltakozunk a ronte-i flotta felvonulása ellen, sőt, követeljük, hogy… vonuljanak vissza. Az ügynökeik és diplomatáik ellen azonnali hatállyal lépéseket foganatosítunk itt a Zyse-en és öhm… mindenhol. Biztonsági erőink máris akcióba léptek. Köszönöm a figyelmüket.

Int’yomot alig néhány perce nevezték ki az elnöki irodában rendezett szerény ceremónia keretében, de láthatólag nem érezte jól magát az új szerepében. Ide-oda rebbent a tekintete, akár egy riadt madárnak, májfoltos bőre a szokásosnál is fakóbbnak tűnt a reflektorok fényében.

Ahogy elhallgatott, az újságírók egyszerre kezdtek el kiabálni. Int’yom odaszólt a legközelebbinek, hogy ismételje meg a kérdését, aztán hátrafordult konzultálni az embereivel, akik idegesen topogtak körülötte az emelvényen.

– A próféta szerelmére – dünnyögte maga elé Yegres trim, eltakarva a száját. – Rosszul ejtette az Ablate-ot és egy épkézláb mondatot se tud kinyögni. Ez ám a méltó utód!

Banstegeyn hallgatott.

Yegres gyors oldalpillantást vetett rá. – Jól van, septam?

– Mit mondjak, nehezen térek magamhoz. – A kamerák felé sandított, hogy nem veszi-e valamelyik. Mivel csak a kézikamerákat engedték be, nem kellett attól tartania, hogy egy kameradrón a képébe mászik. Pár firkász mintha őt és Yegrest figyelte volna. Elfordult.

– Nehezen tér magához, Banstegeyn, pont maga? Mi lesz még itt?

– Azt én is szeretném tudni.

Yegres felsóhajtott. – Korán van még, nem is reggeliztem. De persze egy merénylőtől nem lehet elvárni, hogy tekintettel legyen az ilyesmire. A gyomrom úgy kong az ürességtől, mint az új elnök feje. Meg a régié, ha igazak a pletykák. Csúnyán elintézte a méreg… És kár azért a csinos titkárért is, hogy is hívták? Orpe?

A septamhoz hajolt. – Nekem úgy tűnt, hogy az a lány odavan magáért, Banstegeyn. Vagy rosszul láttam?

– Septam? – jelent meg mellettük hirtelen az Erre jártam, gondoltam, benézek ezüstbőrű avatárja, Ziborlun. Úgy siklott át a tömegen, mintha ott se lett volna, a legszűkebb helyeken is átpréselte magát. Banstegeyn most az egyszer örült a felbukkanásának, mert így nem kellett válaszolnia Yegresnek. – Őszinte részvétünk! – suttogta az avatár a septam fülébe. – Geljemyn elnök halála mélyen megrázott mindannyiunkat. Ha bármiben segítségükre lehetünk… Örülnék, ha a mai nap folyamán tudna rám szakítani pár percet. Olyan információ van a birtokomban, amit csak önnel oszthatok meg. Minden jót, septam. – Azzal megérintette a férfi karját és eltűnt a tömegben.

Yegres kíváncsian nézett utána. – Gondolom, a részvétét tolmácsolta, bár inkább úgy nézett ki, mint aki már fogadott a következő befutóra.

Az elnök időközben már egy újabb újságírói kérdésre válaszolt. – Még nem tudjuk, ki a felelős. Gyaníthatólag a ronte-iak, illetve bűntársaik állnak az öhm… ügy hátterében. Igen? Maga ott. Mit mond?

Banstegeyn felhorkant. – Hogy lett ebből az idiótából trim vagy degan? Vagy akár egy huszadrangú tollnok?

– Maga léptette elő, fiam.

– Tessék?

Yegres álmosan pislogott rá. – Ilyen rövid az emlékezete? Maga mindig megvédte a vén csirkefogót, ha elszúrt valamit. Addig egyengette az útját, Banners, amíg magánál is följebb kapaszkodott. Remélem, nem felejti minden talpnyalóját, akit pozícióhoz juttatott, mert akkor maholnap én is kezdhetek rettegni. – Vetett egy gyors pillantást a visszaszámlálójára. – Hol lehet ilyenkor inni egyet?

•

– Így mindjárt más! – jelentette ki Tyun főkoordinátor. Amint értesült róla, hogy a liseidiek nyertek a guberátor-vitában, azonnal a Gellemtyan-Asool-Anafawaya fedélzetére invitálta Jelwilin Keril misszióvezetőt, hogy köszönetet mondjon a közbenjárásáért.

Keril, arcán diadalittas mosollyal, büszkén kihúzta magát az átlátszó buborékjában. Bár a vízlakók nem tudtak olvasni a testbeszédéből, biztos volt benne, hogy az MI-jeik minden rezdülését figyelik és kommentálják a házigazdáiknak.

– Hűségesen képviseltük az önök érdekeit, erről biztosíthatom, uram. Egyetlen percig sem kételkedtem benne, hogy Mierbeunes nagykövet úr sikerrel jár majd. Rengeteg munkánkba telt, hogy teljesíthessük az ígéretünket, de immár elmondhatjuk: az ügy sínen van.

•

– Azt akarja mondani, hogy a Kultúra áll a ronte-iak mögött?

– Hát én… ilyen formában azért… – hebegett-habogott az elnök maga elé meredve, mint aki a fülhallgatójára koncentrál. Felemelte a kezét, aztán bizonytalanul leeresztette. – Elnézést. – Odahajolt az egyik tanácsadójához és hosszan pusmogott vele. – Hát igen… – folytatta –, hallottunk bizonyos pletykákat. Egy kultúrabeli hajó segített a gzilt zónába tartó flottának. De ez csak egy hajó. A mi flottánk pedig öhm… remekül felszerelt. Minden eshetőségre felkészültünk.

– És mit gondol arról, hogy jelen pillanatban is kultúrabeli hadihajók állomásoznak a Zyse körül, köztük egy RH, az Erre jártam, gondoltam, benézek. Erről mi a hivatalos álláspont?

– Ezt még nem… elnézést. – Azzal megint összesúgott az embereivel.

A terem felbolydult, egy riporter kikiabált a tömegből: – Elnök úr, ez azt jelenti, hogy elhalasztjuk a szublimációt?

– Indulni fog a következő választáson? Terveznek egyáltalán választásokat? – kérdezte egy második.

– Elkészült már Geljemyn elnök klónja? – Akkora volt a hangzavar, hogy a többi kérdést már nem is lehetett hallani.

Cossont zsibbadtan ült a kanapén, meredten bámulva a képernyőt. Berdle a fejét csóválta. – Ez igazán öhm… érdekes.

A lány beletúrt a hajába és fázósan összehúzta magán a köntösét. – Tényleg meghalt az elnök?

– Meghalt a király, éljen a király! Mint régen: elintézed az egyiket, és a slepp máris elővarázsolja a kincstári tartalékot. Az ilyeneket csak a forradalom söpri el. Vagy még az se.

A lány hitetlenkedve ingatta a fejét.

– A Kultúra lesz a bűnbak – folytatta az avatár. – Ami elég igazságtalan a részetekről, valljuk be.

– Én szerettem Geljemynt – kotyogta közbe Pyan, és a lány ölébe hajtogatta magát. – Mindig olyan őszintén mosolygott. Mit mondtatok, ki ez a múmia?

– Az új elnököt Int’yomnak hívják.

– Na, ez nem mosolyog. Nem tetszik.

– Ugye? Én is észrevettem – élénkült fel az avatár. – Nem mosolyog.

– Szerintem nem is tud. Mivel egy múmia.

– Az.

Cossont rosszalló pillantást vetett rájuk. – Hogy történt? – kérdezte.

Az avatár vállat vont. – Politikai gyilkosság. Ami elég különös, tekintve, hogy néhány nap múlva szublimáltok. Bár elképzelhető, hogy ezek után lefújják a műsort. Hát nem izgalmas? Egyre nagyobb a tétje a xowni látogatásunknak.

Cossont nem figyelt rá, megbabonázva bámulta a kivetítőt. – Őrület. Tiszta őrület!

•

– Mi az, hogy visszavonták? Egy ilyen megállapodást nem lehet csak úgy visszavonni! Mivel vádolnak? Mondják a szemünkbe! Törvényes eljárást követelünk!

A diplomatanegyed utcáit valósággal ellepték a közvetítőkocsik, a kereszteződésekben rendőrségi járművek fényszórói villogtak. A ronte-i delegáció tagjait hajnalban hurcolták ki a szállásukról, miután célzott effektortámadással mozgásképtelenné tették az űrruháikat. (Csak a létfenntartó rendszereiket hagyták működőképes állapotban.) Azután belapátolták őket a ház előtt várakozó rendőrségi siklóba. Egy apró tolmácsdrónt valamiért nem sikerült kikapcsolni, ez most izgatottan keringett a rendőrök feje körül és ügyesen kerülgette a fütyülő lövedékeket.

– Diplomáciai mentességünk van! Ki adott felhatalmazást erre? – Egy rendőr végül elkábította a drónt, és az füstölögve pottyant le egy virágágyás közepébe.

Miután az utolsó ronte-it is betuszkolták a siklóba, a jármű sietve távozott.

– Mierbeunes nagykövettel, a liseidiek megbízott képviselőjével itt állok a helyszínen – mondta egy riporter a mobil kamerája felé fordulva. – Nagykövet úr, meglepte önt, hogy a konkurenciával ilyen kíméletlenül elbántak, miután az ön ügyfelei kerültek ki abszolút győztesként az elhúzódó guberátor-vitában?

– Bár a siker érdekében sok mindent megtesz az ember, vannak bizonyos etikai és morális elvárások, amelyeket egy magára valamit is adó újrahasznosító fajnak be kell tartania…

•

– Most akkor segített a Kultúra a ronte-iaknak vagy sem?

– Segített. Egy hajónk elfuvarozott tizenkét ronte-i cirkálót a gzilt zóna pereméig. Ez az osztag időközben már visszafordult.

– Tizenkét hajót? Ez lenne a támadó hadsereg?

– Aligha… Kresele úr, igaz? Nos, a ronte-i hajók meglehetősen primitívek, a specifikációjuk bármely nyilvános adatbázisban hozzáférhető. Egyébként miért asszisztálna a Kultúra bármiféle katonai offenzívához, ha az a saját barátai és szövetségesei ellen irányul? És miért támadna meg bárki egy szublimáció előtt álló fajt? Gondolkodjunk logikusan, kérem. Igen, asszonyom? Aouse kisasszony, eltaláltam?

– Igen, üdvözlöm. Miben segítettek még a ronte-iaknak?

– Tudtommal semmiben.

– Akkor talán valamelyik kollégáját kellene megkérdeznünk, aki tájékozottabb az ügyben.

– Mire kíváncsi? Hogy mi lőttük-e szét a Tizennégyes bázist? Ez nevetséges rágalom. Nem a ronte-iak tették, és nem is mi, erre mérget vehet.

– Maga szerint ki a felelős a támadásokért?

– Ön szerint melyik magyarázat hangzik hihetőbben: hogy a ronte-iak galád módon szövetkeztek a Kultúrával, vagy hogy a maguk egyik hajója kezdett partizánakcióba? Bízom a józan ítélőképességükben.

– A hajó, amelyik összeszűrte a levet a ronte-i flottával, parancsra cselekedett, Ziborlun? Ha így van, kitől kapta a parancsot?

– Aha, szóval a „segítettünk”-ből hirtelen „összeszűrtük a levet” lett. Nos, A Munka Lovagja a saját belátása szerint cselekedett. Azt tette, amit helyesnek gondolt, és a döntését az ötfős legénységével is egyeztette. Ne feledjék, hogy amikor felajánlotta segítségét a ronte-iaknak, ők még a gziltek szövetségesének számítottak. Éppen a szublimációs ünnepségre igyekeztek, és nem szerettek volna elkésni róla.

– De valakinek csak ki kellett adnia a parancsot.

– Mi nem szoktunk parancsokat osztogatni egymásnak, Diria úr. Javaslom, olvasson utána a Kultúra működésének. Igen, Zige kisasszony?

– Önök kémkedtek utánunk?

– Ha igen, akkor csapnivaló munkát végeztünk, mert ugyanolyan értetlenül állunk a történtek előtt, mint maguk. Parancsoljon, az az úr ott hátul!

– Ki ez az okostojás? – kérdezte Cossont magára terítve a köntösét.

– A neve Ziborlun. Az Erre jártam, gondoltam, benézek avatárja – felelte Berdle, majd kis szünet után hozzátette: – Na, ennek nem fogsz örülni.

– Mi az?

Egy másik csatornán a rendőrfőnök volt a vendég, a hírszerzés és a biztonsági szolgálat egy-egy tisztjének társaságában. Cossont-nak beletelt egy kis időbe, mire rájött, hogy a képernyő aljára bevágott fotó őt ábrázolja.

– …és továbbra is nagy erőkkel folyik a nyomozás Cossont tartalékos szakaszparancsnok után – mondta éppen a rendőrfőnök. – Ő a fő gyanúsított az Eshrin elkövetett, sok áldozatot követelő merénylet ügyében.

– Tessék?! – ugrott talpra Cossont. Pyan a földre pottyant az öléből.

– Mondtam, hogy nem fogsz neki örülni.

– Juj, akkor most körözött bűnöző vagy? De izgi! – lelkendezett Pyan.

– De hát semmit sem csináltam! – kiabálta Cossont.

Berdle a fejét csóválta. – Ennyire nem lehetsz naiv.

•

A „Vándorló csillagárnyék, avagy az ikernapok tánca” című koreográfiát kevéssel a látványos záróformáció előtt hagyták félbe. Amikor minden kétséget kizáróan bebizonyosodott, hogy a gziltek felmondták a megállapodást, a ronte-i osztag hátraarcot csinált és elhagyta a rendszert.

A kultúrabeli hajó továbbra sem nem tágított mellőlük és addig-addig könyörgött, míg beleegyeztek, hogy fogadják Jonsker Ap-Candrechenatot, a hajó drónját. A küldött a szokásos formalitásokat mellőzve, áthelyezéssel érkezett a Győzelmeink emléke fájó szívünkben él fedélzetére, ami már önmagában gyanús volt.

Ossebri 17 Haldesib bolyherceg percekig nem szólt, csak sötéten méregette a drónt. Aztán azt mondta:

– A Munka Lovagja félrevezetett és kelepcébe csalt minket. A tisztjeim azt követelik, hogy ne hagyjuk büntetlenül az árulását, hanem semmisítsük meg.

– Ha a bolyherceg úgy kívánja, A Munka Lovagja most azonnal elhagyja a ronte-i köteléket, de előbb hadd szóljak pár szót a védelmemben. Nem követtem el árulást, sőt, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy ronte-i barátaim elérhessék a céljukat. Ha rosszban sántikáltam volna, egyenesen a gzilt rendszer szívébe szállítottam volna a hajókat. Szerencsére az érkezésünket sikerült úgy időzíteni, hogy a flotta atrocitások nélkül megkezdhette a visszavonulást.

– …atrocitások nélkül megkezdhette a visszavonulást?! – visszhangozta Ossebri 17 Haldesib gúnyosan. – Miért szépít a kultúrabeli gépezet? Mondja inkább, hogy a ronte-i hajók fülüket-farkukat behúzva elmenekültek.

– Igyekszem tiszteletben tartani a ronte-i szokásokat, és úgy fogalmazni, ahogy az illem megköveteli. Ha nem sikerült, kérem a bolyherceget, bocsásson meg. Valóban elmenekültünk, de együtt tettük, mert én nem hagytam el ronte-i barátaimat, és nem is fogom, amíg ők el nem küldenek maguk mellől.

– A Munka Lovagja azt állítja, hogy tisztel bennünket, ugyanakkor úgy tesz, mintha nem hallotta volna a fenyegetésünket. Mi ez, ha nem tiszteletlenség?

– Ronte-i barátaim nem tudnak kárt okozni bennem, ezért fölösleges volna leragadni egy ilyen lényegtelen apróságnál. Nem szeretném, hogy egy efféle szerencsétlen félreértés elválasszon azoktól, akiket nemrégiben még a barátaimnak nevezhettem. Szeretném újra megszolgálni a bizalmatokat.

– Akkor arra kérem a kultúrabeli hajót, távozzon, mert egyedül szeretnénk folytatni az utunkat. Ha A Munka Lovagja valóban nem akart ártani nekünk azzal, hogy az ellenség torkába csalt bennünket, akkor elfogadjuk a bocsánatkérését. Ellenkező esetben számítson a bosszúnkra, ami az árulóknak jár. Aki egyet elárul, mindenkit elárul. Most elbocsátom a kultúrabeli gépezetet, elmehet.

– Szabadna egy utolsó…?

– Nem. A kultúrabeli gép távozzon! Most azonnal!

A drón illedelmesen megbillentette a testét, aztán ezüstös fénygömbbe burkolózva köddé vált. A látvány olyannyira nem illett a ronte-iak fejlettségi szintjén szokásosnak minősülő jelenségek sorába, hogy az elemzőegységeknek fogalmuk sem volt, mit is látnak tulajdonképpen.

Pár másodperc múlva a navigációs tiszt jelentette, hogy a kultúrabeli hajó távolodik, majd nem sokkal később közölte, hogy eltűnt a radarképernyőről. Ezzel egy időben a kommunikációs egység is bejelentkezett:

– A Munka Lovagja üzenetet küldött, uram.

A központi képernyőn megjelent Jonsker Ap-Candrechenat képe.

– A bolyherceg elnézését kérem, hogy ismét zavarom, de egy fontos információt mindenképpen szeretnék megosztani. Néhány órával ezelőtt egy öt hajóból álló gzilt különítmény hagyta el a Zyse-t. Egyenesen a kötelék felé tartanak, de előzetes kalkulációim szerint nem akarnak harcba bocsátkozni. Céljuk a puszta erődemonstráció. Hasonló különítmények indultak a többi ronte-i formáció felé is, amelyek még nem hagyták el a gzilt felségterületet. De ami még ennél is fontosabb: két, négy-négy nehézcirkálóból álló liseidi osztag tart a bolyherceg zászlóshajója felé, tűzerejüket tekintve egyenrangúak. A Munka Lovagja folyamatosan távolodik, de továbbra is ronte-i barátai rendelkezésre áll, ha szükségük van rá. Köszönöm a bolyherceg megtisztelő figyelmét.

A képernyő elsötétült.

– Parancs minden egységnek – adta ki az utasítást Ossebri 17 Haldesib. – Vonuljanak a legközelebbi semleges zónába, és kerüljék a konfrontációt a liseidi és a gzilt egységekkel, valamint a kultúrabeliekkel is.

Ezután lekérte a vészforgatókönyvet a fedélzeti MI-től, melyben az állt, hogy további parancsig vonuljanak vissza az ötnapnyi távolságra levő Vatrelles-rendszerbe, és ott várakozzanak.

Ossebri 17 Haldesib megadta a koordinátákat a navigációnak, aztán a kommunikációs tiszthez fordult. – Jelezze a kultúrabeli hajónak, hogy kellő távolságból követhet bennünket. Még szükségünk lehet rá. Aztán hívja össze a tisztikart. Konzultálnunk kell az MI-kkel és a technikai szakértőkkel.

HÚSZ

(SZ–3)

Amikor az Empirista megérkezett a gzilt anyarendszerbe, ünnepi hangulat helyett zűrzavar és fejetlenség fogadta. Szerencsétlenebb pillanatot aligha választhatott volna a látogatásra, de hát ki gondolta volna, hogy így alakulnak a dolgok?

A hajó a Rendszer osztályba tartozott, az RH-k közt is a legnagyobbak közé. Testét az évszázadok alatt többször átépítették, kibővítették, így a hozzáértők már-már a Kultúra valaha létezett leghatalmasabb űrjárművének tartották.

A Rendszer osztályú hajók nem rendelkeztek szilárd külső burkolattal. Energiamezővel védett egységeikből annyit sorolhattak egymás mellé, amennyit csak akartak. Sokuknak valóságos szenvedélyévé vált a bővítés, és csak a jó ízlés tartotta vissza őket, hogy akkorára hízzanak, mint egy kisebbfajta bolygó. (Szerencsére többségük ügyelt a renoméjára, és inkább a virtuális valóságban élte ki a megalomániáját.)

Az RH-knak már régóta nem volt fizikai értelemben vett testük – mint ahogy attól a rögeszmétől is sikerült évezredekkel korábban megszabadulniuk, hogy az egységeik külső héját testnek tekintsék. A hagymaszerűen rétegződő energiamező nem egyszerűen határvonalként szolgált a belső terek és a külvilág között; abban helyezkedtek el az érzékelők, az védte meg a bent tartózkodókat az űrtörmeléktől, azon át jártak ki-be az RH mobil egységei és a látogatóba érkezők, az tartotta benn a légkört, és annak a felületén alakították ki a napvonalakat, hogy fényt biztosítsanak a szilárd magra telepített parkoknak. A hajó egyetlen, valódi fizikai burokkal rendelkező egységében alakították ki az utasok szállásegységeit és a közösségi tereket.

Az Empirista kétszáz kilométer hosszú, ellipszoidforma hajó volt. Burkán temérdek apró, mesterséges csillag és több tucat napvonal helyezkedett el, melyek az éltető fényt biztosították a sok-sok szinten burjánzó, dús vegetációnak, ami a hajó által a galaxis legkülönfélébb tájairól összegyűjtött növényekből állt. A tematikus parkok között akadtak geometrikus díszkertek és természetesnek ható, buja vadonok is. Mindegyikük egy-egy komplett ökoszisztéma volt, változatos növény-és állatvilággal, melyek kilométer magas tartópilléreken, lépcsőzetes elrendezésben sorakoztak egymás fölött. Légköri buborékjaikban a legkülönfélébb méretű és fajtájú járművek úsztak – kompok, modulok, repülőhámot viselő emberek, drónok, valamint szárnyas és felhőtestű lények. Az Empirista több mint százmilliárd állatnak és tizenhárom milliárd embernek és drónnak adott otthont.

A Kultúra polgárai, akik jórészt orbitálokon laktak, úgy tekintettek az RH-kra, mint afféle vándorló metropoliszokra. Az Empirista azonban ebből a kategóriából is kilógott; annyi élőlény zsúfolódott össze rajta, mint egy egész bolygón. A Zyse-en hárommilliárd ember élt, a rendszer többi bolygóján, holdján és mikrorbitálján további húsz. Az Empirista érkezése olyan volt a gzilteknek, mintha egy másik naprendszer látogatott volna el hozzájuk.

Az óriási űrjármű előtt egy kisebb hajókból álló felvezető csapat haladt, köztük néhány RH, amelyek maguk is több millió utast szállítottak. A kijelölt fogadóponton a menet először gzilt katonai cirkálókkal találkozott, és a hatalmas hajó szinte magával sodorta őket, ahogy elhaladt mellettük. Aztán megjelentek a parányi civil hajók is, és kíváncsian körberajzották a nem mindennapi látogatót. Ha a gziltek többsége nem feküdt volna tárlókban, és ha a politikai helyzet kevésbé lett volna zavaros, az esemény milliókat vonzott volna. A hajó hét iker-MI-ből álló Elméje azzal volt elfoglalva, hogy üdvözlő üzeneteket küldözgessen és interjúkat adjon a helyi médiának.

Az Empirista fokozatosan ráállt a számára előkészített pályára. Már érkezése előtt egy nappal lassítani kezdett, hogy fel tudja venni a sétatempót, amellyel néhány óra leforgása alatt megkerülte a Zyse-t. Az embereknek így odalent bőven volt idejük megbámulni, és az utasokat és kíváncsiskodókat szállító kompok is könnyebben be tudtak dokkolni.

•

∞

xRH Empirista

oKTE Pszeudonim

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oÁKE Felültetési rend

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Megérkeztem a Zyse-hez. Eléggé feszült itt a hangulat, úgyhogy megkértem a Kék halált és a Xenokratát, hogy maradjanak a közelemben. Nem értem, hogy hagyhatta a gzilt vezetés idáig fajulni a dolgokat.

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Szomorú, valóban. De a fő, hogy itt vagy, már nagyon vártunk! A mellékelt információcsomagban minden lényegeset megtalálsz, de a legjobb volna, ha az egyik rész-Elméddel átböngésznéd a helyi médiacsatornák híreit az utóbbi huszonnégy órából. Ha nem akarsz saját szatelithálózatot telepíteni, szívesen rendelkezésedre bocsátom az enyémet. Ha bármi másban segíthetek, csak szólj.

A csoportból többen attól tartunk, hogy fegyveres konfliktus van kibontakozóban. Nem akarod kiküldeni a Kóklereket körülszaglászni egy kicsit? A saját védelmedről biztosan más eszközökkel is tudsz gondoskodni.

∞

Várjuk meg, hogyan alakulnak a dolgok a következő napokban. Egyelőre nagyobb biztonságban érzem magam, ha a Kóklerek mellettem vannak. Pár mobil egységemet ott kellett hagynom a Loliscombana-rendszerben, és bár már készülnek az újak, az ilyesmi eltart egy darabig.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Szórakozik velünk ez a behemót? Nekünk most kellenek azok a hajók, nem néhány nap múlva!

∞

Végül is érthető, csak az utasait védi. Te se ugrálnál, ha ekkora felelősség nyomná a válladat. Minél nagyobb egy RH, annál inkább kerüli a kockázatot. Meglep, hogy egyáltalán itt van.

∞

Ha ennyire aggódik a saját biztonsága miatt, minek jött? Látod, ez a baj az ilyen monstrumokkal; lenyűgözőek, azt meg kell hagyni, de teljesen hasznavehetetlenek. Amennyi utasa van, benépesíthetné velük ezt a szellemszállást. De ettől még nem kerülnénk közelebb a megoldáshoz.

A helyzetünk kétségbeejtő. A Tévedés ne essék… visszament a Xownra, az Erre jártam… Link kísérői gyanúsan hallgatnak. Nem a liseidieket kellene követniük?

∞

De, elvileg. Most, hogy a nagyágyú megérkezett, az Erre jártam… végre mozgósíthatná magát. Na, mindegy, majd ők ketten lejátsszák a meccset. Inkább hallgassuk behemót kollégánk úti beszámolóját, nehogy megsértsük a hatalmas egóját…

•

A fogadás csöndes, visszafogott hangulatban zajlott, de a díszletekre nem lehetett panasz: a felsőház dísztermét gyászvörösbe öltöztették. A plafonig nyúló tükörpaneleket elnézve a szemlélőben az az érzés támadt, hogy végtelen vörös folyosókra lát.

– Milyen fenséges – intett Yegres a poharával a bársonnyal letakart kristálycsillár felé. – Többször kellene elnököt temetünk.

– Késő bánat – felelte Banstegeyn.

– Az. Oda nézzen! A delegáció – mutatott a karcsú alakokra, akik úgy vágtak utat maguknak az emberek tengerében, mint vitorlás orra a hullámok között. A tömeg engedelmesen szétnyílt előttük. – Magára hagyom, hogy hitelesen játszhassa a gyászoló képviselőtárs szerepét, Banstegeyn. – Azzal felhajtotta az italát, összefogta hosszú köpenyét és lelépett az emelvényről.

A septam némán figyelte a hét avatár bevonulását. – Méghogy eljátsszam a gyászoló képviselőtárs szerepét… – dünnyögte magában. – Hát igen. Ez is csak egy szerep.

A lehető leggyorsabban le akarta tudni a formaságokat. Attól félt, hogy kiül az arcára a küldöttek, és úgy általában a világ iránt érzett undor és a megvetés.

Eleinte Orpe-ról álmodott, aztán, amikor már nem bírta tovább, beállította az implantjait, hogy mélyen és álomtalanul aludhasson. De tudta, hogy ez csak ideiglenes megoldás, előbb-utóbb szembe kell néznie a valósággal. Folyton úgy érezte, hogy Orpe ott van a közelében, a fecsegő emberek között sétál, egy sarokból figyeli, de amikor odanézett, az alak mindig köddé vált.

Nem volt babonás, de amikor a szeme sarkából látni vélte a lányt, ugyanúgy megrémült, mint a letűnt korok emberei, ha kísértetet láttak. Mintha valami természetfeletti erő gonosz játékot űzne vele. A legszívesebben üvöltött volna félelmében.

Ez mostanában egyre gyakrabban fordult elő vele; az akut és csillapíthatatlan üvölthetnék különösen olyan pillanatokban tört rá, amikor a helyzet a legkevésbé sem volt alkalmas az érzelmek szélsőséges kinyilvánítására; például hivatalos fogadásokon, ahol a gzilt funkcionáriusok és más illusztris vendégek mellett idegen fajok is képviseltették magukat. A legkülönfélébb alakú, méretű és testfelépítésű lényektől az embernek az az érzése támadt, mintha egy játékbolt árukészlete szabadult volna a parlamentre, hogy ott bukdácsoljon, pöfögjön és röpködjön a vendégek között. Hogy lehetett ezt komolyan venni? Ilyenkor Banstegeyn komoly kísértést érzett, hogy beleröhögjön a képükbe, fel-alá ugráljon a haját tépkedve, vagy a falba verje a fejét…

Azzal vigasztalta magát, hogy már csak néhány napot kell kibírnia, aztán a többiekkel együtt átköltözik a boldogok földjére, ahol nincs több szenvedés. Ott nem kell tovább küszködnie az életnek nevezett, morbid komédiával. Csak ez tartotta benne a lelket, semmi más.

– Kövessenek, uraim – intett széles mozdulattal a háta mögé, és a delegációt egy kisebb, de annál pompásabban feldíszített terembe vezette. A körülötte álldogáló hivatalnokok engedelmesen utat nyitottak nekik. Int’yom a terem végében álló elnöki székben kuporgott, és a dekorációhoz illő, gazdagon díszített ruhát viselt. Ráncos arcán zavart kifejezés ült, úgy pislogott körbe, mint aki eltévedt. – Az elnök már alig várja, hogy találkozhasson önökkel.

– Köszönjük. – A hét avatár teljesen egyformának tűnt; mind magasak és karcsúak voltak, a ruhájuk egyszerű, de elegáns, a tekintetükből ünnepélyes komolyság sugárzott. Ziborlun tenyeres-talpas vidéki rokonnak tűnt hozzájuk képest.

Ahogy Banstegeyn a delegáció élén az elnöki emelvény felé haladt, a szeme sarkából mintha egy göndör hajzuhatagot látott volna megvillanni, amihez egy csinos, sápadt arc tartozott. Nem, ez nem lehet ő, emlékeztette magát.

Civilekről sosem készítettek biztonsági másolatot. Orpe egyébként is azok közé tartozott, akik azt vallották, hogy a kockázat az élet sava-borsa, és az embert az teszi emberré, hogy az igazán fontos döntéseket csak egyszer hozhatja meg. Ráadásul egy olyan fejlett társadalomban, mint az övék, az erőszakos halál elképzelhetetlen volt. Vagyis akárkit látott a vendégek között, az biztosan nem Orpe volt. Nem lehetett ő.

Már csak három nap, hajtogatta magában. A lába megbicsaklott, de gyorsan kihúzta magát és ment tovább rendületlenül az űrruhás idegenek, a talpig vörösbe öltözött gzilt katonák, főhivatalnokok és hírességek között, mintha semmi sem történt volna.

– Septam, egy szóra! – vonta félre Chekwri marsall, amikor az elnök végre felállt, hogy üdvözölje az idegeneket.

– Most nem alkalmas, Chekwri. Látja, hogy dolgom van!

– Magának mindig dolga van. Az imént kaptam jelentést. A ronte-i flottaparancsnok és kísérete a Vatrelles-rendszerbe vonul vissza. Javaslom, hogy szivárogtassuk ki ezt az információt liseidi barátainknak.

– Nem látom, hogy ebből mi előnyünk származna.

Solbli, Jevan és a marsall emberei diszkréten körbefogták őket, hogy nyugodtan beszélgethessenek. Chekwri közelebb hajolt a septamhoz. – A hírcsatornák napokig ezen csámcsognának. Gondoljon bele: ha a guberátorok egymás torkának esnek, az újabb remek érv a szublimáció mellett. Ki akarna tovább maradni egy ilyen borzalmas, véres konfliktusokkal terhelt világban?

– Bánom is én, csinálja! Nekem most…

– Lenne itt még valami, uram. Jó híreket kaptunk. Bejelentkezett egy elveszettnek hitt hajónk, méghozzá egy stratégia fontosságú helyről.

– Tényleg? Melyik hajó az?

– A Churkun. Az ablate-i események után sokáig azt fontolgatta, hogy a tervezettnél hamarabb szublimál, de végül meggondolta magát. Úgy döntött, hogy megvár bennünket. Szép gesztus, nem gondolja? Néhány órával ezelőtt váratlanul megkeresett, és az iránt érdeklődött, hogy volna-e valami feladat a számára. Vettem magamnak a bátorságot és elküldtem a Xownra, mivel értesüléseink szerint a kultúrabeli hajó és Cossont szakaszparancsnok is arrafelé tart. A szimuláció utólag engem igazolt. Hiszen a cél szentesíti az eszközt, nem igaz, uram? – tette hozzá Banstegeynre kacsintva.

Banstegeyn értetlenül pislogott vissza rá. Chekwri még sosem viselkedett vele ilyen pimaszul. A közelgő szublimáció különös dolgokat hoz ki az emberekből. A jelek szerint még a legendás katonai fegyelmet is kikezdi.

– Most már nem kell kesztyűs kézzel bánnunk velük, nemdebár, uram? Ha a helyzet úgy kívánja, drasztikusabb eszközökhöz is folyamodhatunk.

– Persze, persze. Tegye, amit jónak lát.

– Nagyszerű! Az időzítés is tökéletes. Tudja, miért?

– Mondja csak, Chekwri, ne kéresse magát.

– Mert a Churkun az imént jelentette, hogy egy kultúrabeli hajó érkezett a Xownra. A hajtómű-karakterisztikájából ítélve ismerős hajó.

•

Agansu ezredes, aki még mindig nem gyógyult fel teljesen a sérüléseiből – ő maga egyre inkább úgy gondolt a testére, mint javításra szoruló hardverre, és nem egy élő organizmusra – komoly dilemma elé került.

– Ezredes, az utasításaink egyértelműek. Frissítenie kell a klónját a Xownon, és át kell neki adnia a legfrissebb adatokat. Már tíz napja követi a léghajót, és adott helyzetben a legapróbb információ is sorsdöntő lehet.

– Tudom, kapitány. Tökéletesen tisztában vagyok a helyzettel.

Majdnem otthagyta a fogát a bokri akcióban. Ki gondolta volna, hogy a kultúrabeli avatár antianyag rakétát fog robbantani egy polgári létesítményben? Először Uhtrynt intézte el, aztán, mint valami két lábon járó parabolatükör, visszaverte a rálőtt sugárpászmákat, úgyhogy az ezredes saját magát találta el a lézervetőjével. Elfüstölt az antigravitációs pajzsa és a liftaknába zuhant. A becsapódás pillanatára jól emlékezett: a csontjai reccsenésére, a széthasadó űrruha szisszenésére és az akna falát megremegető artikulátlan üvöltésre. Aztán minden elsötétült.

Az Uagrennek köszönhette az életét. A hajó kimentette a romok közül és kezelésbe vette: lehámozta a testéről az elszenesedett, felhólyagzott űrruha maradványait, kimetszette azokat a testszöveteit, amiket már nem lehetett megmenteni, újraépítette a csontozatát és stimulálta a szervezetét, hogy új szerveket és izomzatot növesszen.

A sérülései szépen gyógyultak, de még mindig ágyhoz volt kötve. Úgy tűnt, hogy a szublimációig már nem fog lábra állni. Lelke mélyén nem is bánta; legalább az utolsó napokat a hajó fedélzetén tölthette. Ha időközben mégis meggondolná magát (az utóbbi időben egyre inkább foglalkoztatta a halál gondolata), akkor az Uagrennel és legénységével tarthat, ha pedig nem, akkor átszáll egy kompra, ami elviszi a honfitársaihoz, akik szintén nem kérnek a szép új világból.

Korábban szkeptikusan állt a kérdéséhez, de amióta a Bokrin meglegyintette a halál szele – még akkor is, ha katonaként biztosra vehette, hogy a legutóbbi mentését újraélesztik –, egészen másképp tekintett a világra, és a testétől való búcsúzásra. Rákényszerült, hogy átértékelje a túlvilághoz való viszonyát. Másrészt egyre szorosabban kötődött az Uagrenhez, már-már a legénység tagjának érezte magát. Eljátszott a gondolattal, milyen lenne velük együtt szublimálni. Persze nem tudhatta, hogy a legénység szívesen látja-e, vagy kívülállónak, koloncnak tartják, és még mindig nem szedte össze a bátorságát, hogy megkérdezze tőlük.

Aztán ott volt az android. Miközben ők a kultúrabeli hajót üldözték egy csillagrendszerrel arrébb, énjének másolata engedelmesen követte az Equatorial 353-at és folyamatosan küldözgette a jelentéseit. Az Uagren hajtómezői megsínylették az elmúlt napok kalandjait, ezért esélyük sem volt, hogy időben visszaérjenek a Xownra. Úgy számolták, hogy a kultúrabeli hajó egy teljes nappal megelőzi őket.

Az Uagren szerette volna előreküldeni az ezredes elmestátuszát, hogy az android idejében értesüljön a bokri eseményekről, de ő napról napra halogatta a döntést. Azt mondta, időre van szüksége, amíg feldolgozza a történteket. Pedig csak arról volt szó, hogy neheztelt az androidra, amiért ő fogja legyőzni az ellenséget. Neki kellett volna megvívnia a döntő csatát, az igazi Cagad Agansunak, az Első hadosztály ezredesének, és nem valami lelketlen, tömeggyártott gépnek, aki egy raktár mélyén porosodott, amióta a hajóját megépítették.

Persze jól tudta, hogy az android az ő megtestesülése, aki szintúgy Cagad Agansunak tartja magát, de ettől még ugyanolyan idegennek érezte. Igazságtalannak tartotta, hogy a döntő akcióban a klónja vesz majd részt, miközben ő sérülten és magatehetetlenül fekszik egy űrhajó fedélzetén. Nyilván később megpróbálják majd integrálni az emlékeit az ő emlékei közé, de ha sikerül is, a lelke mélyén tudni fogja, hogy azok másodkézből származó élmények.

– Ezredes? – kérdezte újra a kapitány, végigsétálva a virtuális hajóhídon, a villódzó kijelzők és irányítópanelek mellett szorgoskodó tisztek között.

– Rendben van, essünk túl rajta – sóhajtotta. – Készen állok.

A kapitány intett a kommunikációs tisztnek. – Kezdje meg az átjátszást!

Agansu előtt elhomályosult a világ, és egy pillanatra tudatosult benne, hogy ő voltaképp egy emberi roncs, aki a hajó gyomrában hever tápvezetékekre kötve, miközben pillanatfelvételt készítenek a gondolatairól és érzéseiről, hogy rendszerezzék, kódolják, és átjátsszák a xowni androidnak.

– Jó újra látni, ezredes – biccentett a kapitány. Agansu zavartan pislogott. Olyan érzése támadt, mintha épp a mosdóból jött volna vissza és lemaradt volna valamiről. – Jó híreim vannak.

– Mi történt?

– Az egyik anyahajónk ezekben a percekben érkezik a Xownhoz. Chekwri marsall személyes irányítása alatt áll, vagyis számíthatunk az abszolút támogatására. Már el is kezdte feltakarítani a szemetet, amit a kultúrabeliek otthagytak.

•

A mobil érzékelő-és adatrögzítő egységek, amelyeket a Tévedés ne essék… hagyott a Xownon, egy szatellitnek továbbították az adatokat. A műhold kisebb volt, mint egy ember ökle, de anyagtalan csápjaival több száz kilométeres körben képes volt letapogatni a környéket. Amikor észrevette a közeledő cirkálót, rögtön érzékelte, hogy az minden hardvert feltérképez a környéken és lekéri az azonosító kódjukat. Ezt aggasztó jelnek értékelte.

Azonnal jelentette a fejleményeket a Tévedés ne esséknek. A hajó ekkor még messze volt a bolygótól, de utasította a szatellitet, hogy zárja le a kommunikációs csatornáit és hibernálja magát. A jövevényt azonban nem sikerült megtéveszteni: először próbaképp megbökte a műholdat egy gravitációs hullámmal, ami átsöpört rajta, és elszivárgott a téridő szövetén át. A szatellit tudta, mi következik. Nem várta meg a támadást, inkább felrobbantotta magát. Nem kockáztathatta, hogy az általa tárolt adatok idegen kézbe kerüljenek.

A Xownon, a Gyűrűvárosnak abban a szektorában, ahonnan az Equatorial 353 öt évvel ezelőtt útnak indult, izzó fémdarabkák hullottak az égből és pattogtak végig a csőalagutakon. A szenzorok és mobil egységek nagy része szintén felrobbantotta önmagát, mások kikapcsoltak és megadóan várták a megsemmisítő impulzust. Amelyik szerkezet képes volt rá, álcázással próbálkozott és átkapcsolt bio-energiaforrásra, de az idegen eszén nem lehetett túljárni. Akadt egy-két egység, amelyik nem tudta időben kitörölni a memóriáját, így a támadónak gyerekjáték volt beazonosítani a rejtőzködőket, majd akkurátusan tisztára söpörni az étert az effektorsugarával. Miniatűr tűzijáték festette színesre a Xown egét.

Az utolsó napokban, ahogy a Záróra története a gzilt népével együtt a végéhez közeledett, az Equatorial 353 fedélzetét valósággal ellepték a turisták. Ki vethette volna a szemükre, hogy még egyszer utoljára ki akartak rúgni a hámból?

Egy ízeltlábú rovarra hasonlító mikroszonda maradt meg utolsónak a kémszerkezetek közül. A léghajó orrán pihent egy vadul csapkodó zászló árnyékában, és összetett szemével csendben figyelte, ahogy egy apró kémrakéta bodros füstcsíkot húzva lezuhan a magasból, és eltűnik egy csőalagút torkában, alig karnyújtásnyira tőle. Senki sem figyelt fel rá.

Ahogy a léghajó kényelmes tempóban átúszott az alagút szája fölött, a géprovar érzékelőjét egy pillanatra megcsapta az olvadt fém szaga.

Lekérte a memóriájából az ilyen esetekre vonatkozó utasításokat, egy darabig várt, majd hosszú, elegáns ívben felszökkent, és – a hitelesség kedvéért véletlenszerű kanyarokat iktatva a pályájába – megkereste a legközelebbi rést a burkolaton, aztán eltűnt a hajó gyomrában.

•

– Nem tetszik ez nekem – csóválta a fejét Berdle.

– Mi a baj?

– A Xown mellett tábort vert egy gzilt hadihajó, és kilőtte az összes mobil egységemet, amit letelepítettem.

Amióta beléptek a rendszerbe és lassítani kezdtek, az avatár egyfolytában a bolygót figyelte.

– Na várjunk csak! Te bepoloskáztad a léghajót? Mikor csináltad? Amikor ott jártunk?

– Ugyan már, csak néhány apróságot hagytam ott. Pár szuvenírt, a látogatásunk emlékére.

– Mindenkinek a segglyukába bedugsz egy adóvevőt, akivel találkozol?

– Én nem fogalmaznék ilyen durván. Egyébként mi abban a rossz?

– Hagyjuk. Mit tudunk erről a gzilt hadihajóról?

– Egyelőre csak annyit, hogy nagyobb, mint én.

– Ezek szerint nem fordulunk vissza.

– Nem szállhatunk ki a játékból. Most végképp nem.

– És mi lenne, ha egyszerűen felhívnánk Ximenyrt? „Helló, a szemgolyókért jöttünk.” Vagy ilyesmi. Hátha sikerül annyira meglepnünk, hogy zavarában igent mond.

Berdle cinikusan mosolygott.

– Már próbáltam. Még QiRia elmestátuszát is rávettem, hogy segítsen. A baj az, hogy sehogyan sem tudom elérni Ximenyrt. Ha landolunk, első dolgunk lesz összekapcsolni vele QiRiát.

– Szólhattál volna…

– Ha sikerült volna, szóltam volna.

– Aha. És mondd csak, ez a hajó ugyanaz, amelyikkel a Bokrin összefutottunk?

– Nem. Ez egy anyahajó, nem szimpla cirkáló. Valószínűleg gyorsabb vagyok nála, de ezzel most nem sokra megyek, mert nem gyorsasági versenyre készülünk, hanem támadásra, méghozzá ugyanazon célpont ellen. – Megcsóválta a fejét. – A mocsok az összes szondámat kilőtte. Sötétben kell majd tapogatóznunk, legalábbis eleinte.

– Miközben ő telerakta a környéket a saját poloskáival, gondolom.

– Arra mérget vehetsz. Szerencsére nem speciális egység, csak egy szimpla anyahajó, vagyis a ketyeréi nem olyan fejlettek, mint amilyeneket én használok.

– És mit tudtál meg ezektől a te nagyon fejlett ketyeréidtől, mielőtt egy mezei anyahajó miszlikbe aprította őket?

– Azt, hogy Ximenyr nagyszabású zárópartit rendez. Ezt igazából a hajó hírcsatornáján hallottam, mert a múltkori fiaskó után a lakosztályába nem is próbáltam behatolni. Ximenyr eltűnt, a belső csatornán legalábbis napok óta nem látni. Viszont a legutolsó felvételen még viselte a nyakláncot, vagyis egyelőre nem fogott gyanút. A fedélközt teljesen átépítették: a közepéből hatalmas termet alakítottak ki, mezőprojektorokat szereltek fel és rengeteg vizet szivattyúztak a fedélzetre. A plusz terhet antigravitációs generátorokkal ellensúlyozták. Mindezt a hírekből tudom, mert, mint már mondtam, továbbra sem látok be a hajóra. És most már a konkurencia miatt is főhet a fejünk. Arról a fura figuráról nem is beszélve, aki a léghajó nyomában caplat. Az utóbbi napokban egy pillanatra sem tévesztette szem elől.

– Úgy tudom, sokan követik a léghajót. Ez afféle helyi sporttá vált az utóbbi időben.

– Aha, siklóval, csőkocsival, terepfutóval… Mások egyszerűen csak futnak mellette hosszabb-rövidebb ideig. De ez a fazon gyalog követi, mióta tiszteletünket tettük Ximenyrnél. A rovarszondám figyelt fel rá. Váltogatja a tempót és a követési távolságot, néha fölmegy a galériaszintre, máskor az alagutakban kocog, hogy ne legyen feltűnő. Terepszínű ruhája van. Még soha nem láttam se megállni, se pihenni.

– Akkor valószínűleg nem ember.

– Nem, persze hogy nem az. Bár mostanában sok fura alakkal hozott össze a sors… – Rosszallóan méregette a zöldeskék bolygót, mintha az tehetne mindenről. – Engem az aggaszt, hogy most ő is eltűnt.

•

A férfi kinyitotta a szemét.

A terepsikló a Gyűrűváros egyik alagútjában száguldott. Xowni időszámítás szerint késő délután volt, de a Zyse-en már éjfélre járt.

Egy vizsgálóasztalon feküdt. Tudta magáról, hogy android, és hogy nemrég töltötték le a memóriájába az emlékeit annak a férfinak, akit megtestesített.

Agansu ezredes vagyok, gondolta. Új testem van, ép és erős, tele beépített fegyverekkel.

Tisztán emlékezett rá, hogy nem akarta megsokszorozni magát, és hogy eredeti énje, amely az Uagren fedélzetén lábadozik, úgy tekint magára, mint az egyetlen, igazi Agansura. Nem haragudott rá ezért, inkább megnyugvást érzett, hogy nincs egyedül. De azt is tudta, hogy neki most fontos küldetése van, és hogy nincs idő filozófiai kérdéseken merengeni. Hamarosan a tettek mezejére kell lépnie.

Egy képernyő ereszkedett le mellé a mennyezetről, amin egy fehér köpenyes nő látszott. Egy darabig a kijelzőket tanulmányozta, majd megszólalt: – Akárki maga, és akármi is a feladata, készen áll. Sok szerencsét, jó szublimálást, testvér!

Agansu felkelt a fekhelyéről. A képernyő visszahúzódott a plafonra.

A terepsikló lejjebb ereszkedett. A fejében kirajzolódott a Gyűrűváros térképe, benne saját és a léghajó pontos koordinátáival. Megigazította terepszínű ruháját, amely eddig is jó szolgálatot tett, segített elvegyülnie a tömegben.

Visszagondolt az összemosódott, végtelennek tűnő napokra, amikor versenyt futott a léghajóval, lépcsőkön fel, rámpákon le, napfénynél, lámpafénynél, vaksötétben. Néha előtte volt, máskor mögötte. Olykor szintet váltott, és csak a rácsokon át látta. Esténként tűzijátékot lőttek fel a fedélzetéről, a burkolatán színes lézerfények és holoképek villództak, máskor éles fényszóróival az eget pásztázta. Odabent éjjel-nappal dübörgött a zene, és néha, amikor a nyomában loholt, étel és biodrogok szagát sodorta felé a szél.

És tisztán emlékezett arra is, milyen volt a másik élete a 7*Uagrenen; emlékezett a beszélgetésre a kultúrabeli avatárral, a pillanatra, amikor már azt hitte, hogy a markában vannak, ő meg az a Vyr Cossont, aztán a következő pillanatban tehetetlenül zuhant a sötétbe, mint egy eltaposott bogár. Emlékezett rá, ahogy a 7*Uagren gyomrában hevert összetört testtel, és miközben a hajó ellátta a sebeit, ő a halálon elmélkedett és el-elcsodálkozott rajta, hogy már nem riasztja a szublimáció gondolata.

A két párhuzamos emlékkép egyszerre élt a fejében, de nem zavarta.

Leellenőrizte a karjába épített lézervetőt, aztán magához vette a fekhelye mellé helyezett kinetikus ismétlőt.

Néhány perccel később kiugrott a gépből. A terepsikló felemelkedett a földről és villámgyorsan eltűnt az épületek között. Agansu elfutott a legközelebbi elágazásig, és ráfordult egy széles átkötőfolyosóra. Onnan már látszott az alagút, a gerendák és csövek csipkeszerű erezete, amelyben az Equatorial 353 haladt. Az android egy közeli peronállvány felé vette az irányt; úgy számolta, hogy a hajó éppen akkor fog elhaladni az építmény mellett, amikor ő odaér. A fülhallgatóján keresztül valaki megszólította.

~ Agansu ezredes?

~ Itt a másolata beszél, vétel.

~ A 8*Churkun kapitánya vagyok, üdvözlöm. Megtisztítottuk a környéket a kultúrabeli szerkezetektől, de egy hajó, minden bizonnyal ugyanaz, amelyikkel az ospini akció során összetűzésbe keveredtek, errefelé tart. Igyekszünk megakadályozni, hogy a szondáit kihelyezze a környéken, vagy hogy az utasait eljuttassa a Gyűrűvárosba, de nem garantálhatom a sikert.

~ Rendben, kapitány. Derítse ki, hol akarja kirakni őket ~ felelte Agansu, és futólépésben elindult felfelé a peronra vezető rámpán.

~ Amint megpróbálkoznak az áthelyezéssel, jelentkezem.

~ Köszönöm.

Az Equatorial 353 igazi látványossággá vált. Rengeteg jármű követte, a legtöbbjük rikítóan feldíszítve, utasfülkéikben dübörgött a zene. Egy párhuzamos alagútban vonat zakatolt, keresőfényeivel a léghajó testét tapogatta. Az oszlopok és különféle szerkezeti elemek villogó fénymorzévá alakították az imbolygó fénypászmákat. A levegőben egy fehér felhőre emlékeztető mini-léghajó haladt, csillogó, színes port szórva a fedélzetéről, amelybe mozgó, absztrakt lézermintákat vetített.

Az Equatorial 353 ovális testén is képek villództak, egyszerre hét-nyolc. A szomszédosak olykor nagyobb ábrákká olvadtak össze, amiket csak úgy lehetett értelmezni, ha az ember távolról nézte őket. A kivetített képek az utóbbi évek legjobb partitémáit ábrázolták: természeti képeket, közlekedési eszközöket, régi korok használati tárgyait és töménytelen pornográf jelenetet.

~ Négy drónkülönítményt tudunk a rendelkezésére bocsátani, ezredes jelentette a kapitány. Mindegyik egyenként hatvannégy egységből áll.

~ Remek. Máris készítheti őket bevetésre.

Agansu átverekedte magát a tarka ruhás, táncoló, mantrázó tömegen és megállt a peron szélén, ahonnan az egész alagutat jól beláthatta. A léghajó sötét tömege kitöltötte a fémcsipkéből szőtt csövet, úgy festett, mintha egy irdatlan ágyúgolyó közeledne.

~ Hány egységre lesz szüksége, ezredes?

Agansunak hirtelen bevillant, ahogy Uhtrynt miszlikbe tépi az antianyag detonáció, és ő lezuhan az aknába.

A léghajóról petárdák röppentek a magasba, az emberek fütyülni, éljenezni kezdtek. Harsány kerepelés és fanfárszó jelezte, hogy a Zyse-en éjfélt ütött az óra. Már csak két nap volt hátra az Átlépésig.

~ Készítsék az összeset.

HUSZONEGY

(SZ–2)

– Mert veszélyes. Meg is halhatsz, ha nem vigyázol.

– És te? Te nem félsz a haláltól?

– Mi okom lenne rá? Én avatár vagyok. Nekem a halál nem ugyanaz, mint neked. Egy embernél más a helyzet. A ti halálotok csúnya, zavaros ügy.

– Úgy értem, a hajó. A Tévedés ne essék… nem fél attól, hogy lelövik vagy felrobbantják?

– Na, ez már izgalmasabb kérdés. Nemrég átjátszottam az elmestátuszomat az anya-RH-mra és teljes készültségbe helyeztem a védelmi rendszeremet. Igyekszem minden eshetőségre felkészülni, de azért még nem temetném magam.

– Miért viszed vásárra a bőröd egy olyan ügyért, amihez semmi közöd?

– Tény, hogy ez a gziltek belügye, de a Kultúra is belekeveredett, QiRia jóvoltából. Nem intézhetjük el egy vállrándítással. Segítenünk kell.

– Ez nem segítség, hanem játszma. Azt hiszitek, nélkületek összedőlne a világ.

Az avatár megcsóválta a fejét.

– Még csak nem is vagy elmentve, Cossont. Ha meghalsz, senki se hoz vissza.

– Miért nem mentesz el te?

– Mert nem lehet.

– És QiRia? Az ő emlékeit elmentetted?

– Bizony, és már el is küldtem a társaimnak azzal a megjegyzéssel, hogy biztonsági másolatról van szó, ami az akció végeztével törlendő.

– Ha őt el tudtad menteni, engem miért nem?

– Mert nincs idegmídered, és már nem tudsz növeszteni. Kifutottunk az időből. – Az avatár széttárta a karját. – Miért akarod mindenáron kockára tenni az életed? Nem is vagy igazi katona, csak tartalékos. Ráadásul néhány nap múlva szublimálsz! Nem tudnék vigyázni rád, csak kolonc lennél a nyakamon.

– Eddig sem voltam kolonc a nyakadon, nem? Rendes tőled, hogy aggódsz értem, de tudok vigyázni magamra.

– Én nem szoktam aggódni. Az érzelgősség a ti gyengétek. De tudod mit? Bánom is én! Ha mindenáron meg akarsz halni, csak rajta! Nem gátollak meg benne.

– Remek. Rakj ki a Gyűrűvárosban. Még csak kitérőt sem kell tenned. Egyébként sem tarthatsz itt, szabad ember vagyok, oda megyek, ahová akarok. Téged pedig kötnek a Kultúra szabályai.

– Körözést adtak ki ellened, nem emlékszel? A fél bolygó úgy tudja, hogy te lőtted szét a Fzan-Juymot.

– Akkor jobb lesz, ha vigyázol rám.

– Erről beszélek! Nincs szükségem egy újabb bizonytalansági faktorra! Ha mindenáron azt akarod, hogy kitegyelek valahol, akkor én mondom meg, hol teszlek ki. És az nem a Gyűrűvárosban lesz, arra mérget vehetsz.

Cossont úgy tett, mintha nem is hallotta volna, dudorászva húzta magára a védőruhát, ami a Bokrin olyan jó szolgálatot tett. – Nem leszek útban, megígérem. Talán még segíthetek is.

Az avatár hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Ha mindenáron jönni akarsz – dünnyögte végül –, legyen. Elviszlek. De előre megmondom, hogy nem fogom miattad kockáztatni az akció sikerét, és ha akadályozol, szó nélkül otthagylak. Megértetted? Ha csak hősködni akarsz, maradj inkább itt. Tehát, még egyszer utoljára megkérdezem, Vyr: biztos, hogy velem jössz?

– Még szép! Nem fogsz tudni lebeszélni róla.

Berdle nagyot sóhajtott. – Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek. Jól van, vedd fel azt! – mutatott a kabin sarkába.

A falon feltárult egy rejtett fülkeajtó, és egy sötét színű, önjáró páncélruha lépett ki rajta. Fej nélkül meglehetősen bizarr látványt nyújtott, és miközben végigsétált a kabinon, két újabb kart növesztett a meglévők mellé. A lány elé érve megállt és középen kettényílt, hogy bele tudjon bújni.

– Ez meg micsoda?

– Az életbiztosításod. Most töltöttem át QiRia elmestátuszát a memóriájába, hogy ha megtaláljuk az emlékeit, azonnal dekódolhassuk őket. Vedd fel! Kilencven másodpercünk van az áthelyezésig, úgyhogy jobb, ha sietsz.

– Az előbb még tíz percet mondtál.

– Változott a helyzet. Gyorsítanom kellett; az a tervem, hogy elcsalom a gzilt hadihajót a bolygó mellől.

Cossont óvatosan belebújt a ruhába, ami teljesen körbefolyta, csak a fejét hagyta szabadon. – Gondolod, hogy bekapja a csalit?

– Ha a bokri kollégája beszámolt neki a kalandunkról, akkor nem. De ha elég meggyőzően alakítom a sebzett madarat, talán üldözőbe vesz.

Pyan felröppent a kanapé karfájáról és a lány ölébe telepedett. – Milyen bátor vagy – lelkendezett. – Fejjel a falnak! Ez tetszik. Ha nem találkoznánk többet: szeretlek.

Cossont sötét pillantást vetett Berdle-re. – Kösz. Ez a te műved?

Az avatár vállat vont. – Egy próbát megért.

– Komolyan mondtam! – verdesett Pyan. – Nem hiszed?

– De, de.

– Húsz másodperc az áthelyezésig.

•

Külső burokmezőivel egy pillanatra átnyúlt a hipertéren, és átküldte az elmestátuszát az anya-RH-jának. Nehogy később a szemére vessék, hogy nem próbálta lebeszélni Cossont-t az akcióról. Ő igazán mindent megtett…

Aztán fürgébb tempóra kapcsolt, hajtóműve olyan frekvencián dübörgött, amit emberi fül sosem hallott volna meg. Burokmezőit átrendezte és felkészült a veszélyes manőverre: egy gravitációs kút belsejébe készült áthelyezni, egy különösen bonyolult topográfiájú célterületre, miközben számítania kellett a gzilt hajó támadására saját maga és az áthelyezendő objektum ellen.

Ez ám a kihívás, gondolta.

A kultúrabeli hajóknál szériatartozéknak számított a segédfúvóka, amely szükség esetén erős, lökésszerű impulzust generált. Neki is volt ilyen, méghozzá a méretéhez képest meglehetősen nagy teljesítményű. A fúvóka segítségével meg lehetett lepni az ellenfelet, ami akár el is dönthette az adott összecsapás kimenetelét, a gyakorlatban mégsem használták túl gyakran, mert a „löket” sok mindent elárult a hajó műszaki paramétereiről.

A Tévedés ne essék… olyan közel járt már a Xown gravitációs kútjához, hogy korrigálnia kellett a pályáját a hipertérben, nehogy megvezessék a téridő mélyülő redői. Az utolsó pillanatig kivárt, aztán működésbe hozta a segédfúvókákat és ezzel egyidőben átteleportálta a modult a léghajótól tíz kilométernyire, a városfalon kívülre.

A művelettel „gyorsaság” és „precíz kivitelezés” kategóriában valószínűleg új rekordot állított fel. A modul egy csinos vákuumgömbben manifesztálódott a bolygófelszín fölött ezerkétszáz méter magasan, miközben a hajón tartózkodók, ha lettek volna ilyenek, semmit sem vettek volna észre az egészből.

Szinte ugyanabban a pillanatban, ahogy a modul megjelent, egy éles hangrobbanás kíséretében rögtön el is tűnt, amit egy keszonmező kontrollálatlan összeomlása okozott. Amíg a gzilt hajó a komppal volt elfoglalva, a Tévedés ne essék… kihasználta az alkalmat és beteleportálta utasait a léghajóba, aztán gyorsított, mintha hipertérugrásra készülne, és rá akarna csatlakozni az energiarácsra.

A gzilt hajó nem követte; lecövekelt, láthatóan feltett szándéka volt, hogy nem mozdul a bolygó mellől.

Pyant a Tévedés ne essék… jobb híján egy hatszemélyes minikompba kvártélyozta be, mivel ez volt az egyetlen alkalmas hely a fedélzeten.

~ Hová hoztál? Mi ez a lyuk?

~ Bemutatom az új szállásodat.

~ De hát ez szűk és sötét!

~ Nem tetszik? Inkább lemennél te is?

Pyan elmélázott. Ott biztonságosabb, vagy itt? kérdezte.

A Tévedés ne essék… bosszankodva figyelte a gzilt hajót, amelyik nem sétált bele a csapdába.

~ Ott, talán.

~ Akkor vigyél oda!

~ Késő. Már túlságosan eltávolodtunk. Ha visszajöttünk, kiteszlek, megígérem.

~ Nem várok addig. Követelem, hogy azonnal…

~ Inkább aludj.

A következő pillanatban Pyan ernyedten összecsuklott és a földre hullott. Egy hajódrón tűnt fel mellette a semmiből, gondosan összehajtogatta és betette egy faliszekrénybe. Még egyszer körbejárt a kabinban, és amikor mindent rendben talált, önmagát is behajtogatta egy másik rekeszbe.

•

xRH Empirista

oKTE Pszeudonim

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oÁKE Felültetési rend

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Csak egy ártatlan kérdés a Tévedés ne essékhez: jól meggondoltad? Valószínűleg ugyanazzal a gzilt hajóval akadtál össze, amelyik az Ablate-nál ámokfutott. Nem lesznek lelkiismereti aggályai, ha lőni kell.

∞

xzE Tévedés ne essék…

Optimista vagyok. Várjuk ki a végét!

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Tudtok valamit a Munka Lovagjáról? Az előbb átküldte nekem az elmestátuszát. Nem tetszik ez nekem…

∞

xKTE Pszeudonim

Mondd meg neki, hogy akármire készül, ne tegye.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Azóta próbálom elérni, de nem sikerül. Közben körbekérdezősködtem, és nem fogjátok elhinni, mit hallottam.

∞

xRH Empirista

Várj, kitalálom: A Munka Lovagja nem hagyta faképnél a ronte-iakat, sőt, most éppen a Vatrelles-rendszer felé terelgeti a kis csapatot. A gziltek egy darabig kísérték, aztán visszafordultak, fegyveres összecsapás tudtommal, nem történt. Viszont nemrég a liseidek is felbukkantak a környéken, feltehetőleg valami rosszban sántikálnak. Ugye az Értékítélet figyel rájuk és az orrukra koppint, ha kell?

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Amikor a liseidiektől megvonták a partnerségi státuszt, a zónában állomásozó hajóik két csoportra oszlottak. A nagyobb, kilenc hajóból álló csapathoz csatlakozott az Értékítélet. A kisebb flotta csak négy hajóból áll, közöttük van a parancsnoki hajó is. Sajnos úgy adódott, hogy a Vatrelles-hez ők vannak közelebb.

Vagyis az Értékítéletnek esélye sincs, hogy érdemben beavatkozzon.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Fogadni mernék, hogy a gziltek adták le a drótot. Ha az Empirista hallgatott volna ránk és még időben odaküldi a Kóklereket, most nem tartanánk itt.

∞

xRH Empirista

Utánuk küldöm a legjobb hajóimat és tárgyalok a liseidiekkel. Hallgatni fognak a szép szóra. Nincs más választásuk. A régióban jelenleg mi rendelkezünk a legerősebb egységekkel.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Látod, pontosan erről beszélek. Ennek a behemótnak fogalma sincs a realitásról. Nem az a lényeg, hogy milyenek a hajóink, hanem hogy hol vannak. Ennyit egy civil is tudhatna!

∞

A hajókkal már elkéstünk, de ha az Empirista rájuk dörren, az talán segíteni fog.

∞

Ne viccelj már! Mindenki tudja, hogy ha lövöldözésre kerül a sor, fél kézzel lenyomjuk őket. Nem erről van szó, hanem arról, hogy a liseidieket a szimpla figyelmeztetés nem fogja megállítani. Simán elpáholják a ronte-iakat, csak hogy megmutassák, ki itt a bakter.

∞

Túl sötéten látod a helyzetet.

∞

Bár igazad lenne… Na, hallgassuk meg, miféle csodatervvel rukkol elő az Empirista. Alig várom.

∞

xRH Empirista

…tehát az elmondottak alapján úgy döntöttem, egy SOÉ-t, egy KTE-t és egy ÁOE-t küldök a célterületre. A Feltétlen reflex vezeti a köteléket, őt követi a Jó játék és a Kétes figura. Szabályos dárda-alakzatban haladnak majd…

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Te jó ég, most meg társasjátékot játszik. Mi vagyunk a bábuk, ő meg tologat minket.

•

Hat liseidi cirkáló (űrbéli jármű? ) élén szeltem az éjszakát * a flotta büszkesége, a Gellemtyan-Asool-Anafawaya Közcélú Egység fedélzetén, miközben tisztjeimmel arra készültünk, hogy (könyörtelenül **) lecsapjunk a ronte-i nyomorultakra (félelmetes ős-ellenségeinkre? **). Nehéz volt a szívünk, de már nem fordulhattunk vissza [?], kopoltyúinkat borzolva, rettentő harci bugyborékolással *** rájuk vetettük magunkat, hogy méltó választ adjunk pimasz provokációjukra (hogy bosszút álljunk a nemtelen árulásért, amit elkövettek ellenünk **). Az egyetlen nyelven válaszoltunk, amit ezek a szánalmas véglények megértenek: az erő nyelvén.

* szóhasználat ellenőrzésre [régies]

** szóhasználat ellenőrzésre [sablonos]

*** szóhasználat ellenőrzésre [fajspecifikus]

– Uram?

– Mi az, mit akar? – mordult fel bosszúsan Ny-Xandabo Tyun, a Begyűjtési és Újrahasznosítási Alosztály főkoordinátora, bár lelke mélyén örült, hogy abbahagyhatja az írást. Kezdetben azt hitte, öröm lesz megörökíteni a dicsőséges hadjárat eseményeit, de a memoár összeállítása sokkal fáradságosabb munkának bizonyult, mint ahogy eredetileg gondolta.

– A ronte-i flotta megjelent a radarernyőn, uram. Tizenhárom hajót azonosítottunk.

– Vagyis a kultúrabeli hajó továbbra is velük tart.

– Igen, uram.

– Ők észrevettek minket?

– Valószínűleg nem, uram.

– Ez nem válasz, katona. Észrevettek, vagy sem?

– Kilencven százalék a valószínűsége, hogy nem vettek észre, uram.

– Uram – szólt közbe a kommunikációs tiszt –, üzenetet kaptunk a kultúrabeli Empiristától. Azt kéri, hogy ne támadjuk meg a ronte-iakat.

– Mindjárt gondoltam. Remélem, betartották az utasításaimat és nem nyugtázták a vételt?

– Igen, uram, úgy tettünk, mintha nem kaptuk volna meg.

– Remek. Radartiszt, mikor érünk lőtávolba?

– A jelenlegi sebességünk mellett nagyjából két óra múlva.

– Két óra múlva? Úgy volt, hogy negyven perc múlva tüzelhetünk!

– A hajtómű-karakterisztikájuk összetettebb, mint gondoltuk, és a kultúrabeli hajó is segíti őket. Ekkora távolságról nehéz megmondani, de úgy tűnik, mintha körbevette volna a flottát a saját energiamezejével és vontatná őket.

– Első tiszt?

– Igen, uram?

– Tudunk gyorsítani?

– Nem, uram. Ha tovább növeljük a sebességünket, a kísérőhajók nem fognak tudni követni bennünket.

– Akkor egyelőre tartsuk a sebességet. Teljes riadókészültség! Egy óránk van, hogy felkészüljünk a támadásra.

– Igenis, uram.

– Munkára fel, igyekezzenek! Nemsokára csatlakozom magukhoz az irányítóteremben – zárta le a beszélgetést a főkoordinátor és lemondó sóhajjal visszatért a memoárjához.

•

Jonsker Ap-Candrechenat, A Munka Lovagja drónja a Győzelmeink emléke fájó szívünkben él régiófeltáró és expedíciós platform parancsnoki hídján lebegett, Ossebri 17 Haldesib bolyherceg előtt.

– A Munka Lovagja miért tart velünk a csatában? – vonta kérdőre a drónt Haldesib.

– Mert ez a csata az én csatám is, bolyherceg. Akaratom ellenére veszélybe sodortam ronte-i barátaimat, és hiába reméltem, hogy sikerül időben kimenekítenem őket, a tervem kudarcot vallott. A történtek után A Munka Lovagja tartozik annyival a barátainak, hogy az élete árán is megvédi őket.

– Hogy mi történik velünk, az lényegtelen. A fontos az, hogy a boly fennmaradjon. A Munka Lovagjának nem kell meghalnia miattunk. Még lelkifurdalást sem kell éreznie; ami történt, megtörtént. Mentse az irháját, amíg nem késő.

– Ha most itt hagyom a köteléket, egész életemben bántana a lelkiismeret.

– Akkor mit akar tenni A Munka Lovagja? Megtámadja a liseidi flottát?

– Nem, de védekezni fogok, ha én vagy a barátaim veszélybe kerülnek.

– A liseidieknek nincs érzékük az efféle verbális nüánszokhoz. Az első gyanús mozdulatra lőni fognak, és később úton-útfélen hangoztatják majd, hogy nem ők kezdték.

– A Munka Lovagja majd óvatos lesz.

– A legénység döntött így?

– Nem, én döntöttem így. A legénységet ezekben a percekben evakuálom, mert nem akarom, hogy bajuk essék.

– Elküldi a legénységét A Munka Lovagja? És ők beleegyeztek ebbe?

– Hőst akartak játszani, de sikerült lebeszélnem őket. Őrültség volna maradniuk.

A bolyherceg elgondolkodva billegtette a szárnyait.

– Lehet, hogy mi meghalunk, de a kultúrabeli hajónak van más választása. Te miért játszod a hőst? Magadat miért nem beszéled le erről az… őrültségről?

– Mert így helyes.

– A dicsőségre fáj a fogad? – kérdezte a bolyherceg, de a hangjában nyoma sem volt gúnynak vagy rosszallásnak.

– Csupán megpróbálom feltartóztatni az ellenséget. Ha nem sikerül, ronte-i barátaimnak legalább lesz némi információja a fegyverzetükről és helyzetükről.

– Ez igazán nagylelkű gesztus, de ha A Munka Lovagja győz, mi nem fogunk tudni bizonyítani.

– Ha győz, a legőszintébb bocsánatkéréssel kárpótolja majd ronte-i barátait, továbbá szomorúan tudomásul veszi, ha hátrébb kerül a bizalmi listán, és a hajótáncban ezután a legjelentéktelenebb szerepet játszhatja csak el… ha egyáltalán megengedik neki, hogy részt vegyen a táncban.

A bolyherceg kattogva felnevetett, még a lábai is meg-megrándultak tőle. Pár tisztje bátortalanul csatlakozott hozzá.

– A Munka Lovagja bebizonyította, hogy nemcsak ismeri, de érti is a ronte-i lelket – mondta végül. – Fogadd őszinte hálánkat és köszönetünket, hajó. Jó vadászatot! Kívánjuk, hogy épen és diadalmasan térj vissza hozzánk az összecsapásból, vagy ha meg kell halnod, halj dicső halált!

– Köszönöm, bolyherceg. Örülök, hogy veletek tarthattam.

•

Chekwri marsall benézett a septam irodájába. – Fáradtnak tűnik – jegyezte meg.

– Az vagyok.

– Tartson ki! Nemsokára vége. Kiválasztotta már a ruháját?

– Mit?

– A ruháját. Amit az utolsó napon fog viselni, az Átlépéskor.

– Nem is tudom. Solbli már biztosan előkészített valamit… És maga?

– Ó, én a díszegyenruhámban fogok feszíteni. Az összes plecsnimet kitűzöm rá – tette hozzá Chekwri, és kényelmesen elhelyezkedett a székben a férfival szemközt. Banstegeyn figyelmét nem kerülte el, hogy a marsall egy ideje már nem kérdezte meg, bejöhet-e hozzá, és arra sem kért engedélyt, hogy leülhessen. Azelőtt ragaszkodott hozzá, hogy betartsák a hivatali protokollt, de tulajdonképpen már nem érdekelte. Miközben a tárolókban alvó milliók ébredezni kezdtek, hogy elbúcsúzhassanak szeretteiktől és addigi életüktől, éber társaik egyre őrültebben viselkedtek. Egyesek teljesen kivetkőztek magukból.

– Nagy becsben tartom a kitüntetéseimet – folytatta a marsall kezét összekulcsolva a tarkója mögött, a lábát keresztbe rakva. – Külön gyűjtöm azokat, amiket a szimulációkban való részvételemért kaptam, és amiket a virtuális összecsapások során tanúsított helytállásomért szereztem. De leginkább a bátorság érdemérmeimre vagyok büszke. Sokan sárgulnának az irigységtől, ha látnák a gyűjteményemet. Kár, hogy a mostani akcióért nem fogok elismerést kapni; fegyvertelen hajók megtámadásáért, tömeggyilkosságért és naiv idegen fajok egymásnak ugrasztásáért nem jár jutalom. De a jóból is megárt a sok, nem igaz? Még szerencse, hogy a szublimaták világában a lelkifurdalás ismeretlen fogalom.

– Chekwri, úgy látom, megártott magának a sok munka. Ennyire biztos benne, hogy nem rögzítem a beszélgetésünket?

– Az embereim a napokban átvizsgálták az irodáját, septam.

– Csak nem azért jöttek, hogy lehallgatókészüléket telepítsenek a szobámba?

– Hogy maga milyen gyanakvó, septam…

– Hja, másképp sosem jutottam volna ilyen magasra.

Chekwri vállat vont. – Nincs miért aggódnia. A problémáink hamarosan megoldódnak.

A férfi az ajtóra pillantott és összerezzent. A marsall hátrafordult. – Mi az? Van ott valaki?

A septam válaszul megrázta a fejét, és az asztali kijelző fölé görnyedt, hogy aláírjon egy határozatot. – Azért jött, hogy ruhákról és kitüntetésekről beszélgessünk, vagy van valami konkrét oka is a látogatásának?

Chekwri az ablakhoz sétált. – Nézze csak, odaát gyújtogatnak! Elképesztő, hogy egyesek mit meg nem engednek maguknak. – Visszafordult és az ablakpárkánynak dőlt. – A két guberátor banda között fegyveres összecsapás készül. Az Empirista a távolból próbálja jobb belátásra bírni őket, de a jelek szerint hiába. Csak azt akartam tudni, elégedett-e az ügyek jelenlegi állásával, vagy akarja, hogy közbeavatkozzunk? Persze nem garantálhatom, hogy hatni tudunk rájuk, de megfenyegethetjük őket azzal, hogy visszavonjuk a partneri státuszt. Sokan ezt követelik.

– Kik?

– A média, a Kultúra diplomatái, az elit bizonyos csoportjai. Ha nem kötnék le az emberek figyelmét más dolgok, többen is lennének.

– Maga a zseniális stratéga. Mit javasol?

– Várjunk, végül is nem a mi problémánk. Koncentráljunk az igazi feladatra, a kultúrabeli hajóra, amelyik nemrég bukkant fel a Xownnál. Ha úgy alakul, hogy ki kell lőnünk, nehéz lesz elterelni a közvélemény figyelmét. – Összefonta a karját. – Úgyhogy ne vállaljunk több kockázatot, bízzuk a dolgot azokra, akik már eleve…

– Intézze, ahogy jónak látja – intett a septam, föl se pillantva a képernyőről. – Végeztünk? Még egy halom határozatot kell átnéznem. Egy egész civilizáció ügyeit zárjuk le a napokban, és az elnök a trimek és a septamok nyakába varrta az összes papírmunkát. És ha az adminisztráció nem lenne elég, még az idegen delegációk pesztrálása is az én feladatom. Nem beszélve a politikusokról és mindenféle hírességekről, akik most nyitogatják a csipájukat a tárlókban.

– Miért nem küldi el őket a fenébe? – kérdezte Chekwri vidáman. – Menjen, sétáljon egyet! Feküdjön le valakivel. Vagy – intett a városra – gyújtson föl egy kerületet. Lazítson! – mondta és kilibbent az ajtón.

Banstegeyn bambán bámult utána. A sarokban mintha egy nő körvonala ködlött volna fel egy pillanatra. Banstegeyn felnyögött és visszahajolt a kijelző fölé. A tollhegye szárazon sercegett az üvegen.

•

– Ny-Xandabo Tyun, a Begyűjtési és Újrahasznosítási Alosztály főkoordinátora?

– Igen. Kivel beszélek?

Pár perccel ezelőtt riasztották, hogy a kultúrabeli hajó levált a ronte-i flottáról, és egyenesen feléjük tart. A kivetítőn tisztán ki lehetett venni a közeledő pontot.

– A Munka Lovagja vagyok – felelte a hang liseidi nyelven. – Örülök, hogy megismerhetem, főkoordinátor. – Kifogástalan kiejtéssel beszélt és láthatólag ügyelt az udvariassági szabályok betartására.

– Uram – szólt közbe az első tiszt –, az imént egy minikomp hagyta el a kultúrabeli hajót. A jelek szerint fegyvertelen. A leválás óta folyamatosan távolodik tőlünk és A Munka Lovagjától.

Tyun az apró pöttyöt figyelte, ahogy lassan beleolvad az űr sötétjébe. – Mi lehet az? Rakéta?

– Civil hajónak kicsi, lövegplatformnak túl nagy. A karakterisztikája szokatlan, mintha kapkodva bocsátották volna az útjára. Ha rakéta lenne…

– Küldjön utána egy mobil egységet. Takarásból közelítse meg.

– Máris, uram. Manuális vagy automata vezérléssel?

– Első tiszt?

– A manuális vezérlést javaslom. Az nagyobb rugalmasságot biztosít váratlan helyzetben.

– Főkoordinátor? – próbálkozott újra a hang. – Amint azt bizonyára önök is észrevették, az imént evakuáltam az utasaimat. A legénységi listát és a komp útvonaltervét mellékelem. A jármű és minden utasa fegyvertelen.

– Miért hagyta el a legénysége a fedélzetet?

– Én kértem meg őket.

– Valóban? És miért?

– Nem venném a lelkemre, ha bajuk esne.

– Nocsak. Talán katonai akcióra készül?

– Önök készülnek katonai akcióra a ronte-iak ellen.

– Ugyan, hová gondol? Én sem vádoltam meg azzal, hogy megtámadott minket, pedig az előbb egy gyanús objektumot bocsátott útjára, ami akár rakéta is lehetne, civil járműnek álcázva.

– A komp folyamatosan távolodik önöktől, és nyilvánvalóan fegyvertelen.

– A kultúrabeli hajó hét perc múlva lőtávolon belül lesz, uram – jelentette az első tiszt.

– Ő tudna lőni ránk? – Tyun a logaritmikus nagyítási skálára pillantott a képernyő szélén.

– Ez egy Omladék osztályú hajó, uram. Teljesen fegyvertelen.

– Ha nem akar támadni – tért vissza Tyun a kultúrabeli hajóhoz –, akkor mi a szándéka?

– Nem vagyok hadihajó, fegyveres összecsapásban meglehetősen korlátozottak az eszközeim. Mindössze azt szeretném elérni, hogy ne támadják meg a ronte-i flottát.

– Honnan veszi, hogy meg akarjuk támadni őket?

– Már megbocsásson, de ez nyilvánvaló. Különben miért üldöznék őket?

– Követjük őket, ez tény. De nem üldözzük.

– Be is fogták őket.

– A rögzített státusz csupán navigációs célokat szolgál. Így jobban nyomon tudjuk követni, hogy merre tartanak.

– Ezt ön sem gondolja komolyan, ugye? Nekem úgy tűnik, mintha megsemmisítő csapásra készülnének.

– Micsoda abszurd ötlet! Mindössze annyi történik, hogy átszállunk a fedélzetükre és biztonsági ellenőrzést tartunk. A gziltekkel kötött megállapodásunk feljogosít rá, hogy a régión áthaladó idegen űrhajókat rutinvizsgálatnak vessünk alá.

– A ronte-iak sosem egyeznének bele egy efféle vizsgálatba. Ezt ön is tudja.

– Az legyen az ő bajuk. Mivel a múltban számtalanszor állítottak valótlanságot és vezettek félre bennünket, sajnos nem áll módunkban a rakományukkal, fegyverzetükkel, illetve az úti céljukkal kapcsolatos szóbeli nyilatkozatukat elfogadni. De ha együttműködnek, minden a legnagyobb rendben lesz, erről biztosíthatom.

– Eleve elfogadhatatlan feltételeket szabnak. Megalázó feltételeket.

– Mi a hatályos egyezmények szerint járunk el, amelyeket a liseidi és a gzilt nép kötött, és amelyek felülírják a korábbi paktumot, amit a védencei zsarolással erőltettek ki a gzilt döntéshozókból. Egyszerűen nem értem, hogy egy kultúrabeli hajó hogyan veheti a védelmébe ezt a hazug, tolvaj bandát! Felszólítom A Munka Lovagját, hogy forduljon vissza, és ne avatkozzon a dolgunkba, máskülönben vele szemben is kényszerintézkedéseket foganatosítunk. Ez pedig felettébb sajnálatos lenne.

– Nem fogom tétlenül nézni, hogy kivégezzék őket, főkoordinátor.

A képernyőn a kultúrabeli hajó egyre nagyobbra hízott.

Tyun intett az embereinek. – Alakzatot bontunk. Három-három, fél fénymásodperc távolságra. A formáció közepén engedjük át A Munka Lovagját. Teljes harckészültség! – A ronte-i hajókra pillantott. – Mennyi időt vesztünk a manőverrel?

– Öt percet, uram – felelte a navigációs tiszt.

– Belefér. Csak akkor lőjenek, ha a kultúrabeli hajó ránk támad. Világos?

– Igenis, uram.

– A Munka Lovagja bemért minket, uram – jelentette az elsőtiszt.

– Alakzatot bonts: most! – adta ki a parancsot Tyun. A parancsnoki hajó letért a pályájáról, és két társával meredek ívben elkanyarodott. A képernyőn a ronte-i flotta pöttyei a kép szélére lendültek. A következő percben A Munka Lovagja átsüvített a liseidi hajók között.

– A kultúrabeli hajó relatív sebessége csökken. Visszafordul, uram. Felénk tart. Négy másodperc múlva beér bennünket.

A képernyő peremén megint megjelent A Munka Lovagja. A kép elhomályosult, mintha sűrű gázfelhőben haladnának.

– Uram, a Quiatrea-Anang jelentette, hogy leálltak a hajtóművei.

– Az Abalule-Sheliz sebessége gyorsan csökken. – A két flottakoordinátor egyszerre beszélt. A képernyők elsötétültek.

– Hibát kijavítani! – Tyun bekapcsolta a sisakkijelzőjét. A holokép bizonytalanul vibrált, újra meg újra széthullott, majd egy éles, váratlan villanással elsötétült.

– A kijelzőrendszer működésképtelen – jelentette a műszaki tiszt. – A meghibásodás oka ismeretlen.

– Effektortámadás ért bennünket, uram. A célpont a hajtómű és a radaregység.

– Uram, a Quiatrea-Anang irányíthatatlanná vált!

– A kultúrabeli hajó mellénk ért, uram. A pályája nem…

– Uram, a Quiatrea-Anang nem válaszol.

– A külső érzékelőink meghibásodtak.

– Uram, a Laskuil-Hliz sodródik.

– …sebességgel. Lassulunk. A formáció felbomlott.

– Uram, az Abalule-Sheliz jelenti, hogy a Quiatrea-Anang célba vette.

– Micsoda?

– A hajtóműveink önállósították magukat. Próbáljuk újrakonfigurálni őket, de…

A hajó hajtóműve hallhatóan küszködött, a távoli morajlás beteges hörgéssé mélyült. Mintha egy láthatatlan erő lökdöste volna őket, apró örvényeket keltve a vezérlőtermet kitöltő folyadékban.

– Uram, az Abalule-Sheliz jelenti, hogy a kinetikus ágyúinkkal célba vettük őket.

– Az lehetetlen – nyögte a tüzértiszt. – Mi nem…

– Megtámadott minket! – kiabálta Tyun. – Lőjenek!

– Túl messze van, uram. Nem fogjuk eltalálni.

– Uram, a Fulanya-Guang is irányíthatatlanná vált.

– Nem reagálnak a támadórendszereink. Az összes löveg deaktiválta magát, a célzóberendezések kikapcsoltak.

– Pörköljenek oda, szaggassák miszlikbe! Nem érdekel, hogyan csinálják!

– Semmink sincs, amivel lőhetnénk, uram.

– Uram, a Quiatrea-Anang rakétaállásai külső irányítás alatt állnak.

– A mobil egység! Uram, még mindig ott van valahol a mobil plató, amit az ismeretlen objektum után küldtünk. Úgy tűnik, A Munka Lovagja nem vette észre.

– Tudjuk irányítani? Működőképes?

– Igen, uram.

– A Fulanya-Guang felénk sodródik, uram. Ütközés négy perc múlva.

– Tűz!

– Hány rakétát?

– Az összeset! Gyerünk, az istenit!

– Hat rakéta kilőve. Az egyes letért a pályáról. A kettes is… Három, négy, öt. A hatodik…

– Az utolsó rakéta eltalálta az idegent, uram.

– Eltaláltuk! Eltaláltuk a rohadékot!

– Megkapta a magáét.

– Rendet a parancsnoki hídon! – mordult fel Tyun.

– A hajtómű ismét irányítható – jelentette a műszaki tiszt.

A képernyőn színes négyzetek villantak fel, szövegek és ábrák villództak gyors egymásutánban.

– Uram, valamennyi egységgel helyreállt a kommunikáció. A navigációs problémák elhárultak, a fegyverzet aktív.

A képernyőn kirajzolódott egy apró, folyamatosan táguló fénygömb.

– A ronte-i flotta lőtávolban, uram.

Ahogy a pártfogójuk köddé vált, a ronte-iak alakzatot váltottak, majd újra és újra, mintha nem tudnák eldönteni, milyen formáció illik a helyzethez. Nem mintha ezzel kifoghattak volna a célzást végző MI-ken. A próbálkozásuk szánalmas látvány volt, bár a maga módján szívszorító.

Tyun elszakította a tekintetét A Munka Lovagja törmelékfelhőjétől.

– Mehet az üzenet – intett.

– Minden rendszer üzemkész, uram. A radarernyők negyven százalékban károsodtak, de működőképesek.

– Az összecsapásban egyetlen hajónk sem sérült meg. Minden egység bevetésre kész.

– A ronte-iak válaszoltak, uram.

– Mit mondanak?

– Nem adják meg magukat.

Tyun átfutotta az üzenetet a sisakkijelzőjén és felhorkant. Olyan kreatívan rendezték csokorba a legobszcénabb liseidi kifejezéseket, hogy már-már versnek is beillett volna.

Ny-Xandabo Tyun főtiszt, a Begyűjtési és Újrahasznosítási Alosztály főkoordinátora körbeúszott az irányítóteremben. Még egyszer ellenőrizte a távolságot a Vatrelles-től és a legközelebbi űrhajóktól; nyolc fénynapon belül egy lélek sem volt. Remek, gondolta. Akár órákig elszórakozhatnak az ellenséggel.

– Először mozgásképtelenné tesszük őket. Célozzanak a hajtóműveikre!

– Olyankor mindig fölrobbannak, uram – jegyezte meg a hadműveleti tiszt.

– Tudom. Előbb-utóbb tanulnak a leckéből, és stabilabbra tervezik a hajóikat. Hadműveleti csoport?

– Igen, uram? – felelték a tisztek kórusban.

– Egyesével szedjék le őket. Ha az első lövés után összehangolt támadást indítanak, ami valószínű, akkor minden egység a legközelebbi egységet vegye célba. Minden találat után kiküldöm az üzenetet, és felszólítom őket, hogy járuljanak hozzá a biztonsági ellenőrzéshez. Az akciót a zászlóshajó első tisztje koordinálja. Kezdhetik!

Az első hajó vörös plazmavirággá feslett.

A ronte-iak ügyesen taktikáztak, így egyre több és több időbe telt bemérni a célpontokat, de az egész hadművelet nem tartott tovább fél óránál. A liseidiek az összecsapásban mindössze egyetlen hajót veszítettek: a Fulanya-Guang azért robbant fel, mert a ronte-i zászlóshajó, amit utolsónak hagytak, kamikaze módon nekirontott.

Tyun lelke mélyén örült a veszteségnek. Egy gyenge flotta felett győzelmet aratni nem nagy dicsőség; még a végén rájuk fogták volna, hogy nem csata volt, hanem mészárlás. Máris ízlelgetni kezdte magában az ihletett szavakat, amelyeket a hősi halottak emlékéhez és gyászoló családjaikhoz intéz majd a memoárjában.

Az pedig, hogy egy renegát kultúrabeli hajót is sikerült kilőniük – még ha csak egy apró, fegyvertelen Kontakt Egységről volt is szó –, az… hogy is mondják a kétlábúak? Áh, hab a tortán.

HUSZONKETTŐ

(SZ–2)

xRH Empirista

oKTE Pszeudonim

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oÁKE Felültetési rend

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Sajnálom, hogy a hajóim nem értek oda időben, hogy megakadályozzák a tragédiát.

∞

xMRH Közlekedő edény

Remélem, hogy a vezérhajó, a Feltétlen reflex nem akar bosszút állni A Munka Lovagjáért. A kolléga magának kereste a bajt. Ami persze a legkevésbé sem menti fel a liseidieket. Az hagyján, hogy kilőttek egy ügyetlenkedő civilt, de hogy a teljes ronte-i flottát lemészárolták, arra – hatályos egyezmények ide vagy oda – nincs mentség.

∞

xRH Empirista

A jelenlegi helyzetben én sem javaslom, hogy fegyverrel lépjünk fel ellenük. Rosszallásunkat diplomáciai úton is kifejezésre juttathatjuk. És a galaktikus közösség sem fog szó nélkül elmenni a történtek mellett, ebben biztos vagyok.

A hajóim biztonságba helyezik A Munka Lovagja legénységét, aztán átfésülik az összecsapás helyszínét, hátha találnak valamit a roncsok között.

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

Az imént érkezett meg A Munka Lovagja elmestátusza. Azt kéri, ne adjunk neki új hajótestet. Az emlékeit legfeljebb kutatási és oktatási célokra használhatjuk.

Ezek szerint tényleg magát okolja a történtekért.

∞

xKTE Pszeudonim

oMRH Közlekedő edény

Mindig nagyon furán viselkedett. Emlékszel, mit mondtam az ötfős legénységéről?

∞

xKTE Pszeudonim

És mi hír a Xownon? Tévedés ne essék…?

Ébresztő, kolléga!

∞

xzE Tévedés ne essék…

Nemsokára beszámolok a fejleményekről, ígérem. De most halaszthatatlan dolgom van.

•

~ Ezredes?

~ Igenis, marsall ~ vágta rá Agansu. A kódból már azelőtt tudta, ki a hang gazdája, mielőtt a nő megszólalt volna.

~ Státuszjelentést kérek.

~ A parancsnak megfelelően folyamatos megfigyelés alatt tartom az Equatorial 353-at. A behatolási tervet akkor tudom elkészíteni, ha megkapom a Churkuntól az adatokat az ellenséges erők pozíciójáról. A helyi hírcsatornákon néhány perccel ezelőtt bejelentették, hogy a léghajó hamarosan megnyílik a nagyközönség előtt. Ha nincs ellenséges mozgás, akkor ezt a kis időt kivárom; egyszerűbb a látogatókkal együtt felszállnom a fedélzetre, mint folyosóról folyosóra végigküzdeni magam az objektumon.

~ Helyszíni képet kérek.

~ Máris, asszonyom.

Agansu számára teljesen új élmény volt, hogy szabadon rögzíthette és részletesen elemezhette az általa érzékelt valóságot, de hamar hozzászokott, és olyan természetességgel használta az új képességeit, mintha vele született volna. Alig tudott betelni az androidtest nyújtotta számtalan lehetőséggel, amelyek többek között lehetővé tették, hogy szabadon változtassa az alapbeállításait, vagy hogy az érzékszervei által rögzített adatokat valós időben továbbítsa a galaxis túlsó felébe egy másik embernek, mintha az is ugyanazt látná és hallaná, amit ő.

Eredeti testén számos genetikai beavatkozást hajtottak végre az elmúlt évtizedek során, mégsem lehetett összehasonlítani az új, kifogástalanul működő androidtesttel. Igaz, hogy az utóbbi jóval súlyosabb volt, de ehhez is könnyen hozzá lehetett szokni. A látása olyan élessé vált, hogy lépten-nyomon rácsodálkozott környezetének apró részleteire, és az elektromágneses sugárzást is sokkal szélesebb tartományban érzékelte. Az új teste nem ismert fájdalmat, a sérüléseket egyszerű hibaüzenetként értelmezte, egy paraméterként a sok közül, amelynek egyedül azért volt jelentősége, mert csökkentette a működési hatékonyságát.

~ Köszönöm, ezredes. Kiszállok.

Néhány pillanat alatt módosította a beállításait, továbbította Chekwrinek az adatokat és még arra is volt ideje, hogy elmerengjen a biológiai és biomechanikus teste közötti különbségeken. Egyszerűen nem győzött betelni új képességeivel. Vele született testében ennyi idő alatt egy szimpla tőmondatnak sem jutott volna a végére.

A kultúrabeliek valószínűleg Ximenyrhez jöttek közölte a marsall. ~ Ez az ember kapcsolatban állt QiRiával, talán az egyik látogatása alatt rábízott valamit. Nem szabad, hogy találkozzanak. Jusson be Ximenyrhez, tudja meg, mit rejteget. Nem kell kesztyűs kézzel bánnia vele.

~ Értettem.

A tömeg egyre hangosabban gajdolt. Az ünneplőbe öltözött emberek között időnként feltűnt egy-egy drón is, a testükön színes holoképek villództak.

~ Úgy hallom, remek ott a hangulat.

~ Rengeteg civil akar feljutni a hajóra.

Innen is, onnan is zene szólt. A környékbeli utcákat ellepték a terepkocsik, a tömeg percről percre duzzadt.

A következő pillanatban tűzijáték robbant, élénk színekkel pingálva tele a rácsszerkezetet az Equatorial 353 körül. A detonáció hangjára az androidteste ösztönösen megfeszült, érzékelte a kilövőállomások helyét, követte a rakéták pályagörbéjét. A pattogó, sistergő hangokat elnyelték a Gyűrűváros óriás szerkezetei és a karneváli zsivaj. A hang terjedési sebességének és a tengerszint feletti magasság ismeretében az ezredes könnyedén ki tudta számolni, milyen messze robbantak a petárdák.

~ Ha komolyra fordulna a helyzet, próbálja minimalizálni az áldozatok számát. Megértette?

Az ezredesnek megvolt a maga elmélete az alibi-utasításokról, amikkel a felettesei a saját felelősségüket próbálták csökkenteni egy esetleges kudarc esetére, de okosabb volt annál, semhogy ellentmondjon. ~ Igenis, asszonyom.

Nem voltak kétségei afelől, hogy ha óvatosan jár el, ügyelve a civil lakosságra, akkor az lesz a baj, ha meg letarolja a várost, akkor az. Chekwri marsallt jó parancsnoknak tartotta, de ő sem volt különb a többinél: eredményt akar, bármi áron. Különösen ebben az akcióban.

A Churkun kapitánya is bejelentkezett. ~ Áthelyezés közben elfogtunk egy kompot, de üres volt. A kultúrabeli hajó több transzportációt is végrehajtott ezzel egy időben, ezeket sajnos nem tudtuk megakadályozni. Mivel az Equatorial 353 teste négydimenziós, közvetlenül a fedélzetére nem lehet semmit áthelyezni, vagyis a kultúrabeliek valószínűleg kívülről próbálnak majd behatolni. Egyelőre nem tapasztalunk gyanús mozgást a környéken. A robotosztagokat felkészítettük a bevetésre. Az ezredes parancsára várnak.

Inkompetens banda, bosszankodott magában Agansu, de úgy döntött, a felelősségre vonást későbbre halasztja. ~ Vagyis itt vannak valahol, de nem tudjuk, hol.

~ Úgy van, ezredes.

~ Küldheti az osztagokat. Egyenletesen szóródjanak szét az objektum körül, százméteres gyűrűn belül. Egyelőre ne támadjanak, tartsák a pozíciójukat. Álcázzák magukat kameradrónnak vagy civil robotnak.

Egy nő odacsapódott az ezredes mellé, és megpróbálta rávenni, hogy táncoljon vele. A keze után kapott, de Agansu a fejét rázta és határozott léptekkel megindult a peront szegélyező lánckorlát felé.

Javaslom a többlépcsős áthelyezést folytatta a kapitány. ~ Ha némi időkülönbséggel foglalják el a pozíciójukat, könnyebben el tudnak vegyülni, és a hanghatás is kisebb.

~ Rendben ~ hagyta rá Agansu. Újabb petárdák pukkantak körülötte.

~ A teleportációt igazítsák a tűzijátékhoz ~ szólt közbe Chekwri marsall.

~ Igenis.

A következő sorozattal egy időben az alagútban is apró pukkanások hallatszottak, és a tömeg fölött kameradrónok jelentek meg. Ahogy az álcázott egységek elfoglalták a pozíciójukat, a léghajó körül finoman, emberi szemmel alig láthatóan hullámzani kezdett a levegő.

Agansu szeme előtt megjelent a Gyűrűváros sematikus ábrája, benne piros pöttyként ábrázolva az Equatorial 353. A szivarszerű hajótest körül kisebb, fehér pontok rajzottak. Vajon hol lehet az ellenség? – tűnődött az ezredes.

Rendszeres státuszjelentést kérek búcsúzott Chekwri marsall és bontotta a vonalat.

•

– Ugye most viccelsz? Mit mondtál, hol vagyunk?

– A csatornarendszer tatfedélzeti ülepítőmedencéjében – felelte Berdle ártatlanul. És valóban: valami gyanús, sűrű, testmeleg folyadékban lebegtek.

– Ez nem lehet igaz! Pont egy pöcegödörben kellett landolnunk? – dühöngött Cossont. Borzasztóan zavarta, hogy nem lát semmit a zavaros löttyben. Kezdett pánikba esni.

– Ez az egyetlen része a hajónak, amit nem véd a 4D pajzs. Mostanában nem hasznosítják a salakanyagot, hanem egyszerűen leeresztik. Micsoda környezetszennyezés! Érzékelők persze itt is vannak, ezért az érkezésünk pillanatában kiteleportáltam a megfelelő térfogatú részt, máskülönben a hullámok működésbe hozták volna a vészleeresztő szelepet. Az csúnya lett volna.

– Meg se próbálom elképzelni. Hogy jutunk ki innen?

– Mindjárt meglátod.

– És hogy mossuk le magunkat? Vagy talpig szarosan fogunk végigvonulni a hajón?

Az avatár eleresztette a füle mellett a kérdést. – Radarképet fogsz látni. Ússz utánam!

Különös kép rajzolódott ki Cossont szeme előtt. Nem voltak éles kontúrjai, csak világosabb és sötétebb foltok, mint egy gyerekrajzon. Berdle űrruhás alakja felderengett mellette; elrúgta magát a tartály aljától és úszni kezdett fölfelé. A magasban rács sötétlett, a padló alatt felsejlettek az eggyel lentebb lévő szint csövei és gépei. A lány tempózni kezdett, hogy utolérje az avatárt.

Igyekezett a feladatra összpontosítani, és nem arra, hogy darabos, híg ürülékben úszik. Egészen jól bírta, amíg eszébe nem jutott a levesarcú fickó, aki a legutóbb fogadta őket. Öklendezni kezdett, de az utolsó pillanatban a rekeszizma elernyedt, és csodával határos módon mégsem köpte ki a reggelijét.

– Nyugi – szólt hátra Berdle a válla fölött. – Még jó, hogy a védőruhád orvosi… beavatkozásokra is képes.

Végigsimított a tartály fedelén, mintha keresne valamit.

– Éppen egy tonna szennyvízben úszom. Te nem vagy ember, fogalmad sincs, ez milyen elképesztően undorító!

– Egy pillanat, és máris kint vagyunk. Már csak az érzékelőt kell kikapcsolnom… Megvan. A biztonság kedvéért itt hagyunk néhány ballasztgömböt. Parancsolj, csak utánad! – Azzal kilökte a csapóajtót, majd tenyérnyi golyókat szórt a lébe, amelyek azonnal hízni kezdtek. Aztán könnyedén kiemelkedett a tartályból, mintha rá nem hatna a gravitáció. Mielőtt becsukta a csapóajtót, a tartályból diszkrét loccsanás hallatszott.

A tartályt rögzítő állványzaton álltak, egy félhomályos helyiségben. A védőruhájuk hétköznapi öltözékké alakította magát, de a sisakrész egyelőre a fejükön maradt, hogy a szaghatás elviselhető legyen.

A lány fölemelte a kezét, hogy közelebbről is szemügyre vegye magát, de a fekete anyag makulátlanul tisztának tűnt.

– Remélem, elégedett vagy.

– El se tudom mondani, mennyire.

– A nanomező nagyon hasznos tud ám lenni. – Berdle végigment az állványon, és a végében megállt egy ajtó előtt. – Zéró tapadás, ez a titka.

– Ha te mondod!

Az avatár körbetapogatta a nyílást, és pár szót motyogott magában.

– Nem akarod úgy mondani, hogy én is értsem?

– Az egyszerűsítés miatt néha elvész a dolgok lényege. Ne feledd, hogy én kultúrabeli Elme vagyok, te pedig ember.

Azzal átnyúlt a falon, mintha ott se volna. Valami kattant és az ajtó kitárult. – Nézd csak, tényleg átépítették a hajót!

•

– Igen, egy kicsit átvariáltuk a szerkezetét – felelte Ximenyr a kameradrónhoz fordulva, amelyik távinterjút készített vele a léghajó ünnepélyes megnyitása alkalmából. – Néhol egészen drasztikus beavatkozásokat hajtottunk végre. Majd meglátják. Az utóbbi napokban teljesen felforgattuk a hajót, ezért nem engedtünk senkit felszállni. Na meg azért, hogy nagyobb legyen a meglepetés. A rezidens csapatból mindenki részt vett a munkálatokban. – Megindult fölfelé a hosszú rámpán; öt társa és a drón követte. Régimódi fehér tunikájukban úgy festettek, mint valami szerzetesrend tagjai. – Többen önmagunkat is megújítottuk ezekre az utolsó napokra – tette hozzá. – Én magam például megszabadultam a testi módosításaim zömétől, hogy egy sokkal letisztultabb, hétköznapibb formában ünnepeljem a nagy eseményt.

– Megbánta a korábbi évek hedonizmusát? – tolmácsolta a drón egy másik újságíró kérdését. A firkászok nagy része xowni volt, de akadtak köztük olyanok is, akik más bolygókon hallgatták Ximenyrt. A kérdéseiket egy MI gyűjtötte össze és továbbította a drónnak.

– Nem bánok semmit. Azt sajnálnám, ha gyáva lettem volna kísérletezni a világgal és önmagammal.

– Igaz, hogy több mint száz péniszt operáltatott magára?

– Hatvan volt a legtöbb, de ezt még magam is túlzásnak tartottam. Végül ötvenháromnál állapodtam meg. Így is nehéz volt megtartani az erekciómat, négy szív ide vagy oda. A nagy részét nem használtam, némelyikből annyi testnedvet se tudtam kipréselni, ami egy átlagos izzadságmirigyből kijön. A szaga viszont egész kellemes volt, fűszeres. Már ha az ember szereti a fűszeres illatú spermát.

– Művésznek tartja magát?

– Azt nem mondanám. Ügyes kezű sebész vagyok, és néha vannak jó ötleteim, de most, hogy mindennek vége, már nincs miért fényeznem magam. Ha segítettem egy-két barátomnak, hogy kiteljesedjenek a saját művészetükben, az nekem elég.

– Hány emberrel tudott egyszerre szeretkezni?

– Negyvenöttel, negyvenhattal. Nehéz pontosan megmondani. Tudja, próbáltuk elérni a maximumot, az ötvenhármat, de ez még teljes súlytalanságban sem ment, úgy sem, hogy tetőtől talpig be voltam olajozva. Egyszerűen nem fértek hozzám ennyien. Meg aztán, tudja, hogy van ez, néhányan egymással kezdtek foglalkozni ahelyett, hogy a rekord megdöntésére koncentráltak volna. De jó móka volt. És fárasztó; az a sok előkészület és megbeszélés… A szex akkor jó, ha spontán, nem igaz? Mindjárt megérkezünk.

A rámpa tetején fehér lepelbe öltözött alakok bonyolult gépeket csomagoltak fóliába, majd önjáró kocsikra pakolták őket, amelyek egyesével elindultak lefelé. Ximenyr egy közeli csigalépcső felé terelgette a társaságot. Odafent sötét volt, csak néhány apró fénypont derengett.

Ximenyr megindult fölfelé a lépcsőn, a drón követte.

– Fényt! – csapta össze a kezét Ximenyr, amint felértek. A feltáruló terem szinte teljesen elfoglalta a léghajó belső terét. Középen egy több száz méter magas, hengerforma medence függött, a kristálytiszta vízen át látni lehetett, hogy a mennyezet alatt, a magasban kicsinyített galaxismodell lebeg.

A medence alatt öltözőszekrények sorakoztak, a terem falain fénypontok ezrei pislákoltak. A félhomály és a lebegő irdatlan víztömeg különös, nyomasztó hatást keltett.

A medence hat üvegggömbön támaszkodott, amelyek bár akkorák voltak, hogy egy ember kényelmesen elfért volna bennük, a medencéhez képest aránytalanul kicsinek és törékenynek tűntek. Hihetetlen volt, hogy ezek viselik a roppant súlyt.

– Némi optikai tuningot kellett alkalmaznunk – folytatta Ximenyr. – Ugyanis a legtisztább víz sem lenne ilyen átlátszó, mi pedig azt szerettük volna, hogy jól látszódjon a mennyezet, mintha a víz nem lenne itt.

– Tulajdonképpen mi ez?

– Az, aminek látszik: egy kád víz. Aki úszni akar benne, vesz egy búvárpipát – mutatott Ximenyr az egyik öltözőszekrényre –, és belép az egyik zsilipbe. Odafent rendeztük be a legnagyobb tánctermünket. A szokásos dolgok várják az érdeklődőket: kényelmes kanapék, ital, drogok, fényjáték, jó zene, tánc és szex, ami a csövön kifér… De most egy kicsit csöndesebb lesz a buli, hogy úgy mondjam: meditatívabb. Ez a mi privát mennybemenetelünk, mini-szublimációnk. Az élménynek fontos eleme a víz, a lebegés, és ha valaki már odafent van, annak nincs visszaút. De nem is baj, hiszen a nyakunkon a vég, nem igaz? Ezt már akkor elterveztem, amikor a Záróra még csak a fejemben létezett. Igaz, eredetileg a saját spermámmal akartam megtölteni a medencét. Arra készültem, hogy éveken át fejem magamból az életadó nedűt, de ez a tervem végül kudarcot vallott, így jobb híján a víz mellett döntöttünk. A fűszeres illatú víz mellett. – És belekacsintott a drón kameraszemébe.

•

– Micsoda ötlet – húzta el a száját Cossont. – Egy egész medencényi sperma…

– Szerintem érdekes – vont vállat az avatár. – Egészen művészi.

Egy raktárba húzódtak félre, nem messze a rámpától, ahol Ximenyr végigkalauzolta a drónt. Több millió nézővel együtt élőben követték a közvetítést Cossont apró csuklómonitorán. A Záróráról szóló riportra sokan voltak kíváncsiak. Bár az utóbbi napokban egymást érték a szenzációhajhász tudósítások, a gzilt bulihajó nemcsak a Xownon, hanem az egész régióban első helyre került a hírekben.

– A medence vize testmeleg – folytatta Ximenyr. – És mivel rengeteg, a bőrön át felszívódó hallucinogént tartalmaz, a felszínre vezető út szédületes, megismételhetetlen élmény. És nem lehet egyenes vonalban úszni, mert az út tele van akadályokkal. Olyan, mint egy vízi labirintus.

– Ezt a labirintust az ember örök küzdelme ihlette, az út a megvilágosodás felé? Vagy inkább a szublimációs folyamat kritikájának szánta?

– Maga szerint? Nekem pusztán az volt a célom, hogy a vendégeim jól érezzék magukat.

– Hogy oldották meg, hogy a víznyomás a medence alján is elviselhető legyen?

– Látja, nekem ez a probléma sokáig eszembe sem jutott. Hiányzik belőlem a mérnöki szemlélet. De végül ezt is megoldottuk; a falat mezőprojektorokkal és antigravitációs egységekkel tapétáztuk ki, a vízbe egzotikus részecskéket kevertünk. Aztán vannak ügyes kis zsilipkamráink – paskolta meg a legközelebbi gömböt. – A részleteket ne kérdezzék, nem tudom elmagyarázni, de a lényeg, hogy idelent is csak nyolcméternyi vízoszlopnak megfelelő nyomás érzékelhető a négyszáz helyett.

– És amikor megnyitják a hajót a nagyközönség előtt, bárki feljöhet ide?

– Igen, azt tervezzük, hogy mindenkit fogadunk, de csak kisebb csoportokban. Az utóbbi időben rengeteg ballasztot halmoztunk fel, például szerves hulladékot, és az élelmiszer-készletünkre sem lesz többé szükségünk, így egy darabig ezek ürítésével fogjuk ellensúlyozni a növekvő terhelést. Néhány barátom már odafent van – mutatott a derengő galaxisra –, tesztelik a helyszínt. Többen eltévedtek a labirintusban és bepánikoltak, úgyhogy egy kicsit átalakítottuk, egyszerűsítettük az útvonalat. Egy-két útjelzést is kihelyeztünk.

– Francba – mormolta Berdle.

– Mi az? A víz ezerszer jobb, mint az ülepítőmedence.

– Rögtön ki fognak szúrni a biztonságiak, mert túl nagy a testsűrűségem. És nem használhatok antigravitációs mezőt sem, mert az még feltűnőbb lenne. Ha már itt tartunk, a te védőruhád is nagyon nehéz. Egy kicsit talán felfújhatnánk…

– Azért ne csinálj belőlem elefántot, jó? Egyébként észrevetted, hogy a barátunk elhagyta a nyakláncát?

– Sajnos. Úgyhogy tüzetesen át kell kutatnunk a hajót. Nem lesz egyszerű.

– Ha eldugta valahová, akkor megtaláljuk, de mi van, ha kidobta?

– Szerintem át kellene fésülnünk az ülepítőt is.

Cossont gyilkos pillantást vetett az avatárra.

– Csak viccelek. Az összes tartályt megvizsgáltam, amikor ott voltunk.

– És ha egyszerűen a szobájában hagyta?

– Megtaláltam az átépítési terveket a hajó adattárában. Azt az emeletet teljesen kipucolták. Át kell néznem a belső csatorna felvételeit az utóbbi napokról… Tessék, itt is van.

– Jó hír vagy rossz?

– Is-is. A személyes tárgyai egy utazóládában vannak. Elég fura darab, úgy néz ki, mint egy kerekeken guruló szekrény. Felvitték a medence tetejére, a buli-mennyországba.

– Gondolod, hogy ott vannak QiRia emlékei?

– Csak remélem. Mindenesetre Ximenyr az utóbbi nyolc napot az orvosi kabinban töltötte.

– Nem lehetett egyszerű megszabadulni ennyi hímtagtól.

Berdle a fejét csóválta. – Gyanúsak nekem az itteni MI-k. Vigyáznom kell, nehogy kiszúrjanak. Várj csak… Úgy látom, a kórházteremben is volt egy szekrénye. Először azt kellene megnéznünk.

Cossont már indulni akart, de az avatár megállította. – Egy mikrodrónt már odaküldtem.

– Ha a kabinban nem találunk semmit, fel kell úsznunk a medencében?

– Attól tartok.

– Fölülről nem tudunk bejutni?

– Nem. A kupolát projekciós pajzs védi. Tíz perc múlva visszaér a hajó, és akkor elvileg megtehetnénk, hogy szétrobbantjuk és felülről beteleportálunk, de ezt csak végső esetben tenném, ha már minden más lehetőséget kimerítettünk. Egy ilyen detonáció hatalmas károkat okozna a normál térszövetben; képszerű hasonlattal szólva, ha a negyedik dimenzióban berúgsz egy ajtót, akkor a harmadikban az egész ház összedől. Vagy az egész utca.

– Hmm. Azt mondod, tíz perc múlva itt a hajó?

– Igen. De még ha lőnénk is a pajzsra, nem biztos, hogy át tudnánk lyukasztani. Ráadásul a gzilt hajó biztos nem nézné tétlenül az akciót.

– Ránk támadna?

– Arra mérget vehetsz.

Cossont csuklóképernyőjén Ximenyr kibújt a fehér tunikából, és anyaszült meztelenül, kezében a búvárpipával belépett a legközelebbi gömbbe.

A kamra megtelt örvénylő folyadékkal, majd a tetején kinyílt egy vagina formájú rekeszkapu. Ximenyr elrugaszkodott az aljzattól és úszni kezdett felfelé.

– Ezzel búcsúzunk a Záróra fedélzetéről… – kezdte a drón. Cossont kikapcsolta a hangot és csak figyelte, ahogy a tempózó alak lassan beleolvad a kékségbe. A reflektorok kialudtak, a medence megint üresnek hatott, a többtonnás víztömeg hullámzó mintákat vetített a padlóra. A képernyőn meztelen alakok tűntek fel; mind arra készültek, hogy kövessék Ximenyrt.

– A mikrodrón semmit sem talált – jelentette Berdle csalódottan.

– Meg tudod mutatni azt a kabint? Úgy értem, a drón szemszögéből.

– Persze, használd a sisakmonitort.

A lány szeme előtt kirajzolódott egy sötét, szűkös helyiség, falait régimódi síkmonitorok borították. A padlón matracok és takarók hevertek. – Ott a szekrény, látod? Van benne egy nadrág, fél pár zokni, egy tekercs kötszer, egy gitárpengető és egy elromlott visszaszámláló… Még művészi installációnak is kevés.

– Vagyis úsznunk kell.

– Kénytelenek leszünk.

Cossont már éppen mondani akart valamit, amikor az avatárral furcsa dolog történt: bőre hámlani kezdett, az izmai elfolyósodtak, mintha kocsonyává váltak volna. A lány egy pillanatra komolyan megrémült, hogy megtámadták őket, de az avatár érdeklődve, a nyugtalanság legkisebb jele nélkül forgatta a kezét.

– Ledobok egy kis súlyt magamról – magyarázta.

Körülötte a földön szövetszerű anyag borította be a földet. Pár másodperc alatt Berdle csontvázzá soványodott, a ruhái lötyögni kezdtek rajta, az arca beesett, csontos térde és könyöke szinte átszúrta a bőrét.

Aztán lassan újra emberformát öltött, a bőre kisimult. A lábánál heverő anyag két bolyhos, fehér fürdőköpennyé állt össze. Berdle felkapta a két köntöst, és az egyiket a lány kezébe nyomta.

– A páncélruhát sajnos le kell venned.

A ruha engedelmesen szétnyílt, hogy a lány ki tudjon lépni belőle, aztán összezsugorodott és gömbformát öltött; úgy nézett ki, mint egy űrsisak.

– Ne izgulj, ez a ruha is megvéd, bármilyen folyadékban úszkálsz.

A kezeslábas kissé felfúvódott, a felülete és a színe megváltozott, mintha emberi bőr lenne. A sisakrész szorosan rásimult az arcára.

– Fura érzés.

– A lényeg, hogy ne ismerjenek fel. – Berdle vonásai is átalakultak, így egy árnyalatnyival kevésbé volt sármos.

– Most még meztelenebbnek érzem magam, mintha tényleg meztelen lennék – dünnyögte Cossont, és belebújt a köpenyébe. – Ezen csak két karnyílás van – jegyezte meg.

– A négy karoddal elég feltűnő jelenség lennél. Az utolsó pillanatig tartsd magadon, jó?

– Kibírom valahogy. És mi lesz QiRiával? Azt mondtad, őt a páncélruhámba töltötted be.

– Átraktam a kezeslábasodba. Egy kicsit lassabb lesz, de működőképes. Bármikor felébresztheted és beszélhetsz vele.

– Megnyugtattál. És ezzel itt mi lesz? – bökte meg a lábujjával a gömbsisakot.

– Egyelőre itt marad. Ha kell, önálló egységként is használhatjuk, egyfajta késrakétaként, de örülnék, ha erre nem kerülne sor. Ha bekapcsolja az antigravitációs mezőt, azonnal észreveszik. Na, indulhatunk?

– Naná. Mire várunk még?

•

~ És ha mégis feljutottak valahogy a léghajó fedélzetére? – kérdezte Agansu a Churkun kapitányától.

~ Ez eléggé valószínűtlen hangzott a felelet. Bár nem kizárható.

Agansunak biztos információra lett volna szüksége, de nem akart konfliktust a kapitánnyal, úgyhogy inkább hallgatott. Az Equatorial 353 testén méteres számok rajzolódtak ki, hogy jelezzék a megnyitásig hátralévő másodperceket. Az emberek tapsoltak és kiabáltak.

A hajóból hosszú beszállófolyosók tekeredtek elő. A legénység szorgalmasan dolgozott, nyitogatták az ajtókat, a hidakat a legközelebbi peronok felé nyújtották, hogy fölszállhassanak az érdeklődők. Az egyik keskeny, fedett beszállógém éppen az ezredes felé nyújtózott.

Az emberek tülekedni kezdtek. Agansu átfurakodott a tömegen, és amikor rámordultak, elmormolt néhány bocsánatkérést.

~ Ezekben a percekben érkezik vissza a kultúrabeli hajó, úgyhogy adom a hadműveleti tisztet. Mostantól vele lesz kapcsolatban, ezredes.

~ A hadműveleti tiszt jelentkezik, uram. Háromszögelésessel letapogattuk az egész városrészt, de nem találtunk semmit. Ha a célszemélyek itt lennének, már rájuk bukkantunk volna, amiből az következik, hogy valahogy sikerült feljutniuk a léghajóra. A fedélzeti pajzs néhány ponton gyenge, illetve hiányos. Szondákat küldtünk a lehetséges behatolási pontokra. Amint sikerül bejutniuk, önt is át tudjuk teleportálni.

Nem szükséges. Agansu a számokat figyelte a léghajó oldalán. ~ Nemsokára úgyis mindenkit fölengednek. Tájékoztassa Chekwri marsallt a fejleményekről.

~ Igen, uram. A közösségi csatornákon élő közvetítés megy a fedélzetéről. Úgy tűnik, Ximenyr hatalmas medencét telepített a hajó közepébe.

Ahogy a számláló nullára váltott, az emberek lelkesen éljenezni kezdtek.

Agansu félretolta az utolsó embert is az útjából és elsőként lépett a hídra. A karcsú szerkezet megereszkedett a súlya alatt. ~ Készüljenek a robotok. Hamarosan szükség lesz rájuk.

•

Cossont az avatár mögé bújva lehámozta magáról a köpenyt.

– A barátnőm egy kicsit szégyellős – magyarázta Berdle a körülöttük állóknak. A közeli reflektor hirtelen kialudt, a mellette levők erőtlenül pislákoltak.

Cossont kihasználta az alkalmat, hogy nem látják, és átlépett a gömb bejáratát fedő zseléfüggönyön. A kavargó folyadék néhány másodperc alatt megtöltötte a fülkét, még el sem lepte, máris elemelte a földről. Mielőtt átcsapott volna a feje fölött, Cossont még egyszer megigazította a búvárpipát a szájában, és amikor odafent kinyílt a vaginakapu, elrugaszkodott. Még látta az avatár elmosódott alakját, ahogy fölveszi a földről az ő ledobott köpenyét és beakasztja az egyik szekrénybe.

A reflektorok ugyanebben a pillanatban, szinte varázsütésre, megjavultak.

Néhány tempó után átlátszó, gumiszerűen rugalmas falba ütközött. Tanácstalanul tapogatózott jobbra-balra, nyílást keresve rajta, amikor Berdle hangját hallotta a fülhallgatójában. – „Balra ússz… Igen, arra. Kövesd a falat, amíg el nem érsz egy lefelé tartó áramlatig. Ott fordulj jobbra. Ha bizonytalan vagy, kérdezd a védőruhádat.”

Odalent a zsilipgömbökből újabb alakok indultak fölfelé, hullámos sziluettjük sötét lángnyelvként mozgott a félhomályban. Cossont az oldalához szorította az alsó karjait és csak a felsőkkel navigálta magát mindaddig, amíg az emberek bele nem vesztek a kékségbe. Aztán mind a négy karjával tempózni kezdett.

„Egyenesen fölfelé” – jött az újabb utasítás, ezúttal a védőruhától. Cossont átevickélt egy sűrűbb, kocsonyás állagú rétegen. Följebb a nyomás mintha csökkent volna, és a folyadékot is valamivel hidegebbnek érezte.

„Mindjárt fölérsz – hallotta az avatár hangját. – Menj csak, itt jövök mögötted.”

Szájában a búvárpipával úgyis csak bólogatni tudott volna, úgyhogy inkább tovább úszott.

Még életében nem érezte magát ennyire egyedül. A mély, süket csöndet csak a saját szuszogása törte meg. Valahol a távolban tompa fények vibráltak.

•

A férfi a villogó detektorra pillantott. – Sajnálom, uram, lőfegyvert nem hozhat a fedélzetre. Ha leadja, bemehet.

Agansut már csak egyetlen ajtó választotta el attól, hogy bejusson az Equatorial 353 belsejébe, amikor a két biztonsági elállta az útját. A háta mögött kezdett feltorlódni a sor.

– Az Egyes Hadosztály tisztje vagyok – felelte halkan. – Örülök, hogy ilyen lelkiismeretesen végzik a munkájukat, de mindenképpen föl kell szállnom és a fegyveremre is szükségem lesz, úgyhogy…

~ Üssék ki ezt a két embert ~ üzente közvetlenül a hadműveleti tisztnek.

~ Igenis, uram.

~ Elég, ha tíz percre elvesztik az eszméletüket. És négy robotot kérek a hajótérbe.

~ Ha antigravitációt használnak odabent, a biztonsági rendszer azonnal érzékelni fogja őket.

~ Akkor egyelőre kapcsoljanak hagyományos üzemmódba.

~ Négy robot máris az ön közvetlen irányítása alatt áll, uram.

Agansu látómezejében megjelent négy pont. Gyorsan közeledtek a léghajó felé.

– Sajnálom, uram, de a parancs egyértelmű. Fegyverrel nem engedhetjük be – ismételte a biztonsági őr.

~ Információt szereztünk Cossont szakaszparancsnokról. A jele gyenge, de úgy tűnik, a medencetérben van.

– Hé! – kiabált ki valaki a tömegből. – Mit szöszmötölnek ott elöl?

A biztonsági őr a fejét csóválta. – Úgy hallom a kollégáimtól, hogy ön egy android. Ebben az esetben csak külön engedéllyel léphet a fedélzetre.

A társa egy lépést hátrált, keze a fegyvere felé tapogatózott.

~ Kábítsa el mindkettőt, most azonnal!

~ Igenis.

Az őrök szeme egyszerre akadt fenn. Úgy terültek el hangos csattanással, mint két zsák.

Agansu átlépett fölöttük és elindult befelé. A levegőből két láthatatlan harci droid ereszkedett le mellé, a jelenlétükre csak egy-egy kavargó légörvény utalt. Ahogy földet értek, a terasz megdobbant alattuk, a levegő finoman vibrált az alakjuk körül.

– Mi folyik odakint?

~ Őket is adta ki a parancsot Agansu, mire újabb puffanások hallatszottak. A beszállófolyosón sorakozó emberek a két ájult biztonság őrre bámultak és tanácstalanul összesúgtak. Közben észrevétlenül két újabb álcázott robot úszott be az ezredes mellé. Ajtót bezárni ~ adta ki a parancsot Agansu. Egy széles folyosón találta magát. A falakon, ameddig a szem ellátott, fehér köpenyek lógtak.

~ Álcát le! ~ utasította a robotokat.

A négy robot zömök, többé-kevésbé emberformájú gépezet volt, ízelt lábaik harmonikaszerűen hajlottak, fejük csúcsos, az arcuk lapos és sima. Mintha egy gyerekrajzból keltek volna életre.

~ A kódnevük mostantól Egyes, Kettes, Hármas és Négyes, a gyári sorozatszámuk alapján, növekvő sorrendben. Megértették?

Igen, uram érkezett a fémesen csengő válasz.

•

Kitartóan úszott fölfelé, időről időre kocsonyás zárórétegeken verekedve át magát. Ha irányt kellett változtatnia, Berdle vagy a védőruha hangja igazította útba.

A feje fölött felsejlő fénypontok a Xown éjszakai égboltjára emlékeztették. Olyan érzése támadt, mintha nem is úszna, hanem az űrben lebegne. Vajon Berdle is ugyanerre gondol most?

Azok az emberek, akikkel egyszerre indult odalentről, már rég eltűntek. Eszébe jutott, ahogy odalent hallgatták a zárórás keménymag beszélgetését. A legtöbben siettek felúszni a medence tetejére, mielőtt megnyitják a kapukat a nagyközönség előtt. Mások azt tervezték, hogy hátramaradnak segíteni, és olyanok is akadtak, akik arra fogadtak, hogy az utolsók között kell érkezni, mert addigra már elég jó lesz odafent a hangulat.

Egy teremtett lelket sem látott maga körül. A kozmikus magány kezdett nyomasztóan hatni rá. Berdle szerint sok út vezet fölfelé, és azt mondta, hogy ők a legrövidebbet és a legegyszerűbbet választják.

A bőrön át felszívódó hallucinogének csak a meztelenül úszókra hatottak. Ő maga a védőruháján át semmit sem érzékelt a hatásukból, de így is magával ragadta a valószerűtlenül hatalmas díszlet hangulata, és mivel az úszás nem volt túlságosan megerőltető, és az irányváltásokra is csak ritkán kellett összpontosítania, a gondolatai szabadon csaponghattak.

Milyen különös és egyben jelképes módja ez a búcsúzásnak, gondolta. Átúszni egy medencén, megérkezni egy mesterséges édenkertbe, ami zsákutca, ahonnan nincs tovább, semmiféle értelemben. Egy öregember emlékei után kutatni egy kultúrabeli avatár társaságában, miközben a saját fajtársai üldözik… Csinált már néhány furcsa dolgot életében; a sorsához tökéletesen illik ez az őrült befejezés. Ennél már csak a szublimálás nagyobb őrültség. Csak a saját lélegzésének moraját hallotta, aláfestő zeneként szolgált a monoton tempózáshoz. Kezdte megérteni QiRia rajongását a hangok iránt, a rezgések iránt, amelyek átcsapnak az ember feje fölött, és a látható fénnyel ellentétben nem állnak meg a bőrénél, hanem tovább rezonálnak a csontjaiban. Bizonyos értelemben ő maga is ezt csinálta, amikor beült a tizenegyhúrosba; együtt rezonált a hangszerrel, a részévé vált.

Valahol a magasban ezüstös köd kezdett gomolyogni. A derengés egyre erősödött, majd apró fénypontok váltak ki belőle.

„Már nem vagyunk messze” – szólalt meg Berdle.

Ezt már mondtad, gondolta a lány bosszankodva. – Mmm!

„Itt fordulj balra. És lassíts, hogy utolérjelek. Jó lenne, ha egyszerre érnénk fel.”

Biztosan nem akarja magát leleplezni, gondolta a lány. Ha gyorsítana, rögtön rájönnének, hogy nem ember.

A fények egyre közelebbről látszottak. Már a medence fölé ívelő tartórácsot is ki lehetett venni. A víz fölött keskeny pallójárda húzódott. Valaki állt rajta és őt figyelte.

•

A két hajó farkasszemet nézett egymással. A gzilt cirkáló úgy festett, mintha valaki marokra fogott volna egy tucat nyársat. A kultúrabeli hajó fázósan összehúzta magán a pajzsmezőit.

Közel voltak, sokkal közelebb annál a néhány fénymásodpercnyi távolságnál, ami a fejlettségi szintjük alapján optimális lett volna a támadáshoz. Ha akarták, simán átnyalábolhatták volna a másikat a mezőburkaikkal. Ezt a külső szemlélő akár a kölcsönös bizalom jelének is tekinthette volna, hiszen ha meg akarták volna támadni egymást, már rég megtehették volna. De ők ketten tudták, hogy a küldetésük az együttműködés mindenféle lehetőségét kizárja. Szerencsés esetben nem kell megsemmisíteniük a másikat.

A Churkun a Xown körüli pályán keringett, jó ötszáz kilométerrel a Gyűrűváros fölött, és a sebességét az Equatorial 353-hoz igazította. A Tévedés ne essék… ezzel szemben lehorgonyzott a hipertérben, ami közvetlenül egy bolygó gravitációs kútja mellett igazi bravúrnak számított, különösen egy osztálybesorolás nélküli hajótól. De hát már a Bokrin is bizonyította, hogy van pár trükk a tarsolyában.

Burokmezejével a Churkun is betüremkedett a negyedik dimenzióba, így mindent látott maga körül, ugyanakkor gyorsan tudott reagálni a Gyűrűvárosban történtekre. Egyelőre ő volt előnyösebb helyzetben: bármikor áthelyezhette az egységeit és megváltoztathatta a pozícióját anélkül, hogy bárki megakadályozhatta volna.

A kultúrabeli hajó mezőburka öt kilométer hosszú volt, amiből a gzilt elemzők azt a következtetést vonták le, hogy a teste egy kilométer hosszú lehet, az átmérője pedig fél, vagyis kisebb, mint a Churkun. A különbség ugyanakkor nem volt annyira számottevő, hogy fölényben érezhessék magukat.

~ Üdvözöllek. Én a Tévedés ne essék… vagyok. Te pedig, ha jól sejtem, a 8*Churkun.

~ Így van. Itt a kapitány beszél. Mit keresel errefelé?

~ Kitettem az utasaimat a Gyűrűvárosban, de gondolom, ezt már tudjátok.

~ Droidegységeket küldtünk a bolygóra. A Gyűrűváros és környéke mostantól gzilt operatív területnek számít, ezért kérlek, hogy távozz! Méghozzá azonnal.

~ Gondolom, nálatok van a modulom.

~ Igen, itt van. A módszer alapján, amivel lejuttattad a bolygóra, ellenséges objektumnak minősítettük, de nem semmisítettük meg. Ha elmész, hajlandóak vagyunk visszaszolgáltatni.

~ Tartsd meg, nekem nem hiányzik. Viszont egy ideig még mindenképpen maradnom kell.

~ Ismétlem: a város és környéke gzilt operatív terület. Idegenek nem tartózkodhatnak itt. Ne kényszeríts, hogy erőt alkalmazzunk!

~ Az nektek is fájna, nem? Közelebb vagyunk egymáshoz, mint rakéták a silóban.

~ Kerül, amibe kerül. Egy társad már áldozatul esett a saját kotnyelességének. Gondolom, hallottál róla, mi történt A Munka Lovagjával.

~ Igen. Tudod, mi kultúrabeli hajók rettentő pletykásak vagyunk.

~ Nem örülnénk neki, ha újabb kultúrabeli hajók járnának szerencsétlenül a régióban. Barátként kérünk, fordíts hátat, és távozz, amíg nem késő. Mi itt a hajón nagy tisztelőitek vagyunk, és nem szeretnénk, ha olyasmit kellene tennünk, amit később magunk is megbánnánk.

~ Nem csak A Munka Lovagja veszett oda.

~ Igen, hallottunk róla, hogy egy tucat ronte-i hajó is megsemmisült.

~ Úgy van, a legénységével együtt. És akkor még nem beszéltünk a ZM hajóját ért támadásról az Ablate-nál, huszonkét nappal ezelőtt.

~ Milyen ZM-hajó?

~ Amelyik miatt kirobbant ez az egész cirkusz. Tragikus véletlen volt, vagy aljas gyilkosság?

~ Az eredményt tekintve mindegy, nem igaz? Nem tetszik ez a beszélgetés. Talán be kellene fejeznünk.

~ Tudtátok, hogy a történtek idején éppen a környéken jártam? A Ry-rendszerben volt találkozóm a liseidiekkel. Véletlenül vettem észre a villanást.

~ Érdekes, olyan messziről? Nos, utolsó felszólítás: hagyd el a műveleti zónát! Mostantól figyelmeztetés nélkül lőni fogunk.

~ Inkább kezdjük azzal, hogy egymásnak nyomjuk a burokmezőinket. A Bokrinál is így csináltuk a kollégáddal, az Uagrennel. Remek móka volt! Mint amikor az állatok összeakasztják a szarvukat. Vagy mint az iszapbirkózás: test test ellen. Egészen izgalmas élmény, már-már erotikus. Techno-erotikus, lévén hajók vagyunk, nemdebár. Vagy inkább hermafroditák, mit gondolsz? Ez a kérdés régóta foglalkoztat…

A Churkun válaszul részecskemezőt küldött a kultúrabeli hajó felé: a pajzsburka fölizzott és napkitörés-szerű, sűrű elektromágneses felhőt böffentett ki magából.

~ Nem talált ciccegett a kultúrabeli hajó, könnyedén kitérve a felhő elől. Ezt figyeld!

A teste csillámlani kezdett, és gyorsuló tempóban eltávolodott a Xown-tól, mintha beleszédült volna a bolygó gravitációs kútjába. Aztán eltűnt szem elől.

•

Ahogy az ezredes és a négy droid végigtrappolt a folyosón, a távolban felberregett egy sziréna. Agansu először nem figyelt rá, mert a hajót próbálta elérni. ~ Hadműveleti tiszt? Jelentkezzen!

Abban a pillanatban szakadt meg a kapcsolat, ahogy beléptek a léghajó belsejébe.

A folyosón mindössze néhány fehér tunikát és fürdőköpenyt viselő civil lézengett.

~ Kapitány?

Egy közeli liftből nevetgélő, fehér köntösbe öltözött emberek tódultak kifelé, és meglepetten pislogtak Agansura. Bár nem láthatták őket, az álcázott robotokra is felfigyeltek, annyira döngött alattuk a padló.

~ Kapitány? Válaszoljon! Hallanak engem?

~ A hajótestet leárnyékolták közölte az Egyes robot. Korlátozottak a kommunikációs lehetőségeink.

~ Van más eszközünk a fedélzeten? Bármi, amit bevethetünk?

~ Egyetlen szonda, uram.

– Hé, maga ott! – csattant egy hang a hátuk mögött. – Fegyvert eldobni, hallja? Feküdjön a földre!

Sisakos biztonsági őr közeledett feléjük, kezében sokkolópisztollyal.

Elkábítani adta ki a parancsot az Egyesnek Agansu.

Az őr megingott, de rendületlenül jött tovább.

Pajzsa van jelentette a robot.

Az őr felemelte a fegyverét, és célba vette az ezredest.

Ebben a pillanatban fény villant. Az őr feje hátranyaklott, a teste élettelenül csuklott össze.

~ Mi volt ez, Egyes?

~ Ez az ember fenyegette az ön testi épségét, uram válaszolta az Egyes. Azt a parancsot kaptam, hogy védjem meg önt.

Valaki felsikított, néhány fehér köpenyes alak egymást taszigálva visszahátrált a liftbe. Egy kisebb csoport dermedten figyelte a jelenetet a rámpa aljáról. A mennyezeten vörös fények villantak, és újabb sziréna csatlakozott az elsőhöz.

Ennyit az észrevétlen behatolásról – dohogott Agansu magában.

~ Antigravitációs üzemmód. Pajzsmezőket aktiválni!

A droidok kompakt alakzatba rendeződtek, hátizsák méretűre hajtogatták magukat és a levegőbe emelkedtek. Agansu bekapcsolta a saját antigravitációs egységét, amitől olyan érzése támadt, mintha egy láthatatlan székre ült volna; a lába fölemelkedett, a felsőteste kissé hátradőlt. Elfogta a szimulációkból ismerős izgalom. Egyik kezével megmarkolta a navigációs kart, a másikkal a kinetikus ismétlőt.

~ Alakzatba!

Sokan tiszttársai közül a motoros pózra esküdtek, és előre dőlve, súlypontjukat előre helyezve ültek a gépen, de ő jobban szeretett szánkózó pozícióban repülni. Így kisebb volt a légellenállás és biztonságosabb a kormányzás.

A droidokkal a nyomában végigszáguldott a rámpán. A következő kanyarban kénytelen volt a magasba rántani magát, hogy elkerülje az ütközést pár köpenyes alakkal, akik rémülten ugrottak félre. Olyan gyorsan suhantak el mellettük, hogy felháborodott kiáltásaik hangszínt váltottak.

A következő kanyar után kiértek egy tágas terembe, aminek a közepén csigalépcső állt. Itt már sokkal több ember volt, és mindenki a lépcső felé igyekezett.

A szonda szerint a célszemélyek fönt vannak jelentette az Egyes.

~ Terepet megtisztítani! Használjanak riasztófényt és hanggránátokat.

A robotok elgurították a gránátokat, mire mennydörgésszerű robaj hallatszott és éles fények villantak. Az emberek összegörnyedtek és befogták a fülüket.

A menet a lépcső felé vette az irányt. ~ Ketten előre!

Két robot kivált az osztagból és elindult felfelé. Alig értek a lépcső tetejére, odafent lövések dördültek. Ellenséges aktivitást észlelünk jött a jelentés. ~ Viszonozzuk a tüzet.

Az emeleten félhomály volt, az emberek sikoltozva futkostak. A lépcső mellett a földön két halott őr hevert, kezükben fegyver. Mindkettőnek hiányzott a feje. A termet szinte teljes egészében egy óriási, üvegfalú medence töltötte ki, a falait apró fénypontok pöttyözték. Agansu letapogatta a környezetét és megállapította, hogy a szonda ott van a teremben.

~ Ezredes? recsegett a hang a sisakjában. Itt a hadműveleti tiszt. Akadt egy kis problémánk. A kultúrabeli hajót nem tudtuk… A szavait elnyomta a recsegés. A célszemélyek a medencében… ~ A kapcsolat újból megszakadt.

~ Effektortámadás ért bennünket ~ jelentette az Egyes.

Agansu sisakjában elhomályosult a kép.

~ Azonosítatlan egység… ~ kezdte a Hármas.

~ Ellenséges egység a medencetérben erősítette meg az Egyes. A Hármast támadja.

Az egyik robot pörögni kezdett a levegőben, fémteste fényesen felizzott.

~ A szonda kérjen erősítést!

Az apró gép engedelmesen elsüvített a lépcső felé. A következő pillanatban valami élesen villant.

~ A szonda megsemmisült, uram. Az ellenséges egységet azonosítottuk, egy késrakéta.

~ Hadműveleti tiszt, hall engem? Küldjön erősítést!

Ekkor valami átdöfte a padlót és az Egyest nekicsapta a medence falának. A robot felrobbant.

Agansu elsütötte a kinetikus ismétlőt, de a detonáció ereje hanyatt lökte. ~ Lőjék szét a medencét! ~ üvöltötte.

~ Medencét szétlőni ~ ismételte a két megmaradt robot és kíméletlenül sorozni kezdték az üvegfalat. A villódzás nappali fénybe vonta a termet.

•

Cossont egy helyben lebegve várta az avatárt.

„Mégsem megyek fel – hallotta Berdle hangját. – Akadt egy kis dolgom. Te menj csak előre.”

– Mmm – helyeselt a lány és széles csapásokkal megindult fölfelé. Hirtelen nem találta a létrát; amíg az avatárt kereste a tekintetével, körbe-körbe forgott, biztosan azért tévesztette el az irányt.

„Egy kicsit jobbra, igen. Idelent támadt egy kis zűr. Igyekezned kell. Nemsokára én is ott leszek.”

– Mmm. – A medence fenekén furcsa villódzás támadt. Minden erejét megfeszítve tovább úszott, erőlködve lapátolva a vizet. Védőruha ide vagy oda, hirtelen végtelenül kiszolgáltatottnak érezte magát. Odalentről robbanás hangja ért fel hozzá, a terem fényesen felragyogott.

„A francba. Siess!” – kiáltotta Berdle.

Az irdatlan víztömeg megremegett körülötte.

•

Az első lövés visszaverődött a medence faláról. Agansu még fel sem tápászkodott, máris újra lőtt. Fények villantak, a levegő kocsonyássá vált.

~ …vigyázzon! – kiabálta a hadműveleti tiszt.

Elvesztettük a Négyest jelentette a Kettes.

A medence falán repedés futott végig, kisebb darabok robbantak ki belőle, itt-ott spriccelni kezdett a víz. A szerkezet még tartotta magát, de recsegett-ropogott és falak mentén egyre több vízesés zúdult alá. Az ezredes a földre vetette magát. Kettes, horgonyozza le magát! üvöltötte még épp időben, mielőtt átsöpört volna felettük a pusztító áradat.

•

Odalent a mélyben fények villództak. A víz meg-megremegett a lökéshullámoktól. Cossont kétségbeesett tempóban lökte magát a nyugtalanul hullámzó felszín felé.

Épp megragadta a létra alsó fokát, amikor a vízszint csökkenni kezdett. – Berdle? – lihegte, mihelyt sikerült kiköpnie a búvárpipát. Mind a négy karjára szüksége volt, nehogy a gyorsan apadó víz magával húzza. Odalentről mennydörgő robaj hallatszott és visszhangot vert a mennyezet alatt, mintha orkán tombolna a medencetérben.

Egy nő futott felé a pallón. Valamit kiabált, de a szavait elnyomta a hangzavar. A mennyezeti reflektorok kialudtak, a víz már jó öt méterre a csöpögő pallók alatt hullámzott. Az egyik palló leszakadt és a tartóláncok között a mélybe zuhant. Odalent a víz sisteregve nyelte el, mintha élne.

„Repülök – hangzott fel az avatár hangja a lány fülhallgatójában. – Szó szerint.”

A nő odaért hozzá és a kezét nyújtotta felé. – Jól vagy? – kiabálta.

Ebben a pillanatban valami kiemelkedett a vízből. Emberi körvonala volt, de a félhomályban kísértetiesen elmosódott, kontúrtalan.

– Mi a fene…?

Az egész hajó megremegett. A nő megtántorodott, és rémülten kapott a legközelebbi tartólánc után.

Az avatár egy meztelen férfival a karján leereszkedett mellé a pallóra.

– Az antigravitációs egységem éppenhogy elbírta kettőnk súlyát – mondta szinte vidáman. A férfi fuldokolva köhögött, út közben valahol elhagyhatta a búvárpipáját. Vizet köhögve, görcsösen kapaszkodott a pallóba. A nő lehajolt hozzá és megveregette a hátát.

A hajótest újra meg újra megremegett. A víz gyorsan apadt, a hullámok már jó ötven méterrel alattuk kavarogtak.

Az avatár odanyújtotta a kezét Cossont-nak és talpra rántotta. – Menjünk.

– Mi ez az egész?

A nő feltámogatta a köhögő férfit. Ebben a pillanatban két alak robbant ki az örvénylő habokból.

Berdle futásnak eredt. – Most nincs időm elmagyarázni. Gyere!

A lány az avatár után rohant. A mennyezeten vörös fénypászmák cikáztak, egy lézersugár közvetlenül Berdle háta mögött szaggatta szét a pallót. Cossont átugrotta a lyukat.

„Fuss a lépcsőhöz – hallotta az avatár hangját. – A tetőn biztonságban leszel. Jövök, ahogy tudok.”

Pár tizedmásodperccel azelőtt, hogy egy lézersugár átlyukasztotta volna a lába alatt a pallót, elkapott egy láncot, félkörívben megpördült és levetette magát a mélybe. Alakját egykettőre elnyelte a sötétség. Néhány pillanat múlva két egybefonódott test emelkedett ki a vízből, körülöttük fények cikáztak.

A lány végigrohant a vadul hintázó pallón és csúszva lefékezett. Nem messze meglátta a lépcsőt, amiről Berdle beszélt. Mind a négy karjára szüksége volt, hogy a süvöltő orkánban fel tudja magát vonszolni az emeletre. Odafentről törmelék záporozott alá; ha a védőruhája nem lett volna rajta, sosem jut fel élve. A végén úgy érezte, mintha összeverték volna.

Fent hasra vágta magát a puha szőnyeggel borított padlón, és igyekezett minél távolabb kúszni a süvítő légáradat útjából. A galéria levegőjét mohón elszipkázta a kiürülő medencetér. A tágas teremben körös-körül rémült emberek kuporogtak a falak mentén, többen a szoborszerű bútorok mögött kerestek menedéket. Egy közeli kanapén egy férfi és egy nő kucorgott, rémülten markolászva a párnákat. A kanapé csúszva megindult a lépcső felé. A férfi felkiáltott, de a süvöltés elnyomta a hangját.

Cossont mind a négy kezével erősen kapaszkodott. Valami fehér repült felé pörögve a levegőben. Ösztönösen lebukott, de csak egy díszpárna süvített el a füle mellett. Nem messze tőle egy ülőgarnitúra alatt recsegve beszakadt a padló, és a hirtelen támadt lyuk elnyelte a bútordarabot, a rajta kuporgó emberekkel együtt.

– Beeeerdle! – sikította Cossont, remélve, hogy az avatár hallja őt, mert ő már a saját hangját sem hallotta.

•

A kérdés az volt, hogyan ürítse ki a szerkezet egy megfelelő méretű üregét úgy, hogy aztán bekanalazhassa saját magát, és közben ne robbanjon fel a Gyűrűváros ötven kilométeres körzetben. (Rosszabb esetben akár az egész bolygó felrobbanhatott, bár ezzel az eshetőséggel most nem számolt.) A lakosság nagy része azonnal meghalna, a maradékot kisöpörné a detonációs hullám, aztán jönne a hamu-és törmelékeső, a tűzvészek, földrengések és minden, ami egy ilyen kataklizma után következni szokott.

Áh, rutinból menni fog, gondolta a hajó, és felgyűrte virtuális ingujját, hogy megkeresse az alkalmas helyet.

A kiválasztott alagútszakaszban, nagyjából száz méterre az Equatorial 353-tól, tizennégy polgári sikló és fél tucat terepkocsi tartózkodott, több mint nyolcvan polgári személlyel. Először őket kellett villámgyorsan áthelyeznie valahová. A siker kulcsa a gyorsaság volt, ami most ezerszer fontosabbnak tűnt a biztonságnál. Az egyik terepkocsi épp ebben a pillanatban pörgette fel a motorját. Ha az utasai nincsenek bekötve, és ilyen sebesség mellett helyezi át őket, annak kéz-és lábtörés lehet a vége. A többi jármű szerencsére egyenletes, kiszámítható tempóban haladt.

Nem gondolkodhatott sokáig; egyetlen lendülettel tisztára söpörte a célterületet, majd a lehető legprecízebben hozzáigazítva fizikai paramétereit a környezeti adottságokhoz, átlendült a valós térbe. Burokmezőjét szorosan összehúzta, így a távolság a külső mezőrétege és a Gyűrűváros szerkezeti elemei között nem volt több ötven méternél.

A siker azon állt vagy bukott, mennyire tudja követni a – kissé talán félrevezetően – szingularitás transzfer protokollnak nevezett ökölszabályt. Ráadásul ügyelnie kellett a város épségére és több millió ember biztonságára is. Talán ezért történhetett, hogy a transzformáció túl hirtelen ment végbe, a relokáció pedig kissé pontatlanra sikerült. A hajó robbanásszerű hirtelenséggel öltött testet az alagútban. Az ettől keletkezett hatalmas léghullám átsüvített a szerkezet résein, pehelyként fújta arrébb az embereket, felborította a járműveket, betört néhány régi üvegablakot és több száz méteres körzetben behorpasztotta a burkolati lemezeket.

Ez rázós volt, ismerte el magában, de sikerült. Ott volt közvetlenül a léghajó előtt egy darabban, és a bolygó sem robbant fel.

A Churkun kapitánya alig jutott szóhoz a döbbenettől.

~ Megőrültél?

~ Micsoda szaltó volt, mi? Ezt csinálja utánam, aki tudja! Csak szólni akartam, hogy egy rossz mozdulat, és körbeveszem a léghajót a burokmezőmmel. Úgyhogy tegyetek egy szívességet és hagyjatok békén! Vége.

•

Ahogy az átszakadt padlón a levegő utat talált magának, az orkán ereje gyengült. A lyuk felé araszoló kanapé megállt, a nő és a férfi lemásztak róla és négykézláb a fal mellé húzódtak.

– Berdle! – kiabálta Cossont. Bár választ ezúttal sem kapott, legalább a saját hangját hallotta.

Ekkor észrevett egy másik lépcsőt a közelben. Nekifeküdt a szélnek, centiről centire elküzdötte magát odáig, ügyelve rá, nehogy egy elszabadult bútordarab eltalálja.

A léghajó testét szűnni nem akaró remegés rázta. Egy dühödt szélroham elkapta a lányt, de sikerült belekapaszkodnia a szőnyegbe. Miközben minden erejét megfeszítve azon igyekezett, nehogy a légáramlat magával sodorja, hangosan káromkodott.

•

Agansu összegörnyedt a rázúduló víz súlya alatt. Androidteste számításokat végzett, kalibrált, próbálta optimálisan elosztani az óriási terhet, ami a padlóhoz szögezte. Szerencséjére az antigravitációs egysége még működött. A terem falai több helyen átszakadtak, a padlón óriási lyukak tátongtak. A víz kezdte elárasztani az alsóbb szinteket.

Legnagyobb megkönnyebbülésére az egyetlen megmaradt droid vette a hívását.

Víz alatt vagyok, de tartom a pozíciómat jelentette.

Ússz fölfelé adta ki az utasítást Agansu. ~ Fel kell jutnunk a tetőszintre.

Amikor sikerült felegyenesednie, az áradat két meztelen testet sodort el mellette. Bekapcsolta az antigravitációs egységét és lassan emelkedni kezdett fölfelé. Csigatempóban haladt, a szeszélyes víztömeg ide-oda lökdöste.

Amikor a robottal együtt felbukkantak a felszínen, talán hatvan méterre lehettek a galériaszinttől. A rongyos mennyezet alatt szakadt fémpaneleket hintáztatott az orkán. A pallókon apró emberalakok mozogtak.

~ Célszemély bemérve ~ jelentette a droid.

~ Tűz!

Vörös fénypászma döfte át a levegőt és verődött vissza a mennyezetről. Odafentről izzó fémeső záporozott alá. Két alak futni kezdett.

A célpont álcázómezőt használ közölte a robot, miközben egyfolytában tüzelt.

A következő pillanatban az egyik alak levetette magát a mélybe. Először úgy tűnt, mintha magatehetetlenül zuhanna, aztán egyenesen feléjük vette az irányt. A testéből fénysugarak törtek elő.

Az ezredes ekkor vette csak észre, hogy elhagyta a kinetikus ismétlőjét, így kénytelen volt a beépített lézeréhez nyúlni, bár a Bokrin történtek után nem fűzött hozzá sok reményt. A robot eközben folyamatosan sorozta az avatárt. Úgy tűnt, hogy sikerült eltalálnia; Agansu ekkor megcélozta a másik alakot, de lőni már nem volt ideje, mert ő is találatot kapott.

Vakító fehérségbe olvadt a világ, és az ezredes zuhanni kezdett. Pörögve-forogva úszott a levegőben, de mielőtt a vízbe csapódott volna, még sikerült visszanyernie az irányítást androidteste fölött. Körbenézett, de nem látta se a robotot, se az avatárt. A víz forrongva örvénylett alatta, és mintha nem messze két koncentrikus kört látott volna, a becsapódások elmosódó helyét.

~ Jelentést!

Semmi. Furcsán érezte magát, mintha kissé szédült volna. Végignézett magán, és akkor vette észre, hogy a jobb karja könyökből hiányzik. A csonk még füstölgött.

~ Hadműveleti tiszt?

Magában gyorsan összegezte a helyzetet, felmérte a károkat. Az androidtest súlyosan megsérült, de az MI magja épen maradt. Működött az antigravitációs egysége, és még megvolt a fél karja, benne a lézervetővel.

Összeszedte magát, és ismét a galériaszint felé vette az irányt, mit sem törődve a tomboló elemekkel.

•

– Ximenyr? Hol van Ximenyr? – hajolt Cossont az ijedt arcú férfihoz, aki sötét színű tunikát viselt és egy pultba kapaszkodva gubbasztott a lankadó, de még mindig viharos szélben. A helyiség úgy festett, mint egy szállodai hall.

– Ximenyrrel akarok beszélni – próbálkozott újra. A férfi nem felelt, csak némán rázta a fejét.

Cossont faképnél hagyta, és vaktában nekivágott az egyik folyosónak. – Merre keressem? – kérdezte a védőruhától.

– Egy pillanat, lekérem az adatokat a belső rendszerből. Már meg is van, erre lesz a lakosztálya, mutatom az utat. Megengeded? Így gyorsabban odaérünk. – Azzal önálló életre kelt, vitte magával a lányt. Cossont nem tiltakozott. Befordult egy széles, fényesen megvilágított folyosóra. Ahogy a levegő egyre fogyott körülötte, a védőruha gyorsabb tempóra kapcsolt, végül már majdnem futott. – Bekapcsolom az oxigénadagolót – jelentette ki. A lány orrát a következő pillanatban hűvös légáramlat csapta meg.

– Van valami hír Berdle-ről?

– Nem tudom elérni. Ez az: megérkeztünk. – állt meg egy kétszárnyú ajtó előtt. – Kinyissam?

– Másképp nehezen jutunk be, nem igaz?

A szárnyak hangtalanul félresiklottak.

•

Nem tetszik ez nekem, gondolta a hajó.

Elvesztette a kapcsolatot az összes mobil egységével a környéken, és az avatárját sem tudta elérni. Be kell hatolnia a fedélzetre, amilyen gyorsan csak tud. Talán már így is késő.

A ballasztját vesztett Equatorial 353 az alagút mennyezete felé lebegett, kupoláját végigkaristolták a bordák, leszaggatták a burkolópaneleket. Közben a hajóból dőlt a víz, és bugyogva, sisteregve folyt el az alagútban. Az illesztéseiből szökőkutak spricceltek, a fenéklemeze mentén hatalmas vízesések zúdultak alá. A törött, elgörbült szerkezeti elemek bukdácsolva úsztak az árral. Végül a jármű csikorogva megállapodott, beszorult két borda közé, de még ekkor is ömlött belőle a víz.

Az alagútban mindenütt halottak és sebesültek hevertek. A Tévedés ne essék… valamennyi drónját kiteleportálta, hogy hevenyészett orvosi ellátásban részesítsék a rászorulókat.

A gzilt harci droidok teljesen megzavarodtak a kultúrabeli hajó felbukkanásától. Csiklandozni kezdték a röntgen-és lézersugarakkal, és ő nehezen tudott tőlük koncentrálni. Tényleg azt gondolták, hogy kárt tehetnek benne? Vagy zárlatosak lettek a sok víztől? Sosem fog kiderülni, mert amikor mind a kétszáznegyven droid összevont támadást indított ellene, a Tévedés ne essék… gondosan irányzott tűplazma sugarakkal kivonta őket a forgalomból, és mielőtt felrobbanhattak volna, kiszórta őket a hipertérbe, rögtönzött tűzijátékot varázsolva a Churkun köré.

De még mindig nem volt összeköttetése az avatárjával, és a felderítőegységek, amiket beküldött, nagyon lassan haladtak előre az elárasztott fedélközben.

A fene fogja ezt kivárni, gondolta, és destabilizátor mezejével leszelt egy vékony darabot a hajó tatjából. A levegő valósággal sziporkázott a lemetszett rész körül. Megkönnyebbülten konstatálta, hogy a művelet során nem vágott ketté senkit, viszont a négydimenziós pajzsot sem sikerült kiiktatnia. Mivel a nullponti energia hatékonynak bizonyult (sokkal kisebb volt az ellenhatás, mint a szimulációk alapján várta), úgy vélte, érdemes tovább próbálkoznia. Ezúttal egy húszméteres darabot kanyarított le a megnyomorított hajóból, aztán a manipulátormezője segítségével óvatosan leeresztette a földre, nehogy a sebesültekre essen.

A harmadik próbálkozásra sikerült hatástalanítania a pajzsot. Most már belátott a hajó gyomrába. Odabent még több volt a halott és a sebesült, viszont a bosszantó drónokból egyet se látott.

~ Berdle? Hahó, van ott valaki?

•

Ximenyr lakosztálya üres volt.

– Nincs itt senki – jegyezte meg a védőruha.

Cossont körülnézett. Az elegáns, egyszerűen berendezett szoba éles ellentétben állt azzal a giccses, fényűző budoárral, ahol a Záróra ura az előző alkalommal fogadta őket.

– Itt van az a szekrény, amiről Berdle beszélt?

A fények bizonytalanul pislákolni kezdtek, mintha ki akarnának aludni.

– Igen. Odabent, a hálószobában – felelte a védőruha, és kinyitotta a lány előtt az ajtót.

A szoba közepén egy nyolcszög alakú ágy terpeszkedett, körülötte függönnyel eltakart falfülkék nyíltak. Az ominózus láda az egyik ilyen fülkében állt. Olyan magas volt, mint Cossont, és kerekeken lehetett gurítani. Az egyik felét Ximenyr ruhásszekrénynek használta, a másikat fiókok tagolták. A lány kinyitotta a legfelső fiókot és lábujjhegyre állva belekandikált. Ximenyr nyaklánca egy ékszerpárnán hevert, rajta a kis fiola az összes többi talizmánnal együtt.

Cossont óvatosan a kezébe vette.

A kristályüvegcsében ott úszott a két tengerkék golyó.

– Vigyázat, be… – kezdte a védőruha. A következő pillanatban mintha valaki teljes erővel hátba vágta volna a lányt. Éles fény villant, a láda gombjai mellmagasságban felizzottak, és Cossont szeme előtt rózsaszín és fehér foltok kezdtek táncolni.

Már éppen meg akart fordulni, amikor rádöbbent, hogy a fény, amit a gombon látott, a saját testén keresztül hatolt át. A mellkasán tátongó lyukból füst kígyózott, az orrát égett hús szaga csapta meg. Az oxigén hűvös érintését érezte a bőrén.

– …hatoló – fejezte be a ruha. A támadó újabb lövést eresztett meg, amitől Cossont nekitántorodott a ládának és kis híján felborította. Ahogy megfordult, a sebből előtekergőző füstcsík szabályos spirált írt a levegőben. Aztán a lány lassan lecsúszott a földre, vércsíkot húzva a láda oldalára.

A küszöbön álló férfi leeresztette fegyvert markoló kezét. A másik hiányzott.

– A hajó… megérkezzz… – sziszegte a védőruha egyre halkabban, aztán elnémult. Az oxigénutánpótlás elapadt.

A félkarú alak körül hirtelen túlvilági glória jelent meg. Mintha elfonnyasztották volna a lángok, ahogy nekicsapódott az ajtónak, megolvadt, szénné égett. Nem maradt más belőle, csak egy megfeketedett csontváz.

Fémes csörömpöléssel elterült a földön, ugyanabban a pillanatban, amikor a lány feje élettelenül előrebukott.

HUSZONHÁROM

(SZ–0)

Valaki beszélt hozzá.

Kérdezett valamit.

Azt kérdezte, meg akarja-e tartani mind a négy karját. Hát persze, hogy meg akarja. Micsoda idétlen, ostoba…

…és megint mély öntudatlanságba zuhant.

Rögtönöznie kellett, nem tehetett mást. Szorította az idő. Ami történt, arra nem lehetett felkészülni.

Azt sem tudta, hol van. Újra felébredt. Belenézett a sötétbe. A saját nevére se emlékezett.

Aztán egyszerre minden eszébe jutott.

•

– …szóval, ahogy mondom, az egész egy nagyszabású pszichológiai kísérlet volt. Egy zihdren filozófiai iskola találta ki, a Rendjénvalók, azt hiszem, így hívták őket. Ők írták az Igazság Könyvét valami bonyolult metalógiai elmélet alapján, hogy pontot tegyenek egy régóta húzódó tudományos vita végére. Briper Drodj, a gziltek prófétája hozzáköltött ezt-azt, ahogy a gziltek maguk is sejtették, de a lényegi mondanivalón nem változtatott. Amikor kiderült, óriási botrány kerekedett a dologból. Az iskolát feloszlatták, a kísérlet a feledés homályába merült. A zihdrenek néhány évszázaddal később kollektíve szublimáltak. A gziltek pedig nagyjából ebben az időben hódították meg a világűrt.

– A zihdrenek nem akarták magukkal vinni a titkukat a szublimata mennyországba, de gyónni sem volt kedvük, úgyhogy a Maradványra bízták a kínos feladatot azzal, hogy egy általuk alkalmasnak látott pillanatban töredelmesen valljanak be mindent és kérjenek bocsánatot. A Maradvány nem siette el a dolgot, de végül annyira furdalta őket a lelkiismeret, hogy a Kultúra megalakulásakor úgy döntöttek, nem várnak tovább.

– A gziltek között mindenféle pletyka keringett az Igazság Könyvével kapcsolatban, de senki sem akadt, aki a nyilvánosság elé mert volna állni. Aztán kitört a Kultúra-alapítási láz, és az embereket más dolgok kezdték foglalkoztatni. Tudtátok, hogy a szövetséget eredetileg nem is Kultúrának akarták hívni? Elég fura nevek merültek fel… lássuk csak… Marslakók Föderációja, meg Ufószövetség, igen. Végül a Kultúrára esett a választás. Nekem igazából egyik sem tetszett, úgyhogy tartózkodtam a szavazástól.

– A Maradvány tehát felkereste az alapító bizottmányt azzal, hogy a birtokában levő információ komoly hatással lehet a folyamatra. Úgy emlékszem, azt mondták, a tagok számát és kilétét is befolyásolhatja. Persze ettől mindenkinek beindult a fantáziája, vadabbnál vadabb találgatások láttak napvilágot. Néhányan már azt rebesgették, hogy nem fog létrejönni a szövetség, a Kultúrából nem lesz semmi. A helyzetet tovább bonyolította, hogy a Maradvány nem volt hajlandó elárulni a titkát mindaddig, amíg meg nem ígértük, hogy senkinek sem adjuk tovább.

– Végül az egyik MI egy valóban konstruktív, jövőbe mutató ötlettel állt elő. Egyhangúan elfogadtuk a javaslatát, úgy éreztük, hogy ez a megoldás méltó a szövetség szellemiségéhez. A javaslat úgy szólt, hogy valamennyi érintett civilizáció delegáljon egy-egy küldöttet, lehetőleg önként jelentkezőt, olyat, akinek a személyével kapcsolatban konszenzusra tudnak jutni. A küldöttek meghallgatják a ZM meséjét, döntenek, és végül elfelejtik az egészet.

– A dolog komoly előkészületeket igényelt. Az audiencia előtt a kiválasztottak agyában bizonyos módosításokat hajtottak végre, majd a tanácskozás után újabb beavatkozásra került sor, melynek során törölték a vonatkozó emlékeket. Természetesen minden résztvevőt biztosítottak róla, hogy a módszer biztonságos, nincsenek mellékhatásai, és legfeljebb egynapnyi emlékünket veszítjük el. Mindenki beleegyezett.

– Lezajlott az ülés, meghallgattuk a titkot, ami persze fele olyan rettenetes vagy eget rengető sem volt, mint gondoltuk. Senkiben fel sem merült, hogy egy ilyen jelentéktelen apróság miatt kizárjuk a gzilteket az aspiránsok közül. Lázadóknak tartottuk magunkat és a Kultúra megalapítását radikális, forradalmi tettnek gondoltuk, így a gziltek előtt is nyitva hagytuk a csatlakozás lehetőségét. Hogy végül nem éltek vele, az már egy másik történet.

– Mondhatnátok, hogy minden jó, ha a vége jó. Csakhogy a bizottság egyik tagjának, egy bizonyos Ngaroe QiRiának, vagyis nekem, a Buhdren Autonómia küldöttének sok-sok évvel később mégis eszébe jutott, mi történt azon a bizonyos napon. Visszatértek az emlékeim, amikről mindenki azt hitte (magamat is beleértve), hogy örökre elvesztek.

– Bevallom, mindig is izgatott a hosszú élet titka, és az, hogyan őrizhetném meg a legapróbb mozzanatokat, amiket az emlékezet… felülír, talán ez a legjobb szó rá. Úgyhogy tanulmányozni kezdtem a biokémia és koponyaüregi beavatkozások témakörét. Rengeteg dolgot kipróbáltam, és nem érdekelt, hogy az adott beavatkozás mennyire legális, vagy milyen kockázatokkal jár. A legtöbb módszer persze semmit sem ért, úgyhogy én voltam a legjobban meglepődve, amikor egyszer csak eszembe jutott minden, ami a szuperitkos tanácskozáson elhangzott.

– Mint kiderült, az egyik műtét közben tudtomon kívül belém ültettek valamit. Talán nem tartották fontosnak, vagy kísérletezni akartak velem, ez már sosem fog kiderülni. Amikor rájöttem, hogy nem tudok felejteni… Nos, tudatosan fejleszteni kezdtem ezt a különleges képességemet, és az évszázadok alatt egyre újabb eszközökkel és módszerekkel növeltem a memóriakapacitásomat.

– Világos volt, hogy sosem szublimálhatok és tárlóba sem fekhetek be, mert akkor egy-kettőre kitudódna a titkom, ami sokak hitét megingathatta volna, ezt pedig nem akartam. Most már tudom, hogy az ember hitét nem lehet tényekkel megingatni, mert a hit olyan, mint a szerelem; azért érezzük, mert szükségünk van rá.

– Amikor erre rájöttem, már azt is sejtettem, hogy a gziltek úgysem hinnének nekem. Becsuknák a fülüket és nem hallanák meg, amit mondok. Így hát éltem tovább a magam életét, nem csatlakoztam a csoportelmékhez, és nem szublimáltam; hiszen ettől lettem az, aki vagyok. Nem volt értelme változtatni a dolgokon. Egy idő után a titok kezdte elveszíteni a jelentőségét, már-már magam is megfeledkeztem róla. Aztán egy napon megtudtam, hogy a gziltek szublimálni készülnek.

– Ettől fogva az emlék veszélyt jelentett rám. Minél tovább él az ember, annál óvatosabb lesz, vagy gyávább, ha úgy tetszik. Elhatároztam hát, hogy megszabadulok tőle és biztonságba helyezem, méghozzá éppen a gzilteknél, Ximenyrnél. Hol lehetett volna jobb helyen?

– Emlékszem, mennyire örültem, amikor ezt ilyen szépen kiterveltem. Úgy éreztem, végre a helyükre kerülnek a dolgok, mindenféle értelemben.

– Ximenyrnek csak annyit mondtam, hogy valami olyasmit bízok rá, ami fontos nekem, és megkértem, hogy tartsa mindig magánál. Sosem gondoltam volna, hogy medált csinál belőle és a nyakába akasztja. De hát… miért is ne?

– Ahogy mondom; a dolgok előbb-utóbb a helyükre kerülnek.

•

Berdle feláldozta érte az életét.

Amikor Agansu célba vette a lányt, rávetette magát az ezredesre, nem törődve a droid záporozó lövéseivel. Még volt ideje előhívni raktárbeli rejtekhelyéről a drónná alakított védőruhát, és végül az intézte el a droidot.

Ximenyr is meghalt. A robbanáskor a vízi labirintusban bolyongott éppen, hogy segítsen azoknak, akik eltévedtek. Szerencsére tíz nappal korábban eltárolt elmestátusza azonnal áttöltődött egy új testbe. A Záróra ceremóniamestere semmit sem bízott a véletlenre.

A darabjaira hulló zeppelinben több százan haltak meg. Az áldozatok többsége megfulladt, sokan az Equatorial 353 roncsai közé szorultak.

Az ezredest a hajó védelmi rendszere ölte meg. Egy tucat mikrorakétát küldött rá, amik egy pillanat alatt megolvasztották a férfi géptestét.

•

~ Túljártam az eszeden és a droidjaidat is elintéztem. Lássuk be, kudarcot vallottál. Ami engem illet, nemsokára odébbállok. Ha elfogadsz egy jó tanácsot: ne állj az utamba.

~ Épp most érkezik az utasítás a parancsnokságról, bár egy kicsit lassúak… Azt hiszem, azt akarják, hogy támadjalak meg.

~ Inkább ígérd meg, hogy nem követsz el újabb ostobaságot. Talán nem kürtölöm világgá, amit itt megtudtam. Ha szerencsétek van, később sem kényszerülök rá, hogy nyilvánosságra hozzam, és akkor megtarthatjátok a titkotokat.

~ Szóval hiába haltak meg annyian?

~ Az én lelkiismeretem tiszta, nem én kezdtem az ámokfutást. De legalább egyikünk megszerezte, amit akart, nem igaz?

~ Van egy harmadik lehetőség is: ha most szitává lőlek, senkinek sem fogod elárulni a titkot.

~ Még nem mutatkoztam be, ugye?

~ Úgy tudom, hogy a Tévedés ne essék… rövidítés, a teljes nevedet senki sem tudja. Legalábbis én még nem hallottam.

~ És kíváncsi vagy rá?

~ Ha már így rákérdeztél.

~ Hát, legyen! A teljes nevem így hangzik: Tévedés ne essék, ez a visszafogott, már-már angyalian ártatlan külső egy acsargó, halmozottan ön-és közveszélyes őrültet takar. Jó, mi?

~ Szerintem inkább szánalmas.

~ Mondj, amit akarsz, de gondold végig, hány kultúrabeli hajót ismersz, aki túloz, ha a képességeiről van szó.

~ Te vagy az első.

~ Ugyan már! A fajtátok tízezer éve játszik katonásdit, de közben teljesen elpuhultatok. Mi ezer éve megnyertünk egy galaktikus háborút, és azóta igyekszünk civilizált civilek módjára viselkedni. Mit gondolsz, ha harcra kerülne sor kettőnk között, melyikünk kerülne ki győztesen? Te legfeljebb a meglepetés erejében bízhatsz, nekem viszont komoly fejtörést okozna, hogyan lőjek rád, hogy ne pusztulj bele az első találatba. Hidd el, nem túlzok.

~ Na persze! Szerintem…

~ Szerintem hagyjuk a mellébeszélést. Pontosan tudom, mi történt az Ablate-nál. Eljátszottad a becsületedet. Ha mindenáron meg akarsz halni, csak rajta! De ha egy csöpp tisztesség maradt benned, inkább segítesz a rászorulóknak. Odalent rengeteg a sebesült, az egész város olyan, mint egy katasztrófa sújtotta övezet. Lent hagytam a drónjaimat, hogy segítsenek, de egy ilyen helyzetben minden perc életeket menthet. Úgyhogy kekeckedés helyett mehetnél, és hasznossá tehetnéd magad. Persze azt csinálsz, amit akarsz. Én búcsúzom.

A hajó burka finoman vibrálni kezdett, csillogó felületén egy pillanatra kirajzolódott az Equatorial 353 roncsának tükörképe, aztán hirtelen apró ponttá zsugorodott és eltűnt. A levegő hangos sziszegéssel töltötte ki a nyomában támadó űrt.

Végigsiklott a hipertér gyűrődése mentén, amit a bolygó gravitációja keltett, és egy szempillantás alatt köddé vált. Senki sem állt az útjába.

•

Fáradt volt, és elgyötört. Úgy érezte magát, mintha átgázolt volna rajta egy megvadult csorda, de mindannak ellenére, ami történt, életben maradt, és ha erre gondolt, öröm töltötte el.

A hajónak köszönhette az életét. És a hihetetlen szerencsének.

Normál esetben legalább kilenc-tíz napig tartották volna kómában. Súlyos sérüléseket szenvedett. Az óidők emberei el sem tudták volna képzelni, hogy ilyen komoly sebeket egyáltalán be lehet gyógyítani. De a szublimáció miatt fel kellett gyorsítani a folyamatot. Sejtről sejtre újították meg a testét, pótolták a hiányzó szöveteit. A végén úgy érezte magát, mint aki újjászületett – és bizonyos értelemben így is volt.

Még a betegágyán végighallgatta QiRia rögtönzött beszámolóját az Igazság Könyvéről, miután az öreg visszakapta az emlékeit.

– Te vagy az egyetlen gzilt, aki tud erről – jegyezte meg az avatár. Nem Berdle volt, bár kísértetiesen hasonlított rá – vagyis arra az emberre, akire a megismerkedésük első napjaiból emlékezett, mielőtt szívtipróvá változott volna.

– És nem baj, hogy elmeséltétek nekem? – kérdezte rekedten. A hangszálai még nem jöttek rendbe teljesen; Agansu lézerpászmái a torkát is kilyuggatták.

– Ennyivel tartoztunk neked.

Az új avatárnak még nem volt neve. Mint kiderült, ha egy hajó elveszítette az avatárját, a következőnek mindig új nevet választott.

– Hmm. Értem.

Pyan is ott gubbasztott a lány mellett, amikor megtudta az igazságot. Cossont tudta, hogy a segédje képtelen titkot tartani, ezért megkérte a hajót, tegyen valamit az ügy érdekében. Pyan a következő pillanatban elfelejtette az egész sztorit, mintha sosem hallotta volna.

A tizenegyhúrostól viszont továbbra sem sikerült megszabadulnia; mielőtt a hajó odadobta volna a kompjukat csaléteknek a Churkun elé, a fedélzetére teleportálta a hangszert, a lány más személyes holmijával együtt.

Cossont titokban örült, hogy a szűk kabinban nem tudja elővenni és gyakorolni rajta. De azért volt némi bűntudata.

•

xRH Empirista

oKTE Pszeudonim

oRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

oÁKE Felültetési rend

oRH Digitális mosási címke a világ szövetén

ozE Tévedés ne essék…

oMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

oMRH Közlekedő edény

oKRH Neked ez tiszta?

Kollégák, barátaim… Megvan a válasz a kérdésünkre. Bevallom, nem lepett meg, bár a legvalószínűbb feltevés jelentősége is megváltozik, amint bizonyított, hiteles ténnyé válik.

Felteszem tehát a kérdést: mihez kezdünk az információval, ami a birtokunkba jutott? Nyilvánosságra hozzuk, vagy megtartjuk magunknak?

∞

xKTE Pszeudonim

Én világgá kürtölném, hadd tudja meg mindenki. Leadnám a közcsatornákon, hogy ez legyen az első, amivel a tárolókban ébredező gziltek szembesülnek. Persze tudom, hogy ti nem ezt akarjátok, és ha a többség a hallgatás mellett dönt, természetesen én is tartani fogom a számat. Mi mást tehetnék?

∞

xRH Kisebb eltérések előfordulhatnak

A szimuláció eredménye meggyőző, bár egyértelműnek nem nevezném. Ha a nyilvánosság elé tárjuk az információt, a gziltek valószínűleg akkor sem fogják megváltoztatni az elhatározásukat, és a szublimáció az eredeti tervek szerint lezajlik.

Ugyanakkor létezik egy másik, kevéssé valószínű forgatókönyv is. Eszerint a gzilt társadalom jelentős része, számos MI-vel együtt, a maradás mellett dönt, a guberátorok egymás torkának esnek, sőt, talán a hátramaradtak is beszállnak az osztozkodásba. Ha így lesz, csúnyán elfajulhatnak a dolgok.

∞

xMRH Erre jártam, gondoltam, benézek

Vagyis nem mondhatjuk el az igazat. Akit érdekel, az úgyis tudja, vagy legalábbis sejti. Akit viszont elbizonytalanítana a hír, azt a mostani lélektani pillanatban nincs jogunk ilyesmivel terhelni.

∞

xMRH Közlekedő edény

Nem értek egyet. Aki elhallgatja az igazságot, az hazudik. És a hazugság hosszú távon mindenkinek rossz.

∞

xKRH Neked ez tiszta?

Elméletileg igazad van. Én mégis azt javaslom, hogy ne szóljunk. Ha nem itt és most kellene döntenünk, talán mást mondanék. De az igazság kétélű fegyver. Örülök, hogy sikerült fényt derítenünk a történtekre, és a félelmeink és gyanúink helyett a tényekről beszélgethetünk – amelyek korántsem olyan szörnyűek, mint amire néhányan közülünk számítottak.

Oda akarok kilyukadni, hogy igenis van választási lehetőségünk. Javaslom, hogy az igazság kiteregetése helyett döntsünk empatikusan és maradjunk csendben.

∞

xRH Empirista

Tehát szavazzunk, vagy bővítsük ki a beavatottak körét, és hallgassuk meg mások véleményét is?

∞

xzE Tévedés ne essék…

Közbeszólhatok? Szerintem ne kerülgessük a forró kását. Mindannyian tudjuk, mi a tét.

∞

xRH Empirista

Hallgatunk.

∞

xzE Tévedés ne essék…

Ha lenyomjuk a torkukon a keserű pirulát, és a gziltek polgárháborúba sodródnak, sosem fogjuk tudni lemosni magunkról, hogy az egész a mi hibánk. Nem véletlenül halogatta a ZM az utolsó pillanatig a kínos bejelentést. Csekély vigasz, hogy mi tudjuk, a történtekhez semmi közünk. Az már más kérdés, hogy ez a tudás megérte-e az árat, amit fizettünk érte.

Szóval a magam részéről hallgatok, mint a sír. Persze ti szavazzatok, ha akartok.

∞

xKTE Pszeudonim

Van, aki csatlakozni szeretne az „igazságot mindenáron” táborhoz és velem együtt hajlandó lenne kiállni a nyilvánosság elé? Nem…? Mindjárt gondoltam.

Akkor vonakodva bár, de elfogadom a többség döntését. Ahogy a Tévedés ne essék… az imént fogalmazott, hallgatok, mint a sír. És mivel az enyémen kívül más ellenvélemény nem volt, ezennel a kérdést lezártnak tekinthetjük.

•

A Pszeudonim avatárja belépett a várba, amelynek minden köve egy-egy külön épületszárny volt. Végigsétált a folyosók és termek labirintusán, átvágott a tágas belső udvarokon, amíg el nem ért a hasadékhoz. A rés messziről egyszerű oromdísznek látszott a bonyolult meta-építmény homlokzatán.

Bár legutóbbi beszélgetésükkor a Zoológus megígérte, hogy kapcsolatba lép szublimata barátaival, az öreg Elme azóta is makacsul hallgatott, és egyszer sem kereste meg a házigazdáját. A Pszeudonim sokszor érzett kísértést, hogy megpróbáljon valamiféle információt kicsikarni belőle a szublimaták céljairól és motivációiról, de eddig még mindig sikerült lebeszélnie magát az újabb látogatásról.

Most, hogy a helyzet rendeződni látszott, végre volt ürügye, hogy felkaptasson a toronyba – ha más nem, hogy megnyugtassa az öreg ex-szublimatát, minden rendben van, ne törje magát a válasszal. Nem mintha eddig annyira iparkodott volna… Az utóbbi időben a szublimata dimenzióból érkező furcsa behatolási kísérletek is mintha ritkultak volna, sőt, egy ideje nem is történt ilyen. Ami jó jel.

Vagy mégsem? Ez egy kicsit aggasztotta.

Komótosan felbaktatott az ezernyi lépcsőn és végül megérkezett a remete-lak elé, ahol a Zoológus tengette napjait.

Kopogott, de nem érkezett válasz. Odabent gyanúsan nagy volt a csönd. A reteszt belülről rákattintották, de csak a szimuláció fizikai síkján, így egyszerűbb volt kinyitni, mint lenyomni egy valódi kilincset.

Az avatár nekifeszült, és az ajtó csikorogva kitárult.

Jól gondolta; a Zoológus eltűnt. A helyiség tele volt kacatokkal, a földön mindenfelé törött lombikok, működésképtelen elektromos berendezések és összegabalyodott vezetékek hevertek. A levegőben dohos, állott szag terjengett, a ketrecekben éhes állatok vonyítottak. A mennyezetről lógó kötélháló üresen himbálózott, a vörös bőrű, hatujjú lényt sehol sem látta.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy a vendége valóban elment, az avatár valamiféle búcsúüzenet után kezdett kutakodni. Mindent feltúrt, de hiába. – Legalább elköszönhettél volna – morogta bosszúsan. A szavai tompán visszaverődtek az égig érő kacathalmokról, az ablakokon beszűrődő napfényben válaszul gúnyos táncot jártak a porszemek.

Nem remélte, hogy bármit is találni fog, de a biztonság kedvéért lefuttatott egy keresést a hardver-architektúrán. Úgy volt, ahogy gondolta: a Zoológus semmiféle nyomot nem hagyott maga után a romhalmazon és a beszélgetéseik emlékén kívül.

Már éppen indult, hogy kinyissa a ketreceket és szabadon eressze a vinnyogó állatokat, aztán meggondolta magát, és inkább egyetlen paranccsal kitörölte a toronyszobát, a várral együtt. Az építmény és a körülötte lévő világ megszűnt létezni.

HUSZONNÉGY

(SZ–0)

Végül mégiscsak elment a többiekkel.

Egy darabig tipródott rajta, hogy marad, és ha vége az egésznek, feladja magát, vallomást tesz és vezekelni fog a bűneiért. Eljátszadozott a perverz gondolattal, de egy pillanatig sem gondolta komolyan. Mennie kellett, nem volt más választása. Kényelmesebb lett volna elmerülni az önsajnálat langymeleg posványában, de nem lehetett ilyen önző. Ez az egész nem róla szólt. Ő csak egy apró pont, egy arctalan alak a tömegből, aki a többiekkel együtt várja a bebocsáttatást a szebb világ kapuján.

A parlament fölött lebegő Jel az utolsó napokban hízni kezdett, és testetlen, sötét gömbbé alakult. Hasonló gömbök jelentek meg mindenütt a gzilt régióban, az utcák és terek fölött, a hajókon és az űrjárművek fedélzetén, stadionokban, egyetemeken, templomok kupolái alatt és valamennyi ideiglenes tárolóban, ahol az emberek az ébresztésre vártak.

A búcsúzkodni – vagy éppen fosztogatni – érkezett idegenek tapintatosan a háttérbe húzódtak, és onnan figyeltek.

A köztéri kivetítők számlálói szorgalmasan darálták a másodperceket. A családok és barátok még egyszer utoljára összejöttek egy jót enni, és elmondani egymásnak, amit még el akartak mondani. Sokan megosztották egymással legféltettebb titkaikat, amiket egy életen át hordoztak, mások inkább magukkal vitték őket Odaátra. A többség a szeretteivel töltötte az utolsó perceket – ebben minden szublimata faj hasonlított –, mások összeverődtek az utcákon, tereken, és több százan, ezren együtt várták a nagy pillanatot. Az utolsó percekben átölelték egymást, vagy megfogták a mellettük álló kezét.

Az utcákon énekszó zengett, zenekarok játszottak mindenfelé.

Amikor a számláló a nullára ért, a menni készülőknek hangosan ki kellett mondaniuk, hogy „átlépek” vagy „szublimálok”, és a következő pillanatban egyszerűen eltűntek, mintha rájuk hullott volna egy láthatatlan lepel, vagy valami résen át kicsúsztak volna a fizikai dimenzióból.

Banstegeyn és Chekwri marsall együtt figyelték a visszaszámlálót. Egyiküknek sem volt családja, így magától értetődőnek tűnt, hogy az utolsó órákat együtt töltsék.

A parlament parkjában álltak néhány társukkal, a helyzethez illően komor ég alatt, a szemerkélő esőben. A szublimációra kijelölt óra a végéhez közeledett, de a kis társaság tagjai még mindig nem mondták ki a varázsszót. Mintha a választási eredményekre várnánk, gondolta Banstegeyn.

Az első percekben kevesen szublimáltak, aztán hirtelen meglódult a számláló, az átlépők száma meredeken emelkedni kezdett. A hírcsatornák, amelyek folyamatosan közvetítették az eseményt, már negyedórája arról harsogtak, hogy gyakorlatilag az egész gzilt közösség szublimált, így a kis csapat megnyugodhatott. Most már nyugodtan elmehettek.

– Ilyenkor az a szokás – fordult felé Chekwri, míg a többiek egymást ölelgetve búcsúzkodtak –, hogy az emberek elmondják egymásnak a titkaikat. Nos, én elárulom magának az enyémet: megbuktam a tiszti vizsgán, és megzsaroltam a rangidős tisztet, hogy átengedjen. – Vállat vont. – Azóta már sokszor bizonyítottam, nem igaz? Tessék, most maga jön!

A septam ködös tekintettel pislogott a nőre, mintha nem tudná, hol van. Az utóbbi időben alig ismerte föl az embereket. Végül összeszedte magát. – Túl sok… – motyogta, azzal hátat fordított, és arrébb tántorgott.

Évtizedek óta először fogtak ki rajta a szavak.

Jevan és Solbli is odajöttek hozzá. Jevan az utolsó perceket kihasználva hosszan áradozott, mennyire tiszteli és szereti, Solbli csak udvariasan mosolygott. Neki a jelek szerint az volt a titka, hogy nincs titka. Banstegeyn odamotyogott valamit, aztán beállt a körbe.

Egy perc volt hátra a közösen megállapodott időpontig. Ki-ki szorosan megfogta a szomszédja kezét, és amikor eljött a pillanat, kimondták a bűvös szót. Sorra tűntek el, épp mikor az eső csöndes kopogása záporrá erősödött.

•

Agansu is elment a többiekkel.

Az androidtest, amit legyőzhetetlennek hitt, nyomorultul elpusztult. Másik énje mindent megtett, de ez sem változtatott a lényegen: mindkét testben kudarcot vallott. Ha győznek, talán maradhatott volna, hiszen akkor lett volna mit ünnepelni, mire emlékezni. Így csak a vereségen őrlődött volna egész hátralévő életében. Sovány vigasz volt, hogy a titok, aminek az őrzésére parancsot kapott, a történtek ellenére mégsem szivárgott ki.

Mindegy, az Uagren befogadta őt, a legénység tagja lett. A Jelnek nem kellett megjelennie a fedélzeten, a hajó maga is el tudta indítani a szublimációs folyamatot.

És ő velük tartott, mindannyiukkal.

•

Vyr úgy döntött, hogy nem megy el. Még nem. Nem voltak illúziói, tudta, mivel jár az elhatározása.

– Akkor én is maradok! Nem hagyom itt a lányomat! – hisztériázott Warib. A tenger élénk türkizkék hullámai lágyan fodrozódtak a háta mögött, a hajó utasai javában ölelgették egymást, sírtak, és egymás kezét szorongatták.

– Dehogynem, anya – jelentette ki Vyr és kikapcsolta a képernyőt. Ismerte az anyját; tudta, hogy az asszony menni fog. Nincs az az erő, ami visszatarthatná.

HUSZONÖT

(SZ+24)

A nap lenyugodni készült a Kwaalon síkságai fölött. A Gyűrűváros egyik peremkerületében, egy örvényszerűre formázott, feketén csillogó toronyház tetején, egy félhomályba burkolózó teraszon a fiatal Vyr Cossont – egykori tartalékos szakaszparancsnok – T. C. Vilabier Opus 26-osát játszotta, a MW 1211 katalógusszámú Húrszonátát egy még fel nem fedezett hangszerre. Az instrumentumot, amelyen játszott, és melyből csupán néhány maradt fenn, kifejezetten arra tervezték, hogy a zeneművet el lehessen játszani rajta.

A bonyolult és hangterjedelmében meglehetősen korlátolt hangszert antagonisztikus kordofonnak, vagy egyszerűen csak tizenegyhúrosnak hívták. T. C. Vilabier Opus 26-os művét, az MW 1211-es Húrszonátát egy még fel nem fedezett hangszerre mindenki csak úgy ismerte: a „Hidrogén szonáta”.

Miközben játszott, a nap lebukott a Gyűrűváros mögött. Néhány kilométerrel arrébb egy magányos liseidi teherhajó szállt fel, primitív hajtóművének moraja megtörte az este csöndjét.

Cossont nem törődött vele.

A siklója a terasz végében állt, a pilótafülkében csak a készenléti fények derengtek. Pyan összegömbölyödve aludt az ülésen. Egész délután egy madárcsapattal repült és a játék teljesen kimerítette.

Egy óra múlva végzett a darabbal.

Megvárta, míg az utolsó hangok is elhalnak, aztán a két vonót becsúsztatta a helyére és felállt. Kihajtogatta a hangszer lábait, nyújtózott, és megropogtatta a hátát. Két kezével fáradtan megdörzsölte az arcát, a másik kettővel a Trágya Urai dzsekin keresztül megmasszírozta sajgó derekát, majd lerúgta a papucsát, és bakancsot húzott.

Egy darabig csak állt mozdulatlanul. Nézte a tizenegyhúrost és hallgatta a csöndes zsongást, amit az esti szél csalt ki a húrokból.

Az utóbbi napokban sokat sétált a város alagútjaiban, vagy beszállt a siklóba és kirándulni indult a néptelen bolygón. A járművet már csak manuálisan lehetett irányítani. A navigációs rendszerek működtek ugyan, de már nem lehetett megbízni bennük.

Akármerre járt, egy árva lélekkel sem találkozott. Az egyik nap véletlenül belebotlott az üres iskolaépületbe, ami most, hogy az összes tárolóegység ajtaja tárva-nyitva állt, még kihaltabbnak látszott. Az őrrobot nem volt sehol, a liseidiek biztosan elvitték magukkal. A szél csúfondárosan fütyült a hatalmas rácsokon, mintha egy gigantikus hangszeren játszana. Máshol a bolygón, távoli kisvárosokban néha látott messziről egy-egy magányos alakot. Biztosan ők is azt hitték, hogy ők az utolsó emberek a világon. Egyébként egy lélekkel sem találkozott.

Legutóbb akkor botlott élőlénybe, amikor egyik este egy poros településen járt, valahol a sivatag határán. Ahogy az elhagyott utcákon bóklászott, az egyik sarkon egy szimatoló ördögmancsba botlott. A ragadozó egy darabig összehúzott szemmel méregette, mintha azon tűnődne, megtámadja-e, aztán megfordult és elügetett, áramvonalas alakját egy-kettőre elnyelte a mélyülő homály.

Egy apró, körömnyi méretű mikrorakéta vigyázott rá, amit még a hajó adott neki ajándékba (szigorúan meghagyta neki, hogy ha kiteszi a lábát otthonról, mindig vigye magával), úgyhogy nem volt igazán veszélyben, mégis le kellett ülnie, hogy kifújja magát a nagy ijedtség után. Elmerengett rajta, milyen gyorsan visszahódítja a vadon a bolygót. Leírhatatlan volt a különbség az elmúlt hónapok viszonylagos csöndje és a mostani süket némaság között.

A statisztikák szerint a népesség kilencvenkilenc százaléka szublimált. Akadtak regionális eltérések, de a legtöbb bolygón hasonló volt az arány. A Xownról és a Zyse-ről szinte a teljes lakosság elment. Vagyis a folyamat mintaszerűen zárult – már ha az ember a szublimációt nem tekintette a kollektív őrület legmegbízhatóbb jelének.

Széllökés söpört végig a teraszon és a tizenegyhúros panaszosan megzendült, mintha egy fogságba ejtett állat sírna a szabadság után. Pedig egyetlen alkatrésze sem készült természetes anyagból. Az egészet egy kultúrabeli hajó rakta össze húsz évvel ezelőtt, valahol a galaxis túlsó felén.

A lány hátat fordított a hangszernek, és a siklóhoz ment.

Arrébb söpörte az ülésen alvó Pyant és beszállt a pilótafülkébe. A lény álmosan tiltakozott, aztán felkapaszkodott a lány vállára. Ha tudott volna horkolni, egy perc múlva már horkolt volna megint.

Cossont átbillentett néhány kapcsolót és türelmesen megvárta, amíg a műszerek életre kelnek. Végignézett a Gyűrűvároson, egészen addig a pontig, ahol a hatalmas ív elmetszette a horizontot. Az égbolt percről percre sötétedett.

Eszébe jutott, hogy megkeresi a fiatal párt a kisgyerekkel, akikkel az alagútnál találkozott, de rögtön el is vetette a gondolatot. Könnyebb volna egy tűt megtalálni a szénakazalban.

Aztán arra gondolt, hogy elmegy a Tévedés ne essék…-kel, ha a hajó befejezte önként vállalt rendfenntartói feladatát, és megbizonyosodott róla, hogy a guberátor fajok nem kezdik el gyilkolni egymást, amint hátat fordít nekik. Mostanra már nagyjából minden mozdíthatót leszereltek és magukkal vittek, hogy otthon tanulmányozzák a gzilt technológiát. A Tévedés ne essék… hosszú útra készült; a Cethydre igyekezett, a galaxis távoli szögletébe. Elhatározta, hogy beszél az igazi QiRiával, visszaadja neki a szemét és az emlékeit.

A Cethyd… Azt mondják, oda már eljutni is kaland. A helybeliek nem kimondottan a vendégszeretetükről híresek.

Szerencsére nem kellett elsietnie a döntést. Bár a guberátorkonfliktus megoldódni látszott, a kultúrabeli hajók nem hagyták el a gzilt régiót, sőt, éppen arra vártak, hogy a társaik is ideérjenek, akikkel együtt munkálkodtak az ügyön. Bár nem mondták, látszott rajtuk, hogy rettenetesen elégedettek magukkal. A találkozó valószínűleg csak ürügy volt, hogy megveregessék egymás vállát, vagy bármit is csináljanak a hajók egy jól sikerült akció után, egy alapos berúgás és hajnalig tartó mulatozás helyett. A véres, sok áldozattal járó konfliktus az ő szemükben már a történelem része volt, egy újabb fejezet „A kultúrabeli Elmék zseniális tettei” című, végtelenített hőseposzban.

Persze voltak kivételek: a Pszeudonim el sem köszönt, csak sértetten odébbállt, és az Empirista is viszonylag hamar elhúzta a csíkot. Azt mondják, a Rendszer osztályú hajóknak mindig sok a dolga.

Cossont becsatolta magát és kézi vezérlésre kapcsolt. Lassan felemelte a siklót a teraszról. Az apró jármű megdőlt és kecses piruettet írt a levegőben.

Először hazamegy és összecsomagol.

Aztán… majd meglátja.

A sikló nyomában kelt légörvény megzengette a tizenegyhúrost. A hangszer felbúgott, mint egy üres kagylóhéj.

A hangot elsodorta a közönyös szél.

A SZERZŐRŐL

Iain M. Banks 1954-ben született Skóciában. A skót Stirling Universityn irodalmat hallgatott.

Az első regényét - A darázsgyárat - az Independent című angol napilap szavazása alapján beválasztották az évszázad 100 legjobb könyve közé. Azóta folyamatosan jelennek meg könyvei hol Iain M. Banks, hol Iain Banks néven, kirobbanó sikert aratva. John Sutherland, a London Review of Booksban 1993-ban ezt írta róla: „Ahogy Graham Greene-ből kettő volt, úgy Banksből is. Iain Banks hat ‘klasszikus’ regényt írt, míg Iain M. Banks hat sci-fi regényt. Banks olyan tehát, mint a sziámi ikrek: születésétől fogva egy test, de két lélek.“

Banks súlyos betegség következtében 2013 júniusában hunyt el, rajongók tízezreit rendítve meg világszerte, és hatalmas űrt hagyva maga után a kortárs SF-irodalomban. Utolsó sci-fi regénye 2012 októberében jelent meg Hidrogén szonáta címmel, ami a Kultúra-ciklus tizedik kötete volt, maga a sorozat pedig nem kevesebb, mint huszonöt éven keresztül ejtette ámulatba az olvasókat.

Table of Contents

IMPRESSZUM

EGY (SZ–24)

KETTŐ (SZ–23)

HÁROM (SZ–23)

NÉGY (SZ–22)

ÖT (SZ–22)

HAT (SZ–21)

HÉT (SZ–20)

NYOLC (SZ–20)

KILENC

TÍZ (SZ–18)

TIZENEGY (SZ–17)

TIZENKETTŐ (SZ–16)

TIZENHÁROM (SZ–15)

TIZENNÉGY (SZ–14)

TIZENÖT (SZ–13)

TIZENHAT (SZ–9)

TIZENHÉT (SZ–8)

TIZENNYOLC (SZ–7)

TIZENKILENC (SZ–6)

HÚSZ (SZ–3)

HUSZONEGY (SZ–2)

HUSZONKETTŐ (SZ–2)

HUSZONHÁROM (SZ–0)

HUSZONNÉGY (SZ–0)

HUSZONÖT (SZ+24)

A SZERZŐRŐL