Kim Stanley Robinson

VÖRÖS MARS

Kim Stanley Robinson: Red Mars

HarperCollinsPublishers

Copyright © 1992 by Kim Stanley Robinson

Fordította: Danka Sándor

Borító: Gőgös Károly és Nagy Zoltán

Lisának

ELSŐ RÉSZ

A fesztivál éjszakája

Érkezésünk előtt a Marson nem fogant meg az élet. Ez persze nem azt jelenti, hogy a bolygó élete eseménytelenül telt. Kialakult, lehűlt, majd ismét megolvadt, felkavarodott és megint lehűlt, újra és újra átszabva ezzel arculatát. Hatalmas kiterjedésű geológiai képződmények, mint iszonyú sebhelyek, szabdalták a felszínt; kráterek, kanyonok és vulkánok. Csupán az öntudatra nem eszmélt kőzetek szemlélték ezeket a változásokat. Nem számítva a szomszédos bolygóról figyelő emberiséget, szemtanúk vagy egy mindent irányító, tudatos elme nélkül történt mindez, és az is csupán a Mars történelmének utolsó pillanataiban.

Manapság mindenki tudja, hogy a Mars milyen hatást gyakorolt az emberi kultúrára: már az ősidőkben is az egyik leggyakrabban vizsgált csillag volt, mert vörös színével, változó fényerősségével és rendhagyó pályájával, amelyen megállni majd irányt változtatni látszott az égbolton, hamar felhívta magára a figyelmet. Mintha ezzel mondani akart volna valamit. Így talán az sem meglepő, hogy a legrégebbi ismert elnevezései – Nirgal, Mangala, Auqakuh, Harmakhis – olyan misztikus erővel bírnak, mintha még azoknál az ősi nyelveknél is régebbiek lennének, amelyekben fellelhetők; mintha a jégkorszakból vagy még annál is korábbról maradtak volna ránk. Igen, évezredeken át a Marsot szentként tiszteltük mi emberek; veszedelmes hatalomként, a vér, a düh, a háború és a bátorság megszemélyesítőjeként.

Az első távcsövekkel már jobban meg lehetett figyelni, és az emberek egy kis narancsszínű korongot pillantottak meg, fehér sarkkörökkel és az évszakok változását követő, növekvő vagy csökkenő fekete foltokkal. Bármilyen gyorsan is fejlődtek azonban a teleszkópok, ennél többet már nem lehetett kideríteni velük. Még a legjobban sikerült felvételeken sem látszott eléggé élesen, s ez persze meglódította az emberek fantáziáját. Jó példa erre Lowell, akit mindez egy, manapság világszerte ismert történet megírására ösztönzött, amelyben egy kihalóban lévő, hősies nép folytat elkeseredett küzdelmet, csatornákat építve a sivatag megállíthatatlan, halálos terjedése ellen.

Nagyon jól sikerült ez a történet. Később azonban a Mariner és a Viking űrszondák képei mindent megváltoztattak. Ismereteink ugrásszerűen gyarapodtak, hirtelen több milliószor annyit tudtunk meg, mint addig összesen. Egy Új világ jelent meg szemünk előtt, amelyről még csak nem is sejtettük, hogy milyen.

Azonban ez az új világ teljesen kihaltnak tűnt. Kutattunk jelenlegi vagy korábbi élet nyomai után, megvizsgáltunk minden lehetőséget az egysejtűektől a tragikus sorsú csatornaépítőkig, sőt még az idegen látogatók utáni keresés is elindult. Mint azt bizonyára tudják, nem jártunk sikerrel, semmilyen bizonyítékot nem találtunk. Így természetesen újra megindult a találgatás, és újabb történetekben próbálták meg rekonstruálni a Mars múltját, akárcsak Lowell vagy Homérosz idejében, vagy a szavannákon, vagy akár még a barlangban – történetek születtek mikrofosszíliákról, amelyeket a mi bioorganizmusaink pusztítottak el, porviharokban fellelt, aztán mindörökre eltűnt ősi romokról, az Óriás kalandjairól, vagy a folyton eltűnő kis vörös emberkékről, akiket mindig csak a szeme sarkából pillant meg az ember. E történetek célja, hogy életet leheljenek ebbe a bolygóba, vagy hogy élettel ajándékozzák meg. Mert mi még mindig azok az élőlények vagyunk, akik, midőn túlélték a jégkorszakot, csodálkozva felnéztek az égre, és történeteket meséltek egymásnak. A Mars soha nem szűnt meg az lenni számunkra, ami mindig is volt: jel, jelkép, igazi hatalom.

Így eljöttünk ide. Valaha mélyen tiszteltük hatalmát; most pedig lakhelyünkké vált.

„...Így eljöttünk ide. De azzal sajnos nem számoltak otthon, hogy mire ideérünk a Marsra, annyira megváltoztat minket az utazás, hogy már nem számít semmi, amit ők mondtak. Ez nem hasonlított a tengerfenék felderítésére vagy a Vadnyugat betelepítésére – gyökeresen más élmény volt, és ahogy az Ares egyre messzebb járt, a Föld végül olyan távoli lett, hogy már csak egy kis kék csillagnak látszott az égen, beolvadva a többi közé. Olyan nagy késéssel érkezett még a hang is, mintha az előző századból beszéltek volna hozzánk. Csak magunk voltunk; és ez alapvetően megváltoztatott mindannyiunkat.”

Hazudik – gondolta Frank Chalmers dühösen. A díszvendégek között ült, és nézte, amint régi barátja, John Boone előadja a szokásos Boone Lelkesítő Beszédet. Roppant fárasztónak érezte. Az igazság az, hogy a Marsra vezető út szinte semmiben sem különbözött egy hosszú vonatutazástól. Nemcsak hogy nem változtatott meg senkit, hanem sokkal inkább önmagukká váltak, levetkőzve a külsőségeket, s végül már csak személyiségük nyers magja maradt meg. John ezzel szemben ott állt a pódiumon, s ujjával mutogatva így folytatta:

– Azért jöttünk, hogy valami újat alkossunk, és amikor megérkeztünk, minden földi különbség eltűnt közöttünk, mert ebben a világban ez nem számít semmit.

Igen, ezt ő tényleg szó szerint értette. A Marsról alkotott képe olyan torz tükörré merevedett, amely, szinte vallásos fanatizmussal, semmilyen számára elfogadhatatlant nem engedett át.

Chalmers hagyta, hogy elkalandozzanak a gondolatai, és szemét végigjártatta az új városon, Nicosián. Ez az első jelentősebb méretű város, amely a szabadban, a marsi felszínen állt. A Tharsis lábainál, a Noctis Labyrinthustól nyugatra fekvő városban minden épület egy hatalmas fényáteresztő sátor védelmében, egy majdnem láthatatlan tartószerkezet alatt helyezkedett el. Gyönyörű panoráma nyílt innen. A távoli nyugati horizontot még jobban kihangsúlyozta a Pavonis Mons széles háta. A már veteránnak számító marsiak számára szédítő volt ez a látvány: kint álltak a felszínen, kint az árkokból, a fennsíkokról és a kráterekből. Végre ellátni a messzeségbe! Hurrá!

A közönség soraiban felnevetett valaki, és ezt hallva Frank újra elkezdett figyelni barátjára. John Boone alig észrevehető közép-nyugati akcentussal beszélt. Felváltva (és néha egyszerre is) tudott nyugodt és heves lenni; egyenes és önmagát utánzó; szerény és magabiztos, komoly és mulatságos. Egyszóval tökéletes szónok. A közönség pedig itta minden szavát. Maga az Első Ember A Marson beszélt hozzájuk. Olyan áhítat ült az arcukon, mintha Jézust látnák, amint kenyeret és halat oszt nekik vacsorára. Az igazat megvallva, John meg is érdemelte a csodálatukat, mert egy hasonló csodát tényleg sikeresen végrehajtott: lélegzetelállító spirituális utazássá formálta bezárt, szűk, szinte szardíniaszerű életüket.

– A Marson sokkal jobban fogunk gondoskodni egymásról, mint valaha – folytatta John. (Ez valójában azokat a rémisztő eredményeket látszik majd igazolni, tette hozzá Chalmers magában, amelyeket patkánykolóniák túlszaporodását vizsgáló kísérletek során láthattunk).

– A Mars fenséges, egzotikus és veszélyes hely – mondta John. (Ami igazából azt jelentette, hogy egy oxidálódott jégtömbön ültek, évente körülbelül 15 egységnyi sugárzásnak kitéve).

– Munkánkkal – folytatta John – új társadalmi rendet alakítunk ki, az emberi fejlődés következő lépcsőfokára lépve. (Vagyis ez volt a legújabb kísérlet a főemlősök csoportdinamikáját vizsgáló kutatások területén.)

John ezzel a szóvirággal be is fejezte beszédét, és természetesen hatalmas tapsvihart aratott. Maja Tojtovna ekkor odalépett a mikrofonhoz, hogy bemutassa Chalmerst. Frank lopva rátekintett, üzenve pillantásával, hogy most nincs viccelődős kedvében. Maja ezt látva csak ennyit mondott:

– Következő szónokunk hajtóerőként szolgált a mi kis űrhajónkon – ennek hallatán meglepő módon páran elnevették magukat. – Elkötelezettsége és kifogyhatatlan energiája juttatott el minket ide, a Marsra, így kérem, senki se szóljon egy rossz szót sem róla... Régi barátom, Frank Chalmers.

A pódiumon állva meglepetten látta, hogy milyen nagynak tűnik a város. Háromszög alakban szélesedett tovább onnan, ahol álltak, a nyugati csúcsnál, a legmagasabb ponton lévő parkban. Hét ösvény futott lefelé, keresztül a parkon, amelyen túl fákkal övezett, széles sugárutakban folytatódtak. A sugárutak között alacsony, sokszögű épületek álltak, mind más színű, fényes kőből. Az épületek mérete, kinézete és a kis kávézók a járdán halványan emlékeztettek Párizsra, ahogy azt egy részeg Fauvista látná tavasszal. Négy-öt kilométerrel lejjebb a várost három karcsú felhőkarcoló zárta le, mögöttük már csak a farm zöldje látszódott. Ezek az épületek hozzátartoztak a sátor tartószerkezetéhez, amelyet égszínű kábelek kupola alakú szövevénye alkotott. A teljesen átlátszó sátortető miatt mindenkit az az érzés kerített hatalmába, hogy odakinn áll a szabad ég alatt. Ez pedig aranyat ért. Nicosia nagyon népszerű városnak ígérkezett.

Chalmers e gondolatokat meg is osztotta a nézőkkel, akik lelkesen egyetértettek vele. Úgy tűnt, kedve szerint irányítja ezt a tömeget, hiszen legalább annyira tetszik nekik az ő mondanivalója, mint Johné. Chalmers sötét bőre és köpcös alakja szöges ellentétben állt társa vonzó szőkeségével, de tudatosan kihasználva saját nyers vonzerejét, hamarosan belemelegedett a beszédbe, és saját frázisaival szőtte át mondatait.

Ekkor a felhőkön áttörő napsugár megvilágította a nézők arcát, és őt furcsa érzés kerítette hatalmába. Olyan sokan vannak itt! És olyan sokan ismeretlenek közülük! A nagy embertömeg mindig félelmetes dolog: megannyi rózsaszínű paca közepén lévő rengeteg kis kerámiaszem mind őt nézte. Ez már szinte túl sok volt neki. Ötezer ember egyetlen marsi városban. Nehéz volt megbirkózni ezzel a gondolattal az Underhillben eltöltött oly sok év után.

Megpróbálta ezt az érzést átadni a tömegnek.

– Ahogyan... ahogyan körülnézek, újra és újra megráz, hogy milyen különleges dolog az emberiség jelenléte a Marson.

A hallgatóság kezdett kicsúszni a kezéből. Hogyan is fogalmazhatná meg ezt jobban? Hogyan lehetne megértetni velük, hogy egyedül ők, ezek a kínai lampionként világító arcok képviselik az életet ebben a sziklás világban? Hogyan magyarázhatná meg nekik, hogy még akkor is, ha az emberi lények csupán kegyetlen gének hordozói, ez mégis jobb annál az üres ásványi nemlétnél, ami a környezetüket alkotja?

Természetesen nem sikerült elmondania mindezt. Talán máskor sem sikerült volna, még akkor sem, ha nem egy beszédben próbálkozik meg vele. Összeszedte magát.

– A marsi pusztaságban – mondta – az ember jelenléte, nos, egy igen jelentős dolog. („Sokkal jobban fogunk gondoskodni egymásról, mint valaha”, ismételte egy gúnyos hang a fejében.) A bolygó önmagában véve egy kihalt, jeges rémálom („tehát fenséges és egzotikus”), így mivel magunkra maradtunk, szükségszerűen át kell némileg alakulnunk magunknak is („azaz új társadalmi rendet alakítunk majd ki”). Igen, igen, igen, végül pontosan azokat a hazugságokat ismételgette sorra, amelyeket John mondott el előtte.

Így tehát őt is hatalmas tapsviharral jutalmazták beszédének végén. Elégedetlenül önmagával, mérgesen bejelentette, hogy megnyitja a fogadást, megfosztva ezzel Maját az ünnepséget lezáró mondatoktól. Persze a nő valószínűleg számított rá, hogy így fog történni, ezért bizonyára nem is fárasztotta magát azzal, hogy kitaláljon valamit. Frank Chalmers szerette, ha övé az utolsó szó.

* * *

Az emberek a pódiumra özönlöttek, hogy elvegyülhessenek a hírességek között. Nagy ritkaság mostanában, hogy az első száz telepes közül ilyen sokan el tudnak jönni, és az emberek körülvették Maját, Samantha Hoyle-t, Sax Russellt és Chalmerst.

Frank megkereste szemével a tömegben Johnt és Maját. Nem ismerte a velük beszélgető földlakókat, s ez kíváncsivá tette. Elindult feléjük, és amint közeledett, észrevette, hogy John és Maja egy gyors pillantást váltanak.

– Nincs ok arra, hogy különleges törvények hatálya alá helyezzük a Marsot – mondta éppen az egyik vendég.

Maja megkérdezte tőle:

– Mondja, az Olympus Mons tényleg a Mauna Loára emlékezteti?

– Persze – válaszolta a férfi –, a bazaltos pajzsvulkánok mind egyformák.

Frank mereven nézte Maját az idióta feje felett, de a nő nem viszonozta tekintetét. John úgy tett, mintha nem vette volna észre, hogy Frank csatlakozott hozzájuk. Samantha Hoyle egy férfival beszélgetett, halkan magyarázott neki valamit. Amaz bólintott, majd körülnézve egy gyors pillantást vetett Frankre. Samantha sem fordult feléje. De igazán csak John számított, illetve John és Maja. És mindketten úgy tettek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Chalmers elhagyta a pódiumot. Az emberek még mindig lefelé rajzottak, át a parkon, a hét sugárút végében álló asztalok felé. Chalmers a frissen ültetett platánok között sétálva követte őket. A fák leveleinek barnás színe megfestette a napsugarakat, olyan érzés fogta el, mintha egy akvárium fenekén ülne.

Az asztaloknál az építőmunkások egymás után hajtották fel a vodkákat, és egyre hangosabbak lettek, tudat alatt érezve, hogy Nicosia megépítésével a város hőskora véget ért. Talán ugyanezt lehetett elmondani az egész bolygóról is.

Beszélgetésfoszlányok úsztak a levegőben. Frank elmerült gondolataiban, nem törődve velük, és kis idő múlva a város északi peremén kötött ki. Megállt a derékmagas betonfödém, a városfal mellett. A tetején lévő fémtokokból egy négyrétegű műanyag fal emelkedett ki. Egy svájci boldogan mutogatva magyarázott valamit egy csoportnyi látogatónak.

– A külső kristály-elektromos réteg a szél energiáját használja fel energiatermelésre. A középső két réteg hőszigetelő zselét fog közre. A belső réteg pedig kiszűri a káros sugárzást, majd amikor a membrán lilává színeződik, ki kell cserélni. Átlátszóbb, mint egy ablak, igaz?

A látogatók bólogattak. Frank odanyúlt és ujjával benyomta a belső membránt. Az engedett, ujjai félig eltűntek benne. Kellemesen hűvös. Halvány fehér betűkkel ezt írták rá: Isidis Platinia Polimers. Ahogy visszanézett, még látszott a pódium a fák túlsó oldalán. John, Maja és földi csodálóik még mindig ott álltak, élénk beszélgetésbe merülve. Intézik a Mars ügyeit. Döntenek a bolygó sorsáról.

Lélegzete megakadt. Fogát csikorgatta dühében. Olyan erősen ütött a falba, hogy a külső oldalon kidudorodott a membrán. Ez azt jelentette, hogy dühének egy részét felfogta és elraktározta a város energiafejlesztő rendszere. Különleges polimer ez az anyag. Szénatomok kapcsolódtak össze fluorral és hidrogénnel oly módon, hogy a vegyület még a kvarcnál is kristály-elektromosabbá vált. Viszont ha bármelyik elemet is megváltoztatjuk a háromból, akkor teljesen mást kapunk: például a fluort klórra cserélvén csomagolófóliát nyernénk.

Frank mereven nézte a falban elmerült kezét, majd felpillantott Johnra és Majára, akik még mindig egymás mellett álltak. De nélküle nem érnek semmit!

Dühösen elindult, és a város szűk utcáinak rengetegébe vegyült.

Az egyik téren, mint kagylók egy tengerparti kősziklán, egy csoport arab üldögélt és kávét iszogatott. Az arabok csak tíz évvel azelőtt érkeztek a Marsra, de máris számottevő befolyásra tettek szert. Rengeteg pénzzel rendelkeztek, és a svájciakkal közösen sok várost ők építettek fel, így Nicosiát is. Tetszett nekik itt. „Olyan ez, mintha egy hideg napon járnánk az Elhagyatott Negyedben”, ahogy a szaúd–arábiaiak mondták. Valóban, olyan nagynak tűnt a hasonlóság, hogy az emberek egyre több arab eredetű jövevényszót kezdtek el használni, mert ez a nyelv sokkal bővebb szókinccsel rendelkezett a marsi táj leírására. Az akaba a vulkánok csúcsa előtti meredek sziklafalat jelentette, a badia a hatalmas dűnéket, a nefud a mély homokot, a seyl pedig a több milliárd éves, kiszáradt folyómedreket. Az emberek lassan azt kezdték mondogatni, hogy akár már át is válthatnának arabra és kész, sokkal könnyebb lenne.

Frank igen sok időt töltött velük, és az emberek örömmel üdvözölték. Salem aleikum, mondták neki, és ő így válaszolt: Marhabba. A férfiak elmosolyodtak, fehér fogaik kivillantak a fekete bajuszok alatt. Csak férfiakat látott, mint mindig. Néhány fiatal a tér közepén álló asztalhoz vezette, ahol az idősebbek ültek, köztük Zeyk, régi barátja. Zeyk azt mondta:

– Ezt a teret Hayr el-kra Meshabnak fogjuk hívni, ami azt jelenti, hogy vörös gránitból álló nyílt tér a városban. – Körbehordozta ujját a rozsdaszínű utcaköveken. Frank bólintott, és megkérdezte, miféle kő az. Arabul beszélt, amennyire tudott, minden tudását összegyűjtve, amivel gyakran megmosolyogtatta a többieket. Azután kényelmesen elhelyezkedett a középső asztalnál. Úgy érezte magát, mintha Damaszkusz vagy Kairó utcáin lenne, a dallamos nyelv és a drága arcszesz illata jólesően megnyugtatta.

A férfiak arcát tanulmányozta, miközben beszéltek. Kétségtelenül idegen kultúrával rendelkeztek. Nem fognak megváltozni csak azért, mert idejöttek a Marsra, ezzel is rácáfolva John elképzeléseire. Gondolkodásmódjuk szöges ellentéte a nyugati civilizációénak, például nem fogadják el az egyház és az állam szétválasztását, ami lehetetlenné teszi, hogy egyetértsenek a többiekkel a nyugati mintájú kormányzat működésének alapjaiban. Ráadásul olyan patriarchális családi rendben éltek, hogy az a szóbeszéd járta, néhány nő köztük analfabéta. Analfabéták a Marson! Ez már igen. És ezekből az emberekből tényleg sugárzott valami, amit Frank a túl agresszív férfiassággal kapcsolt össze. Olyan férfiaknak tűntek, akik annyira erőteljesen nyomták el asszonyaikat, hogy a nők ott vágtak vissza, ahol tudtak: terrorizálták a fiaikat, akik erre elnyomták a feleségeiket, akik aztán ismét terrorizálták gyermekeiket, és így tovább, és így tovább, a szeretet és a gyűlölet örök körforgásában. Tehát ebből a szempontból mind őrültnek tekinthetők.

Pont ez az egyik oka annak, hogy Frank kedvelte őket. Ez a kapcsolat nagyon hasznos lehet majd a jövőben, hiszen akár a hatalom következő birtokosa is válhat belőlük. „Állj ki új, gyenge szomszédod mellett, ezzel is gyengítve az erősebb régieket”, ahogy Machiavelli mondta. Így együtt kávézott velük, és lassan, udvariasan, átváltottak angolra.

– Hogy tetszettek a beszédek? – kérdezte, a csésze alján lévő fekete zaccot vizsgálva.

– Boone olyan, mint mindig – válaszolt az öreg Zeyk. A többiek mérgesen felnevettek. – Azt mondja, hogy egy egységes marsi kultúrát fogunk létrehozni, de ezen azt érti, hogy néhány földi kultúra előnyt élvez majd a többivel szemben, amelyeket üldözni fognak. Azokat, amelyeket nem tartanak elég fejlődőképesnek, el fogják taposni. Olyan ez, mint az atatürkizmus egy formája.

– Azt akarja, hogy mindenki váljon amerikaivá a Marson – mondta egy Nejm nevű ember.

– Miért ne? – kérdezte Zeyk mosolyogva. – A Földön ez már megtörtént.

– Nem – mondta Frank. – Ne értsétek félre Boone-t. Az emberek azt gondolják, hogy csak önmagával van elfoglalva, de...

Igen, tényleg csak magával van elfoglalva – kiáltott fel Nejm. – Mintha folyton csak önmagát nézegetné a tükörben. Azt gondolja, azért jöttünk a Marsra, hogy létrehozzunk egy jó kis amerikai kultúrát, és persze majd mindenki bele fog egyezni, mert ez a John Boone Terv.

– Nem veszi figyelembe más emberek véleményét – jegyezte meg Zeyk.

– Nem, ez nem így van! – vágott vissza Frank. –Figyelembe venné ő mások terveit is, de tudja, hogy egyik sem olyan jó, mint az övé.

Erre elnevették magukat, ám a fiatalok gúnyos kacajába elkeseredés vegyük. Mindannyian azt gondolták, hogy Boone titokban lobbizott az ENSZ-nél, hogy ne engedélyezzék az arabok letelepedését. Frank nem cáfolta meg ezt a hitüket, amely egyébként részben meg is felelt a valóságnak. John nem kedvelt semmilyen ideológiát, amely az útjába állhatott. Álma szerint nem léteznek majd a Marson nagyon kirívó irányzatok.

Ennek ellenére az arabok azt hitték, hogy John tényleg ki nem állhatja őket. A fiatal Szelim el-Hayil kinyitotta száját, hogy mondjon valamit, de Frank figyelmeztető pillantása megállította, így dühösen bár, de csöndben maradt.

– Azért nem olyan rossz ő, mint amilyennek látszik. Ennek ellenére hallottam, amint azt mondta, milyen jó is lett volna, ha az elsőként érkező oroszok és amerikaiak bejelenthették volna igényüket a bolygóra, mint régen a felfedezők – jegyezte meg Frank.

Rövid, gyászos nevetés volt a válasz. Szelim összegörnyedt, mint akit ütés ért. Frank megvonta vállát, elmosolyodott, és karját széttárva azt mondta: – De hiába is a vita! Hiszen mire képes ő egyedül? Az öreg Zeyk felvonta szemöldökét.

– A vélemények megoszlanak.

Chalmers felállt és elindult, elkapva Szelim kitartó pillantását. Végigsétált egy kis sétányon, ami a város hét sugárútját kötötte össze. A legtöbb mellékutcát kockakővel vagy fűvel borították, de ennek a kövezete egyenetlen, világos színű beton volt. Amint elhaladt egy falba süllyesztett ajtó előtt, lelassított, és benézett a bezárt cipőüzem kirakatán. Halvány tükörképe megjelent vele szemben. Úgy tűnt, mintha egy pár vastag szkafander-bakancs lenne a lábán.

A vélemények megoszlanak. Igen, sajnos sok ember alábecsülte John Boone-t, sőt maga Chalmers is sok esetben elkövette már ezt a hibát. Emlékezetéből bevillant egy kép: John a Fehér Házban, meggyőződésétől kivörösödve, engedetlen szőke tincsei szállnak mindenfelé. A Nap besüt az elnöki dolgozószoba ablakán és megvilágítja őt, amint fel-alá járkál a teremben, gesztikulál és magyaráz, miközben az elnök bólogat, a tanácsadói pedig azon tűnődnek, vajon milyen módon tudnák akár csak egy kicsit is kiegészíteni ezt a túlcsorduló, szikrázó karizmát. Ó, mennyire lelkesedtek annak idején! Frank az ötleteivel, és John, aki nagyon jól tudta ezeket képviselni, megállíthatatlan lendülettel vetették bele magukat. Csak erőszakkal lehetett volna kisiklatni azt a gőzmozdonyt.

Szelim el-Hayil tükörképe szintén megjelent a csizmák között.

Tényleg igaz? – támadt neki.

– Mi igaz? – kérdezte Frank ingerülten.

– Boone tényleg arabellenes?

– Miért, maga mit gondol?

– Ő nem engedte, hogy a Phoboson felépítsék a mecsetet?

– Nagyon befolyásos ember.

A fiatal szaúdi arca eltorzult.

– A Mars leghatalmasabb embere, és még ez sem elég neki! Király akar lenni! – Ököllel csapott a tenyerébe. Vékonyabb testalkatú volt, mint a többi arab, kis állú, bajusza alatt keskeny száj rejtőzött.

– A szerződés megújításának időpontja hamarosan itt van – mondta Frank. – A Boone-koalíció engem ki akar hagyni belőle. – Foga csikorgott dühében. – Nem tudom, hogy mi a terve, de ma este kiderítem. Persze nem túl nehéz kitalálni, mi lehet az. Biztos vagyok benne, hogy a nyugati civilizációkat akarja majd előtérbe helyezni. Lehetséges, hogy nem írja alá a dokumentumot, amíg nem garantálják neki, hogy csak azokból az országokból érkezhetnek telepesek, amelyek szerepeltek az eredeti szerződés aláírói között.

Szelim összerezzent, Frank pedig folytatta.

– Ezt akarja, és nagyon valószínű, hogy el is tudja majd érni, mert az új szövetség révén még hatalmasabb, mint valaha. Ezentúl nem telepedhetnek le olyan személyek, akik nem a megfelelő országokból jöttek. Maguk is csak vendégtudós státuszt kapnak. De az is előfordulhat, hogy haza kell majd menniük.

Az ablakban Szelim arca szikrázó dühöt kifejező színházi álarcként tükröződött. Battal, battal – motyogta. Nagyon rossz, nagyon rossz. Idegesen tördelte kezét, és egyre csak motyogott a Koránról, Camus-ről, Perszepoliszról és a Páva-toronyról, idézeteket fűzve a vallási szövegekbe. Összefüggéstelenül hadart.

– A beszéd nem ér semmit – mondta Chalmers rekedten. – Amikor itt az ideje, semmi más nem számít, csak a cselekvés.

A fiatal arab abbahagyta a motyogást. – Olyan érthetetlen minden – mondta végül.

Frank gyengén megütötte a férfi karját, és nézte amint az összerezzen.

– A maguk népéről van szó. Meg ennek a bolygónak a jövőjéről.

Szelim szája eltűnt a bajusza alatt.

– Ez igaz – válaszolta egy kis idő múlva. Frank nem felelt. Mindketten a kirakatot nézték, mintha cipőt akartak volna venni.

Végül Frank felemelte a kezét.

– Megint megpróbálok Boone-nal beszélni –mondta csöndesen. – Még ma este, mert holnap elutazik. Megpróbálok hatni rá, érvelni. Kétlem, hogy bármit is elérek nála. Még soha nem sikerült. De azért megpróbálom. Utána – találkoznunk kellene.

– Jó.

– A parkban, a legdélebbi ösvénynél. Tizenegy körül.

Szelim bólintott.

Chalmers szúrós pillantást vetett rá.

– A beszéd nem ér semmit – közölte nyersen, és elment.

* * *

A sugárút, amelyre Chalmers befordult, zsúfolásig megtelt emberekkel, akik kuszkuszt és kolbászt ettek a kerthelyiségekben és a teraszokon. Arábia és Svájc. Furcsa kombináció, de itt jól megfértek egymással. Az egyik lakás ajtajában álarcokat osztogatott valaki. Ezt a Stadtfestet szemmel láthatólag úgy ünnepelték, mint egyfajta húshagyókeddet, Fassnachtot, farsangéjt, maszkokkal, zenével és mindenféle kicsapongással, mintha otthon lettek volna egy hideg téli éjszakán Bázelben, Luzernben vagy Zürichben. Hirtelen ötlettől vezérelve Frank is beállt a sorba.

– Minden mély lélek maszkot visel, így soha sem az, aminek látszik – mondta a sorban előtte álló két fiatal nőnek.

Udvariasan bólintottak, majd folytatták a beszélgetést mély, torokhangzós switzerdütschül, a német nyelv egy soha le nem jegyzett dialektusában, egy szigorúan csak a beavatottak által ismert, titkos kódban. Ezt a kultúrát sem lehetett megismerni, legalább annyira nem, vagy még annyira sem, mint az arabokét. – Ez az – gondolta Frank –, ezért tudnak ilyen jól együtt dolgozni. Mindkét kultúra olyan elszigetelt, hogy jól kijönnek egymással. Felnevetett, amikor átvette maszkját, egy piros pettyekkel díszített fekete arcot. Fel is vette rögtön.

Az álarcos ünneplő tömeg lassan kígyózott végig a sugárúton, részegen, szabadon, az önkontroll peremén táncolva. Egy kereszteződésnél az út kiszélesedett, egy kis teret alkotván, ahol egy szökőkút magasra törő vízsugarát megfestette a nap. Körülötte egy Karib-szigeteki együttes játszott fémdobokon. Az emberek köréjük gyűltek, táncoltak és ütemesen ugráltak a basszusdob bongójának ütemére. A fejük fölött száz méterre lévő egyik szellőzőnyíláson keresztül olyan hideg ömlött be, hogy parányi kis hópelyhek táncoltak a levegőben, időnként megvillantak, mint a csillám a palában. Ekkor tűzijáték rakétái robbantak, éppen a tető alatt, és színes szikrák hullottak alá a hópelyhek között.

A napszakok közül leginkább a naplemente érzékeltette velük, hogy egy idegen bolygón vannak. Valahogy furcsa volt a Nap vörhenyes színével és szokatlan beesési szögével, felkavarva ezzel az emberi agyba évmilliók során bevésődött érzéseket. Az ünnepség estéje különösen rikító és nyugtalanító példát nyújtott erre. Frank tovább sétálgatott ebben a szokatlan fényben, míg vissza nem ért a városfalhoz. A város déli, síkabb részén elszórt kövek hevertek szanaszét, hosszú árnyékot vetve a talajra. A déli kapu betonboltíve alatt Frank megállt. Magányát senki sem zavarta meg. A kapukat ilyenkor általában zárva tartották, nehogy néhány részeg kimenjen és megsérüljön. De Frank reggel megszerezte az aznapi nyitókódot a Tűzoltóság számítógépéből, és amikor biztos volt benne, hogy senki sem követi, beütötte a számkódot az aljzatba és kiment a zsilipbe. Felvett egy védőruhát, csizmát, sisakot, és átment a másik két ajtón is.

Odakint borzasztó hideg fogadta, mint mindig. A rombusz alakban elhelyezkedő fűtőszálak mintája meglátszott a ruháján keresztül. Lába alatt ropogott az apró kőtörmelék. A homok lassan vándorolt kelet felé a szélben...

Zordan nézett körül. Mindenhol csak sziklák. Millió becsapódás szomorú mementói. És még ma is, nap mint nap hullanak alá meteoritok. Egy nap talán valamelyik várost is találat éri majd. Megfordult és visszanézett. A kupola hasonlított egy alkonyati fényben fürdő akváriumhoz. Nem érkezne figyelmeztetés... Hirtelen minden szanaszét szállna, falak, járművek, fák, emberek. Az aztékok hite szerint a Föld majdani pusztulása négy ok miatt következhet be: földrengés, tűzvész, áradás, vagy az égből potyogó jaguárok. Itt semmilyen gyúlékony anyag nem található. Ha jobban belegondolunk, az áradásnak és a földrengésnek is igen csekély a valószínűsége. Így csupán a negyedik lehetőség maradt...

A lemenő nap rózsaszínűre festette az égboltot a Pavonis Mons felett. Kelet felé Nicosia farmja terült el, egy hosszú, alacsony üvegház a város meghosszabbított vonalában. Ebből a szögből látni lehetett, hogy a zöld növényekkel teleültetett farm nagyobb, mint maga a város. Frank odaimbolygott az egyik külső zsiliphez, és belépett.

Odabent meleg fogadta. A levegő a kinti hőmérsékletet pont hatvan fokkal, a városit pedig tizenöt fokkal haladta meg. Nem vette le a sisakját, mert a benti levegő összetételét a növények igényeihez igazították: magas szén-dioxid- és alacsony oxigéntartalma nem volt alkalmas az emberi szervezet számára. Megállt egy munkapad mellett és átkutatta a kisebb szerszámokat, irtószeres szalagokat, kesztyűket és kis tasakokat tartalmazó fiókokat. Kiválasztott három kis zacskót, berakta őket egy nejlonba, majd óvatosan becsúsztatta a csomagot a ruhája zsebébe. A zacskókban erősen mérgező irtószert tároltak, amelyek megfelelő védelemmel látták el a növényeket, azonban Chalmers már egy ideje tanulmányozván őket tudta, hogy megfelelő kombinációban halálosak az emberi szervezetre.

Betett még egy metszőollót is a zsebébe, majd egy árpa- és búzatáblák mellett húzódó keskeny, murvával fedett ösvényen visszatért a városba. Átment a zsilipen, levette sisakját, kibújt a védőruhából, áttette ruhájának zsebébe a kis csomagot, majd visszatért az alsóvárosba.

Itt az arabok egy medinát építettek, azzal érvelve, hogy egy ilyen környék nagymértékben hozzájárul a város egészséges életmódjához. A sugárutak leszűkültek, és közöttük kacskaringós utcák hálózata húzódott, amelyeket tervezőik Tunisz, Algír utcáiról mintázták, vagy csak úgy egyszerűen megrajzoltak. Sehol sem lehetett az egyik sugárúttól ellátni a másikig, és az ég is csak sötétlila csíkokban látszott az összeboruló házak között.

A legtöbb sétányon nem járt senki, mert az ünneplés főleg a város felső részében folyt. Néhány macska osont csak végig a fal mellett, felderítve új otthonukat. Frank kivette a metszőollót a zsebéből, és arab betűkkel belevéste jó pár műanyag ablakba: zsidó, zsidó, zsidó, zsidó, zsidó. Tovább sétált, fogai között egy dallamot fütyörészve. A sarki kávézókból, mint kis barlangokból, ömlött ki a fény. Az összekoccintott üvegek hangja hasonlított ahhoz, mint amikor egy aranyásó kalapálja a szikladarabokat. Egy arab, robusztus hangszórón ülve, elektromos gitáron játszott.

Elért a központi sugárúthoz, és elindult rajta felfelé. A hársfákra és platánokra felmászott srácok kis mondókákat kiáltoztak egymásnak, többnyire schwitzerdütschül. Az egyik mondóka angol nyelven szólt, ekképpen: „John Boone, a hős /A Holdon járt, pedig nem nős; / Most pedig jön a Mars / Mindenki utána, aló-mars!” Több kisebb zenekar játszott az egyre növekvő tömegben, egymásra ügyet sem vetve. Néhány amerikai tinilánynak öltözött bajuszos férfi rövid szoknyában, kecsesen szökdécselt egy bonyolult kánkán-koreográfiát. A gyerekek törpe műanyag dobokat vertek. Nagy hangzavart okoztak, pedig a sátortető elnyelte a zaj egy részét, ellenben nem hallatszott az a visszhang, amelyre az ember egy kupolával fedett épületben számítana. Ettől függetlenül azért nagy volt a nyüzsgés...

Feljebb, ahol a sugárút egy platánokkal teli parkká szélesedett ki, meglátta Johnt egy kisebb tömeg közepén. Ő észrevette, hogy Chalmers közeledik, és integetett neki. Felismerte még úgy is, hogy álarcot viselt. Ennyire közelről ismerte egymást az első száz telepes...

– Helló, Frank! – mondta neki. – Úgy látom, jól szórakozol.

– Igen – mondta Frank, a maszkot a fején tartva. – Szeretem az ilyen városokat. Mindenféle népcsoport megtalálható itt. Megmutatja az embernek, hogy a Marson milyen jól megférnek egymás mellett a gyökeresen eltérő kultúrák.

John elmosolyodott, majd elkezdte vizsgálni az alattuk folyó eseményeket.

– Egy ilyen hely elbuktathatja nagyra törő terveidet, nem? – kérdezte Frank élesen.

Boone tekintete visszatért barátjára, az őket körülvevő csoport pedig elhúzódott, megérezvén a két férfi között feszülő ellentétet. Nekem nincsen tervem – válaszolta Boone.

– Na, ne ugrass már! Akkor miről szólt a beszéded? Boone vállat vont.

– Maja írta – felelte.

Két hazugság egy mondatban. Sem az nem igaz, hogy Maja írta, sem pedig az, hogy John nem hitt benne. Hiába a sok évtizednyi ismeretség, Frank még mindig úgy érezte, mintha egy idegennel beszélgetne. Egy politikussal, aki éppen a munkáját végzi.

– Na, John, gyerünk, rukkolj elő vele – vágott vissza Frank. – Te igenis hiszel ebben, és ezt te is nagyon jól tudod. De mit fogsz tenni azzal a számos különböző nemzettel, amelyik már itt van? Mi lesz a fajgyűlölettel, a vallási fanatizmussal? A szövetségetek nem tudja mindezt kordában tartani. Nem tarthatod meg a Marsot csak kizárólag magatoknak. John, ez már nem egy tudományos kutatóállomás, és nem lehet egy olyan alapszerződést kicsikarni, amelyik visszafordíthatná ezt a folyamatot.

– Ez nem is szerepelt soha a terveim között.

– Akkor pedig miért nem engeded, hogy én is részt vegyek a tárgyalásokon?

– Én? Miért tennék ilyet?

John sértődöttnek látszott.

– Nyugodj meg, Frank, nem hagylak ki belőle. Úgy lesz minden, mint régen.

Frank tanácstalanul bámulta barátját. Vajon hihet-e neki? Soha nem tudta eldönteni, mit gondoljon Johnról. Hiszen kihasználta őt, ugyanakkor pedig szívélyesen viselkedett... Valaha a barátjának tartotta, a szövetségesének tekintette.

Rájött, hogy John azért tekintget folyton körbe, mert Maját keresi.

– És ő merre van? – kérdezte.

– Valahol errefelé – vágott vissza Boone röviden.

Hosszú évek óta nem tudtak Majáról beszélni egymással. Boone most is élesen nézett rá, mintha azt mondta volna, ehhez neki semmi köze. Pont úgy, mintha az utóbbi években mindahhoz, amit Boone fontosnak tartott, már semmi köze sem lenne.

Frank szó nélkül sarkon fordult és elment.

Az ég sötétlila színét sárga bárányfelhők csíkozták. Frank elhaladt két, kezüknél összebilincselt alak mellett, akik kerámia maszkot viseltek, az ókori görög drámákból jól ismert komédia és tragédia fejdíszeit. A város sötét utcáin az ablakokból ömlő fényben kirajzolódtak az odabenn ünneplők körvonalai. Nagy szemek villogtak minden mellette elsuhanó álarc mögött, próbálva megtalálni a levegőben érezhető feszültség forrását. A tömeg ide-oda áradó mozgásának hangzavarában halk repedés hangja hallatszott.

Nem kellett volna meglepődnie John viselkedésén. Pontosan erre számított. Olyan alaposan ismerte Johnt, amennyire ez egyáltalán lehetséges, de a férfi mégsem engedett neki soha semmi beleszólást abba, amit tett. Bevetette magát a park platánfáinak jótékony homályába. Ez soha nem történt másként! A rengeteg együtt töltött év, a barátságuk – ez mind semmit sem számít már. Lássuk, milyenek a diplomácia piszkosabb módszerei!

* * *

Ránézett az órájára. Mindjárt tizenegy. Közeledett a Szelimmel megbeszélt találkozója. Egy újabb megbeszélés. Egész életében ezt tette, régen hozzászokott tehát, hogy negyedóránként más maszkot kell felvennie, krízis krízist követ, intézkednie kell, manipulálnia embereket, mindennel egy véget nem érő őrült rohanás közepette kell foglalkoznia. Még most is, amikor mindenki ünnepel. Húshagyókedd, Fassnacht! És még most is ezzel kell foglalkoznia. De ez soha nem történt másként.

Egy építkezési területhez ért, egy csontvázszerű magnezitállványzathoz, amelyet tégla- és utcakőhalmok vettek körül. Milyen gondatlanok az itteni munkások, csak úgy itt hagyták ezeket szanaszét heverni. Teletömte zsebeit maroknyi tégladarabokkal, és amikor felegyenesedett, észrevette, hogy valaki figyeli a túloldalról. Minden mozdulatát élénken követte egy alacsony, vékony arcú ember, kinek fejét furcsa keretbe fogta rövid, tüskés rastafrizurája. Érzett valami nyugtalanítót ebben a tekintetben, mintha az ismeretlen keresztüllátott volna a maszkján, és azért figyelné, mert tudja, mire készül.

Miközben a hideg futkosott a hátán, Chalmers viszszasietett a park alsó végébe. Amikor megbizonyosodott arról, hogy lerázta a férfit, és nem figyeli senki más sem, elkezdte tiszta erőből dobálni a féltéglákat az alsóváros felé, amilyen messzire csak tudta. „Ez a tégla pedig a tiéd, ismeretlen! Pont bele az arcod közepébe!” Feje felett csak annyira látszott a sátorszerkezet, hogy kissé elmosódott a csillagok képe, egészen olyan illúziót keltve, mintha kinn állna a szabadban, a hideg éjszakai szélben. A légtisztítók természetesen maximális hatásfokkal működtek. Üvegcsörömpölést hallott, majd egy ember fájdalmasan felkiáltott. Igen hangosan, bizonyára nagyon fájhatott neki a találat. Az utolsó kockakővel egy ablakot vett célba a gyep túloldalán. Elhibázta. Visszahúzódott a fák közé.

A déli városfal közelében meglátta az idegesen fel-alá járkáló embert. Szelim egy platánfa alatt várt rá.

– Szelim – szólította meg Frank, kifulladva a futástól. Belenyúlt pulóverének a zsebébe, megkereste, majd elővette a három kis csíkot. Az együttműködés, a közös munka óriási erő, akár jó, akár rossz célra használja fel az ember. Előrelépett és erőteljesen átölelte az ifjú arabot. A csíkok hozzáértek Szelim testéhez, majd a méreg áthatolt a férfi vékony szövetingén. Frank hátralépett.

Szelim életéből már csupán körülbelül hat óra maradt hátra.

– Beszélt Boone-nal? – kérdezte.

– Igen, megpróbáltam – válaszolta Chalmers. –Nem hallgatott rám. Hazudott nekem. – „Milyen könnyű is színlelni a kétségbeesést!”, gondolta. –Huszonöt éve vagyunk barátok, és hazudott nekem! – Nyitott tenyérrel csapott az egyik fára, és a méregcsíkok messzire szálltak. Összeszedte magát. – Azt fogja javasolni a koalíció, hogy csak azokból az országokból érkezhessenek telepesek, amelyek az alapszerződést eredetileg aláírták. – Ez elképzelhetőnek tűnt, mi több, hihetően is hangzott.

– Gyűlöl minket! – kiáltott fel Szelim elkeseredetten.

– Mindent gyűlöl, ami az útjában áll. És látja azt, hogy az iszlám még mindig igen komoly erő az emberek életében, meghatározva gondolkodásukat, és ezt nem képes elviselni.

Szelim megremegett. A szeme fehérje szinte világított a félhomályban.

– Meg kell állítanunk!

Frank elfordult és nekidőlt egy fa törzsének.

– Én... én nem is tudom.

– De hiszen maga mondta. A beszéd semmit sem ér.

Frank körbejárta a fát. Forgott vele a világ. – Te őrült – gondolta magában –, csak a beszéd számít. Az emberek élete semmi másról sem szól, mint egymás között lezajló információcserékről.

Visszafordult Szelimhez.

– Hogyan? – kérdezte.

– Majd a bolygó gondoskodik róla. Mindig így teszünk ilyen esetekben.

– A városkapukat minden éjszaka bezárják.

A fiatal arab erre nem számított. Ujjai ismét elkezdték görcsös táncukat járni.

– De a kijárat a farm felé nyitva marad – mondta Frank.

– A farm külső zsilipajtaja viszont szintén zárva lesz. Frank vállat vont, nem válaszolt, hagyta, hogy a férfi maga jöjjön rá a megoldásra.

Szelim pedig hamarosan kitalálta, mire gondol.

– Á – mondta, majd eltűnt.

Frank leült a fák között a földre. Barna színű, kicsit nedves, homokszerű anyagból állt a talaj, igen sok időt és munkát igényelt, míg ilyen lett. Semmi sem volt természetes eredetű a városban, semmi.

Egy kis idő múlva felállt, átsétált a parkon, és figyelte az embereket. „Ha egy jó várost találok, nem pusztítom el az embert”, gondolta magában. Álarcos alakok estek egymásnak egy kis tisztáson, míg körülöttük, mint ragadozók a vérszagra, egyre nőtt a tömeg. Frank visszament az építkezésre téglákért. Folytatta a dobálást, azután páran meglátták, és el kellett futnia. Vissza a fák közé, be a lombos vadonba, kicselezve üldözőit, miközben ereiben nyargalt a világ leghatásosabb, mégis ártalmatlan kábítószere, az adrenalin. Vadul felnevetett.

Hirtelen meglátta Maját, aki egyedül állt a pódium mellett. Fehér jelmezt viselt, de nem lehetett senki mással összetéveszteni. Az alakja, a haja, ahogyan állt, mind maga a hamisítatlan Maja Tojtovna. Az első száz, a kis csapat; csak ők tűntek számára már élőknek, csak ők számítottak, a többi ember csupán mint valami szellem létezett. Frank odasietett hozzá, de megbotlott az egyenetlen talajon. Szorosan megmarkolta a kabátzsebében lévő kődarabot és azt gondolta: „Gyerünk, te ribanc, mondj valamit, amivel megmentheted. Mondj valamit, ami miatt lélekszakadva elrohanok, hogy megkeressem Boone-t.”

A nő meghallotta hogy jön, és megfordult. Foszforeszkáló fehér maszkját fémes, kék flitterek pöttyözték. Alig látszott mögüle a szeme.

– Helló, Frank – mondta, azonnal felismerve, mintha nem is viselne álarcot. A férfi majdnem megfordult és elszaladt, annyira felkavarta már ez a pár szó is.

De nem mozdult.

– Helló, Maja – szólalt meg. – Szép naplementénk van, ugye?

– Roppant látványos. A természetnek nincsen semmi ízlése. Ez csak egy városavató ünnepség, de úgy néz ki, mintha eljött volna az ítélet napja.

Egy utcai lámpa alatt álltak, árnyékuk hosszúra nyúlt.

– Jól érzed magad? – kérdezte a nő.

– Igen, nagyon. És te?

– Kicsit kezd most már elvadulni, nem?

– Persze, de ez természetes! Kibújtunk a lyukakból, végre fenn vagyunk a felszínen! És ráadásul gyönyörű a táj is. Ilyen messzinek talán csak a Tharsisról látszik a horizont.

– Valóban jól helyezték el – ismerte el a nő.

– Fantasztikus kis város lesz majd belőle – jósolta Frank. – Hát te hol élsz mostanában, Maja?

– Underhillben, mint mindig. Te is tudod, nem?

-     De soha nem vagy otthon, vagy igen? Már legalább egy éve nem láttalak.

– Ilyen gyorsan repül az idő? Hellasban voltam, ezt biztosan hallottad.

– Ki mondta volna nekem?

A nő megrázta fejét és a flitterek megcsillantak.

– Ó, Frank – mondta. Félrefordult, mintha elzárkózna mindattól, amit megválaszolatlanul hagyott, csak ne kelljen belegondolnia, mi is rejlett a kérdés mélyén valójában.

Frank dühösen megkerülte és megállt vele szemben.

– Akkor, még az Aresen... – mondta, küszködve a torkában összegyűlt gombóccal. – Mi történt, Maja? Mi történt?

A nő megvonta a vállát és nem nézett rá. Sokáig nem szólalt meg. Majd így szólt:

– A pillanat varázsa.

* * *

Eljött az éjfél és elérkeztek a marsi időréshez, ama harminckilenc és fél perces szakadékhoz, mely ott tátongott 12:00:00 és 12:00:01 között. Az órák számlapjáról eltűntek a számok, vagy megálltak rajtuk a mutatók. Az első száz döntése alapján így próbálták meg kompenzálni azt, hogy a Mars valamivel hosszabb idő alatt fordul meg tengelye körül, mint a Föld. Ezt a döntést, bár furcsállták, mindenki megelégedéssel fogadta. Nagyon vonzónak tűnt a gondolat, hogy minden este képesek kiszakadni a könyörtelenül múló idő börtönéből.

Ma éjszaka pedig, ahogy éjfélt harangoztak, a város teljesen a feje tetejére állt. Negyven perc szabadon, ez ígérkezett az ünnepség fénypontjának, ezt mindenki sejtette. Tűzijáték kezdődött, az emberek éljeneztek. Szirénák hangja szakította darabokra ezt a zajt, és az emberek még inkább elkezdtek éljenezni. Frank és Maja nézte a tűzijátékot és hallgatták a hangokat.

Aztán hirtelen másféle zajt hallottak: jajkiáltásokat, igazi sikolyokat.

– Mi ez? – kérdezte Maja.

– Egy verekedés – válaszolt Frank, a zaj irányába fülelve. – Biztosan más is szeret a pillanat hatása alá kerülni. – A nő hidegen rábámult, mire gyorsan hozzátette: – Talán jobb lesz, ha odamegyünk és megnézzük.

A kiáltások felerősödtek. Valami baj lehetett arrafelé. Elindultak le a lejtőn, át a parkon, egyre nyújtottabb léptekkel, majd átváltva a marsi szökellésre. A park most nagyobbnak tűnt Franknek mint máskor, és egy pillanatra megijedt.

A központi sugárutat szemét borította. Az emberek csoportokba verődve, ragadozóként surrantak a sötétben. Egy dobhártyaszaggatóan erős sziréna kapcsolt be, amely arra figyelmeztetett, hogy a sátortető valahol megsérült. Bezúzott ablakok sora mellett haladtak el. A füvön ott feküdt egy férfi mozdulatlanul, feje körül fekete folt, egyre nagyobb. Chalmers megragadta a férfi fölé hajoló nő karját, és azt üvöltötte:

– Mi történt?

A nő elsírta magát.

– Verekedtek. Még mindig verekednek.

– Kicsoda? Svájciak? Arabok?

– Külföldiek – mondta a nő –, Ausländer. Üres szemekkel meredt Frankre.

– Menjen kérem, hozzon segítséget!

Frank csatlakozott Majához, aki egy másik fekvő test mellett álló csoporttal beszélgetett.

– Mi a franc történik? – tört ki belőle, ahogy elindultak a városi kórház felé.

– Zavargás – válaszolta a nő. – De nem tudom miért. – Szája késpengényire keskenyedett, arca fehérsége pedig megközelítette maszkja színét, ami még mindig takarta szemét.

Frank lehúzta fejéről az álarcot és elhajította. Üvegcserepek borították az utcát. Odarohant hozzájuk valaki.

– Frank! Maja! – kiáltotta.

Sax Russell érkezett. Frank még soha nem látta ennyire izgatottnak.

– John... valaki megtámadta!

– Tessék? – kiáltottak fel egyszerre.

– Megpróbált verekedőket szétválasztani, és akkor három vagy négy ember ráugrott. Leütötték és elhurcolták valahová.

– Miért nem tettetek semmit? – kérdezte Maja kétségbeesetten.

– Hidd el, megpróbáltuk. Többen üldöztük őket, de elvesztettük a nyomukat a medinában.

Maja Frankre nézett, aki felkiáltott.

– Mi a fene folyik itt? Vajon hová vihették?

– A városkapuk – mondta a nő.

– De azokat bezárják éjszakára, nem?

– Talán nem mindenki előtt maradnak zárva.

Követték Saxet a medinába. A sok utcalámpa kitört üvege szétszóródott a földön. Találkoztak egy tűzoltóval és elmentek a Török Kapuhoz. A tiszt kinyitotta a zsilipet, ők pedig páran magukra kapták a védőruhákat, kimentek a szabadba, és körülnéztek a városból kiszűrődő fényben. Frank bokája megfájdult a hideg éjszakában, és azt is centiméternyi pontossággal meg tudta volna mutatni a mellkasán, hol a tüdeje. Mintha két hasáb jégtömb ülne odabenn, hogy lelassítsa gyors szívverését.

Semmi. Visszatértek, majd átmentek a Szíriai Kapuhoz, újra ki a pusztaságba. Ismét semmi.

Sokáig tartott, mire valakinek eszébe jutott, hogy megnézzék a farmot is. Addigra már vagy harmincan lettek, és odarohantak mind, be a légzsilipen, majd szétszóródtak a farm ágyásai mentén, fel s alá futkározva a termények között.

A retekágyásban találták meg. Fejére húzta kabátját, pontosan követve az ilyen esetekre szóló utasításokat. Ezt öntudatlanul tehette meg, mert amikor óvatosan megfordították, egy dudort láttak az egyik füle mögött.

– Vigyétek be – mondta Maja rekedten. – Gyorsan, vigyétek be!

Négyen emelték fel a testet. Chalmers fogta John fejét, ujjai szorosan összefonódtak Majáéval. Elindultak felfelé az enyhe kapaszkodón. Átbotorkáltak a farm kapuján, és bementek a városba. Az egyik svájci elvezette őket a legközelebbi kórházhoz, amely addigra már megtelt elkeseredett sérültekkel. Az egyik padra lefektették Johnt. Még így, eszméletlenül is roppant határozott kifejezés ült az arcán. Frank letépte magáról a sisakot és elindult, hogy orvost szerezzen. Minden befolyását latba vetette, berobogott az elsősegélynyújtó szobákba, kiabált az orvosokkal és a nővérekkel. Senki sem foglalkozott vele, mígnem az egyik doktor azt mondta:

– Fogja be a száját. Jövök már.

Kijött a folyosóra, és egy nővér segítségével rákapcsolta Johnt egy monitorra, majd megvizsgálta őt, az orvosokra annyira jellemző módon, arcán minden érzelem nélkül: megnézte a nyakat, az arcot, a fejet, a mellkast, sztetoszkópot vett elő...

Maja közben elmondta neki mindazt, amit addig sikerült kideríteniük. Az orvos egy oxigénmaszkot vett le a falról, s közben végig figyelte a monitort. Szája elégedetlen fintorra húzódott. Maja leült a pad végére, arcára hirtelen elkeseredett kifejezés ült ki. Már régen levetette jelmezét.

Frank leguggolt mellé.

– Folytathatom a kezelést – mondta a doktor –, de attól tartok, már késő. Túl sok idő telt el oxigén nélkül.

– Kérem, mentse meg! – válaszolta Maja. Természetesen megtettek érte minden tőlük telhetőt. Végül még több orvos érkezett, és egy kocsin betolták az egyik műtőszobába. Frank, Maja, Sax, Samantha és számos helybéli odakinn várt az előcsarnokban. Az orvosok jöttek, mentek, arcukon megjelent az a kifejezés, amely általában halottak jelenlétében figyelhető meg rajtuk. Védekező álca ez is. Egyikük kijött, és sajnálkozva megrázta a fejét.

– Meghalt. Túl sok időt töltött odakinn.

Frank nekidöntötte a fejét a falhoz.

Amikor Reinhold Messner visszatért, miután a világon elsőként sikeresen megmászta egyedül az Everestet, teljesen kiszáradt és kimerült. A visszafelé vezető út nagy részét nem is mászva, hanem csúszva és zuhanva tette meg. Összeesett a Rongbluk-gleccsernél, és négykézláb ugyan, de tovább folytatta útját. Amikor a csúcs meghódításában segédkező egyetlen segítőtársnője rátalált, a férfi felnézett rá, és azt kérdezte: – Hová tűntek a barátaim?

Elcsendesedtek. Nem hallatszott más zaj, csak a klímaberendezés motorjának mindenütt állandóan jelenlévő halk zúgása.

Maja Frank vállára tette a kezét, aki majdnem összerezzent a mozdulattól; torka összeszorult, szinte már fájt.

– Sajnálom – nyögte ki nehezen.

A nő megrázta fejét, mintha azt mondaná, nem számít, majd összeráncolta szemöldökét. Enyhébb formában ugyan, de rajta is megjelent az a kifejezés, amit az orvosok arcán lehetett látni az előbb.

– Nos – kezdte –, te úgysem rajongtál érte, vagy igen?

– Igaz – válaszolta Frank, arra gondolva, hogy ebben a pillanatban bölcsebb, ha őszinte. De hirtelen megrázkódott és keserűen megjegyezte. – De mit is tudsz te arról, hogy én mit szeretek és mit nem?

Lerázta magáról a nő kezét és nehézkesen felállt. Maja nem is sejti, és senki másnak sincs még fogalma róla. Elindult a kórterem felé, majd meggondolta magát. Erre még lesz majd ideje a temetésen. Üresnek érezte magát: hirtelen úgy látszott számára, minden jó eltűnt a világból.

Kiment a kórházból. Ilyenkor lehetetlen, hogy ne legyen szentimentális egy kissé az ember. Végigsétált a furcsán csöndes sötétben, Nod földjén járva. Az utcák csillogtak, mintha a csillagok lezuhantak volna az égből. Az emberek csoportokban álltak, lesújtva a hírektől. Frank Chalmers végighaladt közöttük, magán érezve pillantásukat, majd gondolkodás nélkül a felsővárosban lévő pódium felé elindulva azt gondolta: „Na lássuk, hogy én mit tudok majd kezdeni ezzel a bolygóval.”

MÁSODIK RÉSZ

Utazás a Marsra

– Mivel úgyis mindannyian bele fognak őrülni, miért nem küldünk olyanokat, akik már amúgy sem normálisak? Legalább nem lesz gond ezzel később – közölte Michel Duval.

Megjegyzését csak félig szánta viccnek, kezdettől fogva azon az állásponton volt, hogy a kiválasztás alapjául szolgáló elvárások elviselhetetlenül sok egymásnak ellentmondó igényeket támasztottak.

A jelenlévő többi pszichológus hitetlenkedve nézett rá.

– Nem tudna egy kicsit pontosabban fogalmazni? Milyen változásokat javasol a programban? – kérdezte tőle az ülés elnöke, Charles York.

– Talán nekünk is velük kellene tartanunk az Antarktiszra, hogy figyelemmel tudjuk kísérni a beilleszkedési folyamatokat. Rengeteget tanulhatnánk belőle.

– Nem rossz gondolat, de attól tartok, nem viselkednének természetesen a jelenlétünkben. Persze ha csak egyikünk lenne ott...

Így Michel Duval csatlakozott a McMurdo-kutatóállomásra tartó, százötvennél több jelölthöz, akik bejutottak az utolsó fordulóba. Az első megbeszélés semmiben sem különbözött egy nemzetközi tudományos konferenciától, amelyen már számtalanszor részt vettek mindannyian. Azonban az a tény, hogy egy már évek óta folyamatban lévő szelekciós folyamat következő, 12 hónapig tartó lépcsőjéhez érkeztek, mégis különlegessé tette. Hiszen akit ott kiválasztanak, az mehet a Marsra.

Így tehát a következő évet az Antarktiszon töltötték, ismerkedtek a már a Mars felé indított robotűrhajók gyomrában lévő berendezésekkel, ismerkedtek a tájjal, amely majdnem ugyanolyan hideg, kemény és kíméletlen volt, mint ami a Marson várt rájuk; legfőképpen pedig ismerkedtek egymással. Az antarktiszi Dry Valleys legnagyobb völgyében, Wright Valleyben épült számukra kis házakból álló lakótelep. Létrehoztak egy bioszféra-farmot; a sötét délvidéki telet a házakban töltötték, és tanultak: második és harmadik szakterületeken képezték magukat tovább, vagy olyan programokon vettek részt, amelyek azt szimulálták, mi lesz a feladatuk az Ares űrhajón, illetve magán a vörös bolygón odaérkezésük után. És mindezt úgy, hogy egy pillanatra sem feledhették, minden lépésüket árgus szemek figyelik és elemzik.

Korántsem voltak mind asztronauták, sem kozmonauták, bár mindkét csoport képviseltette magát közöttük, fenn északon pedig még sok társuk harcolt azért, hogy bekerülhessen a csapatba. A telepesek többségének viszont olyan készségeket kellett elsajátítaniuk, amelyekre igazán csak a megérkezés után lesz majd szükségük: orvosok, programozók, robottervezők, rendszerszervezők, építészek, geológusok, bioszféra-tervezők, génsebészek, biológusok, nem feledkezve el persze a számtalan más létfontosságú készségről, például az építői vagy a mérnöki ismeretekről sem. Csupán szakterületük kiemelkedő tudósai juthattak el az Antarktiszra, akik hivatásukon túl is sokat dolgoztak azért,hogy második, illetve harmadik területen is magas szintre jussanak.

Ugyanakkor bármit is tettek, folyamatosan ott lebegett fejük felett Damoklész kardja, az, hogy valaki minden mozdulatukat figyeli, elemzi és ez alapján hozza meg a döntéseket. Ez az elkerülhetetlen stresszel teli folyamat szintén a kísérlet részét képezte. Michel Duval viszont úgy érezte, hogy ezzel hibát követnek el, zárkózottságot és bizalmatlanságot idézve elő a telepesekben, mindezzel szinte automatikusan aláásva azt az összeszokási folyamatot, amit a bizottság eredetileg éppen erősíteni szándékozott. Tulajdonképpen ez sem volt más, mint a rengeteg egymásnak ellentmondó feltétel egyike. A jelöltek nem panaszkodtak erre, és ő nem tudta hibáztatni őket; nem tehettek mást, sőt, egy újabb ellentmondásos feltételként, biztosította azt, hogy mindenki csöndben maradt. Meggátolta, hogy bárki is megsértsen másokat, vagy túl sokat panaszkodjon; nem húzódhattak vissza túlságosan, és nem szerezhettek ellenségeket.

Így mindannyian megmaradtak kiváló tudósnak, és mindent elkövettek szakmai rangjuk érdekében, de ugyanakkor normálisan is viselkedtek, hogy jól kijöjjenek a többiekkel. Koruk és tapasztalataik révén rengeteg tudás halmozódott fel fejükben, de még elég fiatalok is voltak ahhoz, hogy bírják a nehéz munkával járó megpróbáltatásokat. Éppen annyira voltak őrültek, hogy kiemelkedjenek a többiek közül, s egyúttal elég kiegyensúlyozottak is, hogy be tudjanak illeszkedni egy közösségbe. Mindemellett eléggé megszállottak ahhoz, hogy örökre itt hagyják a Földet, ugyanakkor elég normálisak ahhoz, hogy a tiszta racionalitás talaján állva, a tudományos kíváncsiság – vagy valami ilyesmi – álcája alá rejtsék alapvető őrültségüket a világ elől. Mivel ez tűnt az egyetlen elfogadható érvnek részvételük mellett, természetesen mindenki erre hivatkozott, létrehozva így a világtörténelem legkíváncsibb tudóscsoportját. De azért a dolog ennél némileg több nehézséggel is járt. Kellett lennie bennük egyfajta elidegenedésnek is, magánynak és elidegenedésnek ahhoz, hogy ne törődjenek azzal, hogy minden ismerősüket itt kell hagyniuk – és mégis be tudjanak illeszkedni egy teljesen új közösségbe Wright Valleyben, jó kapcsolatokat kialakítva a kis falu minden tagjával. Ó, az egymásnak ellentmondó feltételek száma a végtelenbe nyúlt! Egyszerre kellett kiemelkedniük és teljesen átlagosnak is lenniük. Lehetetlen feladat, és mégis meg kellett valahogy ezt is oldaniuk, mert ez is közöttük és szívük vágya között állt; tovább növelve az izgalmakat, félelmet, megbántottságot és dühöt. Nem könnyű feladat legyőzni mindezt a stresszt...

De ez is a teszt részét képezte. Michel nagy érdeklődéssel figyelte az eseményeket. Néhányuknak nem sikerült, összeroppantak a súly alatt. Az egyik amerikai termomérnök egyre visszahúzódóbbá vált, majd megrongált számos terepjárót. Többen fogták le, majd természetesen eltávolították a bázisról. Két orosz egymásba szeretett, majd olyan körülmények között szakítottak, hogy többet látni sem bírták egymást. Végül mindketten távoztak. Ez a melodráma nagyon jól illusztrálta a szerelem esetleges veszélyeit, és óvatossá tette a többieket ebből a szempontból. Ettől függetlenül azért létrejött közöttük néhány viszony, és három házasság is köttetett az esztendő alatt, így ez a hat ember ebből a szempontból „biztonságban” érezhette magát. Legtöbbjük azonban olyan erősen koncentrált a Mars-útra, hogy teljesen felfüggesztették életüknek ezt a részét. Legfeljebb diszkrét barátságokat hoztak létre, amelyek néhány esetben mindenki elől rejtve maradtak, más esetekben viszont csupán a válogató bizottság nem szerzett róla tudomást.

Michel tudta, hogy csak a jéghegy csúcsát ismeri. Tisztában volt azzal, hogy az Antarktiszon kritikus dolgok történnek a tudta nélkül. Párkapcsolatok szökkentek szárba, és néha egy kapcsolat kezdete meghatározhatja, hogyan alakul utána a pár élete. A néhány órás napfény ideje alatt többször megesett, hogy valaki elhagyta a tábort és elgyalogolt a Lookout Point-kilátóhoz; majd másvalaki követte; és ami ott történt, talán örökre nyomot hagyott bennük. De Michel előtt mindez mindörökké rejtve maradt.

Elhagyták az Antarktiszt, és kiválasztották az utazókat. Ötven férfiból és ötven nőből állt össze a végleges csapat: harmincöt amerikai, harmincöt orosz, továbbá harminc egyéb nemzetiségű állampolgár, akiket a két nagyhatalom hívott meg, egyenlő arányban. Csupán nagy nehézségek árán lehetett létrehozni ezt a szimmetriát, de a bizottság nem adta fel, így végül sikerült.

A szerencsések Cape Canaveralbe vagy Bajkonurba repültek, hogy onnan induljanak majd. Ekkor már mindannyian ismerték egymást, tulajdonképpen mégsem tudtak semmit egymásról. Egy csapatot alkottak, gondolta Michel, barátságokkal, csoport-ceremóniákkal, szokásokkal és tendenciákkal; de jellemükhöz tartozott az is, hogy ösztönösen rejtőzködjenek, szerepet játsszanak és elrejtsék igazi énjüket. Talán ez része minden közösség életének, a társadalmi kapcsolatoknak. Ennek ellenére Michel úgy látta, hogy ennél sokkal rosszabb a helyzet; ezelőtt még senkinek nem kellett ilyen sok erőfeszítést tennie, hogy beléphessen egy közösségbe; így a magánélet és a nyilvánosság előtti viselkedés között húzódó, ezt eredményező éles határvonalat mindannyian furcsállni való újdonságként fogták fel. Egyfajta versenyszellem alakult ki bennük, egy öntudatlan, folyton jelenlévő érzés, hogy egyedül állnak, nem számíthatnak mások segítségére; és bármi baj van, kikerülnek a csoportból.

A válogató bizottság tehát pont azokat a problémákat juttatta felszínre bennük, amelyeket el akart kerülni. Néhány bizottsági tag ráébredt erre a tényre, és természetesen gondoskodtak arról, hogy csatlakozzon a csoporthoz az erre legalkalmasabbnak vélt pszichiáter.

Elküldték tehát Michel Duvalt.

Először olyan érzés lett úrrá rajtuk, mintha valaki mellbe vágta volna őket. Majd mélyen belesüllyedtek székükbe, és a nyomás egyszerre ismerős lett: egy g-nyi gravitáció, amelyet mindörökre maguk mögött hagynak. Az Ares 28 000 kilométer per órás sebességgel keringett a Föld körül. Hosszú másodperceken keresztül gyorsultak, a rakéta erejétől elhomályosult szemük előtt a világ, ahogy szaruhártyájuk belapult. Nehezükre esett a légzés is. 40 000 kilométer per óránál megszűnt minden kellemetlen érzés. Kiszabadultak a Föld gravitációs teréből, már csupán a Nap körül keringtek.

A telepesek szaporán pislogva, kivörösödött arccal, erősen dobogó szívvel ültek gyorsulási üléseikben. Az orosz delegáció hivatalos vezetője, Maja Katarina Tojtovna körülnézett. A többiek még mindig kábán ültek. Vajon mit érezhet egy rögeszmével teli elme, amikor hirtelen kezébe kapja vágyának tárgyát? Nem könnyű erre válaszolni. Bizonyos értelemben véget ér az életük; ugyanakkor viszont valami más, valami új is elkezdődik végre. Az érzelmek kavargó viharában könnyű összezavarodni; érzései hasonlítottak az interferencia jelenségére: néhány kioltódott közülük, mások felerősödtek. Maja kikapcsolta a biztonsági övet, és érezte, önkéntelenül elmosolyodik. Ugyanezt a mosolyt látta minden arcon, amerre nézett, Sax Russell kivételével, aki olyan közömbösen szemlélte a számítógép képernyőjén az adatokat, mint egy bagoly.

Súlytalanul lebegtek a kabinban. 2026. december 21. volt. Gyorsabban haladtak, mint előttük bárki is a történelem folyamán. Elindultak tehát. Indulásuk egy kilenc hónapig tartó utazás kezdetét jelentette, ugyanakkor soha életükben nem ér majd véget. Magukra maradtak.

Az Ares navigátorai az irányítópulthoz húzódtak, és utasították a számítógépet, hogy gyújtsa be a stabilizációs oldalrakétákat. Az űrhajó elkezdett a tengelye körül forogni, míg ez a mozgás állandóvá nem vált másodpercenkénti négy fordulatnál. A telepesek lassan a padlóra ereszkedtek a marsi értéket megközelítő, 0,38 g erősségű mesterséges gravitációban. Hosszú és alapos tesztek során bebizonyosodott, hogy ez meglehetősen egészséges érték, sokkal kevésbé veszélyes, mint a súlytalanság, ezért úgy döntöttek, megéri a többletráfordítást. Sőt, gondolta Maja, ráadásul még jól is esik. Elegendő súllyal nehezedtek a padlóra, hogy ne veszítsék el folyton az egyensúlyukat, ugyanakkor alig érezték saját tömegüket. Ez a könnyedség pontosan megfelelt pillanatnyi hangulatuknak, mindegyikük szinte a levegőben járt, felvillanyozva, megszédülve az örömtől, ahogy lefelé botorkáltak a D-gyűrűbe.

Az ebédlőben egy rögtönzött koktélpartit tartottak, megünnepelve az indulást. Maja a többiek között bolyongott, időnként belekortyolt a kezében tartott pezsgővel teli bögrébe. Roppant boldognak érezte magát, meg egy kicsit hitetlenkedve is figyelte a többieket; az érzelmek olyan keverékével, amit legutóbb az esküvőjén érzett sok évvel azelőtt. Remélhetőleg ez a házasság jobban sikerül majd, mint az előző, mert ez most tényleg örökké tart.

A teremben mindenki egyszerre beszélt.

– Ez inkább matematikai, mint szociológiai szimmetria. Egyfajta esztétikus egyensúly.

– Reméljük, hamarosan milliomodrészére tudjuk csökkenteni a koncentrációt, de nem lesz könnyű.

Valaki felajánlotta, hogy újratölti a poharát, de Maja visszautasította, már így is eléggé szédült. Most hivatalos tisztségében volt jelen, mondhatni, mint a falu társpolgármestere, a csoportdinamikáért felelős személy, és nagyon valószínű, hogy nem lesz könnyű dolga. Még a győzelem pillanatában is feléledtek benne az antarktiszi szokások, s úgy figyelt és fülelt, mint egy antropológus vagy egy kém.

– A pszichológusok bizonyára alaposan megtervezték az egészet. Ötven boldog párocska fog odaérni a Marsra.

– És ők már azt is tudják, milyen elosztásban. –Nézte, amint nevetnek. Okos, egészséges, magasan képzett emberek; vajon ez a racionális társadalom, a tudományosan megtervezett közösség, a Felvilágosodás álma? Ugyanakkor nem szabad elfeledkezni Arkagyijról, Nágyáról, Vladról és Ivanáról. Túl jól ismerte az orosz kontingenst ahhoz, hogy illúziói legyenek. Azt is elképzelhetőnek tartotta, és legalább annyira valószínűnek is, hogy a végeredmény nem lesz sokkal jobb, mint egy egyetemi kollégium, tele bizarr csínytevésekkel és borzalmas szerelmi kapcsolatokkal. Persze talán már kissé idősek az ilyesféle dolgokhoz; többségük hajában megjelentek az ősz hajszálak, a férfiak közül néhányan kopaszodtak. Sokáig tartott, mire idáig eljutottak, átlagéletkoruk negyvenhat év körül járt, beleszámítva a két végletet is. Hiroko Ai, a bioszfératervezés japán csodagyereke harminchárom, míg Vlad Tanyejev, az orvostudomány Nobel-díjasa ötvennyolc esztendős volt.

Most viszont a fiatalság varázsa ült ki mindannyiuk arcára. Arkagyij Bogdanov haja, szakálla, bőre mind vörös, csak kék szeme világított élénken és vidáman, ahogy azt kiáltozta: „Szabadság! Szabadok vagyunk! Gyermekeink végre szabadok!” Kikapcsolták már a videokamerákat, miután Janet Blyleven felvett megannyi interjút a földi tévécsatorna részére; nem álltak közvetlen kapcsolatban a Földdel, legalábbis itt az étkezőben nem, az éneklő Arkagyijt pedig hangosan ünnepelte a köréje gyűlt csoport. Maja csatlakozott hozzájuk. Végre szabadok! Alig tudta elhinni, hogy tényleg a Mars felé tartanak. Mindenki beszélgetésbe merült valakivel, sokan közülük szakterületük legjobbjai a világon; Ivana megosztott kémiai Nobel-díjat mondhat magáénak, Vlad a világ egyik leghíresebb orvos-biológusa, Saxet a szubatom-elmélet legnagyobb alakjai között tartották számon, Hirokónak nem volt párja a zárt biológiai életfenntartó rendszerek tervezése terén, és így tovább – micsoda briliáns társaság!

Őt pedig egyik vezetőjükké választották. Már magától a gondolattól is megijedt egy kicsit. Semmi kiemelkedőt nem alkotott, nem rendelkezett sem mérnöki, sem kozmonauta kiképzéssel, igazából talán diplomáciai képességei miatt került a hajóra. Arra választották ki, hogy vezetője legyen az összetett, civakodó, néhány államközösségi taggal is kiegészült orosz társaságnak – nos, ezzel nem is lesz semmi baj. Mindig érdekes munkának találta az ilyet, és már hozzászokott. Az is előfordulhat, hogy egy nap az ő képességei válnak majd a legfontosabbá a hajón. Végül is jó kapcsolatokat kellett kiépíteniük egymással. Ez pedig fortélyt, csavaros észjárást és erős akaratot igényelt. Rávenni az embereket arra, hogy azt tegyék, amit ő akar! Végignézett az örömtől csillogó arcokon, és felnevetett. A fedélzeten hivatásuk mesterei tartózkodtak, sőt többükben még ennél több is rejtőzött. A feladata az, hogy megtalálja ezeket a különleges embereket, és vigyázzon rájuk. Ettől függött az, milyen sikeres lesz vezetőként, mivel kis közösségük egy nap minden bizonnyal átalakul majd egy nem túl szigorúan vett, a tudományos érdem alapján szerveződött hierarchiává. Egy ilyen társadalomban pedig a kiemelkedően tehetségesek alkotják az igazi hatalmi elitet. A nehéz körülmények között ők lesznek majd a kolónia igazi vezetői; vagy ők, vagy pedig azok, akik befolyásolni tudják őket.

Körülnézett, és megkereste szemével a másik csoport vezetőjét. Az Antarktiszon elég jól megismerte a magas, nagydarab, napbarnított arcú férfit. Sokat beszélt, és szinte feszült benne a rengeteg energia, de nehezen lehetett kiismerni. Maja vonzónak találta. Vajon hasonlóan gondolkoznak? Ezt képtelenség megmondani. A férfi a terem túlsó felén beszélgetett egy csoporttal, feszült figyelemmel, kiismerhetetlen arccal nézte őket, fejét enyhén félrebillentve, készen arra, hogy visszavágjon valami szellemes megjegyzéssel. Jobban meg kell majd ismernie, döntötte el. Sőt mi több, jó kapcsolatba is kell majd kerülniük egymással.

Átment a szobán, és úgy állt meg a férfi mellett, hogy felkarja gyengéden hozzáért. Fejét is felé hajtotta, és odaszólt a társainak:

– Roppant jó szórakozás lesz, nem gondoljátok?

Chalmers rápillantott.

– Ha minden jól megy.

Az ünneplés és a vacsora után Maja nem tudott elaludni, ezért elindult, hogy bejárja a hajót. Már mindannyian eltöltöttek némi időt az űrben, de soha olyan hatalmas helyen, mint az Ares. Egy apró helyiséget még hozzátoldottak az űrhajó elejéhez, hasonlót ahhoz, amit a tengeri hajók előárbocánál lehet látni. A hajó többi részéhez képest ellentétes irányban forgott, ezért látszólag nyugalomban volt. Napfigyelő műszereket, rádióantennákat és sok más hasonló szerkezetet helyeztek el itt, amelyek jóval pontosabban működtek, ha nem tették ki őket a forgásnak. A tetején egy átlátszó falú, gömb alakú terem helyezkedett el, amelyet hamarosan el is neveztek buboréknak. Innen tisztán lehetett látni a csillagokat, valamint a hajó egy részét.

Maja közelebb lebegett az üvegfalhoz, és kíváncsian nézte az űrhajót. Űrsiklók külső üzemanyagtartályait használták fel az építéséhez; a századforduló körül kezdte el fellőni a NASA és a Glavkozmosz ezeket a tartályokat az űrbe, és hamarosan több tucat keringett belőlük a Föld körül. Olyan pályákra állították ezeket, ahol éppen szükség volt rájuk, majd felhasználták őket; például belőlük épült két nagy űrállomás, az L5, valamint egy, a Hold körül keringő állomás, az első embert is szállító Mars-űrhajó, ezen felül még számtalan, a vörös bolygóra felszerelést szállító automata teherűrhajó. Mire a két szervezet döntött az Ares megépítéséről, a tartályok kezelése, összekapcsolása, felépítése, belső és meghajtó rendszereinek szerkezeti kialakítása rutinmunkává egyszerűsödött, így az Ares megépítése két évbe sem telt.

Első pillantásra olyannak tűnt, mintha egy kisgyerek játékpolcáról emelték volna le. Végüknél összeerősített hengerekből nyertek bonyolultabb formákat, ebben az esetben nyolc hatszöget, amelyeket gyűrűknek neveztek el. Ezek sorban követték egymást, középen pedig végighaladt egy öt hengerből álló központi cső. A gyűrűket vékony, küllőszerű rudak kötötték a központi elemhez. A szerkezet emlékeztetett valami mezőgazdasági géphez, mondjuk egy kombájn arató részéhez, vagy egy hordozható öntözőhöz, vagy esetleg nyolc púpos fánkhoz, amelyeket fogpiszkálókkal erősítettek hozzá egy sétapálcához. Biztosan nagyon tetszene a gyerekeknek.

A mintegy ötven méter hosszú és tíz méter átmérőjű gyűrűket az amerikaiak készítették, az ugyanekkora középső csövet pedig az oroszok. Maja lassan, céltalanul végiglebegett a csövön, nem sietett sehová. Odaért a G-gyűrűhöz. Itt sokféle szoba helyezkedett el, mindenféle méretű és alakú, köztük olyanok is, amelyek egy egész tartályt is elfoglaltak. Ahol éppen elsétált, a padlót a középvonalnál lejjebb rakták le, ezért kísértetiesen hasonlított egy félhenger alakú Quonset-barakkra. De a legtöbb tartályt kisebb szobákra osztották fel. Úgy tudta, több mint ötszáz szoba található a hajón, ami megfelelt egy nagyobb szálloda befogadóképességének.

De vajon elég lesz-e?

Talán. Az Antarktisz után az ember úgy érezte, mintha horizontja hirtelen kitágult volna, az Ares levegősebb, labirintusokkal teli helynek tűnt. Minden reggel hat óra körül bekapcsolódott a lakónegyedek világítása, először halványan, majd fél hét körül egyre erősebben, így jelezve a „napfelkeltét”. Maja egész életében ekkor kelt, így most is, a fürdőszoba után első útja a D-gyűrű konyhájába vezetett, ahol reggelit melegített magának, amit átvitt a nagy étkezőbe. Leült egy citromfákkal körülvett asztal mellé. Kolibrik, pintyek, tanagrák, verebek és papagájok gyűjtögették reggelijüket az asztal alatt, majd felrepültek, ügyesen kikerülve a falról lógó indákat. A mennyezetet szürkéskékre festették, ami a téli Szentpétervárra emlékeztette. Lassan evett, nézte a madarakat, megpihent a székében, hallgatta a körülötte folyó beszédet. Egy nyugodt reggeli! Egész életének lélekölő, kemény munkája után kezdetben kellemetlenül érezte magát ilyenkor, sőt néha még ijesztőnek is tűnt a helyzet, mintha meg nem érdemelt luxus lenne. Mintha minden nap vasárnap reggel lenne, ahogy Nágya megjegyezte egyszer. De Maja vasárnap reggelenként soha nem tudott pihenni. Gyermekkorában mindig ebben az időben kellett kitakarítani az egyszobás lakást, amelyet orvos édesanyjával osztott meg. Mint minden nőnek abban az időben, édesanyjának is éjjel-nappal dolgoznia kellett, hogy meg tudjanak élni: bevásárolni, felnevelni a gyereket, rendben tartani a lakást, építeni a karrierjét. Túl sok ez egy embernek, így ő is csatlakozott azokhoz a dühös nőkhöz, akik a szovjet időknél jobb sorsot követeltek maguknak, amely megnyitott ugyan előttük néhány pályát, de rájuk hagyott minden munkát a háztartásban. Megelégelve a várakozást, a néma tűrést, tenni akartak valamit, amíg tartott a bizonytalan időszak.

– Mindent megtalálsz az asztalon – kiáltott fel néha, miközben szerény vacsorájukat főzte –, éppen csak étel nincs.

És talán sikerrel is jártak. A szovjet korszakban a nők megtanultak segíteni egymáson, egy anyákból, nővérekből, lányokból, nagymamákból, barátnőkből, kollegákból, sőt még ismeretlenekből is álló, majdnem zárt világot hoztak létre. Az államszövetség idején ez a világ megszilárdította helyzetét, és még jobban befurakodott a hatalmi felépítménybe, az orosz kormány zárt férfioligarchiájába.

Az egyik leginkább érintett terület az űrkutatás volt, Maja édesanyja, aki maga is kivette részét némileg az ilyen irányú orvostudományi kutatásokból, mindig azt hangoztatta, hogy a kozmonautáknak szükségük van a nőkre, már csak azért is, hogy női adatok is szerepelhessenek kísérleteik végeredményében.

– Nem hivatkozhatnak folyton Valentyina Tyereskovára – kiáltott fel ilyenkor. És végül igaza lett, mert a moszkvai egyetem repülőmérnöki szakának elvégzése után Maját alkalmazták az egyik bajkonuri program során, majd, mivel ott jól teljesített, kiküldetést nyert a Novij Mir űrállomásra. Odafent új terveket dolgozott ki a belső tér ergonómiailag hasznosabb átalakítására, majd egy évre kinevezték az állomás vezetőjének, s az ez idő alatt, vészhelyzetben hozott néhány jó döntése még jobban öregbítette hírnevét. Adminisztratív kinevezések következtek Bajkonurban és Moszkvában, egy idő után sikerült bejutnia a Glavkozmosz vezetőségébe. Itt észrevétlenül, de hatásosan játszotta ki a férfiakat egymás ellen, feleségül ment az egyikhez, majd elvált tőle, immár, mint szabad ember, tovább emelkedett a szervezet ranglétráján. Végül sikerült bejutnia a legbelső magba, ahol tagja lett a legfelső vezetésnek, a kettős triumvirátusnak.

Most pedig itt ült, és kényelmesen reggelizett.

– Olyan kispolgári – gúnyolódott Nágya. Az alacsony, gömbölyded, szögletes arcú, már őszülő hajú tudós lett Maja legjobb barátnője az Aresen. A lehető leghétköznapibb teremtés, és mivel Maja tudatában volt annak, hogy szép vonásai sokszor jelentettek neki előnyt, tetszett neki a nő egyszerűsége, ami valahogy nem is tüntette fel őt olyan profinak, mint amilyen valójában volt. Nágya mérnökként dolgozott, az alacsony hőmérsékleten folyó építkezés szakembereként. Bajkonurban találkoztak több mint húsz évvel ezelőtt, és egyszer hosszú hónapokat töltöttek fenn a Novij Miren. Az évek során olyan közel kerültek egymáshoz, mintha testvérek lennének, annak ellenére, hogy nem sok közös volt bennük. Gyakran összevesztek, de azért nagyon bensőségessé vált a kapcsolatuk.

Nágya éppen körülnézett, és azt mondta:

– Borzasztóan rossz ötletnek tartom, hogy az orosz és amerikai lakónegyedeket külön gyűrűbe helyezték el. Egész nap együtt dolgozunk, de az idő legnagyobb részében ugyanazokat az arcokat látjuk. Ez csak tovább erősíti a köztünk lévő különbségeket.

– Mi lenne, ha elcserélnénk minden második szobát?

Arkagyij, aki a szomszéd asztalnál éppen kávés süteményeket tüntetett el ijesztő gyorsaságal a szájában, odaszólt nekik:

– Ez még nem elég – mondta, mintha az egész beszélgetés aktív résztvevője lett volna az első pillanattól fogva. Napról napra vadabb formát nyújtó vörös szakálla megtelt morzsákkal. – Ki kellene neveznünk minden vasárnapot költözködő napnak, és mindenkinek el kellene költöznie egy másik, véletlenszerűen kiválasztott szobába. Az emberek így jobban megismernék egymást, és kevesebb klikk alakulna ki. És persze nem ragaszkodnánk a szobához annyira, nem éreznénk úgy, hogy csak a miénk.

– De nekem tetszik, hogy saját szobám van! –vágott közbe Nágya. Arkagyij lenyelt még egy süteményt, és rágás közben rájuk mosolygott. Csodaszámba ment, hogy ő is átment minden szűrőn, és itt lehetett közöttük.

Amikor Maja felvetette ezt a témát, az amerikaiak elfogadták a tervet. Bár Arkagyij ötlete nem tetszett nekik, abba beleegyeztek, hogy a szobák felét kicseréljék, így némi egyeztetés után a cserék megtörténtek. Az egyik vasárnap reggelt szánták erre, és azontúl a reggeli egy kissé internacionálisabb lett, mint azelőtt. A D-étkezőben ettől kezdve rendszeresen megjelent Frank Chalmers és John Boone, sőt Sax Russell, Mary Dunkel, Janet Blyleven, Rya Jimenez, Michel Duval és Ursula Kohl is.

John Boone koránkelőnek bizonyult, még Maja előtt odaért az étkezőbe.

– Ez a szoba olyan levegős és tágas, mintha kinn lennénk a szabadban – jegyezte meg egy hajnalon, a szomszéd asztalnál ülve, amikor Maja belépett. – Sokkal jobb, mint a B-ben.

– Az a titka, hogy ki kell vinni minden fehér műanyagot és króm felületet – válaszolt Maja. Elég jól beszélt angolul, és folyamatosan fejlődött nyelvtudása. – Utána pedig olyanra kell festeni a mennyezetet, mintha igazi égbolt lenne.

– Tehát nem egyszerűen csak kékre?

– Nem. – Tipikus amerikai, gondolta a nő. Egyszerű, nyílt, egyenes, nyugodt. És mégis, ebben a személyben a Föld egyik leghíresebb emberét tisztelhette. Elkerülhetetlen, súlyos tény, de Boone nem törődött vele, kilépett a teher alól, hagyta, hogy az a földre hulljon. Miközben a sütemény ízére koncentrált, vagy valami hírt olvasott az asztali képernyőn, soha nem hozakodott elő az előző expedíciójával, sőt, ha valaki felvetette ezt a témát, úgy beszélt róla, mintha a mostani semmiben sem különbözne azoktól az utaktól, amelyeken már társai is részt vettek. Ami persze nem felelt meg teljesen a valóságnak, csupán az ő könnyed modora tette ezt ilyenné; ugyanannál az asztalnál ült minden reggel, nevetett Nágya butácska mérnök-viccein, bele-beleszólt a beszélgetésbe. Egy idő után már nehezükre esett észrevenni a különleges aurát körülötte.

Frank Chalmers ezzel ellentétben sokkal érdekesebbnek bizonyult. Minden reggel későn érkezett, egymagában ült, csupán a kávéjára és az asztali képernyőre koncentrált. Néhány csésze után elkezdett beszélgetni a közelében ülő emberekkel. Nem beszélt túl folyékonyan oroszul, de meg tudta magát értetni. A D-étkezőben a legtöbb beszélgetés immár angolul folyt, hogy az amerikaiak ne érezzék kirekesztve magukat. A nyelvi környezet hasonlított a matrjoska baba tipikus esetére. Mindannyian beszéltek angolul, azon belül helyezkedett el az orosz, majd ezen belül az államközösség nyelvei, majd legvégül a más nemzetiségű telepesek nyelvei következtek. A fedélzeten nyolc ember beszélt csupán egy nyelvet, Maja szerint szomorú árvaságra ítélve. Úgy érezte, nekik sokkal jobban hiányzik a Föld, sokat beszélgettek az otthoniakkal. Azonban kissé furcsának találta azt, hogy a pszichiáter is ebbe a csoportba tartozik.

Az angol vált a hajó lingua-francájává, és kezdetben Maja úgy gondolta, ez jogosulatlan előnyhöz juttatja az amerikaiakat. Később viszont észrevette, hogy amikor ők beszélnek, mindenki hallja és érti őket, míg a többieknek rendelkezésére állt a másik nyelv, ha szükségük volt rá.

Frank Chalmers kivételt jelentett ez alól. Öt nyelven beszélt, s ezzel egyedül állt a társaságban. Ráadásul nem is félt attól, hogy használja orosz tudását, még akkor sem, ha az rosszul ment neki. Akadozva ugyan, de feltette a kérdéseit, majd átható intenzitással, meglepően vidáman hallgatta a válaszokat. Sok tekintetben eltér a sztereotíp amerikaitól, gondolta Maja. Első pillantásra úgy tűnt, hogy ő is olyan, mint a többiek: nagydarab, hangos, mániákusan feszül benne az energia, magabiztos, nyugtalan. Miután megitta aznapi első kávéját, még szóba is lehetett vele elegyedni, egyáltalán nem viselkedett barátságtalanul. Eltelt egy kis idő, mire az ember észrevette, hogy nem mindig és mindenkivel barátságos, valamint azt, hogy milyen keveset árul el magáról. Majának soha semmit sem sikerült kiderítenie például a múltjáról, annak ellenére, hogy gyakran megpróbálta beszéltetni. Ez kíváncsivá tette. A férfi fekete hajával, napbarnított arcával, világosbarna szemével amolyan jóképű, kemény fiúnak tűnt... – gyors mosolya, éles nevetése Maját az édesanyjára emlékeztette. Átható tekintettel nézett másokra, különösen Majára, ez lehetett a módszere arra, hogy felmérje mások vezetői képességeit, gondolta a nő. A férfi úgy viselkedett vele, mintha már évek óra ismerték volna egymást, ami Maját egy kissé kényelmetlenül érintette, visszaemlékezve arra, milyen keveset beszélgettek egymással az antarktiszi bázison. Ahhoz szokott hozzá, hogy a nőket tekintse szövetségeseinek; a férfiakat pedig vonzó, de veszélyes problémáknak tartotta. Így egy férfi, aki úgy tett, mintha a szövetségese lenne, csak még több problémát és veszélyt jelentett. Meg... valami mást.

Csupán egyetlen pillanatra sikerült mélyebben belepillantania, még az Antarktiszon. Miután az a mérnök kidőlt a sorból, és visszaküldték északra, hamarosan megtudták, ki lesz az utódja, és amikor hivatalosan is bejelentették, mindenki meglepve hallotta, hogy John Boone érkezik, hiszen ő már túllépte a maximális sugárzásadagot az ezt megelőző expedícióján. Mialatt mindenki izgatottan tárgyalta a központban az eseményeket, Maja látta, amint Chalmers bejön, és közlik vele is a hírt. Hitetlenkedve fordult meg, és bámult rá arra, aki elmondta neki, egy másodperc tört részéig a nő dühöt látott felvillanni, majd eltűnni a férfi arcán, olyan gyorsan, mintha ott sem lett volna.

De emiatt felfigyelt rá. Emellett Maja abban is biztos volt, hogy a két férfi furcsa kapcsolatban áll egymással. Ez természetesen több terhet rótt Chalmersre, az amerikaiak hivatalos vezetőjére, akit még kapitánynak is szólítottak, de a jóképű, szőke Boone, aki körül mindig ott lebegett korábban véghez vitt tetteinek aurája, sokkal inkább keltette a vezető benyomását az emberben. Olybá tűnt, mintha valójában ő lenne az igazi amerikai parancsnok, Frank Chalmers pedig valami túlbuzgó másodtiszt, aki végrehajtja Boone ki nem mondott parancsait. Hát ez tényleg nem lehetett valami kényelmes.

Régi barátok, közölték Majával, amikor megkérdezte. Ennek viszont kevés jelét látta, bármennyire is figyelt. Ritkán beszélgettek a nyilvánosság előtt, és nem úgy tűnt, mintha együtt töltenék szabadidejüket. Így amikor együtt látta őket, jobban figyelt, mint valaha, anélkül, hogy bármikor is megkérdezte volna magától, vajon miért teszi ezt. Az adott helyzetben ez tűnt az egyetlen logikus lépésnek. Ha régebben, a Glavkozmosznál találkoznak, a nő arra alapozta volna stratégiáját, hogy ellentétet szít közöttük, de ez most nem ígérkezett a legbölcsebb megoldásnak. Maja nagyon sok dologban ösztönösen döntött. Ennek ellenére tovább figyelt.

Egyik reggel Janet Blyleven felvette a video-szemüvegét a reggelihez. Az amerikai televízió megbízott riportereként gyakran lehetett így látni, amint közlekedik a hajón, mondja a kísérőszöveget, történeteket gyűjt, majd elküldi őket oda, ahol – Arkagyij szavajárása szerint – „előre megemésztik, majd visszahányják abba a kismadár-konszenzusba.”

Persze ez senkinek nem okozott meglepetést. Minden asztronautának hozzá kellett szoknia a média soha nem szűnő érdeklődéséhez, a kiválasztási folyamat alatt pedig a világ még sokkal inkább rajtuk tartotta szemét. Most ők szolgáltattak nyersanyagot olyan programok számára, amelyek nagyságrendekkel bizonyultak népszerűbbnek, mint bármelyik ezt megelőző űrprogram. Milliók nézték őket, életük a legdivatosabb szappanoperává vált, és ez sokukat zavarta. Így amikor Janet leült az asztalhoz, optikai kábeleket tartalmazó szárú, helyes kis szemüvegében, páran felnyögtek. Az asztal másik végén pedig Ann Clayborne és Sax Russell vitatkozott, tudomást sem véve semmiről.

– Évekbe kerül, mire mindent megvizsgálunk ott, Sax. Sőt, évtizedekbe. A földi szárazföldek nagyságával megegyező területet kell tüzetesen megnéznünk, a maga sajátos geológiájával és kémiájával együtt. Alaposan meg kell mindent vizsgálnunk, mielőtt elkezdjük megváltoztatni.

– Már azzal is megváltoztatjuk, hogy leszállunk rajta – Russell úgy söpörte félre Ann tiltakozását, mintha csak pókhálót szedne le az arcáról. – Az a döntésünk, hogy eljövünk a Marsra, csupán az első néhány szóval egyenértékű egy mondatban, aminek az a vége, hogy..

– Veni, vidi, vici. – Russell megrántotta vállát. –Ha ragaszkodsz hozzá...

– Nem vagy normális, Sax – mondta Ann, dühösen lebiggyesztett szájjal. A széles vállú, bozontos barna hajjal rendelkező, elkötelezett geológus nem bizonyult könnyű vitapartnernek. – Figyelj csak, a Mars egy egészen különleges hely. Otthon, a Földön játszadozhatsz kisded időjárás- és klímaszabályozásoddal, nekik szükségük is van rá. Vagy esetleg a Vénuszon. De itt egyszerűen nem lehet csak úgy megsemmisíteni egy hárommilliárd éves bolygófelszínt.

Russell félresöpört még néhány pókhálót.

– De ha egyszer halott – mondta egyszerűen. – Ezen kívül ezt a döntést úgyis kiveszik majd a kezünkből, nem mi hozzuk meg.

– Egyetlen ilyen döntést sem vesznek ki a kezünkből – vágott közbe Arkagyij.

Janet egyikről a másikra nézett, minden elhangzott szót rögzítve. Ann egyre dühösebb lett, egyre hangosabban beszélt. Maja körülnézett, és látta, hogy Franknek nem tetszik a kialakult helyzet. De ha most félbeszakítja a vitát, ezzel azt a hatást keltette volna nézők millióban, hogy ellenzi a telepesek nyilvánosság előtti vitáit. Ehelyett elkapta az asztal túlsó felén ülő Boone pillantását. Egy villanásnyi ideig úgy tűnt, megbeszélnek valamit, de olyan gyorsan, hogy Maja hitetlenkedva pislogott egyet.

Boone megszólalt:

– Amikor én ott jártam, azt a benyomást tette rám, hogy már most is hasonlít a Földhöz.

– Leszámítva a 200 Kelvin-fokot – tette hozzá Russell.

– Az igaz, de olyannak tűnt, mint a Mojave, vagy a Dry Valleys. Amikor először néztem körül a Marson, minden pillanatban arra számítottam, hogy megpillantok egy olyan mumifikálódott fókát, mint amit a Dry Valleysben láttunk.

És így tovább. Janet Boone felé fordult, Ann pedig, arcán undorral, felkapta kávéját és elment.

Később Maja erősen koncentrált, és megpróbálta felidézni azt a pillantást, amit a két férfi váltott. Mintha valami titkos nyelven kódolták volna az üzenetet, hasonlóan ahhoz, amit egypetéjű ikrek találnak ki, és rajtuk kívül senki más nem ért meg.

Lassan teltek-múltak a hetek, és minden nap egy komótos reggelivel kezdődött. A délelőttök azonban zsúfolásig megteltek programokkal, mindenkinek akadt tennivalója, kinek több, kinek kevesebb. Franknek rengeteg. Szerette, ahogy egy őrült rohanásba folynak össze napjai. Tényleges tennivalóik nem foglalták le idejük nagy részét, a legtöbb idő azzal ment el, hogy életben és formában kellett maradniuk, irányítani a hajót és felkészülni a Marsra. A hajó karbantartása feladatok széles skáláját foglalta magában, a legbonyolultabbaktól, mint a programozás vagy a javítások, egészen a legegyszerűbb feladatokig, mint például átrakodni valamit a raktárban, vagy elvinni a szemetet az újrafelhasználóba. A bioszféra-csapat ideje legnagyobb részét a C-, E- és F-gyűrű nagy részét elfoglaló farmon töltötte. Mindamellett mindenkinek ott kellett egy kis időt töltenie velük. Sokan annyira megszerették ezt a munkát, hogy még a szabadidejükben is gyakran visszatértek ide. Orvosi előírás szerint mindenkinek naponta három órát kellett testmozgással töltenie az erre szolgáló gyalogló-, lépcsőző- és futógépeken, vagy a fitnesz-masinákon a súlyzókkal. Vérmérséklettől függően ezeket az órákat ki élvezte, ki elviselte, ki pedig végigszenvedte, de még azok is, akik folyton azt hangoztatták, mennyire utálják, észrevehetően, sőt kimutathatóan jobban érezték magukat utána.

– A béta-endorfin a legjobb serkentő – jegyezte meg Michel Duval.

– Sőt, az egyetlen is – válaszolt Arkagyij.

– Oh, van még a kávé...

– Attól elalszom.

– Az alkohol...

– Attól meg fáj a fejem.

– Prokain, darvon, morfium...

– Morfium?

– Az orvosi felszerelések között. És persze nem mindenkinek.

– Lehet, hogy hamarosan beteg leszek... – morfondírozott Arkagyij mosolyogva.

A mérnökök, Majával egyetemben, délelőttjeik nagy részét felkészítő szimulációkkal töltötték. Ezek a B-gyűrűben zajlottak, ahol felépítették a parancsnoki híd pontos mását, és ahol a legfejlettebb képszintetizáló készülékeket helyezték el. A szimulációkat olyan aprólékos részletességgel dolgozták ki, hogy szinte alig lehetett őket megkülönböztetni a valóságtól. Ez persze nem tette őket feltétlenül érdekessé, a hetenkénti közelítés–körpályára állás szimulációt el is nevezték „Mantra Menet”-nek, és hamarosan mindenki halálosan unta.

De néha még az unalom is kellemesebbnek tűnt, mint bármi más. Arkagyij, a kiképző specialista, kíméletlen tehetséggel rendelkezett az olyan problémás közelítések kitalálásában, amelyekben gyakran „megöltek” mindenkit. Ezek különösen kellemetlen élmények voltak, és nem tették Arkagyijt népszerűvé áldozatai körében. Néha vegyítette ezeket a Mantra Menetekkel, de egyre gyakrabban inkább a pályára állások problémáit gyakorolták: amikor „közeledtek” a Marshoz, és elkezdtek villogni a vörös figyelmeztető fények, néha még szirénák is megszólaltak, jelezvén, hogy már megint bajba kerültek. Az egyik ilyen alkalommal egy körülbelül 15 grammos kisbolygó-törmelék lyukasztotta át a hőpajzsot. Sax Russell számításai szerint az egy grammnál nagyobb tömegű testtel történő összeütközés valószínűsége annyira alacsony, hogy minden hétezer évben fordulhat elő egy űrutazás során. Ennek ellenére folyatták: vészhelyzet! már megint, adrenalinnal telítődtek, még ha magukban kigúnyolták is az egészet, rohantak fel a törzsbe, felkapták a szkafandereket, kimentek, hogy beszálljanak a leszálló egységekbe, még mielőtt belépnének a Mars atmoszférájába és ropogósra sülnének, majd amikor még csak félúton jártak, Arkagyij hangja megszólalt a sisakrádióikban: „Nem elég gyors! Mindannyian meghaltunk.”

De ennél nehezebbek is következtek. A többi... A hajót például automatizált rendszer vezette, ami azt jelentette, hogy a pilóták betáplálták a parancsaikat az irányítást végző számítógépekbe, amelyek ezután végrehajtották a szükséges manővereket. Ennek így kellett történnie, mert amikor az ember egy Mars méretű gravitációs tömeget ekkora sebességgel közelít meg, mint ők, nem engedhető meg, hogy egyszerűen a megérzéseikre hagyatkozzanak, hogy érzéseik diktálják, melyik fúvókának mennyi energiát kell adni. Tehát ilyen értelemben egyikük sem hasonlított a régi idők pilótáira. Ennek ellenére Arkagyij rendszeresen elrontotta az egész, többszörös túlbiztosítással ellátott rendszert, pont olyankor, amikor kritikus pillanathoz értek (aminek a valószínűsége, Russell szerint, csupán egy a tíz milliárdhoz), és át kellett venni az irányítást, mechanikusan vezérelve az összes fúvókát, nézni a monitorokat, meg a Mars fekete-vörös képét, ahogy egyre növekszik. Ha nem járnak sikerrel, akkor vagy túl hosszú lesz az ív, és lassú halállal halnak meg a mélyűrben, vagy túl rövid, ez esetben összeütköznek a bolygóval, és azonnal meghalnak. Ha az utóbbi történt, akkor az egészet végig kellett nézniük egészen addig, amíg a szimulátor megmutatta nekik, hogyan rohannak bele a bolygóba százhúsz klikkel.

Vagy mechanikai üzemzavar történt, főrakéták, stabilizáló segédrakéták, a számítógépek hardver-vagy szoftverproblémái, esetleg leszakadt a hőpajzs. Ilyenkor is mindenkinek tökéletesen kellett végeznie munkáját a közelítés ideje alatt. Az ilyen rendszerek üzemzavaraira számíthattak leginkább. Sax számításai szerint, amelyekkel persze nem mindenki értett egyet, előfordulási esélyük egy volt a tízezerhez. Így újra és újra végigszenvedték, majd felvillantak a vörös lámpák, ők pedig nyöszörögve imádkoztak egy Mantra Menet után, ugyanakkor azért jól is esett az újabb kihívás. Amikor túléltek egy mechanikai zavart, borzasztóan örültek neki, ez vált a hét eseményévé. Egyszer John Boone sikeresen lefékezett, teljesen egyedül, egyetlen működő főrakétával. Pont a megfelelő szögben ment le, az egyedül lehetséges sebességgel. Senki nem akart hinni a szemének.

– Puszta véletlen – mondta Boone szélesen mosolyogva, amikor a vacsoránál erről beszélt mindenki. Ennek ellenére Arkagyij bonyolultabb menetei sorra balul sikerültek, ami azt jelentette, hogy mindenki meghalt. Bár mindannyian tudták, hogy ez csupán szimuláció, kijózanították őket ezek az események, és utána sokan megharagudtak Arkagyijra, amiért kitalálta őket. Egyszer sikerült megjavítaniuk minden egyes monitort a hídon, és amikor végre készen lettek, azt látták, hogy egy kisebb aszteroida jelent meg, amely átütötte a törzset, és megölte mindannyiukat. Máskor Arkagyij, mint a navigációs csoport tagja, „elkövetett egy hibát”, és arra utasította a számítógépeket, hogy növeljék a hajó tengely körüli forgását, ne pedig csökkentsék.

– 6 g szegez titeket a padlóhoz! – kiáltott fel rémületet tettetve, és nekik fél órán keresztül a padlón kellett kúszniuk, miközben kijavították a hibát, úgy téve, mintha fél tonna súlyúak lennének. Amikor sikerült, Arkagyij felugrott a padlóról, és ellökdöste őket az ellenőrző monitoroktól.

– Mi a fenét csinálsz? – kiabált rá Maja.

– Megőrült – mondta Janet.

– Nem, csak azt szimulálja, hogy megőrült – javította ki Nágya. – Ki kell találnunk – mondta, miközben Arkagyij háta mögé került –, hogyan kell bánni valakivel, aki elveszti eszét a hídon. Ami kétségtelenül meg is felelt a valóságnak. De Arkagyij némán támadott, fennakadt szemmel, és egyáltalán nem úgy tett, mintha felismerte volna őket. Csupán egyesült erővel tudták lefogni. Janet és Phyllis Boyle meg is sérültek a férfi éles könyökének csapásaitól.

– Nos, milyen voltam? – kérdezte Arkagyij vacsoránál, arcán Mona Lisa mosolyával, ahogy egyre jobban megduzzadt a szája. – Akkor mi van, ha ez megtörténik? Mindannyiunkra nagy nyomás nehezedik, és a közelítés lesz a legrosszabb. Mi van akkor, ha valakinél akkor szakad el a cérna? – Odafordult Russellhez, és még szélesebben mosolygott. – Annak mennyi az esélye, mi? – Azzal egy jamaikai dalt kezdett énekelni, szláv karibi akcentussal: „Esik a nyomás, ó, esik a nyomás, o-ó, esni fog a nyomás, rád esik, ó!”

Így tovább gyakoroltak, és amennyire csak lehetett, komolyan vették a problémás meneteket. Még azokat is, amelyekben marslakók támadták meg őket, vagy amikor a H-gyűrű levált a hajóról, annak következtében, hogy „gyenge szegecseket tettek oda véletlenül, amikor a hajót építették”; vagy azt, amikor a Phobos elhagyja körpályáját, éppen akkor, amikor már nem lehet kitérni előle. A kevésbé hihető események gyakran már szürreális fekete humorba torkollottak, és Arkagyij vissza-visszajátszott néhány videofilmet vacsora utáni szórakozásként, amivel gyakran megnevettetett mindenkit.

De a hihetőbbek... Azok sorra érkeztek, minden egyes reggel. És minden megoldás és bejáratott problémamegoldó módszer ellenére, újra és újra feltűnt az a kép, ahogy a vörös bolygó hihetetlenül nagy, óránkénti negyvenezer kilométeres sebességgel rohan feléjük, amíg teljesen be nem tölti a képernyőt, majd amikor a monitor elfehéredik, csupán kis fekete betűk jelennek meg rajta: Összeütközés.

A hajó számára a kettes számú Hohmann-ellipszist választották ki, egy lassú, de hatékony útvonalat a lehetőségek közül, főleg azért, mert a két bolygó a megfelelő pozícióban állt, mire a hajó elkészült, azaz a Mars úgy 45 fokkal megelőzte a Földet a nappálya síkjában. Az utazás alatt majdnem félig kerülik meg a Napot, közel háromszáz nappal később érve el a Marshoz. „A méhben töltött idő”, ahogy Hiroko nevezte.

Az otthoni pszichológusok úgy látták jónak, ha időről időre megváltoztatják környezetüket, az évszakok váltakozásának illúzióját keltve az Aresen. A napok és az éjszakák hossza, az időjárás, és környezetük színei ennek megfelelően változtak. Néhányan úgy gondolták, hogy érkezésük az őszi betakarítás idejére essen, mások úgy vélték jónak, hogy egy új tavasz kezdődjön, de maguk az utazók úgy döntöttek egy rövid vitát követően, hogy kora tavasszal induljanak, így útjuk többségét nyáron teszik meg, nem pedig télen, így úti céljukhoz közeledve a hajó színei őszbe fordulnak majd, magának Marsnak a színébe, nem pedig a világoszöld és virágzó pasztellekbe, amelyeket olyan messze hagytak maguk mögött.

Így tavaszi időjárás fogadta őket az első hónapokban, amint végeztek reggeli munkájukkal, elhagyták a farmot vagy a hidat, avagy kivánszorogtak Arkagyij egyik kellemesen szadista szimulációjáról. A világoszöld panelekből álló falakon azaleák, jacarandák vagy díszcseresznyék képei lógtak. Az árpa és a mustármag élénksárgán virított a nagy farm helyiségeiben, tele rügyekkel, és a faiskola, valamint a hajó hét park-terme megtelt tavaszi színekben pompázó fákkal és bokrokkal. Maja imádta ezeket a színes tavaszi rügyeket, és reggeli munkája végeztével egy-egy itteni sétával tett eleget testmozgási kötelezettségének. Az erdőt dombos talaj borította, és olyan sűrűn álltak benne egymás mellett a fák, hogy az ember nem látott el az egyik végétől a másikig. Meglepő módon gyakran összefutott itt Frank Chalmersszel, amint az éppen pihent egy kicsit. A férfi, állítása szerint, szerette a tavaszi lombkoronát, bár nem úgy tűnt, mintha tényleg annyira csodálná: soha nem nézett fel rá. Együtt sétáltak és beszélgettek, vagy néha hallgattak, ahogy jött. Amikor viszont beszélgettek, soha nem hoztak szóba semmi fontos dolgot; Frank egyszer sem akarta vele megbeszélni munkájukat, az expedíció vezetését. Maja ezt furcsának találta, de sosem hozta szóba. Az igazat megvallva, némileg különbözött egymástól a feladatuk, talán ez lehetett a magyarázata a férfi tartózkodó viselkedésének. Maja inkább informális mintsem hierarchikus pozíciót töltött be; a kozmonauták között meglehetősen egyenlősdi felfogás uralkodott. Ez a hagyomány még Koroljov idejéből származott. Az amerikai program inkább katonai hagyományokra épült, amelyeket még rangokkal is kifejeztek: míg Maja csupán az Orosz Kontingens Koordinátora volt, Frank rangja Chalmers kapitány lett, valószínűleg a régi tengerészeti hagyományoknak megfelelően.

Azt soha nem említette, hogy ez a hatalom vajon megkönnyítette, vagy megnehezítette-e az életét. Néha a biomról vagy kisebb technikai problémákról, esetleg otthoni hírekről esett szó; gyakrabban viszont úgy tűnt, mintha csak sétálni akarna vele. Így csendben sétáltak, fel és le szűk ösvényeken, sűrű fenyő- nyárfa- és nyírfabozótokon keresztül. Maja folyton azt érezte, hogy a férfi adottnak veszi a közelségüket, mintha régi barátok lennének, vagy mintha lassan, nagyon szégyenlősen, alig észrevehetően, udvarolna neki.

Amikor arra a bizonyos napra visszagondolt, az jutott Maja eszébe, hogy talán mégsem tűnt olyan jó ötletnek tavaszra időzíteni az Ares indulását. Tavasszal, amikor minden termékeny és virágzik, burjánzóan zöld a világ, a levegő nehéz a virágok illatától, fúj a szél, hosszabbodnak és melegebbé válnak a napok, mindenki ingben és rövidnadrágban jár, itt van száz egészséges test, közel egymáshoz, együtt esznek, tornáznak, zuhanyoznak, alszanak; szinte természetes, hogy a szex is előbb-utóbb előtérbe kerül.

Mindamellett ez nem jelentett újdonságot. Maja is többször átélt már fantasztikus szeretkezéseket az űrben, a legjobbakat akkor, amikor másodszor tartózkodott a Novij Miren. Akkor ő és Georgij, valamint Jeli és Irina kipróbáltak minden olyan pozíciót, ami csak lehetségesnek tűnt a súlytalanság állapotában, vagyis jó néhány testhelyzetet. Ezzel szemben itt most gyökeresen más a helyzet. Már idősebbek voltak, emellett nem számíthattak arra, hogy el tudják kerülni a másikat egy viharos szakítás után: „Minden másképpen működik egy zárt rendszerben”, ahogyan Hiroko mondta gyakran – más szövegkörnyezetben. Azt az ötletet, hogy csupán a barátság szintjén maradjanak, nagyon támogatta a NASA: abban az 1348 oldalas kötetben, amelyet az amerikai űrhajózási hivatal állított össze, és amelynek Az emberi kapcsolatok a Marsra történő utazás során címet adták, csupán egyetlen oldal foglalkozott a szexszel, és az is ellene emelt szót. Olyanokká válnak, mondta ki ez a vastag kötet, mint egy nagy törzs, ahol természetes és indokolt a törzsön belüli kapcsolatokat megakadályozó tabu. Az oroszok hatalmasat kacagtak ezen. Ti, amerikaiak annyira prűdek vagytok, de tényleg. „Mi nem egy törzs vagyunk”, jelentette ki Arkagyij, „Mi vagyunk a világ.”

És kitavaszodott, és házaspárok is tartózkodtak a fedélzeten, sőt, olyanok is, akik nem fogták vissza magukat még mások társaságában sem, valamint ott volt az úszómedence az E-gyűrűben, meg a szauna és a pezsgőfürdő. Ugyan egymás társaságában hordtak úszódresszt, ezt is az amerikaiak miatt, de egy fürdőruha nem takar el semmit. Ezek után természetes, hogy románcok kezdődtek. Maja Nágyától és Ivanától azt hallotta, hogy az éjszaka csendesebb óráiban tikos légyottok történnek a kilátó-buborékban. Úgy tűnt, sok kozmonauta és asztronauta megkedvelte a súlytalanságot. Emellett a parkok és az erdőbiom eldugott zugai is kiváló lehetőséget nyújtottak azoknak, akik kevesebb súlytalansági tapasztalatot szereztek, hiszen a parkokat eleve úgy tervezték, hogy az emberek el tudjanak szabadulni egy kicsit a többiektől. Ezen felül mindenki rendelkezett egy saját, hangszigetelt szobával. Ezt mind beleszámítva, ha egy pár el akart kezdeni egy kapcsolatot, anélkül, hogy szájára vegye az egyébként elkerülhetetlen pletykagépezet, megvolt annak a lehetősége, hogy románcuk titokban maradjon. Maja biztosan érezte, hogy több dolog történt, mint amennyiről bármelyikőjük is tudott.

Érzett valamit a levegőben. Ezt kétségtelenül mások is érezték. Csendes beszélgetések párok között, megváltozott étkezdei partnerek, gyors pillantások, kis mosolyok, egy simogatás a vállon vagy a karon, amikor elmennek egymás emellett, óh igen, valamit érzett a levegőben. Egyfajta, csupán részben kellemes feszültséget. Az antarktiszi félelmek visszatértek, és emellett a potenciális partnerek alacsony száma felébresztette az emberekben a félelmet, nehogy kimaradjanak. Mint az ismert gyermekjáték: aki nem tud leülni, amikor megáll a zene, kiesik a játékból.

Maja számára ezen felül újabb problémák is jelentkeztek. A szokásosnál jobban belefáradt már az orosz férfiakba, mert gyanította, ebben az esetben számukra ez azt jelentené, hogy lefekszenek a főnökükkel, amit, saját tapasztalatából kiindulva, pontosan átérzett, hiszen ő is megtette már. Emellett, igazából egyikük sem... nos, talán Arkagyij vonzotta őt, bár mégsem kedvelte igazán, a férfit pedig, úgy látszott, ő nem érdekli. Jelit már régebbről ismerte, jó barátként kezelte; Dimitrij nem hatotta meg; Vlad már idősebb volt, Jurij nem az esete, Alex pedig Arkagyij egyik követője volt... és így tovább.

Ami pedig az amerikaiakat vagy a más nemzetiségű társakat illeti; nos, az már egy másfajta problémát jelentett. Más kultúra, ki tudja? Így hát egyedül maradt, de azért gondolt rá ő is. És néha, amikor felébredt reggel, vagy befejezett egy fitneszprogramot, a vágy olyan hulláma csapott át rajta, aminek visszavonultával ott maradt az ágy szélén vagy a zuhanyfülkében, mint egy partra vetett hal, egyedül.

Így az egyik délelőtt, egy különösen gyilkos, problémás menet után, amelyet már majdnem megoldottak, végül mégsem sikerült, összefutott Frank Chalmersszel az erdő-biomban és viszonozta üdvözlését, majd körülbelül tíz métert mentek befelé az erdőbe, ahol megálltak. Rövidnadrágban és egy topban járt, mezítláb, izzadtan és kivörösödve az őrült szimulációtól. A férfi is rövidnadrágot viselt, meg egy pólót, szintén mezítláb járt, izzadtan és porosan a farmtól. Hirtelen élesen felnevetett, és megérintette a nő felkarját két ujjával.

– Boldognak látszol ma – mondta kifürkészhetetlen mosolyával.

Az expedíció két egységének a vezetői. Egyenrangúak. Maja felemelte a kezét, hogy megérintse az övét, és nem is kellett több.

Letértek az ösvényről és bebújtak egy sűrű fenyőbozótba. Megálltak csókolózni, de Maja olyan hosszú idő óta nem csókolózott már, hogy szinte furcsának is érezte. Frank megbotlott egy gyökérben, és halkan felnevetett azzal a gyors, titokzatos nevetésével, amitől Maja hátán végigfutott a hideg. Leültek a fenyőtűkre, erre és arra forogtak, mint szerelmeskedő diákok az erdőben. Felnevetett; mindig is szerette a gyors csábítást, hogy minden férfit le tud dönteni a lábáról, amikor csak akarja.

Így hát szeretkeztek. Egy ideig teljesen magával ragadta a szenvedély, utána pihent egyet, élvezve, ahogy lecsendesedik a vihar. De akkor valahogyan furcsa lett az egész, nem is tudta, hogyan fogalmazza meg. Frank nem nyílt meg teljesen, úgy viselkedett, mintha akkor is rejtegetne valamit, amikor szeretkezik. És ami még rosszabb, egyfajta győzelmet érzett a férfi tartózkodása mögött, mintha elnyert volna a nőtől valamit. Az a puritán vér az amerikaiakban, az a hit, hogy a szex az rossz, egy olyan dolog, amire valahogy rá kell venniük a nőket. Válaszul ő is egy kicsit bezárkózott, dühösen a rejtőző, önelégült mosoly miatt. Nyerni és veszteni, milyen gyerekes.

És mégis, ha úgy vesszük, közösen vezetik a csapatot. Tehát ha „nullára rendezzük... nincs veszteség...”

Még beszélgettek egy kis ideig, és ezt elég kellemesnek is találta, majd még egyszer szeretkeztek, mielőtt visszatértek a többiekhez. Maja, furcsa módon, most máshogy érezte magát, mint az első alkalommal, elkalandozott a figyelme. A szexben olyan sok minden túl van a racionalitáson. Sokszor érzett meg olyan dolgokat a partnereivel kapcsolatban, amelyeket nem tudott elemezni, sőt még csak kifejezni sem, de vagy tetszett neki, amit érzett, vagy nem, efelől nem lehetett kétség. És ahogy Frank Chalmers arcát nézte az első alkalom után, biztosan érezte, hogy valami nincs rendjén. Kicsit kényelmetlenül érezte magát.

Ennek ellenére kedvesen és gyengéden viselkedett, hiszen nem helyes visszakozni vagy elkedvetleníteni valakit egy ilyen pillanatban, ezt a másik sohasem bocsátaná meg neki. Felkeltek, felöltöztek és visszamentek a D-gyűrűbe, majd egy olyan asztalnál vacsoráztak, ahol mások is ültek, így teljesen érthetőnek tűnt, hogy Frank távolságot tart. Maja még maga is meglepődött, és bosszankodott a találkozásukat követő napokban azon, hogy kerüli a férfit és kifogásokat keres, hogy ne kelljen vele egyedül maradnia. Furcsa, kényelmetlen érzéssel járt mindez, nem azzal, amit ő jónak tartott volna. Sokkal inkább azt szerette volna, ha érzései megváltoznak, így egyszer vagy kétszer el is mentek együtt az erdőbe, és amikor elkezdtek szeretkezni, mindig azt akarta, hogy jó legyen, érezte, hogy biztosan az ő hibája, vagy a megfelelő hangulat hiányzik. Sajnos azonban mindig ugyanaz történt, a férfi arcán megjelent az a kicsi, győztes, „na most megvagy”-csúfos mosoly, amit annyira gyűlölt, az az álerkölcsös puritán „én nem tettem semmi rosszat” érzés.

Így hát még jobban kerülte, igyekezett nem adni neki alkalmat a kezdeményezésre, és hamarosan a másiknak is leesett a tantusz. Az egyik délután megkérte, hogy menjen el vele sétálni a biomba, a nő viszont, fáradtságra hivatkozva, visszautasította; mire meglepetés futott végig a férfi arcán, majd újra bezárult, mint egy maszk. Maja kényelmetlenül érezte magát, mert még magának sem tudta megmagyarázni, miért mondott nemet.

Később megpróbálta jóvátenni ezt az ok nélküli visszakozást, barátságosan és nyíltan viselkedett vele azután, de csak olyankor, ha biztonságban érezte magát. Sőt, egyszer vagy kétszer azt is felvetette, természetesen nem egyenesen, hogy találkozásaik csupán barátságuk elmélyítésének érdekében történtek, és nem is csupán vele. Mindezt persze a sorok közül kellett kiolvasnia a férfinak, és megvolt a lehetősége annak is, hogy félreérti, ezt nem lehetett megjósolni. A megértés első villámcsapása után már csupán értetlennek, összezavartnak tűnt. Egyszer, amikor Maja eljött egy csoporttól, éppen mielőtt az szétoszolt volna, látta, amint Frank élesen rápillant, azóta viszont csak visszahúzódást tapasztalt, ahogy a férfi megtartotta a távolságot. De vajon miért nem zaklatta fel őt igazán? Soha nem erősködött, hogy folytassák, nem kereste meg, hogy beszélgessenek róla. De ez is részét képezte a problémának, vagy nem? Úgy tűnt, nem akar beszélgetni vele ilyen dolgokról.

Talán még az is lehetséges, hogy más nőkkel is létesített szerelmi kapcsolatot, néhány amerikaival, az ilyesmit nem könnyű megmondani. Tényleg nagyon zárkózott típus. De mégis... furcsa.

Maja úgy döntött, végleg befejezi a gyors flörtölgetést, függetlenül attól, hogy milyen izgalmat jelent számára. Hirokónak igaza volt; minden másképpen viselkedik egy zárt rendszerben. Igazán kár azért, hogy éppen Frank nyitotta fel a szemét erre, már ha egyáltalán érdekelte a férfit ez az egész. Végül megfogadta, hogy azzal teszi jóvá mindezt, hogy jó barátja lesz. Olyan keményen dolgozott ezen, hogy egyszer, egy hónappal később, elszámította magát, és egy kicsit túl messzire ment, egészen addig a pontig, hogy a férfi úgy gondolta, megint flörtöl vele. Késő estig beszélgettek egy társaságban, mellette ült, de Frank teljesen félreértette a helyzetet, és elkísérte a D-gyűrűhöz a mosdókig, olyan csábító és megnyerő módon viselkedve, mint amikor már úgy érzi, nyeregben van. Maja ingerült volt, haragudott magára, de nem akart teljesen szeszélyesnek tűnni. Habár ennél a pontnál bármit csinál, valószínűleg annak látszik majd. Belement hát a játékba, csak azért, mert ezt így könnyebbnek találta, és azért is, mert már neki is hiányzott a szeretkezés. Meg is tette, bosszankodva önmaga miatt, és elhatározta, ez lesz az utolsó alkalom, egyfajta búcsúajándék, amivel remélhetőleg mint szép emlékkel ajándékozza meg a férfit. Sokkal érzékibben és szenvedélyesebben viselkedett, mint bármikor is azelőtt, annyira szerette volna, ha jól sikerül neki. És akkor, pont az orgazmus előtt, felnézett Frank arcára, és úgy érezte magát, mintha egy üres ház ablakán nézett volna be.

Többet nem találkoztak.

ΔV. A v a sebességet jelöli, a delta ennek a változását. Az űrben ez a sebesség mértékegysége, annak, hogy eljussunk egyik helyről a másikra, így tehát azt is megmutatja, mennyi energiára van szükség, hogy mindezt megtegyük.

Minden már eleve mozgásban van. De ahhoz, hogy valamit elindítsunk a Föld mozgó felszínéről, és pályára állítsuk körülötte, ahhoz legalább 8 kilométer per szekundum Δv kell; hogy elhagyjuk a Föld körüli pályát és onnan tovább menjük a Marsig, ahhoz legalább 3,6 kilométer per szekundum szükséges; míg a Mars körüli pályára álláshoz, és a bolygóra történő leszálláshoz körülbelül 1 kilométer per szekundum. A legnehezebb részen már túl van az ember, amikor elhagyja a Földet, mert ott kell a legnagyobb gravitációs ellenállást leküzdeni. Rengeteg energiát igényel felkaptatni a tér-idő eme meredek emelkedőjén, szembeszállni egy ilyen mértékű tehetetlenségi nyomatékkal.

A történelemnek is megvan a tehetetlenségi ereje. A tér-idő négy dimenziójában a részecskéknek (vagy eseményeknek) is megvan a maguk iránya; a matematikusok ennek a jelölésére „világ-vonalakat” rajzolnak a grafikonokra. Az emberi kapcsolatokban az egyéni világ-vonalak sűrű szövevényt alkotnak, a történelem előtti sötétségből kígyózva, az időn keresztül: egy Föld méretű kábel, spirálisan görbül a Nap körül egy hosszú, elnyújtott pályán. Ez a kusza világvonal-szövevény a történelem. Ha látjuk, honnan jön, nem nehéz kiszámolni, merre tart – egyszerű extrapoláció az egész. Vajon mekkora Δv kellene ahhoz, hogy magunk mögött hagyjuk a történelmet, hogy legyőzzünk egy ilyen vonzerőt, és egy új útvonalat jelöljünk ki magunknak?

A legnehezebb részen már túl van az ember, amikor elhagyja a Földet.

Az Ares formája teljesen átszabta a világot; a légüres tér a Föld és a Mars között már lassan olyannak tűnt Maja szemében, mint egymáshoz képest 45 fokos szögben álló hengerek hosszú sora. A C-gyűrű körül kialakítottak egy futópályát, egyfajta akadályversenyt, és Maja mindegyik kapcsolódási pontnál lelassított, majd megfeszítette izmait, hogy kiegyenlítse a két 22,5 fokos kanyar megnövekedett nyomását, s amikor hirtelen felnézett, ellátott a következő henger végéig. Egyre szűkebbnek érezte ezt a világot.

Talán hogy elviselhetőbbé tegyék ezt, az emberek maguk kezdtek egyre nagyobbnak tűnni valami módon. Az antarktiszi maszkok levedlésének folyamata továbbra is tartott, és minden alkalommal, amikor valaki megmutatott magából egy új és addig ismeretlen tulajdonságot, egy kicsit azokat is felszabadította, aki ezt észrevették; s ezáltal ez az érzés több más, rejtett képesség és tulajdonság felszínre kerülését is elősegítette. Az egyik vasárnap reggel a fedélzeten lévő, körülbelül egy tucatnyi keresztény megtartotta a húsvétot a kilátó-buborékban. Földi időszámítás szerint április volt, bár az Aresen már a nyár közepénél tartottak. A istentisztelet után lejöttek a D-ebédlőbe reggelizni. Maja, Frank, John, Arkagyij és Sax már ott ültek egy asztalnál, teát és kávét kortyolgatva. Beszélgetésük sűrűn összekapcsolódott más asztaloknál ülőkével, így először csak Maja és Frank hallotta, amit John mondott Phyllis Boyle-nak, a geológusnak, aki az ünnepi istentiszteletet vezette.

– Én értem azt, hogy az univerzumot egy hatalmas lényként fogjuk fel, hogy minden energia ennek a lénynek a gondolataiból származik. Ez szép idea. De ez a Krisztus-történet... – John megrázta a fejét.

– Tudod pontosan, miről szól az egész? – kérdezte Phyllis.

– Lutheránusként neveltek fel Minnesotában – válaszolt John röviden. – Konfirmáltam is, belém verték az egészet – folytatta.

És pontosan ez az oka annak, gondolta Maja, hogy egyáltalán veszed a fáradságot, hogy belekezdj egy ilyen beszélgetésbe. A férfinak bosszúság ült ki az arcára, Maja még soha nem látta ilyennek azelőtt, ezért kissé előre is hajolt székében, nehogy lemaradjon valamiről. Rápillantott Frankre, s bár ő úgy bámult bele a kávéscsészéjébe, mintha csupán ábrándozna, Maja biztos volt benne, hogy ő is figyel.

– Azt ti is tudjátok, hogy az evangéliumokat évtizedekkel az események után írták olyan emberek, akik soha nem találkoztak Krisztussal. És azt is, hogy vannak más evangéliumok is, amelyekből egy teljesen más Krisztus-kép rajzolódik ki, olyan részletek, amelyeket egy harmadik századi politikai akarat miatt nem foglalhattak bele a Bibliába. Így tehát ő inkább egyfajta irodalmi hős, egy politikai figura. Nem tudunk semmit róla, mint emberről.

Phyllis megrázta fejét.

– Ez nem igaz.

– De igen – ellenkezett John. Erre már Sax és Arkagyij is felkapta a fejét a szomszédos asztalnál. –Figyeld csak meg, minden eseménynek megvan az maga előzménye. A monoteizmus egy olyan hitrendszer, amely gyakran megjelenik a korai pásztortársadalmakban. Minél jobban függnek a juhtenyésztéstől, annál valószínűbb, hogy egy pásztoristenben fognak hinni. Ez egy igazi korreláció, rajzold le és meglátod. Az istenük pedig minden alkalommal férfi, mert apajogú társadalmakról van szó. A régészet, az antropológia és a vallásszociológia teljesen világossá teszi, miért jött létre, milyen igényeket elégített ki.

Phyllis mosolyogva nézte.

– Nem is tudom, mit feleljek erre, John. Végül is itt nem a történelem számít igazán, hanem a hit.

– Hiszel Krisztus csodáiban?

– Itt nem a csodákról van szó. Nem is az egyházról vagy dogmáiról. Itt csak Jézus számít.

– De ő csak egy irodalmi alak – ismételte John makacsul. – Olyan, mint Sherlock Holmes vagy a Magányos Farkas. És még mindig nem válaszoltál a kérdésemre a csodákkal kapcsolatban.

Phyllis vállat vont.

– Én már a világegyetem létét is csodának tartom. Az egész világegyetemét, és mindent, ami benne van. Ezzel sem értesz egyet?

– De igen – válaszolt John. – De az univerzum, az csak úgy van. Az én definícióm szerint a csoda egy olyan cselekedet, ami áthág minden ismert fizikai törvényt.

– Mint például az intergalaktikus utazás?

– Nem, mint például a halottak feltámasztása.

– Az orvosok minden nap megteszik ezt.

–Az orvosok még soha nem tettek ilyet. Phyllist nem győzte meg ez az érvelés.

– Nem is tudom, mit mondjak neked, John. Egy kicsit meg vagyok lepve. Nem tudhatunk mindent,arrogancia lenne ezt állítani. Maga a teremtés is titokzatos. Elnevezni valamit „ősrobbanásnak”, azután azt hinni, ezzel megmagyaráztunk mindent, az nem vall logikára, nem okos dolog. A racionális tudományos gondolkodáson kívül van a tudatnak még egy hatalmas területe, amely sokkal fontosabb, mint a tudomány. Az istenhit része ennek. És ez vagy megvan az emberben, vagy nincs. – Felállt az asztaltól. – Remélem, egyszer majd megértesz. –Azzal elhagyta a termet.

Rövid csend után John felsóhajtott. – Bocs, srácok. Néha még mindig felidegesít engem ez a dolog.

– Minden alkalommal, amikor egy tudós kijelenti, hogy keresztény – mondta Sax –, én ezt esztétikai kijelentésként értelmezem.

– A „de-jó-is-lenne-ha-így-lenne” vallás – mondta Frank, még mindig a csészéjébe bámulva.

– Úgy érzik, már nincs meg bennünk a korábbi generációk spirituális dimenziója, és megpróbálják ezt ugyanazokkal a módszerekkel visszaszerezni, mint eleink – válaszolt neki Sax. Pislogott a maga bagolyszerű módján, mintha a problémától meg lehetne szabadulni azáltal, hogy definiáljuk.

– De olyan sok abszurditást kell akkor számításba vennünk! – kiáltott fel John.

– Egyszerű. Nem vagy hívő – ösztökélte Frank.

John úgy tett, mintha meg sem hallotta volna.

– Olyan emberek, akik a laboratóriumban anynyira keményfejűek, amennyire csak lehetséges – látnotok kellene Phyllist, amikor kollégái következtetéseit veszi górcső alá! – és akkor hirtelen elkezdenek mindenféle vitatrükköket bevetni, kibújnak a válaszok elől, kinyilatkoztatnak, összezavarják a gondolatokat. Mintha egy másik emberrel állnál szemközt.

– Egyszerű. Nem vagy hívő – ismételte Frank.

– Nos, ezek után remélem, soha nem is válok azzá. Olyan, mintha egy kalapáccsal vernék fejbe az embert.

John felállt, és kivitte a tálcáját a konyhába. A többiek némán néztek egymásra. Nem lehetett valami kellemes légkör abban a konfirmáló csoportban annakidején, gondolták. Nyilvánvalóvá vált Maja számára, hogy a többiek közül sem tudott senki egyébként nyugodt, mindent könnyen vévő hősüknek erről az oldaláról. Ki tudja, mit tudnak meg legközelebb róla, vagy valaki másról?

A John és Phyllis közti vitáról hamarosan mindenki tudomást szerzett. Maja nem tudta, ki adta tovább a történteket; sem John, sem Phyllis nem tűnt úgy, mint aki szívesen beszélne róla. Aztán egyszer látta Franket Hirokóval, amint nevetve elmesélt neki valamit. Ahogy elsétált mellettük, hallotta, amint Hiroko megjegyzi:

– Azért azt be kell vallanod, hogy Phyllisnek igaza van egy dologban: tényleg nem értjük, hogy mi miért történik.

Tehát Frank ellentétet szít Phyllis és John között. És ami nem elhanyagolható, a kereszténység még mindig igen komoly erőt képviselt Amerikában, és másutt is. Ha tudomást szereznek otthon arról, hogy John Boone keresztényellenes, ez problémákat okozhat neki. Ami persze jól jönne Franknek. Igen sokat szerepeltek a médiában otthon a Földön, de ha valaki követte is az adásokat, akkor hamarosan feltűnt neki, hogy egyesek többet szerepeltek másoknál. Ezzel azt a hatást keltették, mintha több hatalmuk lenne, s tényleg nagyobb hatalmat szereztek ezáltal, mert az emberek összekapcsolták a szerepléseket a befolyással. Vegyük például Vladot és Ursulát, akikről Maja azt feltételezte, hogy már nem csupán barátok, vagy akár Franket, Saxet; mind olyan emberek, akiket már kiválasztásuk előtt is ismertek otthon az emberek, sokkal inkább, mint Johnt. Így hát minden olyan hír, ami eljut a Földre, és csökkenti valamelyikük fontosságát, elvileg hamarosan visszajuthat az Aresre, és befolyásolja ottani státuszukat. Legalábbis úgy tűnt, ez Frank terve.

Olyan érzés kerítette őket hatalmába, mintha be lettek volna zárva egy kijárat, sőt erkély nélküli szállodába. Nyomasztóan hatott rájuk a hotel-élet egyhangúsága; már négy hosszú hónapja odabenn voltak, de még mindig nem érték el útjuk felét sem. Sem a gondosan kiépített környezetük, sem pedig a napi szokásaik rutinja nem tudta közelebb hozni utazásuk végét.

Aztán egyik reggel a második pilótacsoport éppen Arkagyij egyik problémás menetén dolgozott, amikor egyszerre vörös fények gyulladtak ki számos képernyőn.

– A napfigyelő rendszer napkitörést észlelt – mondta Rya.

Arkagyij felpattant.

– Ez most nem én vagyok! – kiáltott fel, és odahajolt a hozzá legközelebb álló képernyőhöz.

Felnézett, pillantása ráesett kollégái szkeptikus arcára, majd elvigyorodott. – Bocs, srácok. Ez most nem szimuláció.

Egy houstoni vészjelzés megerősítette észlelésüket. Arkagyij most is megjátszhatta volna magát, de mivel azonnal elindult a legközelebbi kijárat felé, ők is vele tartottak, akár átverés a dolog, akár nem.

Valójában egy komoly napkitörés olyan esemény volt, amit már sokszor gyakoroltak. Mindenkinek megvolt a maga feladata, nem is kicsi, amit végre kellett hajtania, így mindenki fel-alá rohangált a gyűrűkben, magában káromkodva, és ügyelve, hogy ne akadályozzon másokat a munkában. Rengeteg tennivaló akadt, például a nyílások lezárása, egy komplikált és alig automatizált feladat. Miközben növényekkel teli tálcákat hurcolt a növény-óvóhelyre, Janet felkiáltott:

– Ez is egy Arkagyij-teszt?

– Azt mondja, nem az!

– A francba!

A 11 éves ciklusokban élénkülő napfolt-tevékenység nyugodtabb periódusában hagyták el a Földet, éppen azért, hogy csökkenjen egy ilyen kitörés esélye. Erre tessék, mégis megtörtént. Körülbelül fél órájuk maradt az első sugárdózis megérkezéséig, és alig egy óránál több, mielőtt az igazi nagy adag odaér.

Az űrben a vészhelyzetek lehetnek olyan nyilvánvalóak, mint egy robbanás, avagy annyira megfoghatatlanok, mint egy matematikai egyenlet, de nem ezen múlik, hogy melyik mennyire veszélyes. A legénység érzékei soha nem vennék észre az atomnál kisebb részecskék közeledő szelét, és mégis ez volt az egyik legrosszabb dolog, ami csak történhetett velük. Ezzel mindenki tisztában volt. Végigrohantak a gyűrűkön, hogy megtegyék a rájuk háruló védőintézkedéseket – le kellett takarni a növényeket, vagy el kellett őket szállítani védett területekre, a csirkéket, a disznókat, a törpeteheneket és a többi állatot, madarat be kellett terelni a számukra kialakított kis óvóhelyekre, a magokat és a fagyasztott embriókat össze kellett gyűjteni és magukkal vinni, az erre érzékeny elektromos felszereléseket be kellett dobozolni, vagy azokat is magukkal vinni. Amikor elkészültek ezekkel a sürgős feladatokkal, feltornázták magukat a központi törzsbe, a viharmenhelyre, ami pontosan a cső hátsó végénél helyezkedett el.

Hiroko és a bioszféra-csoport érkezett utoljára, éppen huszonhét perccel az első riasztás után zuhantak be. Vörösen és kifulladva érkeztek meg a súlytalan területre.

– Elkezdődött már?

– Még nem.

Felkapták a személyi sugárzásmérőket egy tépőzáras tasakból, és feltűzték őket a ruhájukra. A legénység többi része már a félhenger alakú teremben lebegett, kapkodták a levegőt, horzsolásaikat és rándulásaikat kezelgették. Maja létszámellenőrzést rendelt el, és megnyugodva konstatálta, hogy mindenki megérkezett.

Nagyon zsúfoltnak tűnt így a szoba. Már hosszú hetek óta nem gyűltek össze mind a százan ugyanabban a helyiségben, de még ez a terem sem látszott elegendőnek. A helyiség a középső tengelyben helyezkedett el, négy vízzel teli tartály között, „padlójuk”, a henger másik fele, nehézfémekkel lett megtöltve. Ez a padlót a tartály belsejéhez erősítették hozzá. Csapágyakon fordult, olyan sebességgel, hogy pontosan kiegyenlítse a hajó tengely körüli forgását, ezzel mindig a legénység és a Nap közé került.

Így hát ott lebegtek a stabilan álló helyiségben, míg a tartály teteje a megszokott, percenkénti négy fordulattal keringett körülöttük. Különös látványt nyújtott, ami a súlytalanságot is beleszámítva, néhány embert elszédített, és erősen kellett koncentrálniuk, nehogy tengeribetegek legyenek. Ezek a szerencsétlenek az óvóhely azon végében gyülekeztek, ahol a mosdók helyezkedtek el. Hogy segítsenek nekik egy kicsit, a többiek igyekeztek a padlóra merőlegesen állni. A sugárzás tehát a lábuk felől érkezett, főleg gamma-sugarak formájában, amelyek már átszűrődtek a nehézfémeken. Maja úgy érezte, helyesebb, ha összeszorítja térdét. Az emberek egy helyben lebegtek, vagy tépőzáras papucsokat felhúzva a padlón sétáltak. Ösztönösen halk hangon beszéltek a szomszédjukhoz, a munkatársi és baráti csoportok összeverődtek, csendesen, mintha egy olyan koktélpartin vennének részt, ahol éppen most jelentették be, hogy megromlott az előétel.

John Boone odarepesztett a terem elején lévő számítógép-terminálokhoz, ahol Arkagyij és Alex figyelték a hajót. Beprogramozott egy parancsot, mire a külső sugárzás értéke hirtelen megjelent a terem legnagyobb képernyőjén.

– Mi lenne, ha néznénk, mennyit kap a hajó? –ajánlotta vidáman.

Többen felmordultak.

– Muszáj? – kiáltott fel Ursula.

– Nem árt, ha tudjuk – válaszolta John. – Ezen kívül kíváncsi is vagyok rá, hogyan működik ez az óvóhely. Az, amihez a Rust Eagle-en volt szerencsém, pont annyit bírt ki, mint az a mellény, amit a fogászaton adnak ránk röntgenezéskor.

Maja elmosolyodott. Egy olyan megjegyzés volt Johntól, amit alig tapasztaltak nála. Ritkán emlékeztette őket arra, hogy ő sokkal több sugárzásnak tette ki magát, mint bármelyikük – úgy százhatvan remnyi dózis érte élete során, amint azt éppen egy kérdésre válaszolva elmondta. A Földön az embert egyötöd rem éri, a Föld körül keringve, még mindig a bolygó magnetoszférájának védelmében pedig úgy harmincöt egy évben. John tehát már sok mindenen átment életében. És ez valahogy feljogosította őt arra, hogy a monitorra kivetítse a külső értéket, ha úgy látja jónak.

Azok, akiket érdekelt mindez, úgy hatvanan, összegyűltek mögötte, hogy együtt nézzék a képernyőt. A többiek a tartály túlsó végében gyülekeztek, köztük olyanok, akik a tengeribetegségtől féltek, valamint azok, akik tényleg nem akarták megtudni, mennyi sugárzást kap szervezetük, mintha már maga a gondolat is elég lenne ahhoz, hogy soknak érezzék.

Az űrhajót teljes erővel érte el a kitörés. A külső sugárzás túllépte a napszél általános szintjét, majd hirtelen megugrott. Többen felszisszentek, néhányan fel is kiáltottak félelmükben.

– De azért, ugye, látjátok, milyen sokat megfog a védőburok – mondta John, ránézve az ingéhez tűzött műszerre. – Én még mindig 1,3 remnél vagyok.

Ami persze több teljes emberélet összes fogászati röntgendózisának felelt meg, de odakinn, a védőrétegen kívül az érték már a 70-et is túllépte, közel a halálos adaghoz, tehát elég szerencsésen megúszták. Mégis hatalmas mennyiségek haladtak át a hajón. Több milliárd részecske hatolt be, majd összeütközött a víz- és fématomokkal, amelyek mögött az utasok rejtőztek; több millió átjutott ezeken az atomokon is, és átment a testükön, nem érve semmihez, mintha csupán szellemek lennének. A legtöbb ilyen összetközés nem volt káros, de a rengeteg ezer között megvolt annak a veszélye, hogy egy vagy kettő (esetleg három) esetben egy kromoszómaszállal ütköznek, és emiatt az rossz irányba csavarodik: s ezzel megtörténik a baj. Elindul a rák kezdeti stádiuma, mint egy szú az emberi test nagy könyvében. Évekkel később, hacsak az áldozat DNS-e nem javította ki magát, a tumor fejlődése, az élet többé-kevésbé elkerülhetetlen velejárója bekövetkezik, és megjelenik egy csomónyi Valami Más odabenn: a rák. Minden bizonnyal leukémia; majd az elkerülhetetlen vég, a halál.

Így tehát nagy erőfeszítés kellett hozzá, hogy ne szomorodjon el az ember az adatoktól. 14,658 rem; 17,786; 19,004.

– Olyan, mint egy sebességmérő – mondta Boone nyugodtan, műszerét figyelve. Mindkét kezével egy korlátot fogott, és előre-hátra hintázott, mintha izometriai gyakorlatokat végezne. Frank ezt látva megkérdezte:

– John, mi a fenét csinálsz?

– Igyekszem ezzel is kitérni az útjukból – válaszolt John. Elmosolyodott, Frank értetlen arcát látva. – Tudod, mozgó célpont!

Az emberek vele nevettek. Így, hogy a képernyőkön és grafikonokon pontosan körvonalazódott számukra a veszély, már nem érezték magukat annyira elveszettnek. Irracionális ugyan, de ha nevet adunk valaminek, az embert ez egyfajta tudóssá teszi. Ők pedig, az igazi tudósok, közöttük több asztronauta, mind ki lettek képezve arra, hogy elfogadják egy ehhez hasonló vihar lehetőségét. A mentális szokások elkezdték egy adott irányba terelni gondolataikat, és az esemény okozta sokk szűnni kezdett, elkezdtek megbirkózni vele.

Arkagyij odament egy terminálhoz, és megkereste Beethoven Pastoral szimfóniáját, és a harmadik tételnél kezdte el lejátszani, ahol a falusi táncot félbeszakítja a vihar. Felcsavarta a hangerőt, és a zenére együtt lebegtek a félhengerben, Beethoven vad zivatarának erejét hallgatva, amely pontosan kifejezte a rajtuk átzúduló néma vihar csapkodását. Mintha éppen ilyen lenne az is! Vonósok és fafúvósok vad kitörése, teljesen megvadulva, ugyanakkor mégis gyönyörű-dallamosan. Maja hátán kellemes borzongás futott végig. Ezelőtt soha nem hallgatta ennyire intenzíven ennek a vén csatalónak a zenéjét, és most csodálattal (és némi félelemmel) tekintett Arkagyijra, aki fénylő arccal szinte eksztázisba került a saját maga inspirálta lemezlovasi tevékenység hatására, és úgy táncolt, mint egy kis vörös hópihe a szélben. Amikor a szimfónia vihara a tetőpontjára hágott, nehéz volt elhinni, hogy nem emelkedik tovább a sugárzás; és amikor a zenei vihar alábbhagyott, úgy tűnt, mintha az övék is véget ért volna. Villám morajlott, csupán az utolsó széllökések zúgtak még. A kürt nyugodt hangon zengte el, hogy ismét tiszta az idő.

Az emberek másról kezdtek el beszélgetni, megvitatták ügyes-bajos dolgaikat, amelyeket olyan durván félbeszakított a vihar, kihasználták a lehetőséget, hogy másról beszéljenek. Egy fél óra múlva az egyik beszélgetés hangosabb lett; Maja nem hallotta, hogyan kezdődött, de hirtelen Arkagyij hangja hallatszott, hangosan és angolul:

– Nem hiszem, hogy törődnünk kellene azokkal a tervekkel, amelyeket a Földön készítettek számunkra.

A többi beszélgetés elhalkult, és az emberek odafordultak, hogy lássák, mi történik. A férfi felugrott, és a terem forgó teteje alatt lebegett, ahol láthatta mindannyiukat, s úgy szónokolhatott, mint valami őrült, repülő szellem.

– Úgy gondolom, új terveket kell készítenünk. Méghozzá most. Mindent elölről kell kezdenünk, a saját gondolatainkat is beleszőve. Mindenre ki kell terjedjen, még az első menedékekre is, amelyeket majd meg fogunk építeni.

– Minek? – kérdezte Maja, dühösen a felhajtás miatt. – Ezek jó tervek. – Milyen idegesítő; Arkagyij gyakran állt ki a reflektorfénybe, és az emberek mindig úgy tekintettek Majára, mintha ő lenne a felelős érte, mintha neki lenne a feladata, hogy megakadályozza mások bosszantásában.

– Az épületek egy társadalom alapkövei – mondta Arkagyij.

– Ezek csupán lakóhelyiségek – mutatott rá Sax Russell.

– De ezek a helyiségek magukban hordozzák az adott társadalom szociális berendezkedését is. –Arkagyij körülnézett, pillantásával még több embert vonva be a vitába. – Egy épület elhelyezkedése és beosztása megmutatja, milyen célra szánta az építész, amikor megtervezte. Ez kiderült az utazás megkezdésekor, amikor az oroszokat és az amerikaiakat elkülönítették a D- és B-gyűrűben. Két külön csoportban kellett volna maradnunk. Ugyanez fog történi a Marson is. Az épületek az értékrendünket fejezik ki, a szobák egyfajta sajátos grammatika szerint jelképezik a mondatokat. Nem akarom, hogy Washingtonban vagy Moszkvában mondják meg, hogyan kellene nekem élnem: ebből elegem van.

– Tehát akkor neked az első menedékek elrendezésével van problémád? – érdeklődött John.

– Az a baj velük, hogy téglalap alakúak – mondta Arkagyij. Ezt sokan kinevették, de ő nem tágított. – Téglalap, a hagyományos forma! És a munkaterületeket elkülönítették a lakóövezetektől, mintha a munka nem az élet része lenne. És a lakóövezetek nagy része privát szobákból áll, egyfajta hierarchia szerint, mert a vezetőknek nagyobb hely jutott.

– Ez nem csak ezért van, hogy elősegítse a munkájukat? – kérdezte Sax.

– Nem. Egyáltalán nincs erre szükség. Ez csak presztízskérdés. Az amerikai üzleti gondolkodásmód egy elég hagyományos példája, ha szabad így fogalmaznom.

Többen felhorkantak. Phyllis megkérdezte: – Muszáj most itt politizálni, Arkagyij?

Amint kimondta ezt a szót, a hallgatók csoportja felbomlott; Mary Dunkel és még néhányan megfordultak, és elindultak a szoba túlsó vége felé.

– Minden összefügg a politikával – mondta Arkagyij, immár a hátuknak. – Különösen ez az utazás. Egy új társadalmat kell kialakítanunk, hogyan kerülheted el, hogy ne legyen benne politika?

– Egy tudományos kutatóállomást hozunk létre – vetette közbe Sax. – Ebben elvileg nincs politika.

– Akkor még semmi ilyen nem merült föl, amikor én ott legutóbb a Marson jártam – mondta John elgondolkozva.

– De igen – mondta Arkagyij –, csak akkor lényegesen egyszerűbben, könnyebben ment minden. Csupán amerikaiakból állt a legénység, ideiglenesen tartózkodtatok ott, és azt csináltátok, amit a feljebbvalóitok mondtak nektek. De mi most egy nemzetközi csapatot alkotunk, és állandó kolóniát fogunk létrehozni. Ez teljesen más.

Lassan mások is közelebb jöttek, hogy jobban hallják, miről van szó. Rya Jimenez kijelentette:

– Engem nem érdekel a politika.

Erre Mary Dunkel a szoba túlsó végéből helyeselni kezdett:

– Ez az egyik dolog, amitől meg akartam szabadulni azzal, hogy idejöttem.

Számos orosz válaszolt erre egyszerre:

– De ez már maga is egy politikai állásfoglalás! – mondták, és még ehhez hasonlókat. Alex felkiáltott:

– Ti, amerikaiak, véget szeretnétek vetni a politikának meg a történelemnek, hogy végül ott maradjon nektek egy világ, melyet aztán irányíthattok! – Néhány amerikai megpróbált tiltakozni, de Alex letorkolta őket. – Ez így van! Az egész világ megváltozott az elmúlt harminc évben, minden állam megvizsgálta saját szerepét, jelentős változásokat kezdeményezett, hogy megoldja problémáit – mindenki, kivéve az Egyesült Államokat. Ti váltatok a leginkább haladásellenes országgá a világban.

Sax erre megjegyezte:

– Azok az országok, amelyek megváltoztak, mindezt azért tették, mert meg kellett tenniük. Merevek voltak addig, és majdnem elvesztek emiatt. Az Egyesült Államok rendszere már eleve rugalmas volt, így nem kellett ennyire drasztikusan megváltoznia. Szerintem az amerikai út azért felsőbbrendű, mert simább. Jobban ki van találva.

Ez az analógia elgondolkoztatta Alexet, és amíg ezen törte a fejét, John Boone, aki figyelmesen nézte Arkagyijt, megszólalt:

– Térjünk csak vissza a menedékekhez. Hogyan változtatnád meg őket?

– Még magam sem tudom pontosan; látni kellene a helyet, ahol építkezni fogunk, körül kellene járni, meg kellene beszélni. Én itt egy folyamat mellett érvelek. De általában úgy gondolom, hogy a munkahelyeket és a lakótereket, amennyire csak lehet és hasznos, vegyíteni kellene. A munkánk itt több lesz, mint egyszerűen csak megdolgozni a fizetésért, művészet lesz, erről szól majd egész életünk. Mindent oda fogunk adni egymásnak, nem kell semmit megvenni. És nem kellenek a hierarchia jelei. Sőt, még a jelenlegi vezetői rendszerben sem hiszek – válaszolta erre Arkagyij. Udvariasan Maja felé biccentett. – Mindannyian egyformán felelősek vagyunk immár, és épületeinknek ezt ki kell fejezniük. A kör a legjobb – ugyan építészetileg nehezebb megoldani, de a legjobb, ha a hő-megtartó képességet nézzük. Egy geodézikus kupola jó kompromisszum lenne, nem is olyan nehéz megépíteni, ugyanakkor kifejezné egyenjogúságunkat. A belső terek, nos, talán leginkább nyitottak lehetnének. Mindenkinek lenne egy saját szobája, természetesen, de ezek kicsik volnának. Talán a perem mentén, szemben egy nagyobb, közös területtel... – felvett egy egeret egy számítógép-terminálnál, és hevenyészve rajzolni kezdett a képernyőn. – Tessék, itt van. Ez az építészet nyelvén azt fejezné ki, hogy „mindenki egyenlő”. Ugye?

– Rengeteg előregyártott elem már megérkezett. Nem vagyok biztos abban, hogy át lehet őket alakítani.

– Ez csak azon múlik, hogy meg akarjuk-e csinálni.

– De tényleg olyan fontos ez? Hiszen már most is nyilvánvaló, hogy ebben a csapatban mindenki egyenlő.

– Tényleg? – kérdezte Arkagyij élesen, majd körülnézett. – Ha Frank és Maja azt mondják, csináljunk meg valamit, akkor figyelmen kívül hagyhatjuk őket? Ha Houston vagy Bajkonur utasít minket valamire, lehet az, hogy ne foglalkozzunk vele?

– Szerintem igen – válaszolt John gyengéden.

Erre a kijelentésére válaszul egy éles pillantást kapott Franktől. A beszélgetés most már vitává terebélyesedett, mivel rengeteg ember szeretett volna egyszerre beszélni, de Arkagyij ismét félbeszakított mindenkit.

– A kormányaink küldtek minket ide, és egy kormány sem tökéletes, többen közülük katasztrofális állapotban vannak. Ezért olyan véres a történelmünk. Most itt vagyunk, egyedül, és én személy szerint nem óhajtom megismételni a Föld összes hibáját, csupán a hagyományos gondolkodás miatt. Mi vagyunk az első marsi gyarmatosítók. Mi tudósok vagyunk! Az a feladatunk, hogy új dolgokat találjunk ki, hogy újat tegyünk.

Ismét fellángolt a vita, hangosabban, mint addig. Maja elfordult, és magában szidni kezdte Arkagyijt, megrémülve attól, mennyire dühösek lettek az emberek. Látta, hogy John Boone mosolyog, felugrik a padlóról, nekiütközik Arkagyijnak, megáll, és megrázza kezét, s a lendülettől mindketten megfordulnak a levegőben, furcsa táncot járva. A támogatásnak ez a jele gondolkodóba ejtett mindenkit, látta Maja a meglepett arcokon; Johnról az a hír járta, hogy mérsékelt és halk szavú, és ha ő egyetért Arkagyij ötleteivel, akkor lehet bennük valami.

– A fene vigyen el, Ark – mondta John. – Először azok az őrült problémás menetek, most meg ez – te egy vadember vagy, tényleg! Hogyan engedhettek fel téged a hajóra így?

Na, ezt már én is meg akartam kérdezni tőle, gondolta Maja.

– Hazudtam – válaszolta Arkagyij.

Ezen mindenki nevetett. Még Frank is meglepett arccal állt. – Hát persze, hogy hazudtam! – kiabált Arkagyij, lefelé görbülő szája kettévágni látszott vörös szakállát. – Másként hogyan juthattam volna el ide? El akarok menni a Marsra, hogy azt tehessem, amit akarok, a válogató bizottság pedig olyan embereket keresett, akik hajlandók elmenni, és megtenni mindent, amit mondanak nekik. Ezt ti is tudjátok! – Ujját rájuk szegezte, úgy kiabált. – Mindannyian hazudtatok, és ezt ti is nagyon jól tudjátok!

Frank harsányabban nevetett, mint valaha. Sax a szokásos Buster Keaton-arccal állt, de most felemelte ujját, és megjegyezte:

– A Módosított Minnesota Többfázisú Személyiségteszt – aminek hallatán mindannyiukból fájdalmas kiáltás tört ki. Mindannyiuknak ki kellett tölteni ezt a kérdőívet, a világ legszélesebb körben használt pszichológiai tesztjét, amelyben nagyon megbíztak a szakértők, és nagy hangsúlyt fektettek az így kapott eredményekre. A válaszadóknak 556 állítással kellett egyetérteniük, vagy tagadniuk azokat. Válaszaikból egy személyiségprofilt konstruáltak; ám a kiértékelési módszerek egy olyan 2600 főből álló mintacsoport korábbi válaszain alapultak, amelynek tagjai mind fehér, nős, középosztálybeli, minnesotai farmerek voltak az 1930-as években. Minden ezt követő, javított tesztváltozatban, a javítás ellenére, a kísérleti csoport természetéből fakadóan, mélyen benne maradt a mindent betöltő előítélet; vagy legalábbis páran így gondolták közülük.

– Minnesota – kiáltott fel Arkagyij szemét forgatva –, farmerek! Minnesotai farmerek! Most ezennel bevallom nektek, hogy minden egyes kérdésre adott válaszom hazugság volt! Mindenre pont az ellenkezőjét válaszoltam annak, amit valójában érzek, és ezért kerülhettem ide!

Vad kiáltásokkal jelezték a többiek, hogy hasonlóan gondolják, mint Arkagyij.

– A pokolba – mondta John –, én ott születtem, és még nekem is hazudnom kellett.

Ezt még hangosabb ujjongás fogadta. Maja észrevette, hogy Frank arca belelilul a nevetésbe, képtelen beszélni, bólogatva, kuncogva fogta kezével a hasát, képtelen volt kontrollálni magát. Még soha nem látta őt így nevetni.

Sax kijelentette:

– A teszt késztetett arra, hogy hazudj.

– Miért, téged nem? – követelte Arkagyij a választ. – Te nem hazudtál?

– Nem – válaszolta Sax, úgy pislogva, mintha még soha nem is jutott volna eszébe ilyesmi. – Én az igazat válaszoltam minden kérdésre.

Ezen még jobban nevettek. Sax meglepetten figyelte a reakciójukat, de ettől csak még mulatságosabbnak nézett ki. Valaki felkiáltott:

És te mit mondasz, Michel? Te mit válaszoltál?

Michel Duval széttárta a kezét.

– Alábecsülitek az MMTSZ hatékonyságát. Tartalmaz olyan kérdéseket is, amelyek azt tesztelik, mennyire vagy őszinte.

Ez a kijelentés kérdések áradatát indította el, szinte módszertani szemináriummá alakult át a beszélgetés. Az ellenőrző tényezők? Hogyan tehették az összeállítók meghamisíthatóvá az elméleteiket? Hogyan ismételték meg őket? Hogyan zárták ki az adatok másfajta értelmezését? Hogyan hihették magukról, hogy tudósok egyáltalán? Nyilvánvalóan sokan közülük áltudományként kezelték a pszichológiát, és sokan rosszallással tekintettek az akadályokra, amelyeken keresztül kellett menniük, hogy felkerüljenek a hajóra. A verseny évei nem múltak el nyomtalanul, és e mindnyájukban meglévő érzés felfedezése számos pergő beszélgetés forrása lett. A feszültség, amit Arkagyij politikai vitaindítója alakított ki, feloldódott.

Még az is lehetséges, gondolta Maja, hogy Arkagyij az egyikkel oltotta ki a másikat. Ha igen, nagyon ravaszul tette, de Arkagyij okos ember, fűzte tovább a gondolatmenetet. Igazából John Boone terelte el a beszélgetést erről a témáról. Az történt, hogy felrepült a mennyezetre, hogy megmentse Arkagyijt, aki pedig megragadta az alkalmat. Mindketten okos emberek. Sőt, még az is lehetségesnek tűnt, hogy összejátszottak valahogy. Talán egyfajta vezetési alternatíván dolgoztak, egy amerikai és egy orosz. Valamit tenni kell majd ezzel kapcsolatban.

Megszólította Michelt.

– Lehet, hogy ez rossz jel, hogy ilyen hazudozóknak tartjuk magunkat?

Michel megvonta a vállát.

– Egészséges döntésnek bizonyult, hogy kibeszéltük magunkból. Most már rájöttünk arra is, hogy sokkal jobban hasonlítunk egymásra, mint azt eddig gondoltuk. Senkinek sem kell azt éreznie, hogy az út miatt összevissza kellett hazudoznia, csakhogy feljusson a fedélzetre.

– És te? – tette fel a kérdést Arkagyij. – Te azt a benyomást keltetted, hogy te vagy a világon a legracionálisabb és kiegyensúlyozottabb pszichológus, elrejtve azt a furcsa gondolkodásmódot, amit mindannyian annyira megszerettünk?

Michel erre elmosolyodott.

– Te vagy a furcsa gondolkodásmódok szakértője, Arkagyij.

Ekkor azok, akik még mindig a képernyőket nézték, kiáltozva jelezték, hogy csökkenni kezdett a sugárzás. Egy idő után teljesen visszatért olyan szintre, hogy csak alig haladta meg a normális értéket.

Valaki újra bekapcsolta a Pastoralt, annál a résznél, ahol megszólal a kürt. A szimfónia utolsó pillanata, „boldog és hálás érzések a vihar után” hömpölygött feléjük a hangszórókból, s ahogyan kifelé mentek az óvóhelyről és kirajzottak a hajóba, mint a pitypang magjai a szélben, a gyönyörű népi dallamot mindenhol lehetett hallani az Aresen, ahogy a tétel bruckneri gazdagsága feltárult. Miközben még mindig szólt a zene, felmérték a károkat, és kiderült, a hajó védőrendszere épségben vészelte át a vihart. A farm és az erdőbiom borítása nyújtott némi védelmet a növényeknek, bár akadt köztük olyan, amelyik nem élte túl, s a magkészletek sem sérültek meg, de mint étel, a teljes termés kárba veszett. A sugárzást kapott állatokat sem ehették meg, de valószínűleg egészséges következő generációnak adnak majd életet. Az egyetlen áldozat a D-étkező termének néhány madara volt, amelyeket nem sikerült befogni; ott találták őket a padlón.

Ami a legénységet illeti, a menhely védelmében csupán körülbelül 6 rem érte őket. Nem túl jó arány alig három óra alatt, de rosszabb is lehetett volna. A hajó külső része 140 remet kapott, amit nem éltek volna túl.

Hat hónap egy hotelben, és az ember egyszer sem mehet ki sétálni. Benn késő nyárra járt, és a napok hosszabbak lettek. A falakon és a mennyezeten mindenütt a zöld dominált, az emberek mezítláb jártak. A gépek zúgásától és a ventilátorok berregésétől alig lehetett hallani a csendes beszélgetéseket. Az űrhajó valahogy üresnek tűnt, egész szekciók álltak elhagyatottan, ahogy a legénység egyre csak várt. Az emberek kis csoportokban beszélgettek a B- és D-gyűrű halljaiban. Néhányan elhallgattak, amikor Maja elhaladt mellettük, amit ő természetesen zavarónak talált. Nehezen aludt el, nehezen ébredt. Nyugtalanná tette a munka; végül is a mérnököknek csak várniuk kellett. A szimulációk is majdnem elviselhetetlenné váltak. Nehezen érzékelte az idő múlását. Sokkal gyakrabban botlott meg és esett majdnem orra, mint régebben. Elment Vladhoz, aki azt javasolta, igyon sokat, s fusson és ússzon többet.

Hiroko tanácsára többet időzött a farmon, órákat töltve gyomlálással, aratással, metszéssel, permetezéssel, locsolással, beszélgetéssel, padon üldögéléssel, levelek nézegetésével: mindegyiket egyenlő arányban. A farm nagyméretű, dongaboltozatú termekből állt, a mennyezetet élénk színű napsugarak csíkozták. A többszintű padlókon mindenhol haszonnövények burjánzottak, sokan közülük már a vihar utáni generáció tagjai. Hely hiányában nem tudták az egész csapatot csupán a farmon termelt ételekkel etetni, de Hiroko folyton küzdött ez ellen, frissen kiürült raktárhelyiségeket átalakítva, hogy több területhez jusson. Búza, rizs, szója és árpa törpe fajai nőttek egymásra rakott tálakon; a tálak felett tápoldatban zöldségek függtek hatalmas, zöld és sárga, áttetsző üvegekben tárolt algák mellett, amelyek a gázcserét segítették elő.

Olykor Maja nem csinált semmit, csak nézte, ahogy többiek dolgoznak. Hiroko és asszisztense, Ivao folyton azon a végtelennek tűnő projekten ügyködtek, hogy amennyire lehet, zárt rendszerré változtassák a biológiai létfenntartó rendszert, ezzel önellátóvá téve magukat. Ezen mások is rendszeresen dolgoztak: Raul, Rya, Gene, Jevgenyija, Andrea, Roger, Ellen, Bob és Tása. Eme folyamat sikerének mértékegységét a K tényező jelentette, ahol a K magát a lezárást jelenti. Így minden anyag, amit újra felhasználnak, a

K=I-e/E

egyenlet alapján működik, ahol E a rendszer fogyasztásának a mértéke, e a lezárási folyamat sebessége, I pedig egy olyan állandó, amelyet Hiroko még korábban pontosan meghatározott. A célt, K = I-1, lehetetlenség elérni, de az aszimptotikus közelítés vált a farm biológusainak kedvenc játékává, sőt, még annál is többé, mert ez létfontosságúnak bizonyulhat a Marson. Így az erről szóló beszélgetések néha napokon át tartottak, olyan komplex területeket is felölelve, amelyekhez igazán senki sem értett. Lényegét tekintve, ez a csapat már az igazi munkáját végezte, amiért Maja irigyelte őket; neki már annyira elege lett a szimulációkból.

Hirokót nem lehetett kiismerni. A zárkózott és komoly tudós mintha mindig a munkájában merült volna el. Csapata egy pillanatra sem hagyta magára, mintha egy, a hajó többi részétől teljesen független birodalom királynője lett volna. Majának nem tetszett ez, de nem tudott ellene tenni semmit. És Hiroko viselkedésében is érzett valamit, ami miatt nem fenyegető veszélyként gondolt erre, mégpedig azt a tényt, hogy a farm valoban egy elkülönült terület, a itteni csapat pedig egy külön társadalom. Még az is lehetségesnek látszott, hogy Maja valahogy fel tudja majd őket használni, hogy ellensúlyozza Arkagyij és John hatását; így hát nem aggódott nagyon az elkülönülésük miatt. Sőt, még gyakrabban csatlakozott hozzájuk. Néha elment velük a főcsatornába egy-egy munkanap végén, hogy játsszák azt a valamit, amit ők találtak ki, és alagút-ugrásnak neveztek el. Egy cső futott végig a központi törzs teljes hosszában, ahol minden kapcsolódási pont egyforma átmérőjűre szélesedett ki, ezzel egy összefüggő, sima csatornát hozva létre. Korlátok szegélyezték, hogy meggyorsítsák a mozgást benne, de a játékban az ugrók ráálltak a menedékhely csapóajtajára, és felugrottak, megpróbálva végig a csövön eljutni a buborék bejáratáig, ami ötszáz méterrel odébb helyezkedett el. Mindezt anélkül, hogy hozzáérnének a falhoz vagy a korlátokhoz. A Coriolis-erőhatások szinte lehetetlenné tették ezt, és általában már azzal is meg lehetett nyerni a játékot, ha valaki eljutott félútig. Egy nap Hiroko, útban a buborék felé, hogy megnézzen egy kísérleti terményt, beugrott hozzájuk, és miután üdvözölte őket, lekuporodott a menhely csapóajtajára, felugrott és lassan végiglebegett a csatornán, egész idő alatt lassan forogva maga körül. Majd a célnál egy gyengéd kézmozdulattal megállította magát.

A játékosok döbbent csöndben bámultak rá az alagút túlsó végéről.

– Hé! – kiáltott oda neki Rya. – Ezt meg hogyan csináltad?

– Micsodát?

Elmagyarázták neki a játékot. Hiroko elmosolyodott, és Maja hirtelen teljesen biztosan érezte, hogy a nő már azelőtt is ismerte a szabályokat.

– Tehát, hogyan csináltad? – kérdezte meg újra Rya.

– Csak egyenesen felfelé kell ugrani – magyarázta Hiroko, és eltűnt az ajtó mögött.

Aznap este a vacsoránál mindenki hallotta a történetet. Frank közölte is Hirokóval:

– Talán csak szerencséd volt.

Hiroko elmosolyodott.

– Tegyünk egy próbát. Ha mindketten hússzor ugrunk egymás után, majd meglátjuk, ki nyer.

– Részemről rendben.

– És mibe fogadunk?

– Pénzbe, természetesen.

Hiroko megrázta a fejét.

– Te tényleg azt hiszed, hogy a pénznek még van bármi értéke itt?

Néhány nappal később Maja a kilátóban a fal mellett lebegett Frankkel és Johnnal, a Marsot figyelve, ami már egy tízcentes nagyságú, dudoros gömbnek látszott.

– Sokan vitatkoznak manapság – jegyezte meg John mintegy mellékesen.

– Az hallottam, hogy Alex és Mary ököllel estek egymásnak. Michel azt mondja, hogy erre számítani lehetett, de mégis...

– Talán túl sok vezetőt hoztunk magunkkal.

– Talán egyedül kellett volna jönnöd – gúnyolódott Frank.

– Túl sok a törzsfőnök? – kérdezte John.

Frank megrázta a fejét. – Nem erről van szó.

– Miért nem? Rengeteg paroli van itt a fedélzeten, ha összeszámolod. Az a késztetés, hogy az ember kiemelkedjen valamiben, illetve hogy vezetővé váljon, nem ugyanaz. Néha azt hiszem, pont egymás ellentétei.

– Ebben rád hagyatkozom, kapitány – John elvigyorodott, amikor Frank elhúzta a száját. Maja agyában végigfutott, hogy hármuk közül ő viselkedett egyedül nyugodtan.

– A pszichológusok előre látták a problémát – folytatta Frank –, erre talán még ők is rájöttek. A Harvard-módszert használták.

– A Harvard-módszer – ismételte meg John, ízlelve a szavakat.

– Sok idővel ezelőtt a Harvard adminisztrátorai észrevették, hogy mivel csak színtiszta kitűnőket vesznek fel a középiskolákból, és utána mindenféle jegyeket adnak nekik egyestől ötösig, a gólyák többsége nagyon elszomorodik a kettesek és egyesek láttán, és gyakran felborították az udvar rendjét, amikor ott lőtték fejbe magukat.

– Ami persze nem kultúremberhez méltó viselkedés – jegyezte meg John.

Maja hitetlenkedve forgatta szemét. – Ti ketten meg biztosan valami kereskedelmi suliba jártatok, mi?

– Kidolgoztak egy módszert, amellyel el lehetett kerülni ezeket a kellemetlenségeket. Bizonyos százalékban olyan diákokat is felvettek, akik hozzászoktak már ahhoz, hogy átlagos jegyeket kapnak, de valami módon kitüntették magukat...

– Például úgy, hogy volt bátorságuk a Harvardra jelentkezni átlagos jegyekkel?

– ...így tehát nem volt számukra újdonság a jegy görbülése, sőt boldogok voltak már attól is, hogy bekerültek.

– Honnan tudsz te minderről? – kérdezte Maja.

Frank elmosolyodott.

– Én is így kerültem be.

– Ezen a hajón nincsen senki, aki átlagos lenne – jelentette ki John.

Frank már nem volt ennyire biztos ebben.

– Itt van egy halom intelligens tudós, akit nem érdekel, hogyan működnek a dolgok. Sokan közülük unalmasnak tartják. Tudjátok, a rengeteg adminisztráció. Boldogok, hogy az olyan emberek, mint mi, leveszik ezt a terhet a vállukról.

– Béta hímek – mondta John, Franket gúnyolva, megjegyezve, hogyan érdekelheti egy olyan tudomány, mint a szociobiológia. A briliánsan gondolkodó birkák. Ahogy ők ketten gúnyolták egymást.

– Nincs igazad – közölte Maja Frankkel.

– Lehet, hogy tényleg nincs. Mindenesetre ők vannak itt többségben. Nekik legalább van energiájuk, hogy kövessenek valakit. – Úgy mondta ezt, mintha már maga a gondolat is nyomasztaná.

John, akinek most kezdődött az ügyelete a hídon, elbúcsúzott és elment.

Frank odalebegett Maja oldalához, mire a nő idegesen elhúzódott. Soha nem beszélték meg rövid kalandjukat, és egy ideje még indirekt módon sem került szóba. Maja sokat gondolkozott azon, mit fog mondani, ha felvetődik a téma; azt találta ki, hogy közli vele: néha elszórakoztatja magát olyan férfiakkal, akiket megkedvel, meg hogy ami történt, csupán a pillanat hatása alatt esett meg.

De a férfi az égen lévő piros pöttyre mutatott.

– Kíváncsi vagyok, miért megyünk oda.

Maja megvonta a vállát. A férfi minden bizonnyal inkább egyes szám első személyben értette a kérdést.

– Mindenkinek megvan rá a maga oka – válaszolta.

Frank rápillantott.

– Nahát, neked mennyire igazad van...

A nő nem vette figyelembe a gúnyos hangsúlyt, hanem folytatta:

– Talán benne van a génjeinkben – mondta. – Talán megérezték, hogy valami elromlott a Földön. Talán érezték, hogy egyre gyorsabban követik egymást a mutációk, vagy valami hasonló.

– Így tehát elindultak, hogy elölről kezdjenek mindent.

– Igen.

– Az „önző gén”-elmélet. Az intelligencia csupán egy eszköz, hogy elősegítse a sikeres szaporodást.

– Azt hiszem, így van.

– De ez az út veszélyt jelent a sikeres szaporodásra – mondta Frank. – Itt nincsenek biztonságban.

- A Földön sincsenek. Környezetszennyezés, sugárzás, a többi ember...

Frank megrázta a fejét.

- Nem. Én azt hiszem, hogy az önzés nem csak a génekre terjed ki. Azt hiszem, máshol van a központja. – Kinyújtotta a kezét, és ujjával megérintette Maját a melle között. Egy kis érintés csupán a szegycsonton, de ezzel a lendülettel eltávolodott a nőtől, és visszatért a padlóra. Egész idő alatt őt nézve, megérintette magát is ugyanazon a helyen.

– Jó éjszakát, Maja.

* * *

Egy vagy két héttel később Maja éppen a farmon dolgozott, káposztát szedett a sorok közötti úton végigsétálva. Üres volt a terem. A délutáni fényben a káposzták úgy néztek ki, mintha agyak ülnének odalenn hosszú sorban, pulzálva, gondolatokkal tele.

Egyszer csak valami mozgást látott oldalt. A szoba túlsó felében, egy algával teli üvegen keresztül, meglátott egy arcot. Az üveg torzításában egy barna bőrű férfit vett észre. A férfi oldalra tekintett, és nem vette észre őt. Mintha valaki olyannal beszélgetne, akit Maja nem látott. Megmozdult, és arcképe hirtelen kiélesedett, az üveg közepében felnagyítva. Rádöbbent, miért nézi ennyire figyelmesen, miért szorul össze a gyomra: még soha nem látta ezt az embert azelőtt.

A férfi megfordult, és feléje nézett. Az üvegen keresztül találkozott a pillantásuk. Igen, nem találkozott még soha ezzel a keskeny arcú, nagy szemű ismeretlennel.

Egy barna villanással eltűnt. Maja habozott egy másodpercig, félt utána indulni; majd erőt vett magán, végigfutott a szobán, és két kanyarral később, az illesztésnél átment a másik hengerbe. Nem látott senkit. Három hengert vizsgált meg futva, mielőtt megállt. Csak állt ott, nézte a paradicsompalántákat, akadozó lélegzettel. Megizzadt, mégis fázott. Egy ismeretlen. Lehetetlenség. De ha egyszer látta! Koncentrált az emlékre, megpróbálta felidézni az arcot. Talán... ki is lehetett... de nem. Nem tartozott közéjük, ebben biztos volt. Az arcmemória az agy egyik legerősebb képessége, fantasztikusan pontos tud lenni. Sőt, a férfi el is futott, amikor meglátta.

Egy potyautas. De az lehetetlen. Hol rejtőzött, hogyan élt? Hová bújt volna el a napkitörés alatt?

Lehet, hogy hallucinált? Ennyire rossz lenne a helyzet?

Háborgó gyomorral sétált vissza szobájába. A D-gyűrű folyosója hirtelen sötétnek látszott, hiába égtek az erős izzók. Zsibbadt a nyaka. Amikor elérte az ajtaját, bevetette magát a szoba menedékébe. De szobája csak egy ágyból, egy kis asztalból, egy székből és egy szekrényből, meg néhány polcnyi holmiból állt. Így csak ült egy helyben egy teljes órán keresztül. Nem tudott semmit sem tenni ezzel kapcsolatban, nem talált válaszokat, semmit, ami elterelte volna figyelmét. Nem talált kiutat.

Maja nem tudta rávenni magát, hogy megossza bárkivel is, amit látott, és ezt a tényt még rémisztőbbnek találta, mint magát az eseményt, mivel ez is kihangsúlyozta, mennyire lehetetlen is az egész. Az emberek azt hinnék, hogy megőrült. Nem merülhetett fel más lehetőség. Hogyan szerezne magának ételt, hol rejtőzne el? Nem. Túl sok embernek kellene tudnia róla. Lehetetlen. De mégis, az az arc...

Egy éjszaka újra látta őt álmában, és izzadságban úszva ébredt fel. Nagyon jól tudta ő is, hogy a hallucináció az űrbeli legyengülés egyik szimptómája. Igen gyakran megtörtént a Föld körül keringő űrhajósokkal, néhány tucatnyi esemény már bele is került a feljegyzésekbe. Rendszerint úgy kezdődik, hogy az emberek hangokat hallanak a légcserélő rendszer és a gépek állandó zajában, de igen gyakori az is, hogy egy olyan munkatársat látnak, aki nincs ott. Még rosszabb esetben saját tükörképük jelenik meg, mintha az üres tér hirtelen tele lenne tükrökkel. A szenzoros ingerek igen alacsony száma okozza a tudósok szerint a problémát, és így potenciális veszélyforrásnak minősült az Ares hosszú útja, ahol még a Földet sem láthatták, főként a briliáns – és egyesek szerint megszállott – legénység miatt. Ez az egyik oka, hogy a hajó termei olyan változatos színekben és anyagokban pompáztak, a napok és évszakok váltakozásával egyetemben. Mégis, látott valamit, aminek nem lett volna szabad ott lennie.

És most, ahogy az űrhajóban sétált, úgy tűnt neki, hogy a legénység kicsi és bensőséges csoportokra szakad, amelyek csupán ritkán lépnek kapcsolatba egymással. A farm személyzete majdnem minden idejét saját helyén töltötte, ott ettek és aludtak, (a pletyka szerint egymással) a növények között. Az orvosoknak is megvolt a saját részlege, irodák, helységek és laborok a B-gyűrűben, ők pedig ott időztek, elmerülve kísérletekben, megfigyelésekben, és a Földdel folytatott konzultációkban. A pilóták a Mars körüli pályára készültek, naponta több szimulációt végigszenvedve. A többiek pedig úgy szétszóródtak, hogy nehezen lehetett őket megtalálni. Ahogy sétált a gyűrűkben, a termek elhagyatottabbnak tűntek, mint valaha. A D-étkező már soha nem telt meg. Akik pedig elszigetelt kis csoportokban mégis beültek ebédelni, azok közt, úgy vette észre, gyakran törtek ki viták, melyeket meglepő sebességgel csendesítettek le a többiek. Privát csetepaték, de vajon miről?

Maja nem beszélt sokat az asztalnál, inkább hallgatott. Rengeteget meg lehet állapítani egy társaságról annak alapján, hogy milyen témákat hoz elő. Ebben a közösségben a beszélgetés szinte kizárólag a tudományra korlátozódott. Főként módszerekről: biológia, mérnöki tudományok, geológia, orvostudomány, ilyenféle. Erről a végtelenségig lehet beszélni.

De ha az emberek száma bármely adott csoportban négy alá zuhant, megváltoztak a témák. Az addigi témákat kiegészítette vagy teljesen felváltotta a pletyka; amely szinte mindig a szocio-dinamika két örök tárgyáról szólt: a szexről és a politikáról. Halk hangon, összedugott fejjel terjesztették a híreket. Mind gyakrabban kerültek szóba az egyre nagyobb számban megjelenő szexuális kapcsolatok, amelyek el is csendesedtek, miközben egyre epésebbé és összetettebbé váltak. Néhány esetben, mint a Janet Blylevenből, Mary Dunkelból és Alex Zselinből álló félresikerült szerelmi háromszög esetében, minden kiderült, és erről beszélt az egész hajó, máskor olyannyira titokban tartották, hogy csak suttogva beszéltek róla, kutató, éles pillantásokkal nézve körül. Amikor például Janet Blyleven egyszer Roger Calkinsszel sétált be, Frank megjegyezte Johnnak, elég hangosan, hogy Maja is meghallja:

– Janet azt gondolja, hogy mi itt panmixiában élünk.

Maja nem foglalkozott vele, mint általában, amikor ilyen gúnyos hangon beszélt; de később megkeresve ezt a szót egy szociobiológiai lexikonban, rátalált a jelentésére: a panmixia olyan csoportéletforma, ahol minden hím minden nősténnyel párosodik.

A következő napon kívácsian nézett Janetre; a nő nem tudott semmiről. Janet általában barátságosan viselkedett, közelebb hajolt a másikhoz, amikor beszélt, és tényleg figyelt rá. És nem kellett sok, hogy elmosolyodjon. De... nos, az űrhajót úgy építették, hogy mindenkinek legyen hová visszavonulnia. Kétségtelenül több minden történt, mint amennyiről bárki is tudott.

És ennyi sok rejtőzködő élet között nem lehetséges-e, hogy megbújik egy másik titkos élet, egyedül vagy csapatban, együtt néhányukkal, valami kisebb klikkel?

– Nem vettél észre valami furcsát mostanában? – kérdezte Nágyát egy nap, a rendszeres reggeli beszélgetésük végén.

Nágya vállat vont.

– Mindenki unatkozik. Már ideje lenne odaérni, szerintem.

Talán ennyi volt az egész.

– Hallottad, hogy Hiroko és Arkagyij...? – kérdezte Nágya.

Soha nem ért véget a pletyka Hirokóval kapcsolatban. Maja ízléstelennek és zavarónak találta ezt. A közöttük lévő egyetlen ázsiai nő ilyesminek a középpontjában... sárkány-hölgy, a titokzatos kelet... Agyuk tudományos, racionális felszíne alatt olyan sok mély és erős babona rejtőzött. Minden megtörténhet, minden lehetséges.

Például az, hogy az ember megpillant egy arcot az üvegen keresztül.

Így hát összeszorult gyomorral hallgatta, amint Szása Jefremov áthajol a szomszéd asztaltól, és válaszol Nágya kérdésére, azon tűnődve, hogy Hiroko vajon egy férfiakból álló háremet akar-e kialakítani. Ez persze butaság, annak ellenére, hogy a Hiroko-Arkagyij szövetség a maga furcsa logikájával kényelmetlenül érintette volna őt, bár maga sem tudta pontosan, miért. Arkagyij folyton azt hangoztatta, hogy váljanak függetlenné a földi központtól, Hiroko nem beszélt erről soha; de vajon nem tette-e már meg, hogy szinte elszakította a farmon dolgozókat tőlük, létrehozva egy olyan kis zárt közösséget, ahová senki más számára nem adódott belépés?

De amikor Szása halkan megjegyezte, hogy azt hallotta, Hiroko szeretné megtermékenyíteni saját petesejtjeit az Aresen lévő összes férfi spermájával, és hibernálva elrakni az embriókat, hátha később fel lehet használni őket a Marson, Maja felkapta tálcáját, és elindult a mosogatógépek felé. Hirtelen megszédült. Egyre furcsább lett mindenki.

A vörös félhold hamarosan negyeddolláros nagyságúra nőtt, és vele együtt nőtt a feszültség is, amolyan vihar előtti csönd alakult ki. A levegő mintha megtelt volna porral, karbolsavval és sztatikus elektromossággal. Mintha a hadisten tényleg ott lakna azon a vérvörös pacán, csak rájuk várva. A fal zöld paneldekorációjába már sárga és barna is vegyük, és délután nátriumlámpák sárgás fényében úszott.

Az emberek órákon át figyelték a kilátóteraszról a bolygót, amit közülük még csak John látott testközelből. A tornagépek szinte soha nem pihentek, a szimulációknak is újult erővel esett neki mindenki. Janet, amit csak tudott, filmre vett, a kicsi világukban lejátszódó összes apró változást dokumentálva; majd ledobta a szemüvegét egy asztalra, és lemondott riporteri posztjáról.

– Tudjátok, belefáradtam, hogy kívülállóként kezel mindenki – mondta. – Amint belépek egy szobába, mindenki hirtelen elhallgat, vagy valami maszlagot próbál előadni. Úgy éreztem magam, mintha az ellenség kémje lennék.

– Mert az is voltál – mondta neki Arkagyij, majd átölelte.

Kezdetben senki nem akarta elvállalni, hogy átveszi tőle a munkát. Houston először aggódó, majd figyelmeztető, később burkoltan fenyegető üzeneteket küldött. Így, hogy hamarosan a Marsra érnek, az expedíció sokkal többször szerepelt a tévében, és az érdeklődés hamarosan „szupernóvaként lángol majd fel”, ahogy az irányítóközpontban fogalmaztak. Emlékeztették a tudósokat, hogy a közvélemény ilyen mértékű érdeklődése hosszú távon mindenféle előnnyel jár az űrprogram számára; ezért nekik kötelességük filmre venni, és elküldeni, amit odafenn tesznek, hogy ezáltal is támogatást szerezzenek későbbi Mars-utakra, amelyektől igen nagymértékben függnek mindannyian. Egyszóval, kötelességük tájékoztatni őket az eseményekről!

Frank küldött egy üzenetet, amelyben azt javasolta, hogy az űrközpont azokból az anyagokból vágja össze a video-riportokat is, amelyeket önműködő kamerák rögzítenek. Hastings, a houstoni űrközpont vezetője ezt hallván láthatóan majd felrobbant a dühtől. De Arkagyijnak tetszett a gondolat, amint arcán széles mosollyal megjegyezte:

– Na és akkor mi van? – ezzel a kérdéssel szinte megkérdőjelezve mindent, ami onnan, a Földről származott.

Maja megrázta a fejét. Nem keltenek jó benyomást az ilyen viselkedéssel, ezt biztosan érezte, s így fel is fedték, amit a jelentéseknek eddig sikerült elrejteniük, hogy a csoport egymással rivalizáló klikkekre szakadt szét. Ez azt jelentette, hogy Maja kezéből kicsúszott az orosz társaság vezetése. Már majdnem megkérte Nágyát, hogy szívességből vállalja el a tudósítói munkát, amikor Phyllis és néhány barátja a B-gyűrűből jelentkezett rá. Maja, Arkagyij arckifejezését látva, nevetve bízta meg őket. Arkagyij úgy tett, mint ha nem érdekelné az egész. Maja dühösen odaszólt neki oroszul:

– Tudod, hogy lemaradtál erről az esélyről! Arról, hogy hatással legyél az életünkre!

– Itt most nem a mi életünkről van szó, Maja, hanem az övékről. Engem pedig nem érdekel, hogy ők mit gondolnak.

Maja és Frank elkezdték megtárgyalni a feladatokat, amelyeket a leszállás alatt, majd utána kell végrehajtaniuk. Ezeket bizonyos mértékig meghatározta a csapat tagjainak a szakterülete, de mivel egy-egy dologhoz többen is értettek, néhány döntést közösen kellett meghozniuk. Emellett Arkagyij provokációinak meglett az eredménye: az űrközpont indulás előtt készült terveit a legjobb esetben is csak ideiglenes tervezetként kezelte mindenki. Sőt, senki nem tűnt hajlandónak elfogadni Maja vagy Frank vezetését, ami némiképp feszültté tette a dolgokat, amikor kiderült, min dolgoznak.

Az űrközpont egy központi kolónia létrehozását tervezte az Ophir-szakadéktól északra fekvő síkságon, a Valles Marineris hatalmas északi nyúlványán. A egész farm-teamet oda osztották be, valamint a mérnökök és az orvosok jelentős részét is, s ez összesen majdnem hatvan embert érintett. A többiek, kiegészítő feladatokat végezve, szétszóródnának a felszínen, majd időnként visszatérnének a központba. A legjelentősebb mellékfeladat a szétszedett Ares egy részének lehorgonyzása a Phoboson, és elkezdeni a hold űrállomásának kialakítását. Egy másik, kisebb küldetés során északi irányban hagyják majd el a tábort, és elmennek egészen a sarki jégsapkáig, hogy felépítsenek ott egy bányatelepet, ahonnan jégtömböket szállítanak majd a bázisra. A harmadik csoport azt kapta feladatául, hogy geológiai kutatásokat végezzen, beutazva az egész bolygót. Ez ígérkezett az összes közül a legkáprázatosabbnak. Minden ilyen kisebb csoport önállóvá válna akár egy évig is, így e csoport összetételének kiválasztása nem ígérkezett könnyű feladatnak; most már mindannyian tudták, milyen hosszú is lehet egy év.

Arkagyij és néhány barátja – Alex, Roger, Samantha, Edvard, Janet, Tatyjana és Jelena – jelentkezett a phobosi munkára. Amikor Phyllis és Mary meghallotta ezt, tiltakozott.

– Teljesen nyilvánvaló, hogy el akarják foglalni a Phobost, és ki tudja, mit fognak majd vele csinálni?

Maja bólintott, és látta, hogy Franknek sem tetszik igazán az ötlet. A probléma viszont megmaradt, mert senki más nem akart a Phoboson maradni. Sőt, Phyllis és Mary sem azért tiltakoztak, mert inkább ők mentek volna, így nem lesz majd egyszerű szembeszállni a férfival.

Hangosabb viták kezdődtek, amikor Ann Clayborne nyilvánosságra hozta, kivel szeretne elmenni a geológiai kutatóútra. Nagyon sokan szerettek volna csatlakozni hozzá, és akik kimaradtak, azt mondták, elmennek ők maguktól is, akár szüksége van rájuk Ann-nek, akár nem.

A viták egyre gyakoribbá és hevesebbé váltak. Szinte mindenki bejelentette igényét valamelyik útra, elindult a helyezkedés a végleges döntés előtt. Maja érezte, hogy az orosz csoport irányítása teljesen kicsúszott a kezéből, ezért egyre jobban haragudott Arkagyijra. Egy közös megbeszélésen ironikusan felvetette, hogy bízzák a döntést a számítógépre. Beosztását teljes mértékben figyelmen kívül hagyva, az ötletet azonnal elutasították. Erre az ég felé tárva karját, felkiáltott:

– Akkor mit csináljunk?

Erre persze senki nem adott választ.

Kettesben sokat tárgyalt Frankkel.

– Próbáljuk ki azt a módszert, hogy úgy érezzék, mintha ők hoznák meg a döntést – szólalt meg egyszer a férfi, arcán gyors mosollyal; s a nő rájött, hogy nem is esett neki olyan rosszul Maja sikertelensége a megbeszélésen. Találkozásaik emléke újra visszatért, és Maja átkozta magát. Az aprólékos politbüro-politika nem veszélytelen...

Frank végigkérdezett mindenkit a vágyai felől, és kifüggesztette a kívánságlistát a hídon, felsorolva mindenkinek az első, második, harmadik választását. A geológiai kutatás lett a legnépszerűbb, míg a Phobos iránt nyilvánult meg a legszerényebb érdeklődés. Ez persze senkit sem lepett meg, és a közzétett listák bebizonyították, hogy kevesebb konfliktus fenyegetett, mint amennyire eredetileg számítottak. – Néhányan panaszkodnak, hogy Arkagyij ki akarja sajátítani magának a Phobost – mondta Frank a következő megbeszélésen. – De rajta és a barátain kívül senki nem akar ott maradni. Mindenki más le akar jutni a felszínre.

– Sőt mi több, nekünk még veszélyességi pótlék is járna – tette hozzá Arkagyij.

– Arkagyij, ez nem vall rád, hogy pénzről kezdesz beszélni – jegyezte meg válaszul Frank. Arkagyij elvigyorodott és leült.

Ez nem hatotta meg Phyllist.

– A Phobos jelenti majd a kapcsolatot a két bolygó között, hasonlóan a Föld körül keringő űrállomásokhoz. Nem juthatsz el az egyik bolygóról a másikra nélkülük, ez az, amit a tengerészeti stratégák lefojtási pontnak hívnak.

– Megígérem, hogy nem nyúlok a nyakadhoz –szólt közbe Arkagyij.

Frank közbevágott:

– Mindannyian ugyanabban a faluban fogunk élni! Bármi is történik, mindenkit érint! És abból ítélve, ahogy viselkedtek, nem fog nekünk ártani, hogy egy kis időt távol kell töltenünk egymástól. Én magam részéről nem bánom, hogy egy pár hónapig nem kell Arkagyij arcát látnom.

Arkagyij meghajolt.

– Vigyázz, Phobos, mert jövünk!

De Phyllis, Mary és csapatuk még mindig nem érezte magát elégedettnek. Sok időt töltöttek azzal, hogy Houstonnal tárgyaltak, és Maja bármikor ment be a B-gyűrűbe, az emberek abbahagyták a beszélgetést, gyanakvó pillantások kereszttüzében ment tovább, mintha az a tény, hogy maga is orosz, automatikusan Arkagyij szövetségesévé tenné! Bolondok, gondolta, és még jobban átkozta Arkagyijt. Ő kezdte az egészet.

De végül képtelenségnek bizonyult megmondani, hogy mi is folyik igazából a fedélzeten, a száz ember szétszóródott a hajóban, ami mintha eredeti méretének többszörösére duzzadt volna. Érdek-csoportok, mikro-politika; tényleg egyre jobban széttöredezett a közösség. Csupán száz ember, mégis túl nagy tömeg, hogy összetartsanak! És sem ő, sem Frank nem tudott tenni semmit, hogy megakadályozza ezt.

Az egyik éjszaka megint a farmon látott arcról álmodott. Egyszer csak felébredt, és nem tudott újra elaludni. Hirtelen úgy érezte, tökéletes káosz veszi körül. Egy csomó összekötözött konzervdobozban szelik át a végtelen űrt, és elméletileg ő a vezetője ennek az őrült nagy hajónak. Abszurd.

Kiment a szobából, és végigmászott a D-gyűrű alagútján a központi járatig. Felkapaszkodott a buborékig, most nem foglalkozva a múltkori ugrálós játékkal.

Hajnali 4-re járt. A buborék hasonlított egy planetáriumra a közönség távozása után: csöndes volt és üres. A kupola fekete félgömbjét ezernyi csillag töltötte be. A Mars pont fölöttük járt, már látszott, hogy gömb alakú, mintha valaki egy narancsot dobott volna a csillagok közé. Ki tudta már venni a négy nagy vulkánt és a Marineris hosszú szakadékrendszere is jól látszott. Széttárta kezét-lábát, odalebegett alá. Lassan forogva megpróbálta megérteni, hátha ezáltal képes átlátni saját érzelmeinek kuszaságán. Amikor pislogott, kis gömb alakú könnycseppek indultak hosszú útjukra a csillagok közé.

Kinyílt a csapóajtó, John Boone lebegett be, majd amikor meglátta, megragadta a kilincset és megállt.

– Ó, elnézést. Nem baj, ha én is csatlakozom?

– Csak nyugodtan. – szipogott Maja, és megdörzsölte a szemét. – Ébren vagy ilyen későn?

– Nekem már korán van. És te?

– Rosszat álmodtam.

– Miről?

– Nem emlékszem – válaszolta a nő, lelki szemeivel az ismeretlen arcát látva maga előtt. A férfi elrugaszkodott, és odalebegett a buborékhoz.

– Én soha nem emlékszem az álmaimra.

– Soha?

– Na jó, ritkán. Ha valami felébreszt az éjszaka közepén, és van időm, hogy gondolkodjam róla, akkor talán emlékszem rá. Legalábbis egy kis ideig.

– Ez a normális. De azért rossz jel, ha soha nem emlékszel az álmaidra.

– Tényleg? Miért, ez minek a tünete?

– A túlságosan nagy elfojtásnak, úgy emlékszem. – Időközben a kilátó oldalához sodródott, úgyhogy elrugaszkodott, és megállt a tetejénél a férfi mellett. – De lehet, hogy ezt csupán a freudisták gondolják így.

– Más szóval: lehet, hogy hasonlít a flogisztonelméletre?

A nő felnevetett.

– Pontosan.

Sokáig nézték a Marsot, mutogatták egymásnak a látnivalókat. Csak beszélgettek. Maja a férfira pillantott, ahogy az beszélt. Milyen kellemes, jóképű, boldog pasas. Igazán nem az ő stílusa. Sőt, induláskor úgy értelmezte a férfi vidámságát, hogy csupán butaságát akarja vele leplezni. De az út alatt kiderült, hogy ebben tévedett.

– Mit szólsz a vitákhoz, hogy mit kellene odafönt csinálnunk? – kérdezte Maja, rámutatva az előttük fekvő vörös kőre.

– Nem tudom.

– Szerintem Phyllisnek néha igaza lehet. A férfi megvonta a vállát.

– Nem hiszem, hogy ez számít.

– Ezt most sajnos nem értem.

– Egy vita során mindig az a lényeges, hogy mit gondolunk magukról a vitában résztvevő felekről. X ezt mondja, Y pedig azt. Mindketten érveket hoznak fel, hogy alátámasszák mondanivalójukat, de amikor hallgatóik később visszaemlékeznek a beszélgetésre, akkor csak az jut eszükbe, hogy X ebben hisz, Y pedig abban. Végül pedig annak alapján döntenek, hogy mit gondolnak X-ről és Y-ról.

– De hát mi tudósok vagyunk! Nekünk minden bizonyítékot figyelembe kell vennünk.

– Igazad van – bólintott John. – Sőt, mivel kedvellek, azt hiszem, most beadom a derekam.

A nő felnevetett, és ellökte magától. Bukfencezve indultak meg a kilátó két ellentétes oldala felé. Maja meglepődve érkezett le a padlóra. Megfordult, és látta, amint John ugyanezt teszi a kilátó túlsó oldalán, rámosolyog, elkap egy korlátot, majd elrugaszkodik, úgy számítva ki a röppályát, hogy pont a nő elé érkezzen.

Maja azonnal megértette, mit tervez, és teljesen elfelejtve azt a magának tett ígéretét, hogy ilyet többet nem tesz, elrugaszkodott ő is, hogy félúton elcsípje. Egyenesen tartottak egymás felé, és hogy elkerüljék a fájdalmas összeütközést, az utolsó pillanatban össze kellett kapaszkodniuk, elfordulva a levegőben, mintha táncolnának. Összekulcsolt kezekkel forogtak a tető felé, lassan emelkedve. Táncoltak, világosan tudva, mi lesz a vége: bármi, amit csak akarnak. Maja pulzusa felgyorsult, kapkodva szedte a levegőt. Ahogy forogtak, megfeszítették izmaikat, és közelebb húzták magukat, olyan lassan, mint két lassan összekapcsolódó űrhajó, majd megcsókolták egymást.

John elmosolyodott, és ellökte magától fölfelé. Ugyanezzel a lendülettel ő a padlóra érkezett, majd odakúszott a csapóajtóhoz, és bezárta.

Maja kibontotta a haját, hagyta, hadd lebegjen feje körül, elfedve arcát. Vadul megrázta fejét és felnevetett. Nem érezte úgy, mintha egy mindent elsöprő szerelem tűnt volna fel a láthatáron, nem. Egyszerűen csak jól fogja magát érezni, és végre az érzés, hogy valami egyszerű... Átcsapott rajta a vágy hulláma, és elrugaszkodott John felé. Lassan szaltózott a levegőben, miközben lehúzta ruhájának cipzárját. Szíve úgy vert, mint egy üstdob, vére száguldott az ereiben, a bőre úgy viszketett, mintha fagyasztásból engedne fel. Ahogy vetkőzött, nekiütközött Johnnak, türelmetlenül rántott egyet ruháján, majd a mozdulattól odébb lebegett. Ide-oda ütődtek a teremben, ahogy mozdulatot és lendületet el-elszámolva vetkőztek. Végül lábujjhegyről gyengéden elrugaszkodva egymáshoz repültek, és egy pörgő ölelésben találkoztak. Csókolózva lebegtek a körülöttük úszó ruháik között.

* * *

A következő napokban még többször találkoztak. Nem próbálták meg a többiek elől eltitkolni ezt a kapcsolatot, így hamar nagyon sokan észrevették, mi történt. Egy pár lett belőlük, és a nyilvánosság előtt is vállalták egymást. A fedélzeten sokan meglepődtek, hogy így alakultak a dolgok. Egyik reggel, amikor Maja besétált az étkezőbe, az egyik sarokban ülő Frank jéghideg pillantást vetett rá. A nő előtt halványan felrémlett egy másik pillanat, egy másik esemény, egy másik hasonló pillantás a férfi arcán, de arra nem emlékezett pontosan, hogy milyen körülmények között.

Úgy tűnt, útitársai többsége örül a kapcsolatnak. Egy sajátos királyi frigy, a kolónia mögött álló két hatalom szövetsége. A harmónia jele. Sőt, úgy tűnt, több más kapcsolathoz is utat mutat, amelyek vagy előkerültek a bujkálásból, vagy most szövődtek ebben az új, felszabadult légkörben. Vlad és Ursula, Dimitrij és Jelena, Raul és Manna; újabb és újabb párok jelentek meg mindenhol, olyan gyorsasággal, hogy lassan az egyedülállók kezdték magukat kényelmetlenül érezni. Majának úgy tűnt, csökkent a feszültség, kevesebb lett a vita és sokkal több a nevetés.

Egyik éjszaka az ágyban fekve gondolkodott. (Hogy pontosak legyünk: azon, hogy átmenjen-e John szobájába vagy sem.) Azon töprengett, vajon ez az érzés szolgált-e katalizátorként kapcsolatuk létrejöttekor. Nem a szerelem, mert még mindig nem szerette Johnt, közeli barátságnál többet nem érzett iránta, a vágy vezette, amely erős ugyan, de személytelen. Az lehetett talán a felszín alatt rejtőzködő indok, hogy ez tényleg egy nagyon hasznos kapcsolatot jelentett. Természetesen neki is, de félredobta ezt a gondolatot, és arra koncentrált, hogy milyen hasznot húz ebből az expedíció egésze. Nos, politikailag jó döntést hoztak, pont úgy, mint annak idején a feudalizmusban, vagy pedig a tavaszról és újjászületésről szóló ókori komédiákban. És be kellett vallania, hogy még neki is úgy tűnt: olyan az érzés fogta el, mintha saját vágyainál erősebb parancsnak engedelmeskedne, valamilyen hatalmas erő akaratát követné. Talán maga a Mars ez a hatalmas erő. Kellemes érzés.

Ami pedig azt illeti, hogy így esetleg előnyt szerezhet Arkagyijjal, Frankkel vagy Hirokóval szemben... Nos, roppant tehetséges módon kizárta az ilyen gondolatokat az agyából. Ehhez nagyon értett.

Sárga, vörös és narancs színű virágok nyíltak a falakon. A Mars most már akkorára nőtt, mint a Hold a Földről nézve. Elérkezett az ideje, hogy learassák erőfeszítéseik gyümölcsét; már csak egy hét, és odaérnek.

A leszállást követő feladatok elosztása még mindig feszültséget okozott. Mindemellett Maja nagyon nehezen tudott Frankkel együtt dolgozni. Semmilyen nyilvánvaló ellenérzés nem volt benne, de eszébe jutott, hogy a férfinak nem jött rosszul, hogy képtelenek megoldani ezt a szituációt, és talán éppen azért, mert a legtöbb gondot Arkagyij okozta. Így azt látszatot keltve talán, mintha Maja lenne mindezért a felelős. Többször hagytak félbe egy-egy megbeszélést Frankkel, és keresték meg Johnt, azt remélve, hátha kapnak valami segítséget, de ő kivonta magát a vitákból, Frank minden javaslatát támogatva. Amikor kettesben maradtak Majával, megfontolt és ügyes tanácsokat adott, de sajnos kedvelte Arkagyijt és utálta Phyllist. Gyakran azt javasolta neki, hogy inkább Arkagyijt támogassa, nyilvánvalóan nem tudva, hogy ezzel Maja a saját hatalmát ásná alá a többi orosz között. A nő soha nem hívta fel erre a figyelmét. Szerelmesek vagy nem – megmaradt néhány olyan téma, amelyet nem akart sem vele, sem bárki mással megbeszélni.

De egyik este, amikor a férfi szobájában bosszankodott, s ott feküdt alvásra képtelenül, aggódván ezért-azért, azt mondta:

– Gondolod, hogy lehetséges a fedélzeten elrejteni egy potyautast?

– Nem tudom – válaszolt a férfi meglepve. – Miért kérdezed?

Nagyot nyelve Maja elmondta neki, hogy látott egy arcot, az algás üvegen keresztül. A férfi hirtelen felült és rábámult.

– Biztos vagy abban, hogy..

– Ha közénk tartozna, hidd el, hogy megismertem volna.

A férfi megdörzsölte az állát.

– Nos, úgy gondolom, ha a legénységből valaki segítene neki, akkor...

– Hiroko – javasolta Maja. – Úgy értem, nem csak azért, mert ő Hiroko, hanem azért is, mert ott van a farm, meg minden ilyesmi. Ezzel megoldaná az étkezését, és ott rengeteg búvóhely adódik. Sőt a napkitörés alatt bemehetett az állatok óvóhelyére is.

– De az állatok nagyon nagy sugáradagot kaptak.

– Igen, de elbújhatott a víztartályaik mögött, nem olyan nehéz megépíteni egy kicsi, egy embernek szolgáló óvóhelyet.

John, úgy tűnt, még mindig nem értette meg teljesen.

– Egy egész év rejtőzködve.

– Ez egy nagy hajó. Ugye, ha valaki akarná, meg tudná csinálni?

– Azt hiszem, igen, talán. De miért?

Maja megrántotta a vállát.

– Fogalmam sincs. Talán valaki, aki nagyon fel akart jutni, valaki, akit nem választott ki a bizottság, valaki, akinek barátai vannak itt.

– De hát sokunknak voltak barátai, akik nem jöhettek el, ez még nem jelenti azt, hogy..

– Jól van tudom, tudom.

Még egy óráig beszélgettek róla, megpróbálták kitalálni a lehetséges okokat, azt, hogyan lehetett feljuttatni egy potyautast a fedélzetre, hová rejthették el és így tovább. Majának pedig feltűnt, hogy hirtelen sokkal jobban érzi magát, sőt, nagyon jó hangulatba került. John hitt neki! Nem tartotta őrültnek! Megkönnyebbülés és boldogság fogta el, majd magához szorította a férfit.

– Olyan jó, hogy tudok veled beszélgetni erről. A férfi elmosolyodott.

– Hát persze Maja, hiszen barátok vagyunk. Már sokkal korábban el kellett volna mondanod.

– Igazad van.

A buborékból nyílt volna a legnagyszerűbb kilátás az érkezés utolsó perceiben, de mivel az űrhajó lassulása során felhasználja majd a Mars légkörét, a kilátó a felállítandó hőpajzs mögött helyezkedett el. Nem látnának onnan semmit.

Ez a módszer, amely rengeteg üzemanyagot spórolt meg nekik, ahhoz kellett, hogy lelassítsák az űrhajót. De ez a rendkívüli pontosságot igénylő művelet sok veszéllyel is járt. Egyáltalán nem térhettek le a kijelölt útirányról. A navigációs legénység már több nappal a megérkezés előtt elkezdte igazítani a pályájukat, szinte óránként ki- és bekapcsolva a hajtóműveket, finomítva az érkezést. Majd ahogy közelebb értek, megállították a hajó tengely körüli forgását. Maját szinte sokkolta a súlytalansághoz való visszatérés. Hirtelen megértette, hogy ez már nem szimuláció. Végiglebegett a folyosókon a mennyezet közelében. Hirtelen minden véresen komolynak tűnt ebből a furcsa, új perspektívából nézve.

Rendszertelenül aludt, egy-egy ellopott órát csupán. Amikor fordult egyet a hálózsákban lebegve, egy darabig nem jött rá, hogy hol is van. Azt hitte, már megint a Novij Mir fedélzetén. Aztán minden eszébe jutott, az adrenalin felébresztette: már majdnem odaértek. Végighúzta magát a folyosókon, elrugaszkodva a barna, bronz és arany színű falpanelektől. A hídon ellenőrzött mindent Maryvel, Raullal vagy Marinával, vagy azzal, aki éppen a navigációs szobában tartózkodott; pályán vagyunk, minden rendben. Olyan gyorsan közelítették meg a Marsot, hogy a bolygó szinte robbanásszerűen dagadt és dagadt a képernyőkön.

30 kilométerre kellett elhaladniuk a bolygótól, eddig megtett útjuk egy tízmilliomod részével. Semmi probléma, nyugtatta meg Mary, és gyors pillantást vetett Arkagyijra. Eddig még minden rendben ment, a Mantra Menet szerint, és remélték, hogy a flúgos férfi egyik eszement problémája sem bukkan fel.

A legénység azon része, amely nem a navigációban dolgozott, azzal foglalta el magát, hogy a padlóhoz erősített mindent, felkészítve a hajót a forgatónyomatékra és a rázkódásra, amelyre a 2,5 g-ben bizton számíthattak. Néhányan, a szerencsések, el is hagyták az űrhajót, hogy másodlagos hőpajzsokat vagy hasonlókat állítsanak föl. Rengeteg tennivaló volt, és mégis nagyon hosszúnak tűntek a napok.

Számításaik úgy jelezték, hogy az éjszaka közepén lépnek majd a Mars légkörébe, így nem kapcsolták le a lámpákat, és valamennyien ébren vártak. Mindenki a számára kijelölt helyen: páran szolgálatban, néhányan pedig csak ültek és várakoztak. Maja a hídon ült, székéből a képernyőket és kijelzőket nézve. Azon tűnődött, hogy az egész helyzet semmiben sem különbözik attól, mintha még mindig otthon lennének Bajkonurban, egy szimulációs gyakorlaton. Hihetetlen. Lehet, hogy hamarosan valóban pályára állnak a Mars körül?

Igen. Az Ares 40 ezer kilométer per órás sebességgel átszelte a Mars magaslégköri atmoszféráját, és a hajó azonnal elkezdett erősen remegni. Maja jobbra-balra rázkódott az ülésben, és egy halk, mély morajlást hallott, mintha egy kohó nyitott ajtaján repültek volna befelé. Ráadásul még a látvány is ilyen volt, mert a képernyők erős rózsaszín és narancssárga fényben égtek. Hőpajzsaik belevágtak a összesűrűsödött levegőbe, amely végigsuhant az összes külső kamera előtt, így az egész híd a Mars fényében úszott. Majd hirtelen kegyetlenül visszatért a gravitáció. Maja mellkasa olyan erősen szorult össze, hogy alig tudott levegőt venni, és látása is elhomályosult. Nagyon fájt.

Olyan sebességgel és magasságban száguldottak át a ritka levegőn, ami azt az állapotot idézte elő, amelyet az aerodinamikai mérnökök átmeneti áramlásnak hívnak. Ez az állapot félúton helyezkedik el a szabad molekuláris áramlás és a folytonos áramlás között. A szabad molekuláris áramlás lett volna a legjobb, oly módon, hogy hőpajzsaik oldalra tolják a levegőt, és az így kialakuló vákuumot pedig molekuláris diffúzió tölti ki. De ehhez túl gyorsan haladtak, és így éppen csak sikerült elkerülniük az iszonyatos hővel járó folytonos áramlást, amelyben a levegő hullámmozgással haladt volna át a hőpajzson és magán a hajón is. Az ígérkezett a legjobb megoldásnak, ha olyan magasságban érkeznek, amely eléggé lelassítja őket, ez pedig az átmeneti áramlás hatása alá juttatta őket, amely a szabad molekuláris és a folytonos áramlás között ingadozott, magyarázatot adva ezzel arra, miért döcögtek ennyire. Pont ebben rejlett a veszély is. Ha véletlenül beleszaladnak a marsi atmoszféra egy magas nyomású helyébe, ahol a hőség, a remegés vagy a gravitáció kárt okoz valamelyik érzékeny gépezetben, akkor valóra válna Arkagyij egyik rémálma, és mindenkit székéhez szögezne hirtelen 200 kilósra nőtt „súlya”, amelyet Arkagyij eddig még nem tudott kellően szimulálni. Ilyen az élet, gondolta Maja sötéten. Pont akkor képtelen az ember szembeszállni a gondokkal, amikor a legtöbb veszélynek van kitéve.

De szerencsével jártak, a marsi sztratoszférában nyugodt időjárás uralkodott. Így hát minden a Mantra Menet szerint haladt. Ez valójában üvöltő, reszkető, lélegzetelállító 8 percig tartott, de Maja úgy érezte, órákig tart. A külső érzékelők azt jelezték, hogy a fő hőpajzs 600 Kelvin-fokra melegedett fel.

És egyszeriben befejeződött a remegés. Véget ért a süvítés. Maguk mögött hagyták az atmoszférát, miután végigfaroltak a bolygó negyedén. Kábé 20 ezer kilométer per órával csökkent a sebességük, a hőpajzs hőmérséklete 710 Kelvin-fokra emelkedett, nagyon megközelítve ezzel a tűrőképességét, de a módszer bevált. Minden megnyugodott, ismét súlytalanul lebegtek, és csak a biztonsági öveik szorították őket a székbe. Úgy érezték magukat, mintha teljesen megálltak volna, mintha a szabad űrben lebegnének.

Remegő kézzel kicsatolták magukat, és mint szellemek szálltak ide-oda a szobák hideg levegőjében. Még mindig halkan zúgott a fülük, ez is kihangsúlyozta a csöndet. Hangosan kiabáltak, gratuláltak egymásnak. Maja szédült, és nem értette, mit mondanak neki a többiek, de nem azért, mert nem hallotta őket, hanem azért, mert egyszerűen nem figyelt rájuk.

Tizenkét súlytalan órával később, új útirányuk a periapszisba juttatta őket 35 ezer kilométerre a Marstól. Itt egy rövid időre visszakapcsolták a főrakétákat, ezzel közel 100 kilométer per órás sebességre gyorsultak fel. Ezután a Mars ismét maga felé húzta őket egy ellipszis alakú pályán, amely 500 kilométeres közelségbe hozta őket a felszínhez. Pályára álltak a Mars körül.

Közel egy napig tartott minden kör, melyet leírtak a bolygó körül. A következő két hónap alatt a számítógépek irányításával módosítják majd ezt, hogy új pályájuk a Phoboson belül legyen. De a leszállóegységek sokkal korábban leérkeznek majd az emberekkel a felszínre, amíg ilyen közel van az apogeum.

A hőpajzsok visszakerültek a raktáraikba, ők pedig elmentek a buborékba, hogy körülnézzenek. Az apogeumban a Mars eltakarta az ég legnagyobb részét. Úgy érezték magukat, mintha egy sugárhajtású repülőgéppel repülnének át felette. Láthatóvá vált a Valles Marineris mélysége, és nyilvánvalóvá a négy nagy vulkán magassága: széles hátuk sokkal korábban jelent meg a horizonton, mint az őket körülvevő táj. A felszínen mindenütt narancssárga krátereket pillantottak meg, némelyikük világosabb színű, mint a vidék többi része, valószínűleg a por miatt. A rövid, ám kanyargós hegyláncok pedig sötéten emelkedtek ki környezetükből. A rózsaszínt időnként fekete árnyékok váltották fel. A világosak és a sötétek is csak egy árnyalattal tértek el a mindenhol jelenlévő rozsdás narancsvöröstől, minden csúcs, kráter, kanyon és dűne uralkodó színétől. Sőt még a porral teli atmoszféra is ilyen volt, ameddig a szem ellátott a horizonton. Vörös Mars! Rémisztő, kábító valami. Mindenki így érezte.

* * *

A hosszú órák végre igazi munkával teltek. Az űrhajót részben szét kellett szedniük. Amikor végeznek majd, a törzset egy Phobos körüli körpályájára állítják, hátha végszükség esetén vissza kell térniük vele. De húsz tartályt kell majd leválasztaniuk a törzs külső részéről, és elő kell készíteniük arra, hogy ötös csoportokban landolni tudjanak velük. Úgy tervezték, hogy az első leszállóegység azonnal indul, amint leválasztják és előkészítik. Így 24 órát dolgoztak egy nap, többnyire szkafanderben. Farkaséhesen és holtfáradtan toppantak be az ebédlőkbe. Hangosan beszélgettek; úgy tűnt, mindenki elfelejtette az utazás unalmát. Egy éjszaka, amikor Maja lefekvéshez készülődve belebegett a fürdőszobába, minden izma fájt, olyanok is, amelyekről már hónapok óta nem vett tudomást. Körülötte Nágya, Szása és Jelij Zudov beszélgettek vidáman, és az orosz hangok jóleső meleg hangulatában hirtelen rádöbbent arra, hogy mindenki boldog – várakozásaik, reményeik beteljesedtek, olyan remények, amelyek már egy fél emberöltőnyi idő óta ültek a szívükben, de legalábbis gyermekkoruk óta; egyszeriben itt virult alattuk a bolygó, mint egy gyerek zsírkrétarajza a Marsról: egyszer nagy, egyszer kicsi, és ahogy így jojózott előre-hátra, itt lebegett előttük ez a hatalmas lehetőség, tabula rasa, tiszta lap. Egy tiszta, vörös lap. Minden lehetséges dolog megtörténhet – ilyen szempontból teljesen felszabadultak, legalábbis a legutóbbi néhány napban. Megszabadultak a múlttól és a jövőtől, a saját meleg levegőjükben lebegnek súlytalanul, mint szellemek, amelyek hamarosan munkára fognak egy egész világot. A tükörben Maja észrevette magát, amint vigyorog, szájából kiáll a fogkefe, és megragadott egy korlátot, hogy fölegyenesedjen. Eszébe jutott, hogy lehet, soha többé nem lesznek ilyen boldogok. A szépség a boldogság ígérete csupán, nem maga a boldogság. A remélt világ gyakran sokkal gazdagabb, mint bármi, ami valós. De most ki tudja, mi lesz? Lehet, hogy végre ez lesz az igazi.

Elengedte a korlátot, beleköpte a fogkrémet egy zacskóba, majd visszalebegett a terembe. Jöjjön, aminek jönnie kell, ők elérték a céljukat. Vagy legalábbis megdolgoztak azért, hogy kapjanak egy lehetőséget és megpróbálják.

Az Ares szétszedése furcsa érzés volt számukra. Ahogy John megjegyezte, olybá tűnt, mint amikor szétszednek egy várost, és különböző irányokba dobálják szét a házakat. Ugyanekkor ez jelentette az egyetlen várost, ami az övék. A Mars hatalmas szeme alatt minden ellentmondás feszültséget keltett. Kritikus helyzet állt elő, nem maradt semmi vesztegetni való idő. Az emberek veszekedtek, nyilvánosan vagy a felszín alatt, olyan sok kis csoport, és mindegyik folyton veszekszik... mi történt azzal a rövid boldog pillanattal? Maja legfőképpen Arkagyijt vádolta ezzel. Ő nyitotta ki Pandora szelencéjét. Ha ő nem lenne, meg a beszéde, vajon került volna-e ennyire közel a farm személyzete Hirokóhoz? Vajon az orvosi team is megtette volna azt, hogy nem áll szóba senkivel? Úgy érezte, nem.

Keményen dolgoztak Frankkel, hogy elsimítsák a nézeteltéréseket, és egyetértést csiholjanak ki a többiek között, hogy azt érezze mindenki, még mindig egy csapathoz tartoznak. Ebbe beletartozott sok hosszú konferencia Phyllissel és Arkagyijjal, Ann-nel és Saxszel, Houstonnal és Bajkonurral. Mindezalatt olyan, még inkább összetett kapcsolat alakult ki a két vezető között, mint a parkbeli találkozásaik idején. Bár az is részét képezte ennek. Maja már látta, abból, hogy Frank néha elengedte szarkasztikus és rosszalló megjegyzéseit, hogy a férfit sokkal jobban zavarta, ami történt, mint ahogyan Maja valaha is gondolta. De ezen már nem lehet változtatni.

Végül a phobosi küldetést tényleg Arkagyij és barátai kapták meg, legfőképpen azért, mert senki más nem akart odamenni. Mindenkinek megígérték, hogy elmehetnek geológiai felfedezőútra, ha akarnak. Phyllis, Mary és a „Houston-pártiak” többségét biztosították arról, hogy a főhadiszállás építése a Houstonban készült tervek alapján történik majd. Ott akartak tehát maradni a bázison, hogy ezzel is biztosítsák, tényleg így lesz.

– Jól van, jól van – vicsorgott Frank az egyik ilyen találkozó végén –, mindannyian ott leszünk a Marson. Tényleg így kell harcolnunk azért, hogy mi történik majd?

– Ilyen az élet – válaszolta Arkagyij vidáman. – A Marson vagy nem, de az élet megy tovább.

Frank állkapcsán majdnem elpattantak az izmok.

– Én azért jöttem ide, hogy minél messzebb kerüljek az ilyen dolgoktól.

Arkagyij megrázta a fejét.

– Hm, ez nem sikerült. Ez az életed Frank, mit tennél nélküle?

* * *

Az egyik éjszaka, nem sokkal az indulás előtt, összegyűltek és tartottak egy hivatalos vacsorát az egész csoportnak. A legtöbb étel a farmon termesztett növényekből készült. Volt tészta, saláta, kenyér, és a raktárban tárolt, különleges alkalomra tartogatott vörösbor. Desszertként epret ettek, ezalatt pedig Arkagyij fellebegett, hogy tósztot mondjon.

– Az új világra, amelyet most teremtünk meg.

Páran éljeneztek, mások felnyögtek; addigra már mindannyian tudták, mit ért ezen. Phyllis dühösen visszadobott a tányérjára egy epret és azt mondta:

– Ide figyelj, Arkagyij. Ez a település egy kutatóállomás, a te ötleteidtől teljesen függetlenül. Talán 50 vagy 100 év múlva. De most semmiben nem tér majd el az antarktiszi állomásoktól.

– Ez így van – válaszolta Arkagyij –, de az igazság az, hogy az antarktiszi állomások is nagyon érzékeny témát jelentenek politikailag. Mert a legtöbbjüket úgy építették, hogy az építő országok kapjanak beleszólást az Antarktiszi-szerződés módosításakor. És most ezeket az állomásokat olyan törvények alapján vezetik, amelyeket ez a nagyon is politikai szerződés alapozott meg. Tehát ne dugd a fejedet a homokba, miközben azt kiabálod: „Én tudós vagyok! Én tudós vagyok!” – Kezét a homlokához emelte, a primadonnák mindenki által ismert mozdulatával. – Nem, amikor ezt mondod, az valójában nem jelent mást, mint azt, hogy „Nem akarok komplex rendszerekről gondolkodni!”, ami nem igazán méltó egy tudóshoz, ugye?

– Az Antarktiszt azért irányítja szerződés, mert senki nem él ott, kivéve a tudományos kutatóállomásokon lévőket – mondta Maja dühösen. Bosszankodott, hogy az utolsó vacsorájukat, az utolsó szabad pillanataikat így megzavarták.

– Igaz – válaszolta Arkagyij –, de nézd meg az eredményt. Az Antarktiszon senkinek nem lehet földje, egy ország vagy szervezet sem használhatja ki a kontinens természeti erőforrásait a többi állam beleegyezése nélkül. Senki sem állíthatja, hogy birtokol ottani erőforrásokat, és nem viheti el őket, hogy eladja másoknak, s mindezt úgy, hogy néhányan mégis hasznot húznak belőle, míg mások fizetnek, hogy használhassák. Nem látod, hogy ez mennyire radikálisan eltér attól, ahogy a világ többi része működik? És ez a terület, az utolsó olyan a Földön, amelyet rendbe kell tenni, amelynek törvényeket kell adni, hogy szabályozzák az életét. Annak jelképe, amit az összes együtt dolgozó kormány ösztönösen tisztességesnek érez. Egy olyan terület, mely független mindenféle igénytől vagy bármilyen történelemtől, egyszóval a Föld eddigi legjobb próbálkozása, hogy igazságos földtulajdont alakítson ki. Látod, így kellene az egész világnak működnie. Ha le tudnánk szakítani a történelem kényszerzubbonyáról.

Sax Russell lassan, pislogva megjegyezte:

– Arkagyij, a Marsot egy olyan szerződés kormányozza majd, amelyet a régi Antarktiszi-szerződés alapján hoznak létre, akkor neked most mi a problémád? Az Űrszerződés kimondja, hogy semelyik ország nem formálhat igényt Mars-területre. Semmilyen katonai tevékenység nem engedélyezett, bármelyik ország eljöhet, és bármelyik ország megnézheti, vagy építhet rajta bázist. Mindemellett semmilyen marsi erőforrás nem válhat egy nemzet tulajdonává. Az ENSZ létre fog hozni egy olyan nemzetközi csoportot, amely felügyeli a bányászatot, vagy bármilyen más kitermelést. Már persze akkor, ha erre kerül a sor, bár én igencsak kételkedem ebben. Ha mégis bármi ilyesmi történne, a világ összes országának részesülnie kell belőle. – Felemelte kezét. – Nekem úgy tűnik, hogy már mindazt elértük, amiért te küzdesz.

– Nem rossz kezdet – vágott vissza Arkagyij –, de vannak ennek a szerződésnek olyan részei is, amelyet nem említettél. Minden Marson épült bázis azon országok tulajdonát képezi, amelyek felépítették. Amerikai és orosz bázisokat fogunk építeni a törvény értelmében, és ez újra felidézi a földi törvény és történelem rémálmait. Amerikai és orosz vállalkozásoknak jogot szereznek ezzel, hogy kihasználhassák a Marsot, persze úgy, hogy az összes bevételt elosztják az összes olyan nemzet között, melyek aláírták ezt a szerződést. És ebből természetesen az ENSZ is kap bizonyos százalékot, amely sajnos nem több egy kis megvesztegetésnél. Nem hiszem, hogy komolyan kellene vennünk ezeket a rendelkezéseket akár csak egy percig is. Ezt a megjegyzést csend követte.

– A szerződés azt is kimondja, hogy mindent meg kell tennünk azért, hogy semmilyen módon ne zavarjuk meg az itteni környezetet. Azt hiszem, valahogy így szól a szerződés hetedik fejezete. Úgy tűnik nekem, hogy ez nyíltan megtiltja a földiesítést, amelyről beszélsz – jegyezte meg Ann Clayborne.

– Ezt a rendelkezést is figyelmen kívül kellene hagynunk – válaszolt Arkagyij gyorsan –, a saját jólétünk függ tőle.

Arkagyijnak ezt a véleményét sokkal többen osztották, és elkezdtek helyeselni.

– De ha az ember hajlandó egy törvényt megszegni – mutatott rá Arkagyij –, akkor hajlandónak kell lennie arra is, hogy az összes többit is megszegje, nem?

Kényelmetlen csend következett.

– Elkerülhetetlen minden ilyen változás – vonta meg Sax Russell a vállát. – Evolúciós lépcsőre álltunk azzal, hogy eljutottunk a Marsra.

– Nem, nem nem, nincs igazad. – Arkagyij olyan erősen rázta meg a fejét, hogy elkezdett forogni az asztal fölött. – A történelem nem ugyanaz, mint az evolúció, ez csupán egy rossz analógia. Az evolúció a környezeti hatások és a véletlen együtt hatása gyakran több millió év alatt, míg a történelem környezeti hatások és emberi döntések egymásra gyakorolt hatása gyakran egy emberöltőn belül, sőt néha éveken, hónapokon vagy akár napokon belül is érezhető! A történelem Lamarcki! Így tehát, ha bizonyos szerveződéseket hozunk létre a Marson, akkor ezek lesznek ott, ha pedig másokat, akkor pedig azok. – Keze egy mozdulatával végigmutatott rajtuk, mindannyiukon, az asztalnál ülő embereken, és azokon is, akik az indák között lebegtek. – Én azt mondom, nekünk kell ezeket a döntéseket meghozni, és nem kellene hagynunk, hogy olyan emberek beleszóljanak, akik ott vannak a Földön, sőt, akár olyan emberek, akik már régen meghaltak.

Phyllis élesen megjegyezte:

– Tehát te valamiféle kommunális utópiát szeretnél. De ez nem lehetséges. Azt hiszem, az orosz történelem neked is megtaníthatott volna valamit erről.

– Igen, megtanított – válaszolt Arkagyij –, most mindazt fel akarom használni, amit megtanultam belőle.

– Valami félig kiagyalt forradalmat szeretnél? Krízist hoznál létre ezzel? Mindenkit felidegesíteni és összeugrasztani egymással?

Sok ember rábólintott erre, de Arkagyij egy legyintéssel elintézte őket.

– Nem vagyok hajlandó elfogadni azt, hogy engem hibáztassatok az úton történt összes problémáért. Én csak elmondtam azt, amit gondolok, ehhez jogom van. Ha emiatt néhány ember esetleg kényelmetlenül érezné magát, az az ő gondja. Ez azért van, mert nektek nem tetszik a mondandóm, de nem találtok érveket, hogy ellentmondjatok.

– De hát páran nem is értjük, amit mondasz! – kiáltott fel Mary.

– Én csak azt mondom – válaszolta Arkagyij kidülledt szemekkel –, hogy itt vagyunk a Marson, most már végleg. Nem csak otthonokat építünk és növényeket termesztünk, hanem a vizet és a levegőt is megváltoztatjuk. Mindezt egy olyan bolygón, ahol ezek közül egyik sincs jelen. Meg tudjuk ezt tenni, mert rendelkezünk a technológiával, hogy egészen a molekulaszintig manipuláljuk az anyagot. Ez egy fantasztikus dolog, gondold csak végig. S mégis néhányan közülünk el tudják képzelni azt, hogy az egész fizikai valóságát átváltoztatják ennek a bolygónak anélkül, hogy egy apró kis lépést is tennének azért, hogy megváltoztassuk önmagunkat és az életünket. Huszonegyedik századi tudósok akarunk lenni a Marson, ugyanakkor tizenkilencedik századi szociális rendszerben akarunk élni, amelyek tizenhetedik századi ideológiai rendszereken alapulnak. Ez abszurd, ez őrültség – kezébe fogta a fejét, megrángatta a haját és üvöltött –, ez tudománytalan! A rengeteg dolog között, melyet átalakítunk itt a Marson, ott kell lennie saját magunk és szociális valóságunk megváltoztatásának is. Nem csak a Marsot kell földiesítenünk, hanem magunkat is.

Ezt senki sem merte tagadni. Arkagyij, amikor belelendült, megállíthatatlanul, teljes gőzerővel robogott. Nagyon sokukat elgondolkodtatta, amit mondott, de kellett némi idő hozzá, hogy alaposan átgondolják. Másokat egyszerűen csak idegesített, de nem voltak hajlandóak felfordulást okozni ezen a bizonyos vacsorán, amely ünneplésnek indult. Könnyebbnek tűnt, ha az ember csak szemét forgatva iszik a tósztra.

– A Marsra, a Marsra!

De ahogy a desszert után körbe-körbe lebegtek, Phyllis lekicsinylően megjegyezte:

– Először a túlélésre kell koncentrálnunk. Egy ilyen ellentáborral vajon milyenek az esélyeink? Michel Duval megpróbálta megnyugtatni.

– Legnagyobbrészt a repülőút a felelős az ilyen ellenérzésekért. Ha már lent leszünk a Marson, hidd el, össze fogunk tartani. És odalenn sokkal több mindennel rendelkezünk, mint amit az Aresen elhoztunk magunkkal. Ott lesz, amiket a teherűrhajók hoztak, ott vár ránk a felszínen és a holdakon: műszer, étel és egyéb szállítmányok. Ez már mind a rendelkezésünkre áll. Az egyetlen határ a saját kitartásunk lehet, és ez az utazás ennek a része, ha úgy vesszük: ez egy előkészítő teszt. Ha ezen megbukunk, a Marson nem kapunk másik lehetőséget.

– Pont ezt mondom én is – válaszolt Phyllis. – Nekem úgy tűnik, meg fogunk bukni.

Sax felállt, majd unatkozó arccal ellökte magát a konyha felé. Az ebédlőben kisebb-nagyobb beszélgetések morajlása hallatszott. Többségük fanyar hangon. Sokan feldühödtek Arkagyijra, ez nyilvánvalóan látszott az arcukon; mások pedig az előbbiekre haragudtak, amiért idegesek.

Maja követte Saxet a konyhába. Ahogy elmosta tálcáját, a férfi felsóhajtott:

– Néha úgy tűnik nekem, mintha belecsöppentünk volna a Nincs kiút című dráma végtelenített előadásába.

– Abba, ahol a szereplők nem tudnak kijönni egy kis szobából?

A férfi bólintott.

– Igen. Ahol a pokol a többi ember. Remélem, nem kell bizonyítanunk ezt az elméletet.

Néhány nappal később a leszállóegységek készen álltak. Öt napon át indulnak majd el a felszínre egymás után, csak a Phobos-csapat marad majd az Ares maradványain, hogy minél közelebb vigye őt a kisholdhoz. Arkagyij, Alex, Dimitrij, Roger, Samantha, Edvard, Janet, Raul, Marina, Tatyjana és Jelena elbúcsúzott, máris munkába merülve, s megígérve azt, hogy ők is lejönnek, amint a phobosi állomás megépült.

Az indulás előtti éjszakán Maja nem tudott aludni, végül feladta, és végiglebegett a folyosón, a szobákon át egészen föl a központi törzsig. A kialvatlanság és az adrenalin miatt időnként bele-beleütközött egy-egy kiálló, éles tárgyba, és bár nagyon jól ismerte a hajót, most alig ismert rá. Itt-ott leszíjazott ládahalmokat látott: zsákutcákat egy cső végén. Olyan érzése volt, mintha már mindannyian elhagyták volna az Arest. Utoljára körülnézett, érzelmek nélkül. Majd elhúzta magát, keresztül a csapóajtókon, egészen a saját leszállóegységéig. Akár itt is várhat reggelig. Belebújt az űrruhájába, újra azzal az ismerős érzéssel, hogy ez még nem az igazi, megint csak egy újabb szimuláció. Azon töprengett, vajon mikor szűnik már meg ez az érzés, hogy vajon véget ér-e, amikor megérkezik a Marsra. Már csak ezért is megérné az egész. Elhelyezkedett az ülésében.

Néhány álmatlan órával később csatlakozott hozzá Sax, Vlad, Nágya és Ann. Útitársai bekapcsolták biztonsági övüket, és együtt ellenőrizték a kis kabint. Kapcsolók kerültek másik állásba, visszaszámoltak, és felsüvítettek a hajtóművek. A kis jármű messzebb sodródott az Arestől. Újra bekapcsoltak a rakéták, beléptek az atmoszférába, és a trapéz formájú ablakok megteltek a szemkápráztatóan fényes, Mars-színű levegővel. Maja, akit ide-oda rázott a kis hajó, felnézett rá. Feszültnek és boldogtalannak érezte magát, inkább a múltra koncentrált, nem a jövőre, az Aresen lévőkre; úgy érezte, tényleg nem sikerült a teszt, hogy ötfős kis csoportjuk egy zűrzavartól szenvedő társaságot hagy maga után az űrhajóban. Elmúlt a legkedvezőbb esélyük arra, hogy egyetértsenek, nem jártak sikerrel. Az a pillanatnyi öröm, amelyet fogmosás közben érzett, tényleg nem volt más, mint egy felvillanás. Elbukott tehát. Mindenki a saját útját járja majd, a közösség szétszakadt az elvek miatt, még kétévnyi kötelező együttlét után sem váltak mássá, mint bármelyik másik embercsoport. Egy csapatnyi idegen. A kocka el volt vetve.

HARMADIK RÉSZ

A tűzpróba

A Naprendszer többi részével együtt alakult ki, körülbelül 5 milliárd évvel ezelőtt; ez körülbelül 15 millió emberi generáció életével egyenlő. Sziklák ütköznek össze az űrben, újra és újra, majd együtt maradnak, ama titokzatos erő miatt, amit úgy hívunk, hogy gravitáció. A dolgok szövetének ez a titokzatos gyűrődése okozta azt, hogy ez a sziklahalom, amikor már elég nagyra nőtt, összeomoljon saját súlya alatt, a középpontja felé, míg a nyomás forrósága megolvasztotta a sziklát. A nikkel-vas maggal rendelkező Mars kicsi, de nagyon nehéz. Elég kicsi volt ahhoz, hogy a belső rész egy kissé hamarabb hűljön le, mint a Földé. A magnak a felszíntől eltérő sebességű, kérgen belüli forgása megállt, így a Marsnak nincs igazán mágneses mezője, nincs benne dinamó. A megolvadt mag és köpönyeg egyik utolsó áramlata azt eredményezte, hogy egy hatalmas, rendellenes kidudorodás jött létre az egyik oldalon. Mintha valami nekivetette volna magát a kéreg falának, létrehozva egy kontinensnyi domborulatot, amely tizenegy kilométer magas, háromszor annyi, mint amennyivel a tibeti fennsík emelkedik a környezete fölé. Ez a folyamat több más jelenség feltűnését is eredményezte. Például sugárirányú repedések egész rendszerét hozta létre, amelyek egy teljes féltekét beborítanak, köztük a legnagyobbal, a Valles Marinerisszel, egy olyan kanyonszövevénnyel, amely az egyik óceántól a másikig beborítaná az egész Egyesült Államokat.

Ezenkívül létrehozott még számos vulkánt, amelyek közül három közrefogja a gerincét: az Ascraeus Mons, a Pavonis Mons és az Arsia Mons; valamint kissé messzebb, az északnyugati részen az Olympus Monst, a Naprendszer legmagasabb hegyét, amelyik háromszor olyan magas, mint a Mount Everest, súlya pedig százszorosa a Mauna Loának, a Föld legnagyobb vulkánjának.

Így tehát a Tharsis Bulge lett a legjelentősebb faktor, amely a Mars felszínét kialakította. A másik jelentős tényező meteorzápor formájában érkezett. A Noach-korban, 3-4 milliárd évvel ezelőtt, meteorok milliói záporoztak a Marsra, közöttük több ezer kisbolygó méretű is, akkora sziklatömbök, mint a Vega vagy a Phobos. Az egyik ilyen becsapódás nyomán alakult ki a Hellas Basin, egy 2000 kilométer átmérőjű medence, az egész Naprendszer legnagyobb felszíni krátere, bár a Daedalia Planum medencéje talán egy még nagyobb, körülbelül 4500 kilométer átmérőjű becsapódás maradványának tűnik. Hatalmas területek. Ugyanakkor vannak olyan areológusok is, akik úgy gondolják, hogy a Mars egész északi féltekéje egyetlen, hatalmas becsapódás nyomán létrejött medence.

Ezek a nagy becsapódások olyan kataklizmikus robbanásokkal jártak, amelyeket igen nehéz elképzelni. A belőlük származó törmelékek egészen a Földig és a Holdig eljutottak, vagy aszteroidákként kiléptek a Naprendszerbe. Néhány areológus szerint az egész fennsík azért jött létre, mert megtörtént a Hellas-becsapódás. Néhányan úgy gondolják, hogy a Phobos és a Deímosz ebből a törmelékből jött létre. És ezek még csak a legnagyobb becsapódások. Minden nap érkeztek kisebb kövek; a legősibb marsi felszín tele van kráterekkel. A tája régebbi gyűrűket átfedő újabb kráterek palimpszeszt összevisszasága. Semmi sem maradt érintetlenül. Minden újabb becsapódás hőt szabadított fel, amely megolvasztotta a sziklákat. Atomok szöktek el pályájukról, forró gázokat, folyadékokat és új ásványokat hozva létre. A magbéli folyamat, ahogy elszöktek a gázok, létrehozott egy atmoszférát, és sok-sok vizet felhőkkel, viharokkal, esővel és hóval, amelyben gleccserek és folyók, patakok és tavak újra és újra átszabták a felszínt, félre nem érthető nyomokat hagyva maguk után: áradási csatornákat, folyóágyakat, tengerpartokat és mindenfajta hidrológiai hieroglifát.

Azután mindez megszűnt. A bolygó túl kicsi volt, és túl messze járt a Naptól. Az atmoszféra megfagyott és a földre hullott. A szén-dioxid szublimálódott, és egy ritka, új atmoszférát hozott létre, míg az oxigén a sziklákhoz kötődött, vörösre festve azokat. A víz megfagyott, és az évezredek alatt leszivárgott a több kilométer vastag, meteorok által feltört sziklákon. Végül a regolit teljesen átitatódott jéggel. A legmélyebben fekvő rétegei elég melegek maradtak ahhoz, hogy megolvasszák a jeget, tehát föld alatti tengerek jöttek létre a Marson. A víz pedig folyton hegynek lefelé folyik, így ezek a víztározók lassan lefelé vándoroltak, addig szivárogva, amíg összegyűltek valamilyen záróréteg, vastagabb, ellenállóbb kőzet, egy erősebb talajzáró réteg mentén. Hatalmas artézi nyomás feszült az ilyen gátaknak, és néha egy meteor becsapódása vagy egy vulkán létrejötte átszakította a gátat, s olyankor az egész felszín alatti tenger akkora áradásokkal öntötte el a felszínt, amelyek a Mississippi vízhozamának tízezerszeres erejével zúgtak végig a tájon. Végül megfagyott és szublimálódott a víz a véget nem érő száraz szelekben, vagy lehullott a sarkokra a ködös téli időben. A sarki jégsapkák tehát megvastagodtak, és súlyuk egyre lejjebb nyomta a jeget, míg végül csak két hatalmas csúcs maradt látható, két sapkája a föld alatti jéghegynek, amely tíz-, később már százszorosa volt a felszínen kibukkanó tömegnek. Ugyanakkor az egyenlítő körül újabb víztározók teltek meg alulról, ahogy a gáz tovább szivárgott a magból. A régi víztározók pedig újratöltődtek.

Ez a roppant lassú ciklus már a második köréhez közelített. Ahogy hűlt a bolygó, a folyamat lelassult, mint amikor egy óra lejár. Kialakult a Mars jelenleg ismert formája. De a változás soha nem áll meg. A véget nem érő szelek átszabják a felszínt, betakarják porral, amely egyre finomabb és finomabb lesz. A Mars pályájának egyenetlensége az is jelentette, hogy az északi és déli féltekén minden ötvenegyezer évben kicserélődött a hideg és a meleg tél, így a száraz- és a vízjég-sapka pólust cserélt. Ennek az ingának minden újabb lengése egy új homokréteg kialakulásával járt. Az új dűnék más szögből érkeztek és fedték el a régi dűnéket, míg a sarkok körüli homok egy kosárfonatra emlékeztető geometriai alakzatot vett fel, mint egy navajo homokfestmény, és széles sávban körbefogta a Mars-világ tetejét.

A színes homok és mintázata, a barázdált és csipkézett kanyonfalak, az égig érő tűzhányók, a kaotikus felszín kőmorzsaléka, a végtelen kráterek köre, mind a bolygó születésére emlékeztetnek. Gyönyörű, vagy ennél keményebb: szűkös, zord egyszerű, csöndes, sztoikus, sziklás, változatlan, egyszóval magasztos. A természet ásványi tudatának kifejezése látható nyelven.

Ásványi: nem állati, nem növényi, nem vírus szintű. Megtörténhetett volna, de nem történt meg. Semmilyen spontán folyamat nem játszódott le a mészkőben, az agyagban, vagy a kénes hőforrásokban. Nem hullott spóra az égből, nem történt isteni érintés vagy bármi, mely kezdetét jelenthetné az életnek – hiszen mi nem tudjuk, pontosan hogyan is történik –, ez a Marson nem jött létre. A Mars csak forgott tovább, a világ másféleségének, és saját sziklás vitalitásának bizonyítékaként.

Azután egy nap...

Stabilan érkezett a felszínre, nem volt semmi problémája; a nehézkedéssel már megbarátkozott az Aresen eltöltött kilenc hónap során. És ha még hozzászámítjuk a szkafander súlyát is, akkor nem sokban különbözött attól, mint amikor az ember a Földön sétál. Már amennyire emlékezett rá. A rózsaszín eget barnás foltok szőtték át, sokkal gazdagabb és titokzatosabb színekkel, mint amelyet bármilyen fotón látni.

– Nézd csak az eget – mondta Ann. – Nézd csak az eget. – Maja csacsogott, Sax és Vlad úgy forogtak, mint pörgő szobrok.

Nagyezsda Frenszin Csernyisevszkij lépett még egy párat, és érezte, ahogy cipője alatt megcsikordul a homok. A só néhány centiméter mélységben megkeményítette a homokot, amely megrepedt lépéseik súlya alatt. A geológusok duricrustnak vagy kehelynek nevezték. Ahogy sétált, cipőjének nyomán vékony sugárirányú törések keletkeztek.

Kicsit eltávolodott a leszállóegységtől. A sötét rozsdás-narancs talajon mindenütt hasonló színű sziklák feküdtek, bár néhány sziklán feltűnt egy-egy piros, fekete vagy sárga pötty is. Kelet felé észrevette a többi, szabálytalan formájú és méretű rakétát. A keleti horizonton túl még más rakéták teteje is látszott. Ugyanaz a por borította őket, mint a talajt. Furcsa, izgalmas látványt nyújtott. Mintha egy régen elhagyatott, földön kívüli űrkikötőbe botlottak volna. Bajkonur egyes részei így fognak majd kinézni egymillió év múlva.

Odasétált a legközelebbi járműhöz, egy kisebb ház méretű konténerhez, amely egy csontvázszerű, négylábú rakétaszerkezeten állt. Úgy nézett ki, mintha már évtizedek óta ott állna. A Nap éppen fölöttük járt, erős fénye még a sisak szűrőjén át is elvakította őket, amikor felnéztek rá. Nehezére esett ugyan megállapítani a napfény erősségét a polarizált maszk szűrőin keresztül, de úgy tűnt neki, hogy a nappali fény hasonlít a földire, már amennyire vissza tudott emlékezni arra. Egy napsütéses téli nap.

Újra körülnézett, és megpróbált mindent befogadni. Éles kicsi kövekkel borított, enyhén hullámzó síkságon álltak. Háta mögött a nyugati horizontot egy alacsony, sima tetejű hegy jelezte. Lehet, hogy a kráter pereme, nehéz megmondani. Ann már majdnem odaért, de alakja még mindig elég nagynak tűnt. Közelebb volt hozzájuk a horizont, mint amihez szoktak. Ahogy Nágya észrevette, arra gondolt, hogy hamar hozzá fog szokni, később pedig soha nem veszi már észre. De nem hasonlított a Földre, különösen emiatt a furcsán közeli horizont miatt, ezt tisztán látta. Egy sokkal kisebb bolygón álltak.

Koncentrált, hogy felidézze magában a Föld gravitációját, azon töprengve, hogy vajon miért esik ennyire nehezére a mozgás. Sétálni az erdőben, át a tundrán, a folyó jegén, télen... és most: lépett egyet, még egyet... A sík talajon az embernek mindenütt sziklákat kell kerülgetnie. Nem tudott a Földön olyan helyről, ahol ilyen sok szikla lett volna. Ugrás, hopp! Felugrott és nevetett, még szkafanderben is meg tudta állapítani, hogy sokkal könnyebb lett. Testi ereje nem változott, viszont már csak harminc kilót nyomott! Plusz az űrruha negyven kilója... Na jó, az igaz, hogy néha elveszítette az egyensúlyát. Úgy érezte magát, mintha üres lenne belül. Ez az, jött rá, eltűnt a tömegközéppontja, testsúlyát kint érezte bőrének vonalában, izmain kívül, nem pedig belül, mint azelőtt. Ez persze az űrruha hatása. A lakóhelyeken belül minden olyan lesz, mint azelőtt az Aresen. De idekint az űrruhában ő az üres nő. E gondolat hatására sokkal könnyebben mozgott: át egy bucka felett, majd érkezés, fordulás, tánc. Csak úgy felugrott a levegőbe, táncolt, rálépett egy lapos szikla tetejére – vigyázz!

Megbotlott, térdre és két kezére érkezett. Kesztyűje átszakította a duricrustot, mintha kiszáradt homokréteg lenne egy strandon. Csak keményebb, és sokkal jobban morzsolódik, mint a kemény, hideg sár. A kesztyűt nem fűtötték annyira, mint a cipőtalpat, és nem nyújtott elég hőszigetelést, amikor az ember hozzáért a földhöz. Mintha puszta kézzel érintené meg a jeget, ez igen! 215 Kelvin-fok körül lehet, emlékezett vissza, úgy mínusz 90 Celsius-fok, hidegebb, mint az Antarktisz vagy Szibéria leghidegebb tele idején. Ujjai elzsibbadtak. Jobb kesztyűkre lesz majd szükségük, amikor kint akarnak dolgozni. Olyan kesztyűkre, amelyekben fűtőelemeket helyeznek el, mint a cipőtalpban. Ez persze vastagabbá és kevésbé hajlékonnyá teszi majd őket. Újra meg kell majd erősíteniük ujjaik izmait.

Egész idő alatt nevetett. Felállt, és odasétált a másik teherszállítmányhoz, miközben a „Royal Garden Blues” dallamát dúdolta magában. Elindult felfelé a doboz oldalán, és lesöpörte a vörös homokréteget az oldalára vésett plakátról. Egy John Deere/Volvo típusú marsi buldózer, hidrazinüzemű, hőszigetelt, félautomata, teljesen programozható. Különböző szerszámokkal és pótalkatrészekkel együtt.

Széles mosolyra húzódott a szája. Markolók, targoncák, buldózerek, traktorok, talajgyaluk, teherautók, építési ellátmányok és nyersanyagok álltak hegyekben. Légbányagépek, hogy a légkörből kiszűrjenek és összegyűjtsenek vegyi anyagokat: kis gyárak, amelyek átalakítják majd a gázokat másmilyen anyagokká. Más gyárak, amelyek majd összekombinálják ezeket az anyagokat: egy egész tudományos fegyvertár, minden, amire majd csak szükségük lesz, és mind itt van kéznél, a síkságon szanaszét szóródott több tucatnyi ládában. Egyik doboztól a másikig kezdett ugrándozni, s elkezdte felmérni, mi áll rendelkezésükre. Néhány igen erősen csapódott be, összetört lábakkal hevert, némelyiknek felszakadt az oldala, az egyikből csupán egy halom, a homokba félig elmerült doboz maradt, de ez megint csak egy újabb lehetőség volt egy összerakós játékra – ezt kedvelte leginkább. Hangosan felnevetett, egy kicsit megszédült, majd észrevette, hogy villog a csuklóján a kommunikációs jelző. Átkapcsolt a közös sávra, és majdnem megijesztette Maja és Sax hangja, ahogy egyszerre beszéltek.

– Hol van Ann? Hé, lányok, gyertek vissza azonnal! Nágya, segíts már nekünk beköltözködni, még az ajtót sem tudjuk kinyitni.

Nágya felnevetett.

* * *

A lakóhelyek is szétszóródtak, mint minden más, de ők pont egy olyan mellett landoltak, amelyikről tudták, hogy működik. Néhány nappal azelőtt, még a Mars körüli pályáról, sikerült bekapcsolniuk mindent, és egy teljes ellenőrzést futtattak végig rajta. A külső csapóajtót is ellenőrizték, ezért most meglepve látták, hogy beragadt. Nágya mosolyogva kezdett el dolgozni rajta, egy gazdátlan lakókocsi benyomását keltő űrállomás-doboz bejárati csapóajtaján. Körülbelül egy percig tartott, mire kinyitotta, csak be kellett ütnie a vészhelyzetre szánt kódot, miközben megrántotta maga felé az ajtót. Biztosan befagyott, vagy lehet, hogy differenciális összehúzódás lépett fel a hidegben. Még nagyon sok ilyen apró problémával kell majd megküzdeniük.

Vladdal kettesben beléptek a zsilipbe, majd pedig magába a lakótérbe. Még belülről is úgy nézett ki, mint egy lakókocsi, de legalább a konyhában minden felszerelés megfelelt a legmodernebb csúcstechnológiának. Minden lámpa égett, a fűtés bekapcsolva, és jól működött a légkondicionálás is. Az irányítópanel pont úgy nézett ki, mintha egy nukleáris reaktorban lennének.

Miközben a többiek befelé jöttek, Nágya végigsétált több szobán, egymás után kinyitogatva az ajtókat. Majd hirtelen furcsa érzés fogta el: mintha valami baj lenne. A lámpák égtek, néhány fénycső pislogott, és a folyosó túlsó végén egy ajtó mozgott lassan, ki és be.

Biztosan csak a szellőzőrendszer. Persze az is lehet, hogy amikor a kunyhó földet ért, az ütközés némileg átrendezte odabent a dolgokat. Elhessegette magától ezt az érzést, és visszament, hogy üdvözölje a többieket.

Mire mindenki leszállt, és végigsétált a köves síkságon (és folyton megállt, elbotlott, futott, bámulta a horizontot, lassan pörgött maga körül, majd újra sétált), beért a három működő lakókunyhó egyikébe, levette a szkafanderét, elpakolta, körülnézett a kunyhóban, evett egy kicsit, közben folyton beszélve és beszélve, addigra leszállt az este. Tovább dolgoztak a kunyhókon, és végigbeszélgették az éjszaka nagy részét, túlságosan izgatottak voltak ahhoz, hogy el tudjanak aludni. Azután aludtak pár nyugtalan órát hajnalig, ekkor felébredtek, felöltöztek és újra kimentek, körülnéztek és ellenőrizték a listáikat, a gépeket. Akkor feltűnt nekik, hogy éhesek, így hát visszafordultak, hogy bekapjanak valamit; s addigra megint este lett!

Így teltek napjaik; a nagy kavarodásban nem is vették észre, hogy múlik az idő. Nágya csuklópaneljének csipogására ébredt, sietős reggelizés közben kifelé bámult a kunyhó keleti ablakán. A hajnal gyönyörű kékes színűre festette az eget néhány percre, majd rózsaszínű árnyalatokon át a nappal vöröses-narancs színe mindent ellepett. A kunyhó padlóján szanaszét feküdtek társai a matracokon, melyeket napközben felhajtottak a falra. A barna falakat narancsszínűre festette a hajnal. Nem maradt sok hely az apró konyhában és a nappaliban, sőt négy WC-jük is inkább kis beugróra emlékeztetett a falban. Rövidesen Annt is felébresztette a fény, aki elment WC-re. John addigra már a konyhában ügyködött, csöndesen mozogva, nehogy fölébresszen valakit. Annyira zsúfolásig megteltek velük a kunyhók, hogy az életük sokkal nyilvánosabban folyt, mint az Aresen. Néhányan nehezen szokták ezt meg; Maja minden este arra panaszkodott, hogy nem tud aludni ilyen tömegben, de tessék, ott fekszik, és nyitott szájjal alszik, mint egy kislány. Ő az, aki általában utoljára kelt föl, végigszunyókálva a többiek reggeli mozgásának zaját.

Aztán felkelt a Nap a horizonton, és Nágya befejezte tejből és zabpehelyből álló reggelijét – a tej természetesen porból és az atmoszférából bányászott vízből készült (az íze is ennek megfelelő volt) –, s máris eljött az ideje, hogy felvegye védőruháját és elmenjen dolgozni.

Ezeket a ruhákat a marsi felszínre tervezték, és nem helyezték őket nyomás alá, mint a szkafandereket. Olyan rugalmas hálóból készültek, amelyek a földihez hasonló nyomáson tartották viselőjük testét. Ezzel megelőzték azt a komoly sérülést, ami akkor történne, ha a bőrüket a Mars légköre érné. Némileg nagyobb mozgásteret és szabadságot biztosított, mint egy túlnyomásos űrruha. Ezenkívül rendelkeztek még egy jelentős előnnyel: nem mentek tönkre olyan könnyen; csak a kemény sisak zárt légmentesen, így ha a ruha ki is szakadt a könyöknél vagy a térdnél, csupán egy csúnya fagyási sérülés nyoma marad utána, a szakadás nem eredményezett fulladásos halált. Mindazonáltal nem volt könnyű belebújni egy ilyen ruhába. Nágya belebújt a nadrágba és felhúzta hosszú alsóruhája fölé, majd felhúzta a kabátot, és összecipzározta a kettőt. Ezután belebújt a fűtőszálas csizmába, és felső részét hozzáerősítette a bokáján lévő karikákhoz. Majd felvette a kesztyűt, és lezárta a csuklójánál. Felvette a már megszokott kemény sisakot, hozzáerősítette a nyakához, majd hátára vette az oxigénpalackokat, és csöveit hozzáerősítette a sisakjához. Vett néhány mély levegőt, megkóstolva a hideg oxigén-nitrogén keveréket. A csuklóján lévő lámpák jelezték, hogy minden rendben, nincs szivárgás, így követte Johnt és Samanthát a zsilipbe. Bezárták a belső ajtót, majd kiszivattyúzták a levegőt a konténerekbe. John kinyitotta a külső ajtót. Mindhárman kiléptek.

Minden reggel izgalmasnak bizonyult kilépni erre a sziklás fennsíkra, amikor a reggeli nap hosszú fekete árnyékokat vetett nyugat felé, és az apró buckák és gödrök jól látszottak a fényben. Általában délről fújt .a szél, és a finom por hullámokban örvénylett a talajon, így néha úgy tűnt, mintha a sziklák kúszni kezdenének feléjük. Az ilyen szelek közül még a legerősebbet is nehezen lehetett volna érezni, ha az ember kinyújtja a kezét. Az is igaz, hogy még nem estek túl egyetlen nagyobb homokviharon sem. Ötszáz kilométer per óránál valószínűleg éreznének valamit, de most, húsznál szinte semmit.

Nágya és Samantha odasétáltak az egyik kis terepjáróhoz, kicsomagolták, és bemásztak. Útjuk a síkságon keresztül egy olyan traktorhoz vezetett, amelyet az előző nap találtak, tőlük egy kilométerre nyugati irányba. Nágya ruháján rombusz mintában jött át a reggeli hideg, mert x alakban helyezkedtek el benne a fűtőszálak. Furcsa érzés, de többször fázott már ennél jobban Szibériában, úgyhogy nem panaszkodott.

Odaértek a szállítmányhoz, és kiszálltak a terepjáróból. Nágya elővett egy fúrót, benne Phillipscsavarhúzóval, és elkezdte szétszedni a dobozt. A csomagolásban egy Mercedes Benz traktor rejtőzött. Beledugta a fúrógép végét egy csavarba, meghúzta a ravaszt, és nézte, ahogy kijön a csavar. Mosolyogva lépett tovább, a következőhöz. Fiatal korában számtalanszor kellett így dolgoznia a hidegben, érzéketlen, szétszabdalt ujjakkal, és titáni küzdelmeket vívott, hogy ki tudjon csavarozni befagyott vagy szakadt menetű csavarokat... de tessék, itt csupán egy kis zümmögés, és máris kint van a következő is. Ebben a ruhában nem is fázott annyira, mint Szibériában, és sokkal szabadabban tudott mozogni, mintha az űrben dolgozna. Nem korlátozta mozgását jobban, mint egy vékony búvárruha. Vörös sziklák hevertek szanaszét, sejtelmes, rendszeres mintázattal. A közös rádiósávon pedig izgatott hangokat hallott:

– Hé, megtaláltam a napelemeket.

– Az is valami? Én meg most találtam meg a rohadt atomreaktort!

Na igen, jól telt a reggel ott a Marson.

Az egymásra rakott dobozfalakat rámpaként használva, lábon lehetett kijönni a traktorral a dobozból. Az építmény első pillantásra nem tűnt valami erősnek, de persze, már megint a gravitáció. Amint be tudott nyúlni, Nágya bekapcsolta a traktor fűtőrendszerét, majd bemászott a vezetőfülkébe, és betáplálta a robotpilótának a megfelelő parancsot. Egész idő alatt azt érezte, sokkal jobb lenne, ha hagyná, hogy ez a dolog lemásszon önmagában, és Samanthával együtt inkább lentről néznék. Hátha törékenyebb a rámpa a hidegben, mint ahogyan azt kiszámították, vagy bármi más okból megbízhatatlan. Még mindig szinte lehetetlennek érezte, hogy a marsi g-ben gondolkodjon, hogy olyan tervekben bízzon meg, amelyek ezt a gravitációs körülményt vették figyelembe. Olyan gyengének tűnt a rámpa!

De a traktor különösebb gond nélkül legördült a rámpán, és megállt a földön. 8 méter hosszú szerkezet volt, sötétkék, felszerelve csúszásgátló acélköpennyel borított, embernél is magasabb gumikkal. Egy létrán kellett felmászniuk, hogy bejussanak a vezetőfülkébe. A darut már eleve rácsatolták az elejére, megkönnyítve a dolgukat, hogy megtölthessék a traktort a csörlővel, a markolóval, a pótalkatrészek dobozaival, és azzal a dobozzal, amelyben érkezett. Amikor végre elkészültek, a gép olyan megrakottnak és túlsúlyosnak tűnt, mint egy gőzorgona, de a gravitáció ekkor is segítségükre sietett, csak az egyensúlyra kellett vigyázniuk. A traktor egy igazi vadállat volt, hatszáz lóerővel, széles tengelytávval, hatalmas kerekekkel. A hidrazin motor lassabban gyorsult, mint a dízel, azt a hatást keltve, mintha folyton egyes sebességfokozatban mennének. Teljesen feltartóztathatatlanul. Elindultak, és lassan végiggurultak a hazafelé vezető úton. És tessék, ott ült Nagyezsda Csernisevszkij, egy Mercedes Benzt vezetett, át a Marson. Követte Samanthát a parkolóba, királynőnek érezve magát.

És ez még csak a reggel. Vissza a kunyhóba, levenni a sisakot és az oxigéntankot, néhány gyors falat, a ruhát és a csizmát le sem véve. Ennyi rohangálás után természetes, hogy rávetették magukat az ételre. Azután visszamentek a Mercedes Benzhez, és elhúztak vele egy Boeing légbánya-gépet a tőlük keletre fekvő területre, ahová a gyárakat akarták telepíteni. A légbánya-gép egy nagy fémhenger, hasonlít kissé egy 737-es gép törzsére, azzal az eltéréssel, hogy 8 hatalmas leszállóberendezése és rakétahajtóműve van, melyeket függőlegesen erősítettek hozzá az oldalához, továbbá két sugárhajtású turbina, amelyek a géptörzs fölött helyezkedtek el elöl és hátul. Öt ilyen monstrumot dobtak le a területre úgy két évvel ezelőtt, azóta sugárhajtású erőműveik beszívták a ritka levegőt, és végigfuttatták egy elkülönítőművelet-sorozaton, hogy aztán szét lehessen választani azt alkotógázaira. Az így nyert gázokat akkor összesűrítették, és nagy tartályokban tárolták, s most készen álltak, hogy fel lehessen őket használni. Így tehát minden Boeing tartalmazott 5000 liter jeget, 3000 liter folyékony oxigént, 3000 liter folyékony nitrogént, 500 liter argont és 400 liter szén-dioxidot.

Nem bizonyult könnyű munkának áthúzni ezeket a hatalmas óriásokat a törmeléken, egészen a tárolókig, de szükséges volt, mert miután tartályokba eresztették le a tartalmukat, újra be kellett őket kapcsolni. Ugyanazon délután egy másik csoport végzett egy ilyen gép kiürítésével, és visszakapcsolta azt. Hajtóműveinek mély zúgását mindenütt lehetett hallani, még a sisakon át vagy a kunyhóban is.

Nágya és Samantha gépe megmakacsolta magát, és egész délután csak száz méternyire sikerült elhúzniuk. Egy buldózert is fel kellett használniuk, hogy egy kis utat építsenek neki a célig. Naplemente előtt tértek vissza a zsilipen át a kunyhóba, kezeik sajogtak a hidegtől és a fáradtságtól. Farkaséhesen levettek magukról mindent, egészen a porral borított alsó ruhájukig, és egyenesen a konyhába mentek. Nágya úgy számolta, valamennyien körülbelül 6000 kalóriát égetnek el minden nap. Tésztát főztek maguknak, amelyet pillanatok alatt felfaltak. Olyan gyorsan ették, hogy majdnem leforrázták a még csak félig felengedett ujjaikat. Csak a vacsora befejezése után mentek be a női öltözőbe, és próbálták meg letakarítani magukat, forró vízben, szivaccsal megfürödni, és tiszta ruhába bújni.

– Nagyon nehéz lesz tisztán tartani a ruháinkat, ez a por még a csuklórészen is bejut, derékcipzárunk pedig tátongó lyukak egész sora.

– Igen, ezek a porszemcsék mikron nagyságúak, de attól tartok, hogy a piszkos ruháknál még sokkal komolyabb problémáink is lesznek. Bejut mindenhová, a tüdőnkbe, a vérünkbe, az agyunkba...

– Ilyen az élet a Marson.

Ez máris népszerű szólássá vált, különösen akkor használták, amikor egy nehezen megoldható problémával találták szembe magukat.

Vacsora után olykor maradt még pár órányi napfény, és Nágya nyugtalanul kiment újra, gyakran csak sétált a dobozok és a ládák között, amelyeket aznap húztak oda a bázishoz. Szépen fokozatosan összeállított magának egy személyes szerszámkészletet. Úgy érezte magát, mint egy kisgyerek a csokoládéboltban. A szibériai energiaiparban eltöltött évek után nagyra értékelte a jó szerszámokat, és borzasztóan szenvedett a hiányuktól. Az északi Jakutszk vidékén minden az állandó jégre épült, és nyáron az állványok néha ferdén megsüllyedtek, majd télen betemette őket a jég. A szerszámok és alkatrészek a világ minden részéről érkeztek. Nehézgépek Svájcból, Svédországból, fúrók Amerikából, reaktorok Ukrajnából, ezen felül rengeteg szedett-vedett szovjet cucc. Egy része jó, más része kibírhatatlanul selejtes, de persze mind másmilyen méretben. Sőt néhánynak inchben adták meg a méreteit, így állandóan improvizálniuk kellett, miközben olajkutakat építettek a tíz körmükkel a jégből, olyan atomreaktorokat, amelyekhez képes Csernobil úgy nézett ki, mint egy svájci óra. Minden egyes kétségbeejtő napon, olyan szerszámokkal, melyek láttán még egy kontár is sírva fakadt volna.

Most pedig, ha akart, fel-alá járhatott a rubinvörös naplementében. Régi jazz-gyűjteményét rádión küldte át, egyenesen a kunyhóból, és zenét hallgatott a fejhallgatón, ahogy a dobozokban kotorászott, és azt a szerszámot vette el, amelyiket csak akarta. Később visszavitte őket olyan kis helyiségbe, amelyet az egyik raktárban különített el magának, a King Oliver's Creole Jazz Band egyik dallamára fütyörészve, tovább növelve készletét, amely többek között a következőket tartalmazta: franciakulcskészlet, több fogó, egy fúró, néhány satu, egy fűrész, még egy kulcskészlet, egy köteg hidegtűrő kötözőzsineg, különböző reszelők és ráspolyok, gyalu, csavarhúzókészlet, egy hullámosító, öt kalapács, néhány csípőfogó, egy hidraulikus emelő, egy fújtató, több készletnyi csavarhúzó, fúrók és cserélhető betétek, egy hordozható sűrített gáz-tégely, egy doboz plasztikbomba és detonátor, egy mérőszalag, egy hatalmas svájci bicska, lemezvágó ollók, csipeszek, csiptetők csavarfogók, drótpucolók, nagy kések, egy csákány, kisebb kalapácsok, csavarhúzók, szorító bilincsek, őrlőgépek, kisméretű ékszerész csavarhúzók, egy nagyító, mindenféle ragasztószalag, mérőón, lyuktágító, varrókészlet, ollók, szűrők, esztergapad, különböző méretű szintezők, hosszú metszőollók, csavarmenetfúró-készlet, három lapát, egy légsűrítő, egy generátor, egy hegesztő- és vágókészlet, egy talicska...

És így tovább. És ez még csupán a mechanikai készlet, az ácsszerszámai. A raktár másik részén halmokban álltak a laboratóriumi kutató-készletek, biológiai szerszámok, rengeteg számítógép, rádió, teleszkóp, videokamera, és a bioszféra-team is rendelkezett több külön raktárral, hogy be tudják indítani a farmot, benne szemét-újrafelhasználókkal, gázcsere-mechanikával, lényegében az egész infrastruktúrájukkal. Az orvoscsapat is több raktárt töltött meg, ahol a klinika készleteit tárolták, meg a kutatói laboratóriumokat és a génmanipulációs központot.

– Tudod mi ez – ezt Nágya mondta egyik nap Sax Russellnek, ahogy körülnézett a raktárházában –, egy egész város, amelyet szétszedtek, és most itt fekszik darabokban.

– Hozzá kell tennem, egy nagyon gazdag város. – Igen, egy egyetemi város, több tudományág legjobb tanszékeivel.

– Darabokban.

– Igen, és tudod, nekem teszik is így

Naplementére mindenkinek vissza kellett térnie a kunyhóba. Nágya rendszeresen már a félhomályban botladozott át a zsilipen, majd az ágyánál ette meg hideg vacsoráját, hallgatva a körülötte folyó beszélgetést, amely legtöbbször az aznapi munkájukról szólt, vagy a következő reggel feladatairól. Ezt Franknek és Majának kellett volna irányítania, de valójában teljesen spontánul történt, egyfajta „ma én neked, holnap te nekem” rendszerben. Hiroko nagyon ügyesen csinálta, ami mindenkit meglepett, tekintettel arra, hogy milyen visszahúzódóan viselkedett az idevezető úton; de most, hogy szüksége lett mások segítségére, mivel saját csoportja nem bírt rengeteg munkájukkal, majdnem minden estét azzal töltött, hogy embertől emberig járkált, olyan határozottan és meggyőzően, hogy általában minden reggel jelentős csoport dolgozott a farmján. Nágya nem igazán értette ezt, 5 évre elegendő szárított és konzerv étel állt rendelkezésre a készletben, olyan ételek, amelyeket Nágya teljesen megfelelőnek talált. Élete legnagyobb részében sokkal rosszabb ennivalókon élt, úgyhogy nem igazán figyelt már az ételre. Akár széna is lehetett volna tányérjában, vagy akár beállt volna egy kúthoz, mint a traktorok. De kellett nekik a farm, hogy bambuszt termeljen, amelyet Nágya építőanyagként akart felhasználni a már állandó szálláshelyhez, amelynek építését hamarosan el akarta kezdeni. Mint a fogaskerekek, minden elvégzett munka összetartozott, ez kellett ahhoz, hogy tovább tudjanak haladni. Így amikor Hiroko lehuppant mellé az ágyra, Nágya azt mondta neki:

– Igen, igen, tudom, legyél ott reggel nyolckor. De nem tudjátok felépíteni a permanens farmot addig, amíg a bázis el nem készül. Úgyhogy azt hiszem, igazából most neked kellene nekem segíteni holnap, jó?

– Nem, nem – mondta Hiroko nevetve. – Majd holnapután, oké?

A munkaerőszerzés területén Sax Russell és csoportja vált Hiroko fő vetélytársává, ők a gyárak felépítésén dolgoztak. Vlad és Ursula, valamint a biomed csoport szintén minél hamarabb be akarták indítani a laboratóriumokat. Ez a három csoport nem bánta volna, ha örökre itt ragadnak a lakókocsiparkban, csak haladjanak a saját projektjeik, de szerencsére sokat közülük nem lelkesített annyira ez az ötlet, így Maját, Johnt és a többi űrhajóst, akik szerettek volna egy nagyobb és jobban védett szállóhelyre átköltözni, amilyen gyorsan csak lehet. Nágya ezért megkapta tőlük a szükséges segítséget munkájához.

Mikor befejezte a vacsorát, Nágya kivitte a tálcáját a konyhába, letakarította egy kis törlőruhával, majd leült Ann Clayborne, Simon Frazier és a többi geológus közé. Ann már majdnem elaludt; minden reggel hosszú terepjáróutakra vagy sétákra ment, majd egész délután a bázison dolgozott, megpróbálva bepótolni mindazt, amit délelőtt elhalasztott. Furcsán feszültnek tűnt, kevésbé örült, hogy a Marson lehet, mint azt az ember várta volna. Nem szívesen dolgozott sem a gyárakban, sem Hirokóval, viszont gyakran segített Nágyának. Mivel ő csak házakat akart építeni, úgy is fogalmazhatunk, hogy sokkal kevésbé akarta befolyásolni a bolygó életét, mint a többi, lényegesen ambiciózusabb csapat tagjai. Akár ez volt az oka, akár nem, Ann nem közölte vele. Kiismerhetetlen és szeszélyes nőnek ismerte meg – nem Maja extravagáns orosz módján, hanem sokkal kifinomultabban, és Nágya szerint sokkal mélyebben. Mint egy Bessie Smith-blues.

Körülöttük az emberek eltakarították vacsoráik maradékát, végignézték a listáikat és beszélgettek, odatömörültek a számítógépek köré és beszélgettek, ruhát mostak és beszélgettek; egészen addig folyt ez, amíg kimerülten be nem zuhantak ágyukba, és immár halkabban-halkabban beszélgettek, míg csak el nem ájultak a fáradtságtól.

– Olyan ez, mint az univerzum első pillanata –jegyezte meg Sax Russell, fáradtan megdörzsölve az arcát. – Össze vagyunk itt zsúfolva, és nincs közöttünk semmi megkülönböztetés. Csak egy csapat forró részecske összevisszasága.

És ez itt még csak egy nap, ugyanígy telt minden másik nap is, egymás után. Az időjárás nem változott igazán, csupán olyankor, ha néhány felhő megjelent, vagy ha erősebben fújt a szél délután. Szinte semmiben sem tértek el a napok egymástól. Minden tovább tartott, mint tervezték. Már azt is megerőltetőnek találták, hogy bele kellett bújni a védőruhába, és kimenni a kunyhóból, aztán minden felszerelést föl kellett melegíteni, és bár a készletek azonos szabvány szerint készültek, többnemzetiségű eredetük miatt elkerülhetetlenül különböző méret- és funkcióeltérések jelentkeztek, valamint a homok (– Ne nevezd homoknak! – panaszkodott Ann gyakran –, ez olyan mintha a homokot kőzúzaléknak hívnád! Hívd inkább csak pornak, ez csak por!) bevette magát mindenbe, és az átható hidegben végzett minden fizikai munka nagyon hamar kifárasztotta őket. Így hát lassabban haladtak eredeti tervüknél, és elszenvedtek néhány apróbb sérülést is. Végül pedig egyszerűen rengeteg tennivalójuk lett, olyanok, melyekre nem is számítottak azelőtt. Egy, az eredeti számítások szerint tíz napos munka egy teljes hónapot vett igénybe. Eddig tartott például az, hogy kinyissák az összes teherszállítmány ládáját, végignézzék és elszállítsák őket a tartalmuknak megfelelő halomba, hogy eljussanak csupán addig a pontig, amikor aztán tényleg el tudnak kezdeni dolgozni.

Ekkor kezdődött a tényleges építkezés. Itt Nágya végre teljesen elemében érezte magát. Az Aresen nem akadt semmi dolga, mintha hibernálták volna ott, de az építkezés során megnyilvánult nagy tehetsége, kiteljesedett géniusza, amelyet Szibéria iskoláiban csiszolt; nagyon hamar ő lett a telep fő ezermestere, az univerzális megoldás, ahogy John elnevezte. Szinte minden munkában tudott segíteni. És ahogy minden nap körbe-körbe loholt, kérdésekre válaszolva és tanácsokat adva, élete egy időtlen munka-mennyországgá vált, szinte kivirágzott. Olyan sok munka van még, olyan sok tennivaló! Hiroko ügyeskedett az esti megbeszéléseken, és a farm lassan már készen állt. Három sornyi párhuzamos melegház, pont mint otthon, a Földön. Azzal a különbséggel, hogy nem épültek akkorára, és sokkal vaskosabb falakkal rendelkeztek, nehogy felrobbanjanak, mint egy lufi a bulin. Még úgy is, hogy 300 millibaron tartották a belső nyomást, azon a határon, amelyben még éppen hogy lehet termelni, drasztikusan eltért a külső nyomástól. Egy rossz szegecs, vagy egy gyenge pont, és felrobban az egész. De Nágya mesterévé vált a hidegben történő szegecselésnek, így Hiroko majdnem minden másnap felhívta, pániktól remegő hangon.

Azután a kőzettudósok kérték ki tanácsait, hogy működőképessé tegyék gyáraikat, majd az atomreaktorokat összeszerelő csoport igényelte, hogy minden mozdulatukat felügyelje. Szinte sóbálvánnyá meredtek a félelemtől, hogy valami rosszat követnek el, és Arkagyij Phobosról érkező rádióüzenetei is rátettek egy lapáttal, aki újra és újra kifejtette, hogy nincsen szükségük egy ennyire veszélyes technológiára, mert minden energiaigényüket meg lehetne oldani a szélenergia segítségével. Sok keserű vitát és feszültséget okozott ez a téma közötte és Phyllis között. Végül Hiroko döntötte el a kérdést és zárta le a vitát, Arkagyij ellenében, amikor egy japán közhelyet idézett: Sikata ga nai, ami azt jelenti, hogy nincsen más megoldás. Lehet, hogy a szélmalmok elegendő energiát termelnének, ahogy Arkagyij állítja, de mivel nem állt ilyen a rendelkezésükre, egy Rickover-atomreaktor, kellemes és megbízható kis darab, viszont igen, amelyet az Egyesült Államokban épített az amerikai haditengerészet, Senki sem akart erőlködni, hogy felépítsenek egy szélre épülő rendszert: egyszerűen nem jutott rá idejük. Sikata ga nai. Ez is gyakran ismételgetett frázissá vált a telepesek körében.

Így hát a Csernobilt – persze Arkagyij nevezte így el – építő csapat minden reggel könyörgött Nágyának, hogy jöjjön ki velük és figyelje, mit csinálnak. Keletre száműzték őket, messze a teleptől, így egy napnál rövidebb időre nem volt értelme kimenni velük. De akkor az orvosi team azt kérte, hogy segítsen nekik felépíteni a klinikát, meg benne néhány laboratóriumot. Néhány eldobott és már nem használt teherládából menedékeket építettek, így ahelyett, hogy az egész napot kinn töltötte volna Csernobilban, visszajött ebédelni, majd segített az orvosoknak. Minden este elájult a fáradtságtól.

Néhány este, mielőtt ez történt, hosszú beszélgetéseket folytatott Arkagyijjal, aki még mindig fenn volt a Phoboson. Nehézséget okozott számukra a kis hold mikro-gravitációja, és a férfi is kikérte tanácsát.

– Bárcsak lenne valami nehézkedés, hogy tudjunk élni és aludni – mondta Arkagyij.

– Építsetek egy vasútvonalat, gyűrűszerűen körbe a felszínen – javasolta Nágya, aki már félig aludt. – Vegyétek le az Aresről az egyik tartályt, és mint egy vonatot, futtassátok körbe-körbe ezen a pályán. Szálljatok fel rá, és ha a vonat elég gyorsan halad, ad nektek valami g-t a vonat mennyezetén. Nem hallatszott más, csak sistergés egy darabig, majd Arkagyij nevetése.

– Nagyezsda Frenszin, szeretlek, szeretlek.

– Nem, te a gravitációt szereted.

A rengeteg tanácsadói munkája miatt az állandó szállás építése igen lassan haladt. Egy héten legjobb esetben csupán egyszer vagy kétszer történt meg az, hogy Nágya be tudott mászni a Mercedes nyitott vezetőfülkéjébe, s végigrobogni a feltépett földön a már elkezdett árok végéig. Ebben a pillanatban tíz méter szélességben egy ötven méter hosszú és négy méter mély árokkal készült el, aminél mélyebbre nem akart menni. Az üreg feneke semmiben sem tért el a felszíntől: mészkő, por valamint mindenféle alakú és méretű szikla. Regolit. Miközben a buldózerrel dolgozott, a geológusok ki- és beugráltak a lyukba, mintákat vettek és nézelődtek, még Ann is, akinek egyébként nem tetszett, hogy így felszántották a területet. De Nágya nem is várt mást, hiszen ez is egy geológus-betegség: nem tudnak távol maradni attól a helytől, ahol valaki ás. Nágya munkája közben rádión hallgatta beszélgetésüket. Úgy számolták, hogy a regolit valószínűleg ugyanilyen minőségű egészen a szilárd talaj aljáig, ami nem volt túl jó hír Nágya számára, mivel ez nem a legjobb építőanyag, de legalább elég alacsony víztartalommal rendelkezett, kevesebb, mint 0,1%-kal, ami azt jelentette, hogy talajvízzel nem kellett számolni, azaz nem süllyed majd meg az alapozás: ez volt a szibériai építkezések egyik folytonosan visszatérő rémálma.

Mikor megfelelő méretűre ásta ki az árkot, portlandcementtel alapozza majd le az alját: a lehetőségeik közül ez a legjobb kötőanyag. Tartott attól, hogy megreped majd, ha nem lesz legalább két méter vastag, de hát sikata ga nai. Talán ez az extra vastagság nyújt majd valami védelmet a hideg ellen. De körül is kellett keretezniük a masszát, fel kellett melegíteni, hogy megkössön, ami viszont nem történik meg 13 Celsius-fok alatt, így tehát fel kell mindent melegíteni... Lassú, lassú, minden nagyon lassan haladt.

Megindult előre a buldózerrel, hogy meghosszabbítsa az árkot, és a villa beleszaladt a földbe, majd beleakadt. A dózer teljes súlyával megindult, a markolókanál beszakította a regolitot és fölszántotta a talajt.

– Micsoda vadállat – jegyezte meg kedvesen Nágya a járműnek.

– Nágya szerelmes a buldózerbe – mondta Maja a közös rádiósávon.

Igen, de én legalább tudom, kibe vagyok szerelmes, jegyezte meg magában Nágya. Az elmúlt héten túl sok estét töltött odakint Majával a szerszámos-kamrában, hallgatva, ahogy Maja csak fecseg és fecseg, sorolja problémáikat Johnnal, hogy valójában mennyire jól érezte magát Frankkel, és hogy nem tudja eldönteni, hogy most mit érez, és biztos benne, hogy Frank most gyűlöli őt stb. stb. Miközben takarítgatta szerszámait, Nágya azt ismételgette: Da, da, da, próbálva elrejteni, hogy mennyire nem érdekli őt ez az egész. Az igazat megvallva, nagyon belefáradt már Maja problémáiba, sokkal inkább beszélgetett volna építőanyagokról, vagy bármi másról.

A csernobili csapattól érkező hívás félbeszakította az ásást.

– Nágya, miért nem köt meg az ilyen vastag beton ebben a hidegben?

– Melegítsétek!

– De már melegítjük.

– Akkor melegítsétek még.

– Óh!

Már majdnem elkészültek ott, gondolta Nágya. A Rickover főleg előregyárott elemekből állt, csak össze kellett rakniuk ezeket a formákat, beépíteni a biztonsági tartályt, megtölteni a csöveket vízzel, amely saját készletüket szinte nullára redukálta ezzel, bekötni a kábeleket, körberakni homokzsákokkal majd betolni a rudakat. Ezután 300 kilowattal több áramuk lenne, amely véget vetne a minden este fellángoló vitának, hogy a következő nap ki kapja meg az áram legnagyobb részét.

Majd Saxtől érkezett hívás: az egyik Sabatier feldolgozógép eltömődött, és nem tudják leszedni róla a védőborítást. Így Nágya Johnra és Majára hagyta a buldózerezést, beszállt egy terepjáróba, és átment a gyár-komplexumhoz, hogy megnézze mi a baj.

– Megyek, megnézem az alkimistákat – mondta.

– Észrevetted már, hogy az itteni gépezet milyen jól tükrözi az őt előállító iparág tulajdonságait? –jegyezte meg Sax Nágyának, amikor az megérkezett, és nekiállt dolgozni a Sabatieren. – Ha autógyárak építik, akkor alacsony teljesítményű de megbízható, ha a repülőgépipar építi, akkor borzasztóan nagy teljesítményű, viszont naponta legalább kétszer tönkremegy.

– Ha pedig együtt dolgoznak, az még rosszabb – válaszolt Nágya.

– Pontosan.

– A kémiai berendezés pedig roppant kényes –tette hozzá Spencer Jackson.

– Ahogy mondod. Különösen ebben a homokban. A Boeing légbánya-gépek csak a kezdetét jelentették a gyár-komplexumnak. A kitermelt gázokat hatalmas, dobozszerű kocsikba vezették el, ahol sűrítették, majd tágították őket. Szétszedték és újrakombinálták őket olyan vegyi műveletekkel, mint például a páralecsapatás, a cseppfolyósítás, a részdesztilláció, az elektrolízis, az elektroszintézis, a Sabatier-folyamat, a Raschig-folyamat, vagy az Oswald-folyamat... Lassan egyre összetettebb vegyi anyagokat hoztak létre, amelyek egyik gyártól a másikig kígyóztak egy hálózatban, mintha a lakókocsik fennakadtak volna a színkódolt tartályok, csövek és kábelek hálójában.

Spencer a hatalmas tömegben jelen lévő magnéziumot kedvelte leginkább. Minden köbméter regolitból 25 kilót nyertek ki, és a kapott fém olyan könnyűnek tűnt a marsi nehézkedésben, hogy egy nagy rúd annyit nyomott, mintha műanyagból lenne.

– Túlságosan törékeny, amikor tiszta – mondta Spencer –, de ha ötvözzük, egy fantasztikusan könnyű és erős fémet kapunk.

– A marsi acél – mondta Nágya.

– Nem, annál sokkal jobb.

Tehát: alkímia, de nagyon kényes gépekkel. Nágya megtalálta a Sabatier problémáját és elment, hogy megjavítson egy eltört szivattyút. Meglepőnek találta, hogy a gyárkomplexum milyen nagy része függött a szivattyúktól. Gyakran úgy nézett ki, mintha az egész egy őrült szivattyútenger lenne, és a gépek, természetükből fakadóan, gyakran eldugultak porral és tönkrementek.

Két órával később ismét működött a Sabatier, és útban vissza a lakónegyed felé, Nágya bepillantott az első üvegházba. A növények már virágba borultak, az új termés már kidugta fejét az új fekete termőtalajból, az erős, szinte világító zöld szín gyönyörűséget okozott ebben a vörös világban. A bambusz több centimétert nő minden nap, mondták neki. Első termésük már több, mint öt méter magasra nyúlt. Láthatóan több termőtalajra lesz szükségük hamarosan. Az alkimisták a Boeingből kinyert nitrogént használták fel ammónia alapú műtrágyák előállítására. Hiroko zsákszámra használta fel ezt, mert a regolit egy mezőgazdasági rémálom: erőteljesen sós, peroxidokkal teli, nagyon száraz, és teljesen hiányzik belőle a biohumusz. Rá kell állniuk a termőtalajgyártásra is, pont úgy, ahogy azt a magnéziumrudakkal tették.

Nágya bement a kunyhójába egy gyors ebédre, majd újra kijött, és elment az állandó szállás helyszínére. Távollétében az árok talaját már majdnem teljesen kiegyenesítették. Megállt a szélén, és lenézett. Kedvenc terveit használják majd fel az építkezés során, melyek egy részét ő dolgozta ki az Antarktiszon és az Aresen. Egy sor dongaboltozatú helyiség közös falakkal. Azáltal, hogy az alapok az árokba kerülnek, félig eltemetik a szobákat, sőt, amikor végeztek, tíz méter vastagságban regolittal teli homokzsákokat tesznek majd a tetejére. Így kiszűrik a sugárzást, és mivel terveik szerint 450 millibarra állítják be a nyomást, ezzel megelőzik azt a veszélyt, hogy felrobbanjon az épület. Az építmény külső részéhez minden anyagot megtaláltak a helyszínen: nem kellett hozzá más, csak portlandcement és tégla, illetve némi műanyag kötőanyag itt-ott, hogy légmentesen zárjon.

Sajnos a téglakészítőknek gondjuk akadt, és telefonáltak Nágyának, aki lassan már belefáradt, ezért rájuk dörrent:

– Eljöttünk egészen a Marsig, és csak most mondjátok, hogy képtelenek vagytok téglát előállítani?

– Dehogynem tudunk – mondta Gene –, mindössze az a baj velük, hogy nem tetszenek nekem. – A téglagyárban agyagot és a regolitból kinyert ként kevertek össze, majd formákat töltöttek meg ezzel a masszával és addig sütötték, amíg a kén elkezdett polimerizálódni. Azután, ahogyan lehűltek a téglák, a gépezet egy másik részében összenyomták őket. Az így elkészült feketés-vöröses téglák elég erős szakítószilárdsággal rendelkeztek, hogy fel lehessen őket használni a dongaboltozatban, de Gene nem elégedett meg ennyivel.

– Nem akarjuk, hogy éppen csak elég szilárd legyen a tégla a fejünk fölött mondta. – Mi van akkor, ha eggyel több homokzsákot teszünk rá, vagy kapunk egy kis marsrengést? Nem jó ez így.

Némi gondolkodás után Nágya azt felelte:

– Keverjetek hozzá egy kis nejlont.

– Tessék?

– Menjetek és keressétek meg az ejtőernyőket, amelyekkel a csomagok érkeztek, majd tépkedjétek őket nagyon finomra, és adalékoljátok az agyaghoz. Ez egy kicsit megnöveli a tartószilárdságot.

– Igazad van – mondta Gene egy kis szünet után –, jó ötlet. Gondolod, hogy megtaláljuk még az ejtőernyőket?

– Valahol kelet felé lehetnek innen.

Végre találtak egy olyan munkát a geológusoknak, amellyel tényleg hozzájárultak az építkezéshez. Ann, Phyllis, Simon, Szása és Igor hosszú utakat tettek a terepjáróval; kelet felé, messze Csernobilon túl kerestek és kutattak, és a következő héten több mint negyven ejtőernyőt találtak, a mindegyikből kinyerhető több száz kilónyi hasznos nejlonnal.

Egy nap izgatottan jöttek vissza, mert elérték a Ganges Catenát, a tőlük száz kilométerre délkeletre lévő síkságon elhelyezkedő víznyelő-sort.

– Furcsa élmény – mondta Igor. – Egészen az utolsó pillanatig nem lehet őket észrevenni. Akkor viszont olyanok, mint egy hatalmas tölcsér, úgy tíz kilométer lehet keresztben, és néhány kilométer lefelé. Nyolc vagy kilenc van belőlük egy sorban, egyre kisebbek és sekélyebbek. Fantasztikus, valószínűleg termálkarsztok, de akkorák, hogy szinte hihetetlen.

Szása erre megjegyezte:

– Jól esett, hogy végre az ember egy kicsit messzebb is ellát. Nekem túl közel van a horizont.

– Termálkarsztok – döntötte el végül a vitát Ann. Amikor viszont próbafúrásokat végeztek, nem találtak vizet. Ezzel később gondjuk lesz majd. Eddig nem találtak még igazán jelentős mennyiségű vizet a földben, függetlenül attól, milyen mélyen fúrtak le, így kénytelenek voltak a légbányák termelésére hagyatkozni.

Nágya összerezzent. Megbízhatóan működtek a légbányák. Sokkal inkább az építkezésre akart koncentrálni. Az újonnan kifejlesztett téglák megjelenése után utasította a robotokat, hogy kezdjék el építeni a falakat és a tetőt. A téglagyár kicsi, robotvezérelte autókat töltött meg, és a kis játék teherautókra emlékeztető járművek átgördültek a síkságon a darukig, amelyek egyesével vették ki belőlük és helyezték rá a téglákat a másik csoportnyi robot által rakott habarcsra. Olyan jól működött ez a rendszer, hogy csupán a téglagyártás sebessége korlátozta őket. Nágya boldog lett volna, ha egy kicsit jobban tudott volna bízni a robotokban: ezekben nem talált semmi kifogást, de a Novij Miren eltöltött évei, és az ottani robotok miatt nem tudott igazán bízni bennük. Nagyon jól dolgoztak, ha minden tökéletesen működött, de soha semmi nem ment tökéletesen, és nagyon nehéz dolog úgy programozni őket, hogy olyan döntéshozó algoritmusokat is beépítsenek a programozás során, amelyek nem teszik őket sem annyira óvatossá, hogy minden másodpercben megálljanak, sem annyira szabaddá, hogy hihetetlen hülyeségeket kövessenek el, hogy ezerszer ismételjenek meg egy hibát, hogy egy kis melléfogást hatalmas felsüléssé duzzasszanak, valahogy úgy, mint Maja tette érzelmi életével. Azt kapja az ember a robotoktól, amit beletesz, de közülük még a legjobbak is agyatlan idióták csupán.

Egyik este Maja meglepte a szerszámos szobájában és megkérte, hogy kapcsoljanak át egy privát frekvenciára.

– Michel nem ér semmit – panaszkodott. – Nagyon nehéz most az életem és még csak nem is áll velem szóba. Te vagy az egyetlen, akiben megbízom, Nágya. Tegnap elmondtam Franknek, hogy szerintem John megpróbálja aláásni hatalmát Houstonban, de megkértem, ne mondja el senkinek, hogy én ezt így gondolom, és tessék, másnap John odajött és megkérdezte tőlem, miért érzem úgy, hogy foglalkozik Frankkel egyáltalán. Miért nincs itt senki, aki meghallgat és csöndben marad?

Nágya megértően bólintott. Végül azt mondta:

– Bocsáss meg, Maja, de el kell mennem Hirokóhoz, mert nem találják a lyukat, ahol ereszt a rendszer.

Gyengéden hozzáérintette sisakjának arcrészét Majáéhoz, jelképesen csókot adván neki, átkapcsolt a közös sávra, és otthagyta. Ami sok az sok. Ezerszer érdekesebbnek találta a beszélgetéseket Hirokóval: azok igazi beszélgetések, az igazi világ igazi problémáiról. Hiroko majdnem minden nap segítséget kért Nágyától, és neki tetszett ez, mert Hiroko briliáns tudós, aki a landolás óta láthatóan megbízott Nágya képességeiben; nagyot emelkedett a szemében. Viszonzott tudományos tisztelet, egy barátság legfontosabb összetevője az indulásnál. És olyan jólesik, hogy nem kell semmi másról beszélgetni, csak a munkáról. Hermetikusan záró szegecselés, zsilipmechanizmusok, hővel kapcsolatos mérnöki munka, üvegpolarizáció, farm-ember interfész (Hiroko még beszédtémáiban is mindig két-három lépéssel a többiek előtt járt). Ezek a témák mindig megnyugtatták a Majával folytatott, érzelmes, suttogva elhangzott beszélgetések, titkos tanácskozások után. Véget nem érő megbeszélések arról, hogy vajon ki kedveli Maját, ki nem kedveli Maját, és hogy Maja hogyan érez ezzel meg azzal kapcsolatban, és aznap éppen ki sértette meg az érzelmeit. Brrrr! Hiroko soha nem viselkedett ennyire furcsán, talán csak néha mondott olyanokat, amivel Nágya nem tudott mit kezdeni, mint például: „Majd a Mars megmondja nekünk, hogy mit akar, és akkor azt meg kell majd tennünk.” Erre mit lehet válaszolni? De Hiroko a szokásos széles mosolyával fogadta Nágya értetlenségét.

Az éj sem vetett véget a szenvedélyes, folyamatos, elmerült, öntudatlan beszélgetésnek. Dimitrij és Samantha elmondták, hogy hamarosan génsebészeti úton előállított mikroorganizmusokat tudnának elültetni a regolitban, melyek nem pusztulnának el, de előbb engedélyt kell kérniük az ENSZ–től. Nágya riasztónak találta ezt az ötletet, ehhez képest a vegyiművek sokkal egyszerűbbnek tűntek, sokkal inkább hasonlítottak a téglagyártáshoz, mint ahhoz a veszedelmes teremtéshez, amit Samantha javasolt... Bár az alkimisták is meglehetősen kreatív dolgokat hoztak létre. Majdnem minden este hoztak magukkal egy kis mintát valami új anyagból. Kénsavat, különleges cementet a habarcsba az építkezésen, ammónium-nitrátot, robbanóanyagot, kálcium-cianidot, terepjáró-üzemanyagot, poliszulfid gumit, szilikon alapú hiperacidokat, emulgeáló vegyszereket, különböző sókból kivont nyomelemeket tartalmazó kémcsöveket, legutóbb pedig egy átlátszó üveget. Ez utóbbi nagy áttörést jelentett, mivel korábbi kísérleteik során csak fekete üveget tudtak létrehozni. De azzal, hogy szilikát nyersanyagokból kivonták vastartalmukat, elérték a kívánt hatást, így hát egyik este a kunyhóban ülve egymásnak adogatták körbe az apró, hullámos, buborékokkal és rendellenességekkel teli üveglapokat, melyek mintha a XVII. században készültek volna.

* * *

Amikor az első föld alatti helyiséget nyomás alá helyezték, Nágya sisak nélkül sétált körbe odabent, ízlelve a levegőt. A nyomást 450 millibarra állították be, mint a sisakokban és a lakókocsikban, és oxigén-nitrogén-argon keverékkel teli, 15 Celsius-fok hőmérsékletű levegővel töltötték meg a szobákat. Fantasztikus érzés volt.

A helyiséget két területre osztotta egy sornyi bambusztörzs, amelyek a téglafalban két és fél méter magasan helyezkedtek el egy résben. Az ízelt kis hengerek nagyon kellemes, zöld plafont alkottak, melyet a rájuk akasztott neoncsövek világítottak meg. Egy magnéziumból és bambuszból álló lépcső a fal mellett helyezkedett el, és a plafonba vágott lyukon keresztül vezetett fel a második szintre. Nágya felmászott és körülnézett. Meglehetősen sima, zöld padlót alkottak a felhasított bambusztörzsek. Az alacsony, kör alakú mennyezet téglákból állt. Itt fogják majd elhelyezni a hálószobákat és a fürdőszobát, az alsó szinten lesz majd a nappali és a konyha. Maja és Simon már fel is rakott egy-két faliszőnyeget, amelyeket a megtalált ejtőernyőkből kinyert nejlonból készítettek. Az ablaktalan szobát a neoncsövek fénye világította meg. Nágyának nem tetszett ez a dolog, a majdani nagyobb lakóhelyen, amelyet már tervezett, minden szobába szeretett volna tenni egy ablakot, de itt nem ez volt a legfontosabb. Egyelőre ezeknél az ablaktalan helyiségeknél többet nem tudtak nyújtani, és ez is előrelépés volt a lakókocsihoz képest.

Ahogy lefelé sétált, végighúzta kezét a téglán és a habarcson. Meleget érzett a durva felületen, a mögöttük elhelyezett fűtőelemek ontották a hőt a helyiségbe. Ugyanilyen fűtőelemeket rejtettek a padló alá is. Levette a cipőjét, majd zokniját is, élvezte, hogy talpa alatt durva tapintású, de meleg téglák fekszenek. Egy csodálatos és szép szobát hoztak létre. Már maga a gondolat is szép, hogy eljöttek egészen a Marsig, és itt téglából és bambuszból építettek egy házat. Visszaemlékezett egy dongaboltozatokkal teli romra, amelyet Krétán látott még évekkel ezelőtt egy Aptéra nevű helyen; téglából készült, föld alatti római ciszternák, a hegyoldalban eltemetett dongaboltozatú szobák. Majdnem akkorák, mint ezek itt, de a szakértők nem tudták pontosan megmondani, hogy mire használták őket. Néhányan azt mondták, hogy olívaolaj-raktárak, ha így volt, bizonyára rengeteg olajat tárolhattak bennük. Azok a boltozatok még mindig álltak, kétezer évvel elkészítésük után, egy földrengésveszélyes helyen. Miközben Nágya felvette a csizmáját, már a gondolattól is elmosolyodott. Kétezer év múlva majd az ő leszármazottaik sétálnak ebben a helyiségben, amelyet addigra valószínűleg már csak múzeumként használnak. Ha még áll. Az első emberi szálláshely a Marson. És ő építette föl. Hirtelen magán érezte a jövő tekintetét, és összerázkódott. Olyannak tűntek, mint a crô-magnoni barlanglakó ősemberek; szinte biztos, hogy életük minden apró részletét ízekre szedik majd a következő generációk régészei, akik hozzá hasonlóan majd gondolkodnak, gondolkodnak, de soha nem értik ezt meg igazán.

* * *

Ahogy telt az idő, egyre több munkát sikerült befejezni. Nágya számára most már összefolytak a napok, soha nem állt meg pihenni. A boltozatos helyiségek berendezésének komplikált feladatában a robotok nem jelentettek túl nagy segítséget: vízszerelés, fűtés, gázcsere, zsilipek, konyhák; minden felszerelés és szerszám kéznél, amire csak szükségük lehetett. Sőt, normális ruhában tudtak dolgozni, nadrágban és pólóban, de még így is fantasztikusan sokáig tartott. Munka, munka, munka minden egyes nap.

Az egyik nap, éppen naplemente előtt, Nágya a lakókocsik felé vánszorgott a felszántott homokon: éhesen, holtfáradtan, és borzasztóan nyugodtan. Nem mintha nem kellene óvatosnak lenni a nap végén. Valamelyik este egy 1 cm nagyságú lyukat szakított a kesztyűje hátán, mert nem figyelt oda, és bár nem volt nagyon hideg, úgy mínusz ötven fok, semmiség, ha összehasonlítjuk néhány szibériai nappal télen, de az alacsony légnyomás azonnal vérhólyagot okozott, ami elkezdett megfagyni, ezáltal a hólyag kétségtelenül kisebb lett, de egyúttal lassította is a gyógyulást. Egyszóval, vigyázni kell, de érzett valami kellemes könnyedséget az egész napi építőmunkától megfáradt izmaiban, a lenyugvó Nap rózsaszínű sugarai befedték az egész sziklás síkságot, és hirtelen nagyon boldognak érezte magát. Éppen akkor hívta Arkagyij a Phobosról, így vidáman üdvözölte.

– Pont úgy érzem magam, mint egy 1947-es Louis Armstrong-szóló.

– Miért éppen 1947? – kérdezte Arkagyij.

– Nos, ebben az évben tűnt a legboldogabbnak. Élete legnagyobb részében érezhető valami éles a hangjában, nagyon szép, de 1947-ben még sokkal szebb az egész, mert benne van egyfajta szabad öröm, ezt soha nem hallod a hangjában azelőtt vagy később.

– Ezek szerint jól érezte magát ebben az évben?

– Óh igen! Roppant gyönyörűen! Miután húsz évig nagyzenekarokkal szenvedett, ekkor összeállt egy kis bandával, úgy mint régen, a Hot Five-val, ez az a banda, amelyiknek fiatalon állt az élén, és tessék itt van: a régi dalok, sőt néha még a régi arcok is... és az egész sokkal jobb, mint az első alkalommal, tudod, más a lemezkiadási technológia, a pénz, a közönség, a zenekar, saját hatalma. Úgy érezhette magát, mintha a fiatalság kútjából ivott volna.

– Majd küldj akkor fel néhány lemezt nekem, jó? – kérte Arkagyij. Megpróbált énekelni: „I can't give you anything but love, baby!” A Phobos hamarosan lebukott a horizont alá, a férfi csak egy pár szóra hívta, hogy üdvözölje. – Ez tehát a te 1947-ed –tette még hozzá, mielőtt szétkapcsolt.

Nágya elrakta a szerszámait, majd hibátlanul végigénekelte a dalt. És akkor megértette, hogy amit Arkagyij mondott, az mind igaz. Valami történt vele, valami olyasmi, mint Armstronggal 1947-ben –azért, mert a szörnyű feltételek ellenére is, fiatal éveiben, Szibériában töltötte életének legboldogabb időszakát, tényleg. Aztán el kellett szenvednie 20 évnyi nagyzenekari kozmonautikát, bürokráciát, szimulációkat, egy bezárt életet – mindezt csak azért, hogy eljuthasson ide. És most hirtelen megint kint van a szabadban, saját kezével építhet dolgokat, nehézgépeket vezet, naponta több száz alkalommal old meg problémákat, pont úgy, mint Szibériában, de itt sokkal jobb. Éppen úgy, mint Satchmo visszatértekor!

Így amikor Hiroko odajött hozzá és azt mondta: „Nágya ez a franciakulcs teljesen beragadt, meg sem tudom mozdítani”, Nágya elkezdett énekelni neki: „That's the only thing I'm thinking of... baby!”, és elvette tőle a kulcsot, majd mint egy kalapácsot, odavágta az asztalhoz, végül elforgatta a kis órát, hogy megmutassa Hirokónak, máris működik, aztán felnevetett az arckifejezésén. „Tudod, a mérnökök így oldják meg problémáikat”, magyarázta neki, majd a dalt dünnyögve belépett a zsilipbe, azon tűnődve, milyen furcsa is Hiroko, a nő, akinek az egész ökoszisztéma a kisujjában van, mégsem tud egy szöget egyenesen beleverni a fába.

És aznap éjszaka részletesen megbeszélte napi munkáját Saxszel, majd beszélt Spencerrel az üvegről, a beszélgetés közepén pedig végigvágódott az ágyán, szorosan magához ölelte a kispárnáját, fantasztikusan érezve magát, ahogy az „Ain't Misbehaving” gyönyörű refrénje végül elaltatta.

Az idő múlásával minden megváltozik, semmi sem tart mindörökké, még a kő is múlékony, hát még a boldogság.

– Nahát, már Ls 170-nél járunk – mondta Phyllis egyik este. – Nem Ls 7-nél landoltunk?

Így tehát már egy fél marsi éve tartózkodtak itt. Phyllis egy asztronómiai tudósok által kidolgozott naptárt használt, mely sokkal elterjedtebbé vált a telepesek között, mint a földi rendszer. A marsi év 668,5 napig tart és az Ls-naptárat használták, hogy meg tudják mondani, éppen hol járnak ebben a hosszú évben. E rendszer szerint a a nulla fok, egy képzeletbeli vonal a Nap és a Mars északi féltekéjének tavaszi napfordulója között helyezkedett el. Majd felosztották az évet 360 fokra, így Ls 0-90 fokig tartott az északi tavasz, 90-180-ig az északi nyár, 180-270-ig az északi ősz, és végül 270-360-ig a tél.

Ez az egyszerű szituáció tovább bonyolódott a földi szempontból meglehetősen szabálytalan marsi pálya szabálytalanságai miatt. Perihélium idején a Mars körülbelül 43 millió kilométerrel jár közelebb a Naphoz, mint naptávolban, így olyankor kb. 45 százalékkal több napfény éri. Ez az ingadozás eléggé szeszélyessé teszi az északi és a déli évszakokat. A perihélium minden évben Ls 250 foknál érkezik meg, ami a déli féltekén késő tavasz, így a déli tavaszok és nyarak sokkal melegebbek az északinál, ez akár 30 fokkal magasabb hőmérsékletet is jelenthet. A déli ősz és tél ezzel szemben sokkal hidegebb, mivel afélium közelében érkeznek meg, annyira, hogy a déli sark jégsapkája főleg széndioxidból áll, míg az északi főleg jégből.

Így a déli félteke jelentette a végleteket, az északi pedig inkább mérsékelt, kiegyenlített benyomást nyújtott. Ebből a keringési szabálytalanságból még egy említésre méltó jelenség következett: egy bolygó annál gyorsabban mozog, minél közelebb van a Naphoz, így a perihélium idején az évszakok rövidebbek, mint naptávolkor; az északi ősz 143 nap hosszú például, míg az északi tavasz 194 napig tart, 51 nappal hosszabb őszt eredményezve, mint a tavasz. Némelyikük szerint már ezért is megérte az északi féltekére telepedni.

Nos, tehát itt éltek északon, és megérkezett a tavasz. Fokozatosan egyre hosszabbodtak a napok, és a munka folytatódott. A bázis körüli terület egyre rendetlenebbé vált, kezdett hasonlítani egy szemétdombhoz, mind jobban felszántották a nyomok, építettek egy betonutat Csernobilba, és maga a bázis akkorára nőtt, hogy túlnyúlt a horizonton minden irányban: az alkimisták negyede és a csernobili út keletre, az állandó lakóhely északra, a raktárterület és a farm nyugat felé, a biomed központ pedig déli irányban.

Végre mindenki beköltözött az elkészült végleges lakóhelyre. Az esti konferenciák megrövidültek és rutinszerűbbé váltak a lakókocsi-korszakhoz képest, és napok teltek el, hogy Nágya nem kapott egyetlen segélyhívást sem. Sok emberrel csak nagyon ritkán találkozott, például a biomed kutatócsoporttal a laborokban, Phyllis kutatócsoportjával, vagy éppen Ann-nel. Az egyik este Ann lehuppant mellé az ágyra és meghívta, hogy menjen el vele a tőlük 178 kilométerre, délnyugatra fekvő Hebes Chasmát felfedezni. Kétségtelenül szeretett volna mást is látni a bázis területén kívül, de Nágya udvariasan visszautasította a meghívást.

– Tudod, rengeteg a munkám. – Ann csalódott arcát látva hozzátette: – Talán majd legközelebb.

És visszatért a munkájához, a szobák belső részén, egy új szárny külső részén. Arkagyij azt javasolta, hogy a már elkészült szobák sorát, másik három hozzáadásával, négyzet alakban helyezze el, és Nágyának tetszett az ötlet. Mint Arkagyij rámutatott, így lehetőségük nyílik arra, hogy lefedjék a négy sor által közrefogott területet.

– Itt jönnek majd jól azok a magnéziumrudak –mondta Nágya. – Bárcsak erősebb üveglapokat tudnánk csinálni.

Elkészültek a tér két oldalával, 12 szobát tettek beköltözhetővé, mire Ann és csoportja visszatértek Hebesből. Mindenki köréjük gyűlt, hogy megnézzék a videofelvételeiket. Először az expedíció terepjáróit látták a filmen, amint végiggördülnek a sziklás síkságokon, majd hirtelen megjelent előttük egy törésvonal, mintha elértek volna a világ széléhez. Furcsa, alig egy méter magas sziklafalaknál állították végül le a terepjárókat, és a kamera képe elkezdett ugrándozni, ahogy az egyik felfedező kiszállt a terepjáróból és elindult, hogy sisakkamerájával mindent filmre vegyen.

Majd hirtelen a peremről felvett 180 fokos panorámaképet láttak. A kanyon méretei annyira túlszárnyalták a Ganges Catena víznyelőit, hogy az szinte felfoghatatlan volt. A mélység túlsó fala homályosan látszott a horizonton. Sőt, egészen körben látták a falakat, mert a Hebes, egy majdnem teljesen zárt kanyon, egy 200 kilométer hosszú és 100 kilométer széles besüppedt ellipszist alkotott. Ann és társai késő délután értek oda az északi peremhez, és a lebukó nap fényében tisztán lehetett látni a sziklafal keleti kanyarulatát. Nyugat felé a falat csak egy sötét folt jelezte. Odalenn a mélyben a sík talajt egy központi mélyedés szakította meg.

– Ha fel tudnánk oda építeni egy szabadon lebegő kupolát – mondta Ann –, szép nagy szabad teret kapnánk.

– Na várj, Ann, azért ilyen csodakupolák nem léteznek – mondta Sax. – Ez körülbelül tízezer négyzetkilométer.

– Igen, de ez egy nagyon szép lakóterületet adna, és akkor békén lehetne hagyni a bolygó többi részét.

– Egy ilyen kupola súlya alatt összeroppannának a kanyon falai.

– Éppen ezért mondtam, hogy szabadon kellene lebegnie.

Sax csak megrázta a fejét.

– Miért, ez semmivel sem furcsább gondolat, mint az az űrfelvonó, amiről állandóan beszélgettek.

– Ott akarok egy házat, pont ott, ahol ezt a felvételt készítettétek – vágott közbe Nágya. – Anyám, micsoda látvány!

– Várd csak ki, amíg eljutsz az egyik Tharsis-vulkánra – vágott vissza Ann dühösen. – Ott van aztán látnivaló.

Egyre gyakoribbá váltak az ehhez hasonló összezörrenések, ami az Aresen töltött utolsó hónapokra emlékeztette Nágyát. Még egy példa. Arkagyijék videókat küldtek le a Phobosról, ilyen kommentárral: „A Stickney-becsapódás majdnem darabokra törte ezt a sziklát, és mivel kondrit volt, majdnem 20%-a víz, nagyon sok gáz szivárgott ki a becsapódáskor, és megtöltötte ezeket az apró töréseket, majd megfagyott. Az egész olyan, mint egy jégből álló érrendszer.” Borzasztóan érdekes téma, de egyelőre csupán egy eredménnyel járt, hogy Ann és Phyllis, a két legképzettebb geológus összeveszett azon, hogy vajon tényleg ez lehet-e az igazi magyarázat a jég megjelenésére. Sőt, Phyllis még azt is javasolta, hogy a Phobosról hozzanak le vizet, ami elég bolond ötlet volt, még akkor is, ha nem maradt túl sok tartalékuk, és egyre jobban nőtt a vízigényük. Csernobil rengeteg vizet fogyasztott, a farmerek is fel akartak építeni egy kisebb mocsarat a bioszférájukban, Nágya pedig egy kis úszómedence-komplexumot akart létrehozni az egyik helyiségben, feszített víztükörrel, három pezsgőfürdővel és egy szaunával. Minden este megkérdezték tőle, hogyan halad, mert mindenki megelégelte, hogy még mindig szivaccsal kell tisztálkodniuk, és nem érnek vele semmit: ugyanolyan porosak maradnak, mint amikor elkezdték, meg hogy nem igazán sikerül felmelegedniük, szükségük van egy fürdőre. aquatikus delfinagyukban, a nagyagy mélyén, ősi és vad vágyak birodalmában, vissza akartak térni a vízbe.

Így több vízre lett volna szükségük, de a szeizmikus vizsgálatok nem találtak bizonyítékot föld alatti víztározók jelenlétére, így Ann azt gondolta, környékük teljesen száraz. Továbbra is a légbányákra kellett hagyatkozniuk, vagy buldózerekkel fölszedni a regolitot és beletölteni a talajvíz desztillálókészülékekbe. Nágya nem akarta ezeket túlterhelni, mert egy francia-magyar-kínai konzorcium építette őket, és biztos volt abban, ha nagy tételeknél használja őket, akkor minden bizonnyal hamarosan tönkremennek.

Nos igen, ez a Mars: egy száraz vidék. Sikata ga nai.

– Ez nem igaz, mindig van valami másik lehetőség is – válaszolta erre folyton Phyllis. Ezért tette azt a javaslatot, hogy phobosi jéggel megtöltött leszállóegységeket hozzanak le, de Ann szerint ez csupán felesleges energiapocsékolás, és tessék, megint egymás torkának estek.

Ez különösen Nágyát dühítette, mert ő boldognak érezte magát. Nem talált okot a veszekedésre, és zavarta, hogy a többiek nem így éreznek. Vajon miért bonyolódott ennyire csoportjukban az emberek közötti kölcsönhatások szövevénye? Végre itt lehetnek a Marson, ahol az évszakok kétszer olyan hosszúak mint a Földön, és a napok is negyven perccel hosszabbak. Miért nem tudtak az emberek pihenni, megnyugodni? Nágya olyan érzéssel dolgozott, hogy mindig mindenre van ideje, még akkor is, ha egy percre sem állt meg. És valószínűleg az a napi plusz 39,5 perc volt a legfontosabb összetevője ennek az érzésnek. Az evolúció évmilliók alatt hozta létre az emberi szervezet 24 órára felosztott bioritmusát, és az a tény, hogy minden egyes nap, minden egyes éjszaka ennyi plusz idővel rendelkeznek, kétségtelenül kifejtette a hatását. Nágya biztosan érezte ezt, mert minden reggel kipihenten ébredt, függetlenül attól, milyen sok, lázas iramú munka állt mögötte, hogy végkimerüléssel határos állapotban zuhant minden nap ágyba. Ez a furcsa szünet éjfélkor a digitális órákon, amikor a számok elérték a 12:00:00 órát, majd hirtelen megálltak, és csak múlt és múlt ez a nem számolt, néha nagyon hosszúnak érzett idő, majd egyszer csak átugrott 12:00:01-re, megkezdve szokásos, könyörtelen villódzását, nos ez a marsi időrés, különleges hatással volt. Nágya gyakran végigaludta, a csoport többségéhez hasonlóan, de Hiroko egy mondókát ismételgetett magában, amikor ébren maradt, s vele együtt az egész farm-team, sőt a legtöbbjük minden szombat estét bulizással töltött, és ezt a mondókát ismételgette az időrés alatt. Valami japán mondóka lehetett, Nágya soha nem tudta meg, tulajdonképpen mi ez, bár néha ő is velük hümmögött és dúdolgatott, csendben élvezve az épületet és barátai társaságát.

De egyik szombaton, amikor már majdnem kómába esett a fáradtságtól, Maja jött oda hozzá, és leült mellé beszélgetni. A folyton gyönyörű arcú, csinos Maja, aki mindig a legújabb chicarnost szerint öltözködött, még akkor is, amikor mindenki ugyanolyan trénigruhában járt, nagyon zaklatottnak tűnt.

– Nágya, kérlek tegyél meg nekem egy szívességet, kérlek, kérlek, kérlek!

– Mi az?

– Szeretném, ha átadnál Franknek egy üzenetet.

– Miért nem mondod meg neki te?

– Nem szeretném, ha John együtt látna minket. Adj át neki egy üzenetet, kérlek, Nagyezsda Frenszin, te vagy az egyetlen lehetőségem.

Nágya felnyögött.

– Kérlek.

Nágya maga is meglepődött, hogy azt érzi, sokkal szívesebben beszélgetett volna Ann-nel, Samanthával vagy Arkagyijjal – bárcsak Arkagyij lejönne már a Phobosról!

De Maját barátnőjének tartotta, és nem bírt ellenálni a nő kétségbeesett tekintetének.

– Mi az üzenet?

– Mondd meg neki, hogy találkozni akarok vele ma este a raktárban – mondta Maja sürgetően. – Éjfélkor. Beszélnünk kell.

Nágya felsóhajtott, de később odament Frankhez, és átadta az üzenetet. A férfi anélkül bólintott, hogy a szemébe nézett volna: zavartan, morcosan, boldogtalanul.

Aztán néhány nappal később, amikor Nágya és Maja együtt takarították az egyik hamarosan nyomás alá helyezendő helyiség téglapadlóját, Nágyának majdnem kifúrta oldalát a kíváncsiság. Megtörte a témával kapcsolatos szokásos hallgatását, és megkérdezte Maját, hogy mi történt.

– Tudod, Johnról és Frankről van szó – mondta Maja siránkozva. – Mintha állandóan versenyeznének egymással, olyanok mint a testvérek, de nagy féltékenység van kettőjük között. John jutott el először a Marsra, aztán engedélyt kapott, hogy újra visszajöjjön, és Frank szerint ez nem igazságos. A munka legnagyobb részét ő végezte Washingtonban, hogy pénzügyi támogatást szerezzen a telepre. És úgy gondolja, John folyton előnyt húz az eredményeiből. Most pedig, szóval John és én, nagyon jól vagyunk együtt. Nagyon szeretem, és jó vele, nagyon könnyű vele, de talán egy kicsit... nem is tudom. Nem unalmas. De nem is izgató. Szeret sétálgatni, idejét a farmon tölteni, és nem is szeret annyira beszélgetni. Tudod, Frankkel örökké tudnánk beszélgetni. Örökké vitatkoznánk, talán, de legalább beszélgetünk. Tudod, még az Aresen történt egy rövid kis affér kettőnk között a kezdet kezdetén, de nem igazán jött össze, ő viszont úgy gondolja, hátha mégis.

Vajon miért? jegyezte meg Nágya, csupán szájával formálva a szavakat. Hang nem jött ki a torkán.

– Folyton arra próbál rávenni engem, hogy hagyjam ott Johnt, és legyek vele, John persze gyanakszik rá, úgyhogy nagyon féltékenyek egymásra. Tudod, én csak megpróbálom kicsit távolabb tartani őket egymástól, nehogy egymás torkának essenek. Ennyi az egész.

Nágya úgy döntött, ezentúl betartja magának tett ígéretét, és soha nem kérdez többet. De most már ő is belekeveredett, akarata ellenére. Maja újra és újra odajött hozzá beszélgetni, vagy újabb, Franknek szóló üzeneteket bízni rá.

– Mi vagyok én, közvetítő? – tiltakozott Nágya minden alkalommal, de azért megtette neki, és néhányszor hosszú ideig elbeszélgetett Frankkel. Természetesen Majáról, hogy ki is ő, és milyen, hogy vajon miért viselkedik úgy, ahogyan.

– Tudod – mondta neki Nágya –, én nem igazán tudok Maja nevében beszélni, és nem tudom, miért teszi azt amit tesz, ezt igazából neked kellene megkérdezned tőle. De annyit elmondhatok, hogy a régi moszkvai szovjet kultúrából érkezett, anyai vonalon egyetemi és kommunista párti háttérrel. A férfiakat ellenségnek tartotta Maja babuskája és mamája is. Ez egy matrjoska. Majának folyton azt mondta az édesanyja, hogy „A nők a gyökerek, a férfiak pedig csak a leveleket jelentik”. Egy egész kultúra épült a bizalmatlanságra, a manipulációra és a félelemre. Majának ez a háttere. Ugyanakkor létezik egy hagyományunk, az amikocsonsztvo, egyfajta intenzív, nagyon közeli barátság, amikor megosztanak veled mindent a legapróbb részletekig a barátod életével kapcsolatban, mintha valahogy mindketten egymás életét is élnétek, ami természetesen általában lehetetlen, és igen gyakran nagyon siralmas véget ér.

Frank egész idő alatt bólogatott erre a leírásra, mint aki talál benne valami ismerős dolgot. Nágya felsóhajtott és folytatta:

– Ezek olyan barátságok, melyek szerelemhez vezetnek, aztán a szerelem során hasonló problémák merülnek fel, csak felnagyítva, különösen akkor, amikor ott lapul ez a rengeteg félelelem a mélyben.

És akkor Frank, a magas, sötéthajú és valahogy olyan jóképű férfi, tele hatalommal, aki magas. fordulatszámon pörög saját belső kis dinamójától hajtva, az amerikai politikus, akit az ujja köré tekert egy neurotikus orosz szépség, legalábbis Nágya szerint, nos ez a Frank szerényen bólintott, majd megköszönte neki, nagyon reménytelen arckifejezéssel. Jól is teszi.

Nágya mindent elkövetett, hogy ne zavarja meg ez az egész, de úgy tűnt, minden más is problémássá vált. Vlad soha nem értett egyet azzal, hogy napközben ilyen sok időt töltenek odakinn a felszínen, és most azt mondta:

– Sokkal több időt kellene töltenünk lenn a hegy gyomrában. És be kell temetnünk a laboratóriumokat is. A kívül végzendő munkát be kell osztani egy-egy órára, kora reggel és este, amikor a Nap már alacsonyan áll.

– A fene marad idebenn egész nap – mondta Maja, és nagyon sokan értettek egyet vele.

– Rengeteg munkánk van odakint – figyelmeztetett Frank.

– Ezek nagy részét meg lehet oldani távirányítással is – válaszolt Vlad. – És ezentúl így is lesz. Ami most történik, az egyenlő azzal, mintha az ember 10 kilométerre állna egy atomrobbantástól...

– Na és? – kérdezte Ann. – Ezt katonák is megtették már.

– ...minden hat hónapban egyszer – fejezte be Vlad, és ránézett. – Ezt megtennéd? – Ezen még Ann is elgondolkodott egy pillanatra. Nincsen ózonréteg, nincsen igazán jelentős mágneses mező, körülbelül annyi sugárzás érte őket, mintha kint lennének a csillagközi térben, úgy 10 rem évente.

Így hát Frank és Maja arra utasította őket, hogy próbálják meg beosztani az odakinn töltött idejüket. Nagyon sok munka várt rájuk odabent a hegy gyomrában is. Be kellett fejezni a szobák utolsó sorát, sőt, azt is tervezték, hogy a dongaboltozat alatt pincéket vájnak ki, hogy valamennyivel több, a sugárzástól védelmet nyújtó helyiség álljon rendelkezésükre. A traktorok nagy részét távirányítással is lehetett működtetni, irányítóik egy szobában ülnek. A gépek döntéshozó algoritmusai végezték a munkát, míg az embereknek csak nyomon kellett őket követni a képernyőkön. Ez tehát nem jelentett problémát, de senkinek nem tetszett az így átalakult életük. Még Sax Russell is kissé megrökönyödöttnek látszott, aki pedig általában elégedetten dolgozott odabent. Esténként mind többen kezdtek el érvelni az azonnali földiesítés megkezdése mellett, és újult intenzitással lángolt fel a vita.

– Ezt a döntést nem mi hozzuk meg – mondta Frank élesen –, az ENSZ fog erről határozni. Mindemellett ez egy hosszútávú döntés, évszázadok figyelembevételével kell megtervezni, úgyhogy ne is pazaroljátok az időtöket ilyen beszélgetésekkel.

– Ez mind igaz, de én nem akarom ezekben a barlangokban vesztegetni az időmet. Saját magunknak kellene határoznunk az életünk felől. Túl öregek vagyunk már, hogy a sugárzás miatt aggódnunk kelljen – fakadt ki Ann.

És újra kezdődött a vita, ami olyan érzéseket keltett Nágyában, mintha visszalebegett volna a bolygó szilárd talajáról az Ares feszült, súlytalan valóságába. Kifogások, panaszok, viták, míg az emberek megunták, vagy belefáradtak és elmentek aludni. Nágya egyre gyakrabban szökött ki a szobából, amint ez elkezdődött. Megkereste Hirokót, hogy végre valami kézzel fogható dologról beszélhessen valakivel. De nagyon nehezére esett, hogy elkerülje ezeket a témákat, hogy megállja, ne gondolkodjon el róluk.

Aztán egyik este Maja sírva jött oda hozzá. Elegendő hely állt rendelkezésükre az állandó szálláson, ahol kettesben tudtak maradni, és Nágya elment vele a szobák északkeleti végére, remegve ült le, végighallgatta, néha pedig átkarolta és magához szorította.

– Ide figyelj, Maja – mondta neki hirtelen –, miért nem választasz már közülük? Miért játszod ki folyton egymás ellen őket?

– De én már döntöttem. Johnt szeretem, mindig is őt szerettem, de most meglátott Frankkel, és azt gondolja, megcsaltam. Nem gondolhatja komolyan, olyanok mint a testvérek, mindenben versenyeznek, most nincs igaza!

Nágya nem akarta ismerni a részleteket, elege lett belőle, nem akart többet hallani. De azért nem mozdult, és meghallgatta.

Egyszer csak ott termett John. Nágya felállt és elindult, de úgy tűnt, a férfi nem is veszi őt észre.

– Figyelj – mondta Majának –, sajnálom, de azt hiszem, ezen már nem tudok segíteni. Vége.

– Nem, nincs vége – válaszolt Maja, hirtelen összeszedve magát. – Szeretlek.

John bánatosan elmosolyodott.

– Tudom. Én is szeretlek. De én szeretem, ha a dolgok egyszerűbbek.

– Miért, ez nem egyszerű?

– Nem, sajnos nem az. Tudod, lehet valaki egyszerre több emberbe is szerelmes, bárki, mert ez a dolog ilyen. De csak az egyikhez lehet hűséges. És én azt akarom... én hűséges akarok maradni. Egy olyan emberhez, aki szintén hűséges hozzám. Ez ilyen egyszerű, de...

Megrázta fejét, nem találta a szavakat. Visszasétált amerről jött, kelet felé, majd kilépett egy ajtón, és eltűnt a szemük elől.

– Amerikaiak! – kiáltott fel Maja dühösen. – Infantilis kurvapecérek! – Aztán felpattant és elrohant utána, át az ajtón.

De hamarosan visszatért. A férfi csatlakozott egy beszélgetéshez az egyik teremben, és nem akarta ott hagyni őket, hogy kettesben lehessenek.

– Fáradt vagyok – próbálkozott meg Nágya a távozással, de Maja meg sem hallotta. Egyre jobban felizgatta magát. Több mint egy órán keresztül csak erről beszélgettek, újra és újra átgondolva mindent, végül Nágya beadta a derekát, megígérve, hogy elmegy Johnhoz és megkéri, beszélje meg a történteket Majával. Nágya határozottan, de szomorúan sétált végig a szobákon, észre sem véve a téglát és a színes nejlon faliszőnyegeket. A közvetítő, akit soha senki nem vesz észre. Nem találtak még fel olyan robotot, amiket fel lehetne erre használni? Végül megtalálta Johnt, aki elnézést kért, hogy az előbb nem vette észre.

– Nagyon felizgattam magam, bocsánat. Gondoltam, előbb-utóbb úgyis mindent meg fogsz tudni. Nágya vállat vont.

– Ezzel nincs semmi probléma, de szerintem oda kellene hozzá menned, hogy megbeszéljetek mindent. Tudod, Majával ezt kell tenni. Mi egyfolytában beszélgetünk, beszélgetünk...; ha belefogsz egy kapcsolatba, végig beszélned kell, az elejétől a végéig. Még akkor is, amikor ki akarod beszélni magadat belőle. Ha nem teszed, hidd el, hosszú távon rosszabbul jársz.

Na, ezt végre megértette. Kijózanodva, tiszta fejjel elment, hogy megkeresse Maját. Nágya elment aludni.

Másnap késő délután odakinn dolgozott egy árokásón, ez már a harmadik feladatot jelentette aznap. A második katasztrofális körülmények között történt. Samantha megpróbált úgy befordulni egy dózerrel, hogy nem húzta fel a teli lapátot, és az egész gép orra bukott, kicsavarta a rudakat a tokmányból, ezzel hidraulikus olajat folyatott a földre, ami még azelőtt megfagyott, mielőtt lett volna ideje elsimulni. Emelőket kellett rakniuk a traktor levegőben lévő hátsó része alá, majd miután leválasztották az egész szerszámot, lassan ráengedték az emelőkre a gépet. Az egész művelet minden egyes lépéséért keményen meg kellett küzdeniük.

Amikor végzett, áthívták, hogy segítsen egy fémborítású lyukakat készítő Sandvik Tubex fúrógépen. Ezzel a géppel az útközben talált sziklákon fúrtak lyukakat, miközben vízvezetéket fektettek le az alkimistáktól az állandó szállásig. A jelek szerint a légkalapács teljes kiterjedésében megfagyott a lyukban, valahogy annyira beragadva, mint egy élőfába belefúródott nyílvessző. Nágya mozdulatlanul nézegette a légkalapácsot.

– Nincs valami jó ötleted, hogyan lehetne kiszabadítani a kalapácsot anélkül, hogy eltörnénk? – kérdezte Spencer.

– Törjétek szét a sziklát – mondta Nágya fáradtan és a kotrókanállal felszerelt traktorral odament a sziklához, majd kiszállt, hogy hozzáillesszen a markolóhoz egy Allied típusú apró hidraulikus kalapácsot. Éppen hogy beállított mindent a szikla tetején, amikor a beragadt kalapács hirtelen visszarántotta a fúrófejet, magával rántva ezzel a sziklát is, beszorítva bal kezét az Allied Hy-Ram alá.

Ösztönösen hátraugrott, a fájdalom végigfutott belsejében, a karjától egészen a mellkasáig. Bal oldala lángolt, és minden elfehéredett előtte. Kiáltásokat hallott a rádión:Mi a baj?

– Mi a baj?

– Mi történt?

Biztosan felkiálthatott fájdalmában.

– Segítség – nyöszörögte. Ahogy ott ült, karja még mindig ott feküdt beszorulva a kalapács és szikla közé. Lábával kezdte eltolni magától a traktor első kerekét, minden erejét beleadta, majd érezte, hogy a kalapács és a szikla között felrecscsennek a csontjai. Aztán hátára fordult, keze immár kiszabadult. Őrjítő fájdalmat érzett, forgott a gyomra, és úgy érezte, menten elájul. Megpróbált feltérdelni jobb keze segítségével, és látta, hogy összenyomódott keze erősen vérzik, a kesztyű szétszakadt és hiányzik a kisujja. Felnyögött, összekuporodott, és magához szorította a kezét, majd ráütött vele a földre, nem foglalkozva a fájdalom fellobbanásával. Még ilyen erős vérzés mellett is megfagy a kéz... vajon mennyi idő alatt?

– Fagyj már meg, te szemét, fagyj már meg – kiáltott fel. Kitörölte szeméből a könnyeket, és nagy nehezen ránézett. Mindenhol véres, és gőzölög. Még egyszer tiszta erőből hozzácsapta a földhöz. Máris kevésbé fájt. Hamarosan teljesen érzéketlen lesz, de vigyáznia kell, nehogy az egészet lefagyaszsza! Rémülten elkezdte visszahúzni a kezét az ölébe, aztán ott termett néhány ember a közelében, felemelték, és akkor elájult.

Sajnos a kisujját nem tudták megmenteni. Kilencujjú Nágya, ahogy Arkagyij elnevezte, amikor telefonált. Felolvasott neki pár sort, amit Jevtusenko írt Louis Armstrong halálára. „Csak úgy, mint eddig, / Játssz tovább.”

– Hát ez meg hol találtad? – kérdezte Nágya. – Nem is tudtam, hogy Jevtusenkót olvasol.

– Pedig így van, és sokkal jobban szeretem, mint McGonagalt. Csak vicceltem. Egy Armstrongról szóló könyvben találtam ezt az idézetet. Megfogadtam tanácsodat, és hallgattam a zenéjét egy kicsit munka közben, és mostanában egy pár könyvet is elolvastam róla éjszakánként.

– Bárcsak itt lennél velem, idelenn – mondta Nágya.

Vlad végezte el az operációt. Elmondta Nágyának, hogy minden rendben lesz.

A seb nem fertőződött el. A gyűrűsujj is megsérült egy kicsit, és valószínűleg úgy fogod tudni használni, mint a kisujjadat azelőtt. De persze az ember nem is nagyon használja a gyűrűsujját, nem? A két főbb ujjad pontosan olyan erős lesz, mint régen.

Mindenki eljött látogatóba. Ennek ellenére a legtöbbet Arkagyijjal beszélgetett, az éjszaka magányos óráiban, ama négy és fél óra alatt, miközben a Phobos átszelte az eget nyugatról keletre. A férfi kezdetben szinte minden éjszaka telefonált, de később is elég gyakran.

Hamarosan felkelt, és elkezdett dolgozni, kezén árulkodóan keskeny gipszben. Segített mások problémáin, vagy konzultált velük, próbálta elfoglalni magát. Michel Duval soha nem jött el, amit furcsának talált. Nem erre találták ki a pszichológusokat? Nem tudott ellenállni a depressziónak. Szükség volt a kezére, hogy dolgozzon, ő kétkezi-munkás. A gipsz folyton akadályozta, ezért levágta a csukló körüli részt egy ollóval, amit a szerszámos készletében talált. De odakint egy dobozban kellett tartania a kezét, nem tehetett semmi többet a dolog érdekében. Nagyon lehangoló, tényleg.

Eljött a szombat este, és ott ült a nemrégiben megtöltött pezsgőfürdőben, kezében egy pohárnyi rossz bor, és társait nézegette, akik fürdőruhában fröcskölték egymást, vagy csak üldögéltek. Nem egyedül őt érte sérülés, már mindannyian egy kicsit megfáradtak. Ilyen, sok hónapnyi fizikai munka után majdnem mindenki elszenvedett már a fagyási sérüléseket, testükön fekete bőrdarabok látszottak, melyek végül lehámlottak, egy rózsaszín és elég csúnya bőrfoltot hagyva maguk után, ahogy nézte itt a medence hőségében. Több más ember is viselt gipszet, kézen, csuklón, karon, sőt néha lábon is, mindegyiket törés vagy ficam miatt. Igazság szerint még szerencsésnek is mondhatták magukat, hogy halálos sérülés nem történt.

Ez a rengeteg test, és egyik sem az ő számára. Úgy ismerték egymást, mintha családtagok lennének, gondolta. Egymást gyógyították, egy szobában aludtak, egy zsilipben öltöztek, együtt fürödtek; emberállatok átlagos csoportjaként néha elkapták egymás pillantását mozdulatlan világukban, de ez sokkal inkább megnyugtató érzés volt, mint izgató, legalábbis legtöbbször. Középkorú testek. Közöttük Nágyáé, kerek, mint egy kis tök, egy duci, bár izmos, alacsony nő. Kocka és mégis gömbölyded. És egyedülálló. Mostanában a legjobb barátját csak egy hang képviselte a fülében, csak egy arc a képernyőn. Amikor lejön majd a Phobosról... ki tudja.

Sok nő vette körül az Aresen, Janet Blyleven pedig vele tartott a Phobosra, hogy vele lehessen...

A többiek már megint elkezdtek vitatkozni, itt a medence sekélyebb végében. Ann magas és vékony alakja lehajol, hogy Sax Russell fejéhez vágjon valamit, röviden és gyengéden. Mint mindig, a férfi úgy tett, mint aki nem figyel. Ha nem vigyáz, előbb-utóbb behúz majd neki egyet a nő. Furcsa érzése támadt, azt figyelve, hogyan változott meg már megint a csapat. Igazából soha nem tudta pontosan megmagyarázni, mit érez. A csoport igazi természete egy különálló dologként jelentkezett, saját élettel, valahogy más, mint azoknak az egyéneknek karaktere, személyisége, amelyekből állt. Így biztosan szinte lehetetlenné válhatott Michelnek, a csoport pszichológusának munkája. Nem mintha bárki is meg tudná ezt állapítani. A legcsöndesebb és legvisszahúzódóbb pszichológus, akivel valaha is találkozott. Kétségtelenül nagyon pozitív tulajdonság eme pszichiátertagadó csoportban, de mégis furcsának találta, hogy egyedül ő nem jött el meglátogatni a baleset után.

Az egyik este kijött az ebédlőből, és elsétált az alagúthoz, amelyet éppen akkor fúrtak a dongaboltozatú szobák és a farm-komplexum között, és ott az alagút végén meglátta Maját és Franket, akik olyan vadul veszekedtek, hogy nem csak mondataikat lehetett hallani, hanem lehetett rajtuk érezni az érzelmeiket is. Frank arcát eltorzította a düh, és Maja szomorúan, sírva fordult el tőle, majd visszafordult, hogy rákiabáljon.

– Nem, ez soha nem így történt – zokogta, és vadul elkezdett futni Nágya felé. Frank arcát pedig eltorzította a fájdalom. Maja észrevette a sóbálvánnyá dermedt Nágyát, de tudomást sem véve róla elfutott mellette.

Nágya meglepetten megfordult és visszasétált a lakóhelyek felé. Felsétált a magnézium lépcsőkön a 2-es szobába, majd szokásától eltérően bekapcsolta a tévét, hogy megnézze a Földről érkező napi 24 órás hírprogramot. Kis idő elteltével lekapcsolta a hangot, és a boltozatban lévő téglák mintázatát nézegette. Maja bejött, és elkezdett magyarázkodni, hogy tulajdonképpen nem történt semmi közte és Frank között, csak Frank agyában játszódott le valami, és nem tudja abbahagyni még akkor sem, ha nem történt semmi. Egyedül Johnt szereti, és arról nem tehet, hogy most ilyen rossz viszonyba kerültek Frankkel, csak azért, mert ez az irracionális vágy ott él a férfiban, nem az ő hibája, és bűnösnek érzi magát, mert a két ember annyira közeli barát volt régen, mintha testvérek volnának, most meg...

És Nágya végighallgatta, gondosan úgy tett, mint aki türelmesen hallgat, és azt ismételgette: Da, da meg hogy: Igen, tényleg, és ehhez hasonlókat, míg Maja hanyatt feküdt a földön, sírt, Nágya pedig a szék szélén ülve bámulta, miközben azon töprengett, hogy ebből vajon mennyi lehet az igazság, és hogy igazából miről is szólhatott az előbbi vita. És azon, hogy vajon rossz barát-e így, hogy egyáltalán nem hisz régi barátjának történetében. De valahogy ez az egész dolog úgy nézett ki, mintha Maja megpróbálna mindent megmagyarázni, mintha megpróbálná őt is manipulálni. Ebből állt az egész. Az a két szomorú arc, amit odalenn látott az alagútban, világos bizonyítékát adta, hogy két, egymáshoz nagyon közel álló ember közötti vita történt, és így Maja magyarázkodása majdnem biztosan nem felelt meg a valóságnak. Nágya mondott neki valami megnyugtatót, majd elment aludni, arra gondolva, hogy „már túl sok időmet, energiámat és koncentrációmat vesztegetted el ezekkel a játékokkal, sőt egy ujjamba került ez az egész, te ribanc!”

Lassan közeledett a hosszú északi tavasz vége, és még mindig nem sikerült megnyugtató módon megoldaniuk vízproblémájukat, így Ann azt javasolta, hogy indítsanak expdíciót a sarki hósapkához, és állítsanak fel egy robotizált desztillálót. Útközben pedig kialakítanának egy olyan útvonalat, amelyen automata terepjárók is végig tudnának haladni.

– Gyere velünk – mondta Nágyának. – Még nem láttál semmit sem a bolygóból, csak ezt a kis területet a házak és Csernobil között, az pedig egyenlő a nullával. Lemaradtál a Hebesről és a Gangesről, és igazából itt nem maradt semmi tennivalód. Tényleg, Nágya, szinte hihetetlen, hogy milyen kolonc vagy már itt. Tulajdonképpen miért is jöttél ide a Marsra egyáltalán?

– Hogy miért?

– Igen, miért? Tudod, itt kétféle tennivaló létezik. Az egyik a Mars felfedezése, a másik a lehetőségek és készletek biztosítása a felfedezőutak részére. Te olyan mértékben elmerültél az egyikben, a készletek kialakításában, hogy a legkevesebb figyelmet sem fordítottad arra, hogy miért jöttünk mi ide egyáltalán.

– Lehet, hogy nekem ez okoz örömet – mondta Nágya kényelmetlenül.

– Ez így van jól, de próbáld meg némi perspektívából szemlélni a dolgokat. Nézd, ennyi erővel otthon is maradhattál volna a Földön, és egy boldog vízvezeték-szerelő válhatott volna belőled. Nem kellett volna megtenni ezt a hosszú utat azért, hogy vezethess egy rohadt buldózert. Meddig akarsz még itt szöszmötölni azzal, hogy vécéket építesz, meg traktorokat programozol?

– Jól van, jól van – felelte Nágya. Majára gondolt, meg mindenre, ami vele járt. A négyzet alakú szállás építése már úgyis szinte befejeződött. –Úgyis rám fér egy kis pihenés.

Három távolsági terepjáróval indultak el, Nágya és még öt geológus: Ann, Simon Frazier, George Berkovic, Phyllis Boyle és Edvard Perrin. George és Edvard még a NASA-szolgálat idejéből ismerték Phyllist. Támogatták is javaslatát, amikor felvetette, hogy végezzenek „alkalmazott geológiai kutatásokat” is, vagyis kutassanak ritka fémek után. Simon ezzel szemben Ann csöndes szövetségesévé vált, aki a tiszta kutatás és az el-a-kezekkel álláspontját képviselte. Nágya minderről tudott, még akkor is, ha, Ann kivételével, nagyon kevés időt töltött velük. De a pletyka az pletyka: fel tudta volna sorolni, ki kinek a szövetségese a bázison, hogyha éppen szükség lett volna rá.

Az expedíciós terepjárók két négykerekű modulból álltak, amelyeket egy hajlékony keret kötött össze. Hatalmas hangyákra hasonlítottak. A (Rolls-Royce gyár építette őket egy multinacionális repülőgépipari konzorciummal együtt. Gyönyörű tengerzöld színre festették őket. Az elöl lévő, mind a négy oldalán elsötétített ablakú modulban ők tartózkodtak, a hátsó modulban üzemanyagtartályokat, és több, fekete, forgatható napelemet helyeztek el. A terepjáró nagyon széles, két és fél méter magas, csúszásgátlóval felszerelt kerekeken közlekedett.

Ahogy észak felé haladtak a Lunae Planumon keresztül, kis zöld jeladókat helyeztek el az út minden egyes kilométerénél. Ezen kívül eltakarították a sziklákat az útjukból, amellyel egy robotpilótával közlekedő terepjáró nem tudna megbirkózni, így gyakran kellett használniuk a hóekét, vagy az első terepjáró elejére fölcsatolt, kicsiny darut. Valójában egy utat építettek, de ritkán kellett csak használniuk a sziklamozgató felszerelésüket; több napon keresztül megállás nélkül, 30 kilométer per órás, szinte maximális sebességgel keresztezték a Lunaet északkeleti irányban. Erre tartottak, hogy elkerüljék a Tempe és Mareotis kanyonrendszerét, és útjuk a Lunaen keresztül a Chryse Planitia hosszú lejtőjéig vezetett. Mindkét terület hasonlított a bázisuk körüli tájra: alacsony dombok, teleszórva kisebb sziklákkal; de mivel lefelé mentek, gyakran a megszokottnál is messzebbre láttak el. Az a tény, hogy vezetés közben folyamatosan új táj bukkan fel a horizonton, különösen felvidította Nágyát. Kisebb hegyek, bukkanók, hatalmas magányos sziklák, néha a kráter külső részét képező alacsonyabb, kerek fennsík.

Amikor leértek az északi félteke alföldjére, északnak fordultak a hatalmas Acidalia Planitián keresztül, és több napon át ismét egyenesen haladtak. Úgy húzódott mögöttük nyomuk, mint egy fűnyíró első sora a magas fűben, a jeladók pedig fényesen és feltűnően csillogtak a sziklák között. Phyllis, Edvard és George arról beszélt, hogy szívesen tennének kisebb kirándulásokat. Meg akartak vizsgálni néhány olyan helyet, amelyek a műholdas fotók alapján szokatlan ásványlelőhelyeknek bizonyulhatnak a Perepelkin-kráter közelében. Ann dühösen emlékeztette őket arra, hogy mi is a tulajdonképpeni feladatuk. Nágya szomorúan látta, hogy Ann majdnem annyira távolságtartó és feszült idekint is, mint bent a bázison. Bármikor álltak meg a terepjárók, máris kinn termett, és magányos sétákra indult. Visszahúzódóan viselkedett akkor is, amikor együtt vacsoráztak az első terepjáróban.

Nágya megpróbálta néha kicsalogatni ebből a hangulatból.

– Ann, hogyan szóródtak így szét ezek a sziklák?

– Meteorok.

– De akkor hol vannak a kráterek?

– A legtöbb délen.

– Akkor hogy jutottak el ide ezek a sziklák?

– Repültek. Ezért ilyen kicsik. Csak a kisebb sziklák tudnak ilyen messzire eljutni.

– De úgy emlékszem, azt mondtad nekem, hogy ezek az északi fennsíkok viszonylag újak, míg az igazán komoly kráterképződés sokkal régebben történt.

– Ez így van. Azok a sziklák, amelyeket itt látsz, a későbbi meteoresők maradványai. A meteorbecsapódások eredményeként sokkal több szikla gyűlt össze a bolygón, mint amit itt látunk. Ebből áll a regolit. A regolit pedig egy kilométer mélységig terjed.

– Nehéz elképzelni– mondta Nágya. – Úgy értem, ezt a rengeteg meteort.

Ann bólintott.

– Ez évmilliárdok alatt játszódott le. Ez a különbség a Föld és a Mars között, hogy a felszín életkora nem évmilliókban, hanem évmilliárdokban mérhető. Annyira nagy ez a különbség, hogy még elképzelni is nehéz. De ha az ember ilyen dolgokat lát, mint ez itt, az talán segíthet.

Félúton jártak Acidalián át, amikor egyre több egyenes, meredek falú, lapos fenekű kanyonnal találkoztak. Úgy néztek ki, mint George többször is megjegyezte, mint a legendás csatornák kiszáradt folyómedrei. A geológusok szóhasználata szerint fossae a nevük, és csoportokban jelentek meg. Még a legkisebb ilyen kanyont sem tudta leküzdeni terepjárójuk, és amikor egy ilyenhez értek, el kellett fordulniuk, és végigfutniuk a peremén, amíg vagy elérkeztek az aljához, ahogy emelkedett a talaj, vagy pedig véget ért, és közeledtek egymáshoz a falai, és újra sík terepen tudták folytatni útjukat észak felé.

A horizont néha 20 kilométerre látszott tőlük, néha pedig 3-ra. Egyre kevesebb krátert láttak, és azokat, amelyek mellett elhaladtak, alacsony, a peremtől sugárirányban elhelyezkedő dombok vették körül. Becsapódási kráterek, ahol a meteorok a jégpáncélba csapódtak be, amely ennek hatására forró sárrá változott. Nágya útitársai izgatottan sétálva egy egész napot töltöttek ezeken a legömbölyített hegyeken az egyik hasonló kráter körül. Phyllis szerint a legömbölyített lejtő őskori víz nyoma, legalább olyan biztosan, mint ahogy a kővé vált fában az erezet mintája mutatja meg nekünk az eredeti fát. Ahogy ez mondta, Nágya rádöbbent, hogy Phyllis ebben sem értett egyet Ann-nel. Phyllis a hosszú vizes múltban hitt, Ann pedig a rövid vizes múltban, vagy valami hasonlóban. A tudományt sok mindenre lehet használni, gondolta Nágya. Néha fegyverként is, amivel oda lehet vágni más tudósoknak.

Messzebb északra, az 54. szélességi fok körül bejutottak a termálkarsztok furcsa földjére, arra a dimbes-dombos területre, amelyet számtalan alases szabdalt, meredek falú, ovális mélyedések. Ezek a mélyedések, köztük néhány 2-3 kilométer átmérőjű és körülbelül 60 méter mély, úgy százszor nagyobbak voltak földi társaiknál. A jégpáncél biztos jele, értettek most egyet a geológusok. A talaj évszaktól függő megfagyása illetve kiolvadása okozta azt, hogy ebben a mintázatban süppedt meg. Az ekkora méretű mélyedések azt jelezték, hogy nagyon magas lehet a talaj víztartalma, mondta Phyllis. Hacsak nem a marsi idő-nagyságrendeknek egy újabb megjelenési formáját látjuk, válaszolta Min. Némileg jeges talaj, és minden évben csak egy kicsit süpped be, évezredeken, évmilliókon keresztül.

Erre Phyllis dühösen azt javasolta, hogy próbáljanak meg egy kis vizet összegyűjteni a talajból, mire Ann, hasonlóan dühösen, beleegyezett. Két mélyedés között találtak egy simább lejtőt, és megálltak, hogy egy vízgyűjtőt állítsanak fel. Nágya azonnal átvette az irányítást, végre megnyugodva. Már kezdett kicsit az agyára menni, hogy nem csinál semmit. Egy teljes napon át dolgoztak. Ásott egy 2 kilométer hosszú árkot az első terepjáró markolójával, és lefektette az oldalsó gyűjtő járatot, egy perforált, rozsdamentes acélcsövet, amelyet kőzúzalékkal töltöttek meg. Ellenőrizte az elektromos fűtőszálakat, amelyek csíkokban húzódtak végig a csövön és a szűrőkön, majd visszatöltötte az árokba az onnan kiásott agyagot és a köveket.

A tárna alsó részébe egy vizes üveget és egy pumpát helyezett el, ahonnan egy hőszigetelt szál-lítószalag indult el, egészen egy kis tartályig. A fűtőszálak részére akkumulátorok szolgáltatják majd az áramot, amelyeket napelemek tartanak állandóan feltöltve. Ha elég víz gyűlik össze és megtelik a tartály, kikapcsolódik a vízpumpa, és egy szolenoid szelep nyílik meg, kieresztve a a vizet, vissza a szállítószalagról a kiásott járatba, végül leállnak a fűtőszálak is.

– Mindjárt kész vagyok – jelentette ki Nágya késő délután, ahogy nekiállt, hogy ráhegessze a szállítócsövet az utolsó magnéziumállványra. Veszedelmesen fáztak az ujjai, sérült keze pedig lüktetett. – Mi lenne, ha valaki elkezdené összedobni a vacsorát? – kérdezte. – Lassan készen vagyok itt. – A szállítócsövet vastag poliuretán habbal kellett még leszigetelnie, majd az egészet belecsúsztatnia egy vastagabb védőcsőbe. Furcsa, hogy mennyire bonyolulttá tette a szigetelés ezt a viszonylag egyszerű feladatot.

Imbisz alátét, sasszeg, egy utolsó rántás a franciakulcson. Nágya végigsétált a cső mellett, és ellenőrizte a tömítéseket a kapcsolódási pontoknál. Minden biztosan tartott. Visszavitte az első terepjáróba a szerszámait, és visszanézett napi munkájának gyümölcsére: egy tartóállványokon végigfutó rövid cső, egy doboz a földön, egy frissen ásott halom, amely kis dombocskaként fut felfelé a hegyen. Ami egyáltalán nem rítt ki ebből a dimbes-dombos tájból.

– Iszunk majd egy kis vizet itt hazafelé – jegyezte meg.

* * *

Több mint kétezer kilométeren keresztül tartottak tovább észak felé, és végül megérkeztek a Vastitas Borealisra, egy ősi, kráterekkel teli lávasíkságra, amely a 60. és 70. szélességi fok között húzódott, s mintegy gyűrűként közrefogta az egész északi féltekét. Ann és a többi geológus minden reggel több órát töltött a pusztaság fekete kövei között, mintákat vettek, majd a nap hátralévő részében, az észak felé vezető úton, megtárgyalták, mit is találtak. Min látszólag sokkal jobb kedvvel végezte munkáját, sokkal boldogabb volt. Egyik este Simon megszólalt, hogy a Phobos éppen csak megjelenik a horizonton a déli hegyek felett. A következő esti szálláshelyükről már nem lehet majd látni, igen érzékletesen demonstrálva, mennyire alacsony a kisbolygó körpályája. Még csak a 69. foknál jártak, de a Phobos csak ötezer kilométerre haladt a bolygó egyenlítője fölött. Nágya mosolyogva intett neki búcsút, hiszen az újonnan érkezett areoszinkron rádióműholdak segítségével ezek után is képes lesz majd Arkagyijjal beszélgetni.

Három nappal később véget ért a csupasz sziklavidék, eltűnt a feketés homok hullámai alatt, olyan hatást keltve, mintha tengerpartra értek volna. Eljutottak a hatalmas északi dűnék világába, amelyek a Vastitas és a sarki sapka között uralták a marsi világot. Egy körülbelül 800 kilométer széles sávját kell majd átvágniuk. A faszén színű homok lila és rózsaszín árnyalatokban úszott, megnyugtatva a szemet a délvidék vörös törmeléke után. A dűnék párhuzamos hullámokban vonultak észak és dél felé, néha megtörve, néha összeolvadva. Könnyen tudtak haladni a kérges felszínű homokon, csak ki kellett választaniuk egy nagy dűnét, és végigrobogniuk hullámos nyugati oldalán.

Néhány ilyen nap után azonban megnőttek a dűnék, és Min a barchan-dűne nevet adta nekik. Megfagyott, hatalmas hullámokként tornyosultak százméteres magasságig, egy kilométer széles hátakkal, több kilométer hosszú félholdakban. Sok más marsi természeti jelenséghez hasonlóan, ők is több százszorosára nőttek, mint földi testvéreik a Szaharában és a Góbiban. Az expedíció egyenletesen, viszonylag sima úton haladt, egyik hullám hátáról a másikra kanyarodva. Terepjáróik, mint apró csónakok eveztek egy tengeren, amely egy titáni vihar közben megfagyott.

A kővé vált tengeren töltött egyik napon a második terepjáró megállt. Az irányítópanelen kigyulladt piros fény azt jelezte, hogy a probléma a két modul között elhelyezkedő rugalmas keretben rejtőzik. És tényleg, a hátsó modul balra dőlt, a homokban húzva a bal oldali kerekeket. Nágya felöltözött, és kiment, hogy megnézze, mit tehet. Levette a porvédőket a kapcsolódási pontról, ahol a keret a modul alvázához csatlakozott, és látta, hogy a kettőt összekötő szegecsek mind eltörtek.

– Ez lehet, hogy eltart egy kis ideig – mondta Nágya. – Nyugodtan menjetek, és nézzetek körül addig.

Hamarosan megjelent Phyllis és George, majd követte őket Simon, Min és Edvard. Phyllis és George kivettek egy jeladót a hármas számú terepjáróból, és letették három méterre „az út” jobb oldalától. Nágya nekiállt dolgozni az eltörött kereten, csak ahhoz érve hozzá, amihez feltétlenül szükséges. Hűvös délután volt, talán -70 fok, és a rombusz-fűtőszálas védőruhán keresztül érezte a csontjáig hatoló hideget.

A szegecsek végét nem tudta kihúzni a modul oldalából, úgyhogy elővett egy fúrógépet, és elkezdett új lyukakat fúrni. Elkezdte dünnyögni az „Arábia sejkjét”. Ann, Edvard és Simon a homokról kezdtek el beszélgetni. Milyen kellemes is, gondolta Nágya, hogy a föld végre nem vörös. Meg az, ahogy hallja, Ann teljesen elmerül munkájában. És neki is van végre valami tennivalója.

Már majdnem elérték a sarkkört, Ls 84-re járt, csupán két hétre a nyári napéjegyenlőségtől az északi féltekén. Egyre hosszabbak lettek a napok. Nágya és George végigdolgozták a napot, közben Phyllis megmelegítette a vacsorát. Vacsora után Nágya visszament, hogy befejezze a munkát. A vörös Nap barnás párában úszott, kicsi volt és gömbölyű, pedig már közeledett a naplemente. Nem volt elég vastag a légkör, hogy eltorzítsa, megnövelje és laposítsa, mint a Földön. Nágya végzett, elrakta a szerszámait, és éppen kinyitotta az első terepjáró ajtaját, amikor Ann hangját hallotta:

– Óh, Nágya, máris bemész?

Nágya felnézett. Ann egy dűne peremén állt, tőle nyugatra, és neki integetett. Fekete körvonala látszott csupán a vérvörös ég háttere előtt.

– Hm, úgy terveztem – mondta Nágya.

– Kérlek, gyere fel egy percre, szeretném, ha megnéznéd a naplementét. Nagyon szép lesz, hidd el. Na gyere, csak egy perc. Hidd el, nem bánod meg. Látszik néhány felhő nyugaton.

Nágya felsóhajtott, és becsukta a külső zsilipajtót.

Meredeken emelkedett a dűne nyugati oldala. Nágya gondosan Ann lábnyomaiba lépett, melyeket még fölfelé mászva hagyott maga mögött. A tömör homok szinte mindenütt biztosan tartotta a lábát. A gerinc közelében meredekebb lett, Nágya előrehajolt, és kezével segítette magát. Mikor felkapaszkodott a széles, legömbölyített gerincre, felegyenesedett és körülnézett.

Már csak a legnagyobb dűnék tetejét érte napfény, a föld fekete felszínét csupán rövid acélszürke félkörök csúfították el. A horizont körülbelül öt kilométerre lehetett tőlük. Ann guggolt, kezében egy marék homokot tartott.

– Ez miből van? – kérdezte Nágya.

– Sötét színű ásványi részecskékből.

Nágya felhorkant.

– Ennyit én is meg tudok állapítani.

– Tévedsz, mielőtt ideértünk, nem tudtad volna megmondani. Lehetett volna sóval kevert por is, de ezek apró szikladarabok.

– És miért ilyen sötét?

– Vulkanikus. A földön a homok legtöbbször kvarcból áll, tudod, mert ott nagyon sok a gránit. De itt a Marson nincsen sok gránit, ezek a kis darabok valószínűleg vulkáni szilikátok, obszidián, kova, egy kis gránit. Gyönyörű, nem?

Odanyújtott egy maréknyi homokot, hogy Nágya is megnézhesse. Egészen komolyan gondolta, természetesen. Nágya maszkján keresztül figyelmesen megvizsgálta a kezében tartott fekete halmot.

– Tényleg szép – mondta. Ott álltak és nézték, ahogy lemegy a nap. Árnyékuk elért egészen a keleti horizontig. Az ég gyönyörű, sötétvörös színben játszott, sötét lett és homályos, nyugaton valamivel világosabb a Nap körül. A felhők, amelyeket Ann az előbb említett, nagyon szép, világossárga csíkban, magasan húzódtak végig az égen. Valami megtörte a fényt a homokban, és a dűnék gyönyörű lilás színt vettek fel. A Nap egy aranyszínű kis gombocskának tűnt, fölötte pedig két esti csillag világított: a Vénusz és a Föld.

– Mostanában minden este egyre közelebb állnak egymáshoz. Az együttállás igazán gyönyörű lesz – mondta Ann gyöngéden.

A Nap alsó széle megérintette a horizontot, és a dűnegerincek árnyékba borultak. A kis gombocskányi Nap lebukott a nyugatra lévő fekete csík alá. Az ég vöröses kupolaként borult föléjük, a felhők kakukkszegfű rózsaszínjével világítottak. Csillagok bukkantak elő mindenütt, és a vöröses ég szinte élő sötétlilává vált, élettel teli színét hamarosan a dűnék is átvették, olyan volt, mintha a folyékony szürkület félholdjai feküdtek volna keresztben a fekete síkságon. Nágyának hirtelen valami végigfutott az idegrendszerén, le a gerincén, majd ki a bőrére, bizsergett az arca, és érezte, ahogy elzsibbad a gerincoszlopa. Ilyen szépségtől az ember hátán végigfut a hideg. Akár egy sokk, úgy érte az, hogy teste így reagált a szépségre, olyan izgalommal, mintha szexuális élményben lenne része. És ez a szépség olyan furcsa, olyan idegen. Nágya rádöbbent, hogy még soha nem látta vagy érezte ezt ilyennek. Úgy élte boldogan az életét, mintha egy gondtalan Szibéria lenne. Egy hatalmas analógiában élt eddig, mindent olyan módon átélve, ahogy azt a múltja alapján képes értelmezni és megmagyarázni. De most ott állt a végtelen lila ég alatt, egy megkövesedett fekete óceán felszínén. Minden új és furcsa. Képtelenségnek tűnt, hogy bármilyen általa látott vagy ismert dologhoz hasonlítsa. És a múltja egyszerre eltűnt az agyában. Pörgött magában, nem gondolva semmire, mint egy játékos kedvű kislány, aki megpróbálja elszédíteni magát. A súly visszaszivárgott a bőre vonalából, és már egyáltalán nem érezte üresnek magát. Sőt ellenkezőleg, inkább megtelt tartalommal, kiegyensúlyozott lett. Egy kis gondolkodó szikla, aki pörög maga körül, mint egy búgócsiga.

Cipőjük sarkán siklottak le a dűne meredek falán. Amikor leértek, Nágya hirtelen átölelte Annt.

– Ó, nem is tudom, hogy köszönjem ezt meg neked! – Még a polarizált maszkon keresztül is látta, ahogy Ann elmosolyodik. Ritka látvány.

Ezek után minden megváltozott Nágya számára. Régen tudta már, hogy ez csupán akarat kérdése, hogy csupán jobban oda kell figyelnie. A táj pedig szövetkezett ezzel az érzéssel, új dolgokra nyitva föl a szemét, mert alighogy maguk mögött hagyták a fekete dűnéket a következő nap, egy olyan környéken utaztak tovább, amelyet a társai rétegzett vagy laminált felszínnek hívtak. Ez az a sima homokvidék, amely télen a sarki jégsapka szárazjég-mezője alatt helyezkedik el. Persze nem most, a nyár közepén, amikor bármerre néztek, minden körkörös mintázatban helyezkedett el. Széles, sárga homok talajú völgyeken mentek végig, amelyeket két oldalról hosszú, hullámos, sima tetejű fennsíkok határoltak. Ezek a síkságok teraszosan emelkedtek, hol finoman, hol durván laminálva, mint egy kifényesített fadarab, amelyik megmutatja erezetét. Egyikük sem látott még semmi ehhez foghatót, és minden reggel kimentek mintát gyűjteni, próbafúrásokat végezni vagy túrázni, azzal a jellegzetes, ugrándozó marsi balettszerű járással, vagy csak össze-vissza beszélni, Nágya is legalább olyan izgatottan, mint bármelyikük. Ann elmagyarázta neki, hogy a fagy minden télen megköt egy réteget a talajban, aztán a szélerózió bevágásokat váj belé, és elszállítja a fölösleges mennyiséget oldalról, és így minden réteg jobban lesimul, mint az alatta lévő, tehát ezek a bevágott falak néha több száz keskeny teraszból álltak

– Olyan ez, mint amikor a Föld megmutatja saját kontúrtérképét – mondta Simon.

Egész nap vezettek, majd minden este kiszálltak a terepjárókból a rózsaszín szürkület alatt, amely majdnem éjfélig tartott. Próbafúrásokat végeztek, és darabos, jeges anyagokat találtak, a fúrás teljes hosszában, laminálva. Az egyik este Nágya Ann-nel mászott fölfelé egy sor párhuzamos teraszon, félig figyelve csak a magyarázatra az aphelium és perihélium váltakozásáról, amikor visszanézett a mélyedésbe, és látta, hogy citrom- és sárgabarack színben úszik az esti fényben, felette világoszöld lencsefelhők fekszenek, tökéletes tükreként a felszín görbületének.

– Nézd csak! – kiáltott fel.

Ann visszanézett, és mikor ő is meglátta, megdermedt. Nézték, ahogy az alacsonyan fekvő felhősáv végiglebeg felettük.

Csak akkor tértek magukhoz, amikor a terepjárókból szóltak a többiek, hogy a vacsora elkészült. Ahogy sétált lefelé a kontúrokkal teli teraszon, Nágya tudta, hogy alapvetően megváltozott. Vagy ő lett más, vagy a bolygó tűnt egyre furcsábbnak és szebbnek, ahogy haladtak észak felé, vagy mindkettő együtt igaz.

Sárga, sík homokteraszokon gördültek végig, az apró szemcsés, kemény és sziklától mentes talajon teljes sebességgel tudtak haladni. Néha kellett csak lassítaniuk, hogy egy alsóbb vagy magasabban fekvő szintre átváltsanak. Egyszer-kétszer a teraszok közötti gömbölyű lejtők kissé gondot okoztak nekik, sőt néha vissza is kellett fordulniuk, hogy másik utat keressenek, de azért rendszerint probléma nélkül megtalálták az északi utat.

A laminált terepen eltöltött negyedik napon az útjukat két oldalról határoló fennsík falai összeértek, és ezen a nyíláson keresztül egy magasabban fekvő síkra jutottak. Előttük a horizonton megjelent egy fehér hegy, egy nagy kerek kiemelkedés, mint egy fehér Ayers-szikla. Egy fehér, hegynyi jégtömb, egy száz méter magas és egy kilométer széles jéghegy. Amikor körbejárták, kiderült, hogy az északi horizonton túl is folytatódik tovább. Egy gleccser csúcsa talán, vagy maga a sarki jégsapka nyelve. Örömkiáltásokat hallott a többi terepjáróból, és a zajban és összevisszaságban Nágya csak Phyllist hangját hallotta, amint azt kiabálja:

– Víz, víz!

Igen, rengeteg víz. Bár számítottak rá, mégis nagyon meglepődtek, hogy egy hatalmas hegynyit találtak belőle. Sőt, igazából az eddigi 5000 kilométeres útjuk legnagyobb hegyével találkoztak. Egy teljes napig tartott, hogy hozzászokjanak: megállították a terepjárókat, csacsogtak, mutogattak, kiszálltak megnézni, mintákat vettek, először a felszínről, majd le is fúrtak, megtapogatták, egy darabon megmászták. A homokhoz hasonlóan a jéghegy is horizontálisan laminálódott, körülbelül egy centiméteres sávokban elhelyezkedő homokvonalakkal, közöttük pöttyös és darabos jéggel; ilyen atmoszférikus nyomás mellett szinte minden hőmérsékleten szublimálódott, maga után apró, néhány centiméter mély, gömböcskékkel teli lyukacsos oldalfalakat hagyva, alatta pedig tömör és kemény volt a jég.

– Ez rengeteg víz – mondták mindannyian. Víz, a Mars felszínén...

A következő nap a gleccserhegy elfedte a teljes jobb oldali horizontot, falként futott végig mellettük egész nap. Akkor kezdték igazán felfogni, milyen sok is igazán, különösen azért, mert ahogy múlt az idő, a fal egyre magasabb lett. Körülbelül háromszáz méter magasságba emelkedett, egyfajta fehér hegylánccá vált lapos kis völgyük keleti fala. Akkor az északnyugati horizonton túl megjelent egy újabb fehér hegy, még egy hegylánc, amelynek csak csúcsát látták. Még egy gleccser-hegy, nyugat felől falként emelkedve, úgy harminc kilométerre tőlük.

Megérkeztek a Chasma Borealisba, egy szélvájta völgybe, amely úgy ötszáz kilométerre nyúlt be a jégsapkába, félútig az északi sark felé. A szakadék sima, betonkemény homoktalaja néha kissé ropogott a kerekek alatt a szén-dioxidjég miatt. A jégfal ferdén magasodott föléjük, 45 foknál kisebb szöget bezárva a talajjal, és a laminált hegyoldalhoz hasonlóan, szublimációtól és eróziótól csipkézett teraszokból állt, ez a két erő vájta ki több tízezer év alatt a szakadékot.

Ahelyett, hogy elmentek volna egészen a völgy végéig, a kutatók átvágtak a nyugati falhoz, megcélozva egy jeladót, amelyet egy szállítmány jégbányászó felszereléssel együtt dobtak le. A szakadék közepén elhelyezkedő alacsony homokdűnék szabályos rendben követték egymást, és a terepjárók végiggördültek a barázdák szabdalta terepen, fel, le, fel és le. Majd ahogy megmásztak egy homokhullámot, észrevették a csontvázszerű landoló-lábakon álló zömök, zöldes konténereket két kilométerre az északnyugati jégfal lábától. Furcsa látvány ebben a fehér, barna és rózsaszín világban.

– Szinte bántja a szemem – kiáltott fel Ann, de Phyllis és George felujjongott.

A hosszú délután alatt többféle pasztellszínben játszott az árnyékba borított nyugati jéghegy oldala: a vízjég átlátszó, kristálytiszta kékben, a hegyoldal nagy része pedig rózsaszín és sárga homokkal vegyült, áttetsző elefántcsontszínben tündökölt. Elszórt foltokban tiszta fehéren fénylett, ahol a szén-dioxidjég helyezkedett el, látványosan bemutatva a szárazjég és a vízjég közötti különbséget, ugyanakkor megnehezítette, hogy pontosan fel lehessen mérni az hegyoldal igazi kontúrjait. A perspektivikus rövidülés miatt amúgy is nehezükre esett megállapítani a hegy nagyságát; mintha mindörökké csak felfelé és felfelé mászna, valószínűleg 300 és 500 méter közötti magasságban beborítva a Borealis padlóját.

– Ez rengeteg víz! – kiáltott föl Nágya.

– És még több a föld alatt – mondta Phyllis. – A fúrásaink azt mutatják, hogy a jégsapka több szélességi fokkal nyúlik tovább délre, a teraszos felszín alatt.

– Így hát több vizünk van, mint amennyire valaha is szükségünk lesz!

Ann boldogtalanul lebiggyesztette száját.

A bányászati felszerelés helye határozta meg a jégbánya-tábor helyszínét: a Chasma Borealis nyugati fala, a 41. hosszúsági és 83. szélességi fok találkozásánál. Észak felé a Deimos nemrég követte a Phobost a horizont alá, így nem találkoznak vele sem egy darabig, amíg vissza nem térnek a 82. szélességi foktól délre. A nyári éjszakák már alig egy órányi lilás szürkület után véget értek. A fennmaradó időben a Nap körbe-körbe járt, a horizont fölé legfeljebb 20 fokkal emelkedve. A hatfős csoport hosszú órákat töltött odakint, hogy elszállítsa a bányagépet, és beüzemelje a falnál. A legfőbb szerkezeti elem egy majdnem terepjáró méretű, alagútásó robot volt. A fúrófej belevágott a jégbe, és másfél méter átmérőjű hengereket továbbított hátra. Amikor bekapcsolták a fúrót, hangos és mély búgást hallatott, mely még hangosabbnak tűnt, amikor sisakjukkal vagy kezükkel hozzáértek a jéghez. Egy kis idő múlva fehér jéghengerek csattantak bele egy csillébe, majd egy kis robottargonca egy desztillálóba szállította őket, amely a jég megolvasztása után kiválasztja belőle a jelentős mennyiségű homokot, és több köbméternyi kockákban újrafagyasztja a megtisztított vizet, melyet így könnyebben el lehet helyezni a terepjáró rakterében. A robot vezérelte terepjárók ezek után könnyedén meg tudják közelíteni ezt a helyet, hogy feltöltvén magukat, visszatérjenek a bázisra, megoldva a rendszeres vízellátást. Talán többet is, mint amennyit valaha fel tudnak használni. Edvard számítása szerint körülbelül 4-5 trillió köbkilométernyi tartalékkal rendelkeztek, ez látható a jégsapkában, bár a sok ismeretlen tényező miatt csak közelítő értéket tudott megadni.

Több napot töltöttek ott, hogy teszteljék a berendezést, és napelemek felállításával megoldják az energiaellátását. A hosszú estéken, vacsora után, Ann gyakran otthagyta őket, hogy megmássza jégfalat, azzal az ürüggyel, hogy még egy pár próbafúrást végez. De Nágya tudta, hogy csak meg akart szabadulni Phyllistől, Edvardtól és Georgetól. Emellett természetesen föl is akart jutni egészen a csúcsra, hogy körülnézzen, és fúrásokat végezzen a legfrissebb jégrétegekben. Így egy nap, amikor a berendezés sikeresen túljutott a próbaüzemen, Nágyával és Simonnal együtt korán reggel felkelt, nem sokkal hajnali kettő után, kimentek a borzasztóan hideg hajnali levegőbe, és elindultak felfelé. Árnyékuk hatalmas pókként mászott előttük. Harminc fokos emelkedőt kellett leküzdeniük, amely időnként meredekebb lett, másutt egy kicsit lankásabb, ahogy másztak fel a durva kiszögelléseken a hegy teraszos oldalán.

Reggel hét óra lett, mire véget ért az emelkedő, és megérkeztek a sarki jégsapka felszínére. Északi irányban egy jégsíkság húzódott, amerre a szem ellátott, a három kilométerre magasodó horizontig. Ahogy visszanéztek délre, a teraszos talaj geometrikus kanyargásai fölött messzire elláttak; Nágya még soha nem látott ennyire messzire a Marson.

A fennsík is laminált jégből állt, hasonlóan az alattuk elhelyezkedő rétegzett homokhoz, és piszkos-rózsaszín sávok kúsztak át rajta itt-ott, betarkítva a tisztább részeket. A Chasma Borealis másik fala keletre feküdt tőlük. Majdnem függőlegesnek látszott onnan, ahol álltak, hosszan, masszívan magasodott.

– Ennyi rengeteg víz – ismételte Nágya. – Több, mint amennyit valaha is fel tudunk használni.

– Ez attól függ – válaszolta Ann, szinte oda sem figyelve. Egy kis fúrógéppel dolgozott a jégen. Polírozott maszkjával odafordult Nágyához. – Ha a földiesítőkre hagyjuk a döntést, akkor ez úgy eltűnik, mint harmat egy forró nyári reggelen. Föl a levegőbe, hogy csinos kis felhők legyenek belőle.

– Az miért baj? – kérdezte Nágya.

Ann rábámult. Szemei a maszkon keresztül olyannak tűntek, mint két hatalmas golyóscsapágy.

– Szerintem el kellene szaladnunk megnézni a sarkot – vetette fel aznap este a vacsoránál.

Phyllis megrázta a fejét.Nincs elegendő ételünk, sem levegőnk.

– Akkor kérjük, hogy dobjanak le nekünk utánpótlást.

Edvard tiltakozni kezdett.

– Az északi sarkot majdnem Borealis mélységű völgyek veszik körül!

– Azért akkorák nem – válaszolta Ann –, egészen odáig el lehetne autózni. A kacskaringós völgyek tényleg drámainak tűnnek az űrből, de ez csak azért van, mert a víz és a szén-dioxid másképpen veri vissza a fényt. Valójában egy lejtő sem meredekebb 6 százalékosnál. Semmi újdonság, csak még több laminált terep.

– De hogy jutunk fel a sarkra?

– Visszamegyünk egy kicsit, míg az egyik jégnyelv leér a homokig. Aztán mint egy rámpán, eljuthatnánk a központi masszívumig, és ha már ott vagyunk, végiggördülünk rajta egészen a sarkig.

– Semmi okunk nincs rá, hogy elmenjünk – jelentette ki Phyllis. – Ugyanolyan, mint itt, csak több jeget látnánk, és még több sugárzásnak tennénk ki magunkat.

– És – tette hozzá George – arra is használhatnánk a fennmaradó ételt és levegőt, hogy visszafelé megvizsgáljunk néhány olyan helyet, amely mellett idefelé eljöttünk.

Tehát erre megy ki a játék. Ann mogorván nézett maga elé.

– Én vagyok a geológiai kutatóút vezetője – mondta élesen. Ami persze igaz volt, de Ann nem bizonyult jó politikusnak, főleg nem Phyllishez képest, aki rengeteg barátra számíthatott Houstonban és Washingtonban.

Geológiai szempontból semmi okát nem látom, hogy elmenjünk a pólusig – felelte Phyllis mosolyogva. – Ugyanazt találjuk majd ott is, mint itt. Egyszerűen csak el akarsz jutni oda, valld be.

Nos – mondta Ann –, és ha igen? Még egy csomó tudományos kérdésre kellene megtalálnunk a választ, hogy vajon ugyanolyan összetételű-e a jég, mennyi a portartalma; bármerre járunk, értékes adatokat lehet összegyűjteni.

– De most vízért jöttünk ide, nem azért, hogy szórakozzunk.

– Én nem szórakozom – vágott vissza Ann. – Azért szerzünk vizet, hogy segítségével folytatni tudjuk a kutatást, nem pedig azért kutatunk, hogy vizet szerezzünk! Ti valahogy folyton fordítva gondoljátok! Egyszerűen hihetetlen, hogy ezen a telepen milyen sok ember gondolkodik így!

Nágya megszólalt.

– Nézzük, mit szólnak hozzá a bázison. Lehet, hogy szükségük van ránk, hogy otthon segítsünk nekik valamiben, vagy esetleg nem tudnak nekünk utánpótlást küldeni. Az ember sohasem tudhatja.

Ann felnyögött.

– A végén az ENSZ-hez kell majd fordulnunk, hogy engedélyezze.

S igaza lett. Franknek és Majának nem tetszett az ötlet. Johnt érdekelte volna, de nem foglalt állást. Arkagyij azonnal támogatta, és kijelentette hogy ha kell, akár a Phobosról is küld egy szállítmányt, ami a kis hold pályáját figyelembe véve, nem lett volna túl praktikus. Maja végül felhívta az űrközpontokat Houstonban és Bajkonurban, és a vita hatalmas méreteket öltött. Houston ellenezte, de Bajkonur és a tudományos társadalom jelentős része kiállt mellette.

Végül Ann, bár a telefonon úgy tűnt, fél egy kicsit, röviden és némileg arrogánsan elintézte a kérdést. – Én vagyok a geológiai vezető, és szerintem meg kell tennünk. Ennél jobb lehetőséget nem kapunk, hogy a helyszínen vizsgáljuk meg a sarki jégsapka eredeti állapotát. Ez egy roppant érzékeny rendszer, és bármilyen változás történik az atmoszférában, az azonnal erőteljesen kihat rá. Mert ez a tervetek, nem? Sax, még mindig dolgoztok azokon a szélmalom-fűtőkön?

Sax éppen nem volt a közelben, így gyorsan elszaladtak érte.

– Persze – válaszolt, amikor megismételték neki a kérdést. Hirokóval kettesben álltak elő azzal az ötlettel, hogy gyártsanak kis szélmalmokat, amelyeket kormányozható léghajókról szórnának szét a bolygó egész területén. Az állandó nyugati szelek meghajtanák a szélmalmokat, ezt a forgást hővé átalakítva, és azt a szerkezet alján elhelyezett fűtőszálakhoz továbbítva, amelyek kieresztik az így kapott hőt az atmoszférába. Sax már meg is tervezte az automata gyártósort, ahonnan majd ezrével jönnének le a szalagról a malmok. Vlad rámutatott, hogy ez a módszer azzal a hátránnyal jár, hogy csökken a szélsebesség. Valamit valamiért, vágott vissza Sax azonnal, hozzátéve, hogy ez még jól is jön, ha az egész bolygóra kiterjedő, borzasztó, vad viharokat figyelembe veszik.

– Egy kis meleg a szélért cserébe, nem rossz üzlet. – Tehát egymillió szélmalom, és ez még csak a kezdet – jegyezte meg Ann. – Arról is szó van, hogy vulkáni hamut akartok szórni a sarki jégsapkára, ugye Sax?

– Igen, ez lenne a legjobb módszer, hogy felgyorsítsuk az atmoszféra megvastagodását.

– Tehát ha elfogadják a terveidet – felelte Ann –, akkor a jégsapkáknak annyi. Egyszerűen elpárolognak, és akkor majd azt mondjuk: „Hm, kíváncsi vagyok, vajon milyenek lehettek”, de erre soha nem kapunk majd választ.

– Van elég tartalékotok és elég időtök? – kérdezte John.

– Majd innen küldünk nektek utánpótlást – ismételte meg Arkagyij.

– Még négy hónapig tart a nyár – mondta Ann.

– Egyszerűen csak el akarsz jutni a sarokra! – mondta Frank, Phyllist visszhangozva.

– És ha igen? – vetette fel Ann. – Lehet, hogy te azért jöttél ide, hogy politikusdit játssz, de én szeretnék minél jobban körülnézni itt.

Nágya egy grimaszt vágott; ezzel véget is szakadt a beszélgetés. És feldühítették Franket, ami nem túl bölcs dolog. Ann, Ann...

Másnap a földi központ amellett foglalt állást, hogy a sarki jégsapkát eredeti, érintetlen állapotában kell megvizsgálni. A bázisról nem érkezett tiltakozás, bár Frank nem telefonált újra.

– Fel, az északi sarkra! – éljenezett Simon és Nágya. Phyllis megrázta a fejét.

– Nem látom semmi értelmét. George, Edvard és én majd itt maradunk, hogy baj esetén segítséget tudjunk nyújtani, meg felügyeljük a jégbányát.

* * *

Így Ann, Nágya és Simon útnak indultak a hármas számú terepjáróval, vissza a Chasma Borealisra, majd tovább nyugat felé, ahol a jégsapkától elkunkorodó egyik gleccser pont úgy ért véget, hogy tökéletes rámpaként szolgált nekik. A terepjáró nagy, mélyen barázdált kerekei, mint egy motoros szán lánctalpa, kapaszkodtak bele a jégbe, és biztonságosan gördültek a jégsapka különböző felszínein, kiálló, darabos porfoltokon, kemény jég kis dombjain, vakítóan fehér szén-dioxidjég mezőkön, és a szokásos szublimált vízjég szövevényén. Sekély völgyek csavarodtak el az óramutató járásával megegyező irányban a sarkvidéktől, némelyikük igen szélesen. Miközben ezeken keltek át, leereszkedtek egy rázós, fénylő szárazjéggel fedett lejtőn, amely kétfelé kanyarodott el, túlmutatva a horizonton mindkét irányban. Legalább húsz kilométert tettek meg, míg vakító fehér nem lett minden, ameddig a szem ellátott. Aztán megjelent előttük egy magasságvonalszerűen fölszabdalt emelkedő a már jól ismert piszkos-vörös vízjégből. Ahogy keresztülvágtak rajta, a világ két részre osztódott: mögöttük fehér, előttük piszkos-rózsaszín. Ahogy egyre emelkedtek a déli lejtőkön, úgy találták, hogy a vízjég ott sokkal szublimáltabb, mint bárhol másutt, de Ann rámutatott, hogy minden télen újabb, egy milliméter vastag szárazjég-réteg fedi be az állandó jégsapkát, maga alá temetve az előző nyár lyukacsos nyomait, eltüntetve a kátyúkat is minden évben. A terepjáró hatalmas kerekei zavartalanul recsegve gördültek tovább.

A kanyargó völgyeken túl egy sima fehér síkságon találták magukat, amely minden irányban túlnyúlt a horizonton. A terepjáró polarizált és színezett ablakai mögül nézve hibátlannak és tisztának tűnt ez a fehérség. Egyszer elhaladtak egy jéggel feltöltődött, alacsony, gyűrű alakú hegy mellett, amely egy viszonylag friss meteorbecsapódás nyomát viselte. Természetesen megálltak, hogy mintákat vegyenek. Nágya nem hagyta, hogy Ann és Simon napi négy fúrásnál többet végezzen, hogy ezzel is időt spóroljanak, és nehogy túlterheljék a rakteret. Indokot persze mindig találtak, hogy megálljanak. Néha fekete, magányos sziklák mellett mentek el, amelyek úgy álltak ott a jégen, mint Magritte-szobrok: meteoritok. Összegyűjtötték közülük a kisebb darabokat, és mintákat vettek a nagyobbakból; egyszer pedig egy olyan nagy példány mellett mentek el, mint a terepjárójuk. Anyaguk leginkább nikkel és vas, vagy köves dolomit. Amikor éppen az egyik ilyenből pattintott le vésőjével egy darabot, Ann megszólalt:

– Tudtad, Nágya, hogy találtak a Földön a Marsról származó meteoritokat? A fordítottja is megtörténhet, bár sokkal ritkábban. Iszonyú erőnek kell felszabadulni a becsapódáskor, hogy sziklákat szakítson ki a Föld gravitációs teréből. Eléggé fel kell gyorsulniuk ahhoz, hogy idáig eljussanak, legalább 15 kilométer per szekundum Dv-vel. Úgy tudom, hogy Föld gravitációs terét elhagyó anyag két százaléka a Marson köt ki. De persze csak a nagyobb becsapódásokból, mint amilyen például a ICT-határon történt. Milyen meglepő lenne, ha találnánk itt egy darabot a Yucatánból, nem?

– De az hatvan millió évvel ezelőtt történt – tiltakozott Nágya. – Azt már vastag jégréteg fedné.

– Ez igaz.

Később, útban visszafelé a terepjáróhoz, Ann újra megszólalt.

– Nos, ha megolvasztják ezeket a jégsapkákat, akkor lehet, hogy jó néhányat megtalálunk. Egy egész meteorit-múzeum kerülne itt felszínre, s üldögélne a homokon.

Megint átvágtak néhány kanyargós völgyön, és visszatért az az érzésük, mintha egy csónakban ülnének, és fel-le ringatnák őket a hullámok, az eddigi legnagyobbak: gerinc és gerinc között negyven kilométer húzódott. Óráik segítségével próbáltak valami rendszert vinni életükbe, és este tíztől reggel ötig kis hegyeken vagy betemetett kráterperemek alatt parkoltak, hogy még pihenés közben is gyönyörködhessenek a szép kilátásban, és dupla polarizációval sötétítették le az ablaküvegeket, hogy tudjanak egy pár órát aludni éjszaka.

Egyik reggel, ahogy tovább mentek, Ann bekapcsolta a rádiót, és egyeztette pozíciójukat az areoszinkron műholdakkal.

– Nem olyan könnyű feladat pontosan megtalálni a pólust – mondta munka közben. – A korai földi felfedezőknek sok gondot okozott az Északi-sark: mindig nyáron mentek fel oda, így nem látták a csillagokat, és nem álltak rendelkezésre műholdjelek sem.

– Akkor hogyan sikerült megtalálniuk? – kérdezte Nágya kíváncsian.

Ann elmosolyodott.

– Nem tudom, de valószínűleg nem túl potosan. Lehet hogy csak a hasukra ütöttek.

Nágyát felizgatta a kihívás, amit ez a probléma jelentett, és elkezdett dolgozni egy darab papíron. A geometria soha nem volt erős oldala, de feltételezte, hogy az északi sarkon a nyári napéjegyenlőség idején a Nap tökéletes kört ír le a horizonton, soha nem kerül magasabbra és nem is süllyed. Ha tehát a pólus közeléből figyeljük, mondjuk a nyári napéjegyenlőségkor, akkor egy szextáns segítségével rendszeresen meg tudjuk mérni a Nap magasságát a horizont felett... Lehet, hogy ez a megoldás?

– Megjöttünk – mondta Ann.

– Tessék?

Megállították a terepjárót és kiszálltak. A fehér síkság hullámzott, egészen a közeli horizontig, egy pár széles, vörös kontúrcsíktól eltekintve mindenhol teljesen egyformán. Ezek a csíkok persze nem hasonlítottak egy céltáblához, amelynek a közepén helyezkednének el, és nem is úgy nézett ki a dolog, mintha bárminek is a csúcsán állnának.

– Pontosan hol? – kérdezte Nágya.

– Valahol itt, talán egy kicsit még északabbra –mosolyodott el Ann. – Úgy egy kilométeren belül. Talán arra – mutatott jobbra. – Sétáljunk arra még egy kicsit, és ott majd újra ellenőrizzük a műholddal. Egy kis háromszögelés, és már meg is érkeztünk. Legalábbis pár száz méteren belül leszünk.

– Tehát ha egy kicsit több időt szánunk rá, akkor akár egy méter pontossággal meg tudjuk állapítani, hol van! – mondta lelkesen Simon. – Gyerünk, keressük meg.

Így tovább mentek még egy percig, egyeztettek a rádión, majd elfordultak derékszögben, újra haladtak egy kis ideig, aztán megint felvették a kapcsolatot a műholdakkal. Végül Ann kijelentette, hogy megérkeztek, vagy legalábbis elég közel járnak. Simon még dolgozott a számítógépen egy kicsit, hogy pontosíthassa pozíciójukat, aztán felöltöztek, és kimentek, hogy egy kicsit körbe-körbe sétáljanak, s így biztosan rálépjenek arra a pontra. Ann és Simon végeztek egy próbafúrást. Eközben Nágya tovább sétált, az autótól egyre távolodó spirálvonalban. Vöröses-fehér síkság; a horizont úgy négy kilométerre, meglehetősen közel. Hirtelen végigszaladt rajta a felismerés, úgy, mint a fekete dűnéken, amikor nézte a naplementét, hogy ez olyan idegen – hirtelen túl közeli lett a horizont, furcsa a gravitáció, egy világ, amelyik olyan nagy, és mégsem nagyobb... ő pedig most pont ott áll az északi sarkon. Ls 92-t írtak aznap, majdnem pontosan a napéjegyenlőség napja, így hát ha a Nap felé fordítja arcát és nem fordul el, nem mozdul onnan, akkor egész nap vagy akár egész héten át sütné az arcát. Úgy pörgött, mint a búgócsiga. Ha elég sokáig állna mozdulatlanul, vajon érezné-e, ahogy forog vele a bolygó?

Polarizált maszkján keresztül lecsökkent a napfény csillogása, csupán kristálytiszta, szivárványszínű pontokat látott a jégen. Nem fázott nagyon, felemelt kezével csak egy kis szellőt érzett. Egy üledékes réteg vastag vörös csíkja futott végig a horizonton, mint egy hosszúsági vonal. Felnevetett a gondolattól. A Napot egy nagyon gyenge jégkorona vette körül, pont akkora, hogy alsó íve éppen csak hozzáért a horizonthoz. Csillogott a levegőben a sarki jégsapkáról szublimálódó jég, gyémántokkal díszítve a koronát. Elmosolyodott, és belevágta csizmáját a Mars Északi-sarkjába.

Aznap este úgy állították be a polarizálókat, hogy erősen megszűrjék a kinti fehér sivatag vakító fényét a modul ablakaiban. Nágya hátradőlt, kezében üres tálcával, éppen akkor fejezték be a vacsorát, és egy csésze kávét kortyolgatott. A digitális óra 11:59:59-ről 0:00:00-ra ugrott, majd megállt. Mozdulatlansága kihangsúlyozta a kocsi csöndjét. Simon aludt. Ann a vezetőülésből bámulta a látványt, vacsorájának maradékát az ölében tartva. Nem hallatszott más zaj, csak a ventilátor hangja.

– Nagyon örülök, hogy elhoztál ide minket –mondta Nágya. – Nagyon jól éreztem magam.

– Igen, azért van, hogy gyönyörködjenek benne. Örülök, hogy legalább egy embernek tetszik – válaszolt Ann. Amikor feldühödött, vagy keserűséget érezett, hangja lapossá és távolivá vált, majdnem olyanná, mintha csak tényeket közölne. – Már úgysem lesz itt sokáig.

– Biztos vagy ebben, Ann? Öt kilométer mély itt, nem ezt mondtad? Tényleg azt hiszed, hogy teljesen el fog tűnni csak azért, mert rászórnak valami vulkáni hamut?

Ann megrántotta a vállát.

– Ez csak attól függ, hogy mennyire melegítjük fel, továbbá hogy mennyi a bolygó víztartalma, és hogy milyen sok víz emelkedik a regolitból a felszínre, amikor elkezdjük melegíteni az atmoszférát. Meg sem lehet jósolni, mi történik, amíg meg nem történik. De úgy gondolom, mivel ez a jégsapka a folyamatnak kitett legnagyobb víztömeg, ezt érinti majd leginkább a változás. Majdnem teljesen szublimálódhat, mielőtt a jégpáncél nagy része még csak közelítene olvadáspontjához.

– Az egész?

– Igen, de persze minden télen újra és újra lerakódik egy réteg. Ám távlatilag nézve nincsen itt olyan sok víz. Ez egy száraz világ, az atmoszféra szuperszáraz. Az Antarktisz ehhez képes egy dzsungel. És emlékszel még, mennyire kiszárított minket az a hely? Ha a hőmérséklet elég magasra emelkedik, a jég szublimációja felgyorsul, az egész jégsapka felszáll az atmoszférába, a szelek pedig majd délre fújják, ahol lesz némi dér éjszakánként. Tehát igazából többé-kevésbé egyenletesen oszlik el majd az egész bolygón, mint egy centiméter vastag dér. – Egy grimaszt vágott. – Sőt még ennél is kevesebb vizünk lesz, hiszen legnagyobb része a levegőben marad.

– De ha még melegebb lesz, akkor ez a dér felolvad, esni fog az eső, s akkor lesznek majd folyóink és tavaink.

– Ha elég magas a légköri nyomás. A folyékony felszíni víz függ a légnyomástól is, nemcsak a hőmérséklettől. Ha mindkettő emelkedik, akkor néhány évtizeden belül már csak homok marad itt, ahol most állunk.

– De lesz itt egy elég klassz kis meteorgyűjtemény is – mondta Nágya, megpróbálva egy kicsit felvidítani Annt. Nem sikerült. Ann lebiggyesztette ajkát, és fejét rázva kibámult az ablakon. Olyan szomorúan tudott néha nézni. Ezt nem lehetett csupán a Marssal megmagyarázni. Kellett legyen még valami más is, valami, ami megmagyarázza ezt az intenzív belső feszültséget, ezt a dühöt. Bessie Smith földje. Szinte fájt nézni. Amikor Maja érezte magát boldogtalannak, hasonló érzést keltett benne, mint amikor Ella Fitzgerald egy blues-dalt énekel, tudta, hogy ez csak egy maszk, szinte kicsattant a túláradó érzelmektől. De Annre ránézni ilyenkor szinte fájt.

Felemelte a tányérját, és hátradőlve betette a lasagnét a mikrohullámú sütőbe. Mögötte villódzott a fehér pusztaság a fekete égi, alatt, mintha egy fotónegatív lenne a kinti világ. Az órán hirtelen 0:00:01 jelent meg.

Négy nappal később maguk mögött hagyták a jeget, majd visszatértek az úton, amelyen jöttek, vissza Phyllishez, George-hoz és Edvardhoz. A három utazó áthaladt egy hegyháton, majd hirtelen megállt. Egy építmény látszott a horizonton: a szakadék sima üledékes kőzetén egy klasszikus görög templom állt, hat fehér márvány dór oszlopfő, rajtuk egy kerek, sima tető.

– Mi a csuda?!

Amikor közelebb értek, látták, hogy az oszlopok a bányából származó, egymás tetejére tett fehér jéghengerekből készültek. Egy sebtiben összeütött lemez feküdt az építmény tetején.

– George az értelmi szerző – mondta Phyllis a rádióban.

– Észrevettem, hogy a jéghasábok pont olyan méretűek, mint azok a márványhengerek, amiket a görögök használtak építkezéseikhez – mondta George büszkén. – Onnan egyenes út vezetett idáig. A bánya tökéletesen működik, így erre is jutott időnk.

– Nagyon jól néz ki – mondta Simon. És tényleg: egy idegen emlékmű, egy éji látomás, úgy fénylett a hosszú szürkületben, mintha vér keringene a hús-jégfelszín alatt. – Egy templom Arésznek.

– Neptunusznak – javította ki George. – Azt hiszem, nem kellene túl gyakran megidézni Arészt.

– Különösen azért nem, mert ismerjük a többieket a bázison – mondta Ann.

Ahogy mentek hazafelé, a keréknyomok és a jeladók mutatták előttük az utat, amely úgy elütött a környezetétől, mintha egy lebetonozott autópályán haladnának. Ann-nek nem is kellett felhívnia rá figyelmüket, hogy ez mennyire megváltoztatta utazásuk egész hangulatát. Már nem szűz területet mentek felfedezni, és maga a felszín is megváltozott, jobb és bal oldallá vált, bordázott keréknyomok párhuzamos sorával kettévágva, kis zöld kis dobozok által kijelölve, amelyeket lassan már be is lepett egy rétegnyi por, mutatva nekik „az” utat. Már nem vadonban jártak; de hát ez az útépítés célja, nem? Már nem kellett maguknak vezetni, gyakran bekapcsolták az első rover robotpilótáját.

Így tehát nem akadt sok tennivalójuk, miközben 30 kilométer per óra sebességgel gördültek tova. Nézték a kettévágott tájat, vagy beszélgettek. Ez nem esett meg gyakran, kivéve azt a reggelt, amikor forró hangulatú vitába keveredtek Frank Chalmersről. Ann azt állította, hogy egy igazi machiavellista, Phyllis pedig amellett érvelt, hogy nem rosszabb, mint bárki más, akinek kezébe hatalom kerül. Nágya, aki visszaemlékezett a Majával folytatott beszélgetéseire, tudta, hogy a kérdés sokkal összetettebb, mint a két vélemény közül bármelyik. Ugyanakkor megdöbbentette, hogy Ann mennyire képtelen megtartani magának a véleményét, és ahogy Phyllis arról mesélt, hogyan tartotta össze Frank kis csapatukat az idevezető út utolsó hónapjaiban, Nágya Annre bámult, pillantásával próbálva megértetni vele, hogy nem a megfelelő emberekkel beszél. Nyilvánvaló, hogy Phyllis később felhasználja majd ellene a nyilatkozatait, de Ann nem vette észre ezeket a figyelmeztető pillantásokat.

Aztán a terepjáró hirtelen lefékezett, majd megállt. Senki sem figyelte éppen a szélvédőn át a tájat, úgyhogy mindenki az ablakhoz rohant.

Előttük sík, fehér mező fedte be az utat, több mint száz méteren át.

– Mi ez? – kiáltott fel George.

– A vízpumpánk – mondta Nágya, kezével mutatva az irányt. – Biztosan elromlott.

– Vagy túl jól működött – válaszolt George. – Ez itt vízjég. – Kézi vezérlésre kapcsolták a terepjárót, és közelebb mentek. A kiömlött anyag fehér lávaként terítette be az utat. Beleküzdötték magukat a ruhájukba, majd kiugráltak a modulból, és elsétáltak a jég széléhez.

– A saját kis jégpályánk – mondta Nágya, majd odament a vízpumpához, leszedte róla a hőszigetelést és belenézett. Egy lyuk a szigetelésen. Itt fagyott meg a víz, és tömítette el a szelepet. Gondolom, jó kis nyomás lehet ott. Addig jött belőle a víz, így nem fagyott meg eléggé ahhoz, hogy megállítsa a szivárgást. Egy-két kalapácsütéssel akár egy kis gejzírt is ide tudnék varázsolni.

Odament a modul egyik hátsó oldalában lévő szerszámos ládájához, és kivett belőle egy csákányt.

– Vigyázat! – Egyetlen ütést kellett mérnie csupán erre a fehér jégtömegre, ott, ahol a pumpa hozzákapcsolódott a vízgyűjtőbe futó csőhöz. A víz vastag sugárban ömlött ki, egy méter magasra emelkedve a levegőbe.

– Nahát!

A víz gőzölögve ömlött vissza a fehér jégmezőre, és másodperceken belül megfagyott, fehér színű, karéjos, levélszerű nyomot hagyva maga után a jégen.

– Odanézz!

A lyuk is befagyott, és a vízsugár megállt, majd a gőzt elfújta a szél.

– Nézd csak, milyen gyorsan megfagyott!

– Hasonlít azokhoz a becsapódási kráterekhez, amiket láttunk – jegyezte meg Nágya mosolyogva. Nagyon szép látványt nyújtott a kifröccsenő víz, ami, mint az őrült, gőzölgött és megfagyott.

Nágya a kis jégdarabokat verte le a szelep körül. Ann és Phyllis elkezdtek veszekedni a jégpáncél vándorlásáról, az ezen a szélességi fokon lévő víz mennyiségéről és egyebekről. Azt gondolta volna az ember, hogy idővel megunják, de mivel tényleg nem bírták egymás társaságát, képtelenek voltak abbahagyni. Ez az utolsó út, amelyre együtt mentek el, ez kétségtelen. Maga Nágya sem lenne túlságosan lelkes, hogy Phyllisszel, George-dzsal vagy Edvarddal utazzon. Túlságosan önelégülten keresték egymás társaságát. Ann már sok más embertől is elidegenedett, ha nem vigyáz, végül egyedül kell majd elmennie az útjaira. Frank megsértése például, az a megjegyzés neki valamelyik este, aztán pont Phyllisnek mondja el azt, hogy mennyire szörnyű egy pasas; hihetetlen.

És ha már Simon kivételével mindenkit elidegenített magától, akkor majd meg fog őrülni egy kis beszélgetésért. Simon Frazier: az első száz telepes legcsöndesebb férfija. Az egész út alatt nem mondott többet húsz mondatnál. Hátborzongató, mintha egy süketnémával utaznának együtt. Persze lehet, hogy beszélgetett néha Ann-nel, amikor kettesben voltak, ki tudja?

Nágya nem hagyta abba a munkát, míg nem sikerült zárt állásban rögzítenie a szelepet, majd leállította az egész pumpát.

– Ilyen messzire északon, legközelebb majd vastagabb hőszigetelést kell alkalmaznunk – mormogta maga elé, amikor visszavitte a szerszámokat a terepjáróhoz. Belefáradt már ebbe a rengeteg csetepatéba, nagyon hiányzott neki a bázis és a munkája. Beszélgetni akart Arkagyijjal: majd a férfi megnevetteti. És anélkül, hogy pontosan tudná, hogyan, vagy tudatosan megpróbálná, talán még neki is sikerül őt megnevettetnie.

A kiömlött jégből is beletettek egy-két darabot a többi minta közé, majd felállítottak négy jeladót, hogy a robotpilóták ki tudják majd kerülni a jeget.

– Nem árt az elővigyázatosság, bár biztosan szublimálódik majd innen, ugye? – kérdezte Nágya.

Ann gondolataiba merülve nem is hallotta a kérdést. – Nagyon sok víz van itt fent – motyogta magának, aggódó hangon.

– Pontosan, a fenébe is – kiáltott fel Phyllis. – És ha már itt vagyunk, miért nem megyünk el megnézni azokat az ásványlelőhelyeket, amelyeket a Mareotis északi végénél láttunk?

Ahogy közeledtek a bázishoz, Ann egyre kevesebbet beszélt, egyre zárkózottabb lett; arca mereven feszült, mint egy maszk.

– Mi a baj? – kérdezte Nágya egyik este, amikor egy rossz jeladót szereltek naplementekor.

– Nem akarok visszamenni – mondta Ann. Egy magányosan álló kő mellett térdelt, apró darabokat ütögetett le róla a kalapácsával. – Nem akarom, hogy véget érjen ez az út. Azt akarom, hogy folyton csak utazhassak, le a kanyonokba, le a vulkánok peremére, be a káoszba és a hegyekbe Hellas körül. Soha nem akarok megállni. – Felsóhajtott. – De... én is a csapat tagja vagyok, úgyhogy nekem is vissza kell másznom a vityillóba, velük együtt.

– És ez annyira rossz? – kérdezte Nágya, a dongaboltozatú épületekre gondolva, a gőzölgő hullámfürdőre, egy pohár jeges vodkára.

– Te is nagyon jól tudod! Naponta huszonnégy és fél óra a felszín alatt, ezekben a kis szobákban, Majával, Frankkel és politikai cselszövéseikkel, Arkagyijjal és Phyllisszel, akik egyfolytában harcolnak egymással, amit most már megértek, hidd el nekem; és George panaszkodik, és John nem is a földön jár, nem lát semmit, és Hiroko, ahogy teljesen elmerül a saját kis birodalmában, Vlad is és Sax is... könyörgöm, micsoda közösség?!

– Nem rosszabb de nem is jobb bármelyik másiknál. Neked is alkalmazkodnod kell, nem lehetsz itt csak te egyedül.

– Igazad van. De néha tényleg az az érzésem támad a bázison, mintha nem lennék itt. Pont olyan, mintha még mindig az űrhajón lennénk.

– Nem, nem – tiltakozott Nágya –, nincs igazad. – Belerúgott abba a kőszikába, amelyen Ann dolgozott, és a nő meglepve nézett föl rá. – Tudod, itt odébb lehet rúgni a sziklákat, látod? Itt vagyunk, Ann. A Mars itt van a lábunk alatt. Ha akarsz, minden nap kimehetsz, és egy nagyot futkározhatsz körbe. És pont te vagy az, aki annyi utat tesz, amennyit és akivel csak akar.

Ann elnézett a távolba.

– Tudod, néha nem tűnik elégnek ez sem.

Nágya villogó tekintettel bámulta.

– Nos, Ann: a sugárzás miatt kell a felszín alatt maradnunk, nincs más oka. Egyszóval akkor ezzel azt mondod, hogy milyen jó lenne, ha megszűnne a sugárzás. Ami azzal jár, hogy sűrűbbé kell tenni az atmoszférát. Ez pedig nem más, mint a földiesítés.

– Tudom – jegyezte meg keserű hangon, olyan elszorult torokkal, hogy nyoma sem maradt a gondos, tényszerű hangszínnek. – Nehogy azt hidd, hogy nem tudom. – Felállt és meglengette a kalapácsot. – De ez így nem jó. Körülnézek itt, és nem érzek mást, csak szeretetet. Idekint akarok lenni, állandóan utazni, bejárni mindent, hogy tanulmányozhassam, hogy itt éljek és tanulhassak tőle. Amikor ilyesmit teszek, mint most, megváltoztatom, elpusztítom mindazt, amit szeretek benne. Ez az út is, amit építettünk, szinte fáj, ahogy ránézek. A bázis pont olyan, mint egy külszínfejtésű bánya, egy olyan sivatag kellős közepén, amely az idők kezdete óta nem változott. Olyan ronda, olyan... én nem akarom ezt tenni az egész Marssal, Nágya, tényleg. Inkább meghalok. Hagyjuk magára a bolygót, hagyjuk itt a vadont, és hagyjuk, hogy a sugárzás azt tegyen, amit akar. Ez úgyis csak statisztika. Még akkor is, ha tíz százalékkal megnő az esélyem, hogy rákban halok meg, még akkor is tíz esetből kilencszer nem történik semmi bajom!

– Ez lehet hogy neked megfelel – mondta Nágya –, vagy bármelyik konkrét egyénnek. De nem mindannyiunknak, az összes itt élő lénynek. A genetikai kár, tudod, idővel a végünket jelentené. Így hát nem gondolhatsz mindig csak magadra.

– Tudom, csapatmunka – mondta Ann szárazon.

– Igen, és te is köztünk vagy.

– Tudom. – Felsóhajtott. – Folytassuk tehát, és tegyük biztonságossá ezt a helyet. Utak, városok. Új égbolt, új talaj. Egészen addig, míg olyan lesz, mint valami Szibéria, vagy az Északnyugati Területek, és a Mars eltűnik, mi pedig itt leszünk, és azon fogunk töprengeni, hogy vajon miért érezzük magunkat ilyen üresnek. Hát persze, hiszen amikor végignézünk a tájon, nem látunk mást, csak a saját arcunkat.

Expedíciójuk hatvankettedik napján füstfoszlányokat láttak a déli horizonton túl, barna, szürke, fehér és fekete csíkok emelkedtek, keveredtek össze egymással, lapos tetejű gombafelhővé terjedve szét, amelyet a szél lassan sodort kelet felé.

– Újra itthon, végre újra itthon – mondta Phyllis boldogan.

A porral félig megtelt keréknyomok, amelyeket az ellenkező irányba menet hagytak maguk után, vezették őket a füst felé: keresztül a raktárterületen, keréknyomoktól felszántott, a sok járkálástól világosvörös homokká változott talajon át, árkok és halmok között, míg el nem értek a végleges szállás hatalmas dombjához, egy négyszögletű földből álló erődítményhez, amelyet magnéziumrudak ezüst színű hálózata fedett le. Ez a látvány felcsigázta Nágya érdeklődését, de ahogy gurultak tovább, észrevette a rengeteg szemetet, a dobozokat, ládákat, traktorokat, darukat, a pótalkatrész-szeméttelepeket, szemétdombokat, szélmalmokat, napelemeket, víztornyokat, a nyugatra és délre vezető betonutakat, a légbányákat, az alkimisták szállásának alacsony épületeit, és gyárkéményeiket, melyekből felhőként áradt az előbb látott füst. Halmokban állt az üveg, a szürke kőzúzalék-halmok, a betongyár mellett álló hatalmas regolithegyek, a mindenhol jelenlévő kisebb regolitdombok. Olyan ronda, de praktikus látványt nyújtott, mint Vanino vagy Usman, vagy bármelyik sztálinista nehézipari város az Uralban vagy Jakutszk olajmezőin. Több mint öt kilométernyi ehhez hasonló pusztaságon mentek keresztül, és eközben Nágya nem is mert ránézni a mellette szótlanul ülő Annre, akiből áradt az undor és a gyűlölet. Magát Nágyát is sokkolta a látvány, és meglepődve tapasztalta ezt a változást magán. Ezidáig teljesen normálisnak tűnt minden, sőt még tetszett is neki, most pedig hányinger kerülgette, és félt, hogy Ann valami vadságot cselekszik, különösen akkor, ha Phyllis mond még valamit. De Phyllis befogta a száját, és begördültek az északi garázs melletti traktorparkolóba. Véget ért az expedíció.

Egyesével rácsatlakoztatták a terepjárókat a garázsra, és kikúsztak az ajtókon. Ismerős arcok tömörültek köréjük: Maja, Frank, Michel és Sax, John, Ursula, Spencer és Hiroko és mindenki más, mintha testvérek lennének; de annyira sokan, hogy Nágya bánatos lett. Összehúzta magát, mint egy mimóza, amit megérintettek. Nehezére esett, hogy meséljen, képtelennek érezte magát, hogy visszaadja élményeit. Próbálta megkeresni Annt és Simont, de őket is körülvette egy csapat, és ők is ugyanolyan kábának tűntek. Ann sztoikusan állt, mintha maszkot viselne.

Phyllis helyettük is elmesélt mindent.

– Fantasztikus, nagyon szép, a nap mindig sütött, és tényleg ott van a jég, és rengeteg vizünk van, és pont olyan, mint az Északi-sark, mint amikor ott vagy a jégsapkán.

– Nem találtatok egy kis foszfort? – kérdezte Hiroko. Milyen jó is újra látni Hiroko arcát, amint éppen a növényei foszforhiánya miatt aggódik. Ann elmondta neki, hogy talált szulfátereket az Acidalia körüli krátereknél, így hát elmentek együtt megnézni a mintákat. Nágya követte a többieket egy föld alatti folyosón át az állandó szállásra. Azon gondolkodott, milyen jól is fog esni egy tusolás, vagy a friss zöldségek, és csak mellékesen figyelt Majára, aki a legfrissebb híreket mesélte neki. Végre hazaért.

Újra vissza a változatos és kemény munkához, el nem intézett dolgok végtelen listájához, és mindig időhiánnyal küszködött, mert bár néhány feladat sokkal kevesebb emberi időt igényelt, mint ahogy erre Nágya számított, mivel el tudta végeztetni robotokkal is, más feladatok viszont sokkal tovább tartottak. És egyik munka sem adta meg neki azt a megelégedést, mint amikor a dongaboltozatú szobákat építette. Még akkor sem, ha technikailag érdekes kihívás volt.

Hogy felhasználhassák a központi négyszöget a kupola alatt, olyan alapozást kellett létrehozniuk, amely alulról indulva ebből a hat rétegből állt: kőzúzalék, beton, újra kőzúzalék, üvegszál, regolit, végül humusz. Magát a kupolát majd kétszeres vastagságú, edzett üvegből építik fel, hogy kibírja a nyomást, és kiszűrje az UV- valamint a kozmikus sugárzás egy részét. Amikor ezzel elkészülnek, egy tízezer négyzetméter nagyságú központi kert alakul majd ki, egy átrium; igazán elegáns és minden igényt kielégítő terv. De már nem tudott koncentrálni, ahogy az építkezés különböző problémáin dolgozott, gyakran görcsbe rándult a gyomra. Maja és Frank már nem álltak szóba egymással, hivatalos minőségben sem, ami nyilvánvalóan azt jelentette, hogy privát kapcsolatuk is meglehetősen megromlott, sőt úgy tűnt, Frank Johnnal sem akar már beszélni, ami elég nagy kár. A Szása és Jeli között véget ért kapcsolat egyfajta polgárháborúvá fajult a barátaik között, és Hiroko csoportja, Ivao, Paul, Elen, Rya, Gene, Jevgenyija és a többiek, talán minderre válaszul, kinn töltötték napjaikat az átriumban és az üvegházakban, még jobban visszahúzódva, mint eddig bármikor. Vlad, Ursula és az orvosi team többi tagja teljesen elmélyültek a kutatómunkában, s szinte már el is hanyagolták a telepesek kivizsgálását, ami persze feldühítette Franket; a génsebészek pedig minden percüket kint töltötték az átalakított lakókocsikban berendezett a laboratóriumokban.

Ugyanakkor Michel úgy viselkedett, mintha mi sem történt volna. Furcsa, mintha nem is ő lenne a kolónia pszichológusa. Rengeteg időt töltött a tévé előtt, a francia adást nézve. Amikor Nágya Frankről és Johnról kérdezte, üres szemekkel, értetlenül bámult vissza rá.

Már 420 napot töltöttek a Marson. Túljutottak kis világegyetemük első másodpercén. Már nem gyűltek össze, hogy megtervezzék a másnapi munkát, vagy hogy megbeszéljék egymással, mit is csinálnak.

– Túl elfoglaltak vagyunk – mondták az emberek Nágyának, amikor megkérdezte őket. – Tudod, ez túl bonyolult, hogy csak úgy el tudjam neked magyarázni, valószínűleg elaludnál rajta. Én már csak tudom, én magam is majdnem mindig elalszom. – És így tovább.

Aztán, egyik pillanatról a másikra, lelki szemei előtt megjelentek a fekete dűnék, a fehér jég, a lemenő nap fényében álló fekete sziluettek. Ilyenkor kellemes borzongás futott végig rajta, és egy sóhajjal tért magához. Ann azóta már egy új útra indult, ez alkalommal délre, a hatalmas Valles Marineris északi nyúlványaihoz, hogy még több elképzelhetetlenül gyönyörű csodát lásson. Nágyának a bázison kellett maradnia, függetlenül attól, hogy mennyire szeretett volna elmenni Ann-nel a kanyonokba. Maja panaszkodott, hogy Ann milyen sokat van távol.

– Világos a helyzet. Egymásba szerettek Simonnal, és most odakint ünneplik a nászútjukat, miközben mi itt robotolunk. – Maja így fogta fel a legtöbb dolgot, s így értelmezte azt az örömöt, ami Ann hangján hallatszott, amikor felhívta őket. De kinn járt a kanyonokban, és már maga ez a tény elégnek bizonyult, hogy ilyen legyen a hangja. Ha Simon és ő tényleg egymásba szerettek, akkor ez a folyamat csupán egy teljesen természetes továbblépés lenne ebből a csodából. Nágya remélte, tényleg igaz a hír, mert tudta, Simon nagyon szereti a nőt, és érezte Annben a borzasztóan mély magány érzését, amit igényli az emberi kapcsolatokat. Bárcsak újra ott lehetne velük!

De dolgoznia kellett, így hát dolgozott, irányította az embereket az építkezéseken, végigjárta az építési területeket, megdorgálta barátait, ha pontatlanul dolgoztak. Sérült keze némileg visszanyerte régi erejét az út alatt, így hát újra tudott traktorokat és buldózereket vezetni. Hosszú napok teltek el ezzel, de már semmit sem érzett ugyanolyannak.

* * *

Ls 208-nál látogatta meg őket az első alkalommal Arkagyij a Marson. Nágya kiment az új űrkikötőbe, és megállt a poros betonnal borított hatalmas terület szélén, hogy megnézze az érkezést, miközben izgalmában egyik lábáról a másikra ugrált. A leégett betonon már látszottak az ezt megelőző leszállások sárga-fekete nyomai. Arkagyij hajója megjelent a rózsaszínű égen: egy fehér folt, majd egy fehér láng. Hasonlított egy fejjel lefelé fordított, működő gázégőhöz. Egy kis idő elteltével már ki lehetett venni a részleteket: egy geodézikus félgömb, rakétákkal és lábakkal. Ahogy lassan ereszkedett lefelé a tűzoszlopon, puhán és szürreális természetességgel érkezett, pontosan a pálya középpontját jelölő pontra. Úgy látszik, megvolt az eredménye annak, hogy Arkagyij olyan sok időt töltött a leszállási programmal és annak megtervezésével.

Úgy húsz perccel később megjelent a zsilipajtóban, majd felegyenesedett a legfelső lépcsőn és körülnézett. Magabiztosan lépkedett lefelé a lépcsőn, és amint leért a földre, ugrált egy keveset lábujjhegyen, lépett párat, majd felugrott, és kitárt karokkal megpördült. Nágya előtt hirtelen élesen felrémlett az, hogy ő hogyan érezte magát, amikor első alkalommal szállt le, az az üres érzés. Aztán a férfi elesett. Odasietett hozzá, és ahogy a férfi meglátta, felállt és elindult felé, majd megint elesett a betonon. Segített neki felállni, összeölelkeztek, újra megbotlottak, rajta a nagy szkafander, Nágyán a védőruha. A férfi szőrös arca sokkolóan valódinak tűnt számára a maszkon át; a videó miatt elfelejtkezett a harmadik dimenzióról meg minden másról, ami a valóságot olyan életszerűvé, olyan igazivá tette. Gyengéden odaérintette a maszkját az övéhez, miközben vadul vigyorgott. Nágya érezte, hogy egy hasonlóan széles mosolyra húzódik a saját szája is.

A férfi rámutatott a csuklóján lévő panelre, és rákapcsolt privát sávjukra, a 4224-re; a nő is így tett.

– Üdvözöllek a Marson.

Alex, Janet és Roger is lejött Arkagyijjal, és amikor már mindannyian kiszálltak az űrhajóból, felszálltak az egyik T-modell platójára, és Nágya elvitte őket a bázisra, először a széles, lebetonozott úton, majd később átvágva az alkimisták lakónegyedén. Minden épületről mesélt, amely mellett elhaladtak, tudva persze azt, hogy már mindegyiket felismerték. Hirtelen ideges lett. Emlékezett arra, hogy milyen benyomást tett rá ez a hely, amikor visszaértek a sarki útról. Megálltak a garázsajtónál és bevezette őket. Itt családias hangulatú ünneplés várta őket.

Később, még aznap délután, Nágya körülvezette Arkagyijt a lakónegyedek négyzetén, minden ajtón benéztek, mind a 24 berendezett szobán végigmentek, majd kiértek az átriumba. A Nap rubinvörös fénnyel világított az üvegtáblák túloldalán, a magnézium támasztógerendák úgy fénylettek, mint az oxidálódott ezüst.

– Nos? – mondta végül Nágya, sikertelenül leplezve izgatottságát. – Milyen?

Arkagyij felnevetett és magához ölelte. Még mindig nem vette le az űrruhát, a feje nagyon kicsinek látszott a szkafander nyitott nyakrészében; olyan kipárnázottnak és nagydarabnak érződött. Nágya nagyon szerette volna már, ha leveszi. Nos, egy része jó, másik pedig nem. De miért ilyen csúnya és miért ilyen szomorú?

Nágya dühösen megrántotta vállát. – Nagyon elfoglaltak vagyunk.

– Mi is, fenn a Phoboson, de látnod kellene! Minden átjárót platinával csíkozott nikkel panelekkel fedtünk le, majd ismétlődő mintákkal díszítettük őket, amelyeken éjszaka dolgoznak a robotok: Escher-reprodukciók, végtelenített tükörrendszerek, jelenetek a Földről. Látnod kellene! Ha néhány szobában leraksz egy gyertyát a padlóra, olyan, mintha a csillagokat látnád az égben, vagy mintha lángokban állna a szoba. Minden helyiség egy műtárgy, no majd meglátod.

– Már alig várom. – Nágya megrázta a fejét és rámosolygott.

Aznap este egy nagy közös vacsorát tartottak négy egybenyitott szobában, amely így a legnagyobb terem lett az egész komplexumban. Csirkét ettek, szójaburgereket, hatalmas salátákat, és mindenki egyszerre beszélt, felidézve az Aresen töltött legjobb hónapokat, vagy még az Antarktiszra is visszaemlékezve.

Arkagyij felállt, hogy a Phoboson folyt munkáról meséljen nekik.

– Örülök, hogy végre itt lehetek Underhillben.

Már majdnem végeztek Stickney fölött a kupola felépítésével, mondta el nekik. Árkokat fúrtak a város alatt a töredezett és összecementált törmelékkőzetbe, jégcsatornákat követve, keresztül az egész holdon. – Ha rendelkezne még gravitációval is, fantasztikus hely lehetne belőle – foglalta össze Arkagyij. – De sajnos ezt az egyet nem tudjuk megoldani. A legtöbb szabadidőnket Nágya gravitációs vonatán töltjük, de kényelmetlen, és ugyanakkor minden munka vagy Stickneyben, vagy alatta folyik. Így túl sok időt kellett súlytalanul vagy a fitneszgépeken töltenünk, de még így is nagyon legyengültünk. Még a marsi g is hamar kifáraszt, már most is szédülök.

– Te mindig szédült vagy!

– Úgyhogy váltott műszakban kell dolgoznunk, vagy robotokkal. Azon gondolkodunk, hogy most már mindannyian végleg lejövünk. Megtettük azt, amit kellett, működő űrállomás várja készen azokat, akik utánunk érkeznek. És most tessék szépen ideadni a jutalmunkat idelenn. – Felemelte a poharát.

Frank és Maja elhúzta a száját. Senki sem akar majd fölmenni a Phobosra, ugyanakkor Houston és Bajkonur azt akarta, hogy állandóan legyen ott legénység. Maja arcára kiült a még az Aresről ismert kifejezés, amelyik azt mondja, hogy minden Arkagyij hibája. Mikor Arkagyij ezt meglátta, kitört belőle a nevetés.

Másnap Nágya a többiekkel együtt elvitte, hogy alaposabban is megmutassák neki Underhillt és a környező létesítményeket, s Arkagyij egész idő alatt bólogatott azzal a dülledt szemével, amelyikre szinte önkéntelenül te is vissza akartál bólintani, miközben folyton azt mondta: „Igen, de... Igen, de... „, majd egyik részletes kritikát tette a másik után, míg végül még Nágya is feldühödött. Bár az kétségtelen, hogy Underhill területe megkopott egy kicsit, egy felszántott földterületté vált minden irányban, egészen a horizontig, azt a hatást keltve, mintha az egész bolygóra kiterjedne ez a felfordulás.Nagyon könnyű téglákat színezni – mondta Arkagyij. – Adj hozzá mangán-oxidot az olvadt magnéziumból, és tessék, itt van a tiszta fehér tégla. A Bosch-folyamatból visszamaradt szén segítségével pedig fekete téglákat kapsz. A vörös bármelyik árnyalatát elő lehet állítani, ha változtatod a tégla vasoxid tartalmát, akár néhány igencsak káprázatos skarlátszínt is. Adj hozzá ként és sárgát kapsz, és van valami, amivel még zöldet és meg kéket is elő lehet állítani, én nem tudom pontosan, mi az, de Spencer talán igen. Talán valami kén alapú polimer, nem tudom, de a fényes zöld csodálatosan nézne ki egy ilyen vörös helyen. Egy kicsit feketés árnyalatú lenne az ég miatt, de még mindig zöld, és odavonzaná a szemet. És ezekkel a színes téglákkal mozaikfalakat lehetne építeni. Nagyon szép munka. Mindenkinek meg lehetne a saját fala vagy épülete, amilyet csak akar. Úgy néznek ki az alkimisták negyedében a gyárak, mintha WC-k lennének, vagy eldobott szardíniás dobozok. Ha körberaknátok őket téglával, ez segítene a hőháztartáson is, ezzel lenne rá egy alapos, tudományos indok is, de az igazat megvallva az legalább annyira fontos, hogyan néznek ki, hogy otthon érzik-e magukat bennük az emberek. Túl sokáig éltem olyan országban, amelyik csak az anyagiasságra és a haszonelvűségre koncentrált. Meg kell mutatnunk, hogy vannak ennél sokkal értékesebb dolgok is, ugye?

– Függetlenül attól, hogy mit teszünk az épületekkel – mutatott rá Maja –, a föld körülöttünk még mindig felszántott marad.

– Nem feltétlenül. Nézd, mikor véget ér egy építkezés, nagyon könnyen vissza lehet simítani a földet, úgy, ahogy azelőtt kinézett. Ha köveket szórunk szét a felszínen, ezzel imitálva az eredeti felszínt, a homokviharokból hamarosan leülepedne a megfelelő mennyiségű por, és ha kis ösvényeken közlekednénk, a járművek is utakon futnának, vagy pedig saját keréknyomaikban, akkor hamarosan vissza lehetne nyerni az eredeti táj képét, amelyet itt-ott megszakítana egy-egy gyönyörű mozaiképület és üvegkupola, tele mindenféle zölddel, s hozzá sárga téglautak is lennének, vagy akármi. Persze, hogy meg kell csinálnunk! Csak akarni kell! Ez nem letolás, hogy miért nem tettétek meg eddig; mert az infrastruktúrát kellett előbb felépíteni, és ez igen sok felfordulással jár. De most már készen állunk, hogy esztétikusan építkezhessünk, hogy megragadhassuk az egész lelkét.

Körbemutatott a kezével, majd hirtelen abbahagyta, és nagy szemeket meresztett társai hitetlenkedő pillantására. – Jól van, jól van. Ez csak egy ötlet.

Igen, gondolta Nágya, ahogy érdeklődve körülnézett, megpróbálva maga elé képzelni az Arkagyij felvázolta, új képet. Talán az ilyen folyamat során visszaszerezné elveszett örömét a munkájában, sőt talán még Ann-nek is jelentene ez valamit.

– Arkagyij és ötletei, már megint – fakadt ki keserűen Maja aznap este a medencében. – Pont erre van most szükségünk.

– De ezek jó ötletek – mondta Nágya. Felállt, letusolt, magára kapott egy melegítőt. Aznap este megint találkozott Arkagyijjal, és elvitte Underhill északnyugati sarkába, hogy megmutassa neki azt a helyet, melynek falait szabadon hagyták, hogy megvizsgálhassa a strukturális részleteket.

– Nagyon elegáns – jeletette ki a férfi, ahogy végigfuttatta kezét a sziklán. – Komolyan, Nágya, egész Underhill lenyűgöző, mindenhol a te kezed nyomát látom rajta.

A dicsérettől felbuzdulva Nágya odament egy képernyőhöz, és kivetítette rá legújabb munkáját, egy nagyobb szállás terveit. Három sornyi dongaboltozatú helyiség, mind a föld alatt, egy nagyon mély árok egyik oldalán, szemben a másik oldalon elhelyezett tükrökkel, hogy napfénnyel tudják megvilágítani a szobákat... Arkagyij bólogatott, vigyorgott, mutogatott a képernyőre, kérdezgetett és javaslatokat tett.

– Egy árkádsort lehetne csinálni a szobák és az árok fala között, hogy legyen egy kis nyílt terep. Aztán minden emeletet hátrébb lehetne tolni egy kicsit a másiknál, amolyan erkélyeket kialakítva, ahonnan rá lehetne látni erre az árkádsorra.

– Tényleg, nem is rossz ötlet. – Beszélgettek, dolgoztak a számítógépen, miközben meg-megváltoztatták az alaprajzot. Később átsétáltak a befedett átriumba. Fekete bambuszlevelek sötét csomói alatt álltak; a növények még mindig cserepekben várták, hogy előkészítsék számukra a talajt. Nem hallatszott semmi zaj a sötétben.

– Talán egy kicsit lejjebb lehetne süllyeszteni ezt az egész területet egy emelettel – mondta gyengéden Arkagyij. – Akkor ablakokat és ajtókat is lehetne vájni a boltozataidba, több fényt eresztve be.

Nágya bólintott.

– Igen, már gondoltunk rá, és tervezzük is, de nagyon lassan haladunk, nehéz munka ilyen sok földet kivinni a zsilipeken át. – Ránézett a férfira. – És mi van velünk, Arkagyij? Eddig még csak az infrastruktúráról beszéltél. Én úgy gondoltam, hogy az épületek megszépítése egy kicsit hátrébb szerepel a prioritásaid listáján.

Arkagyij elvigyorodott.

– Nos, talán azért, mert minden más fontosabbat már elintéztem.

– Tessék? Ezt tényleg Arkagyij Nyikolajevics mondta volna?

– Nos nézd, én nem panaszkodom csak azért, hogy panaszkodhassak, Kilencujjú kisasszony. És ahogy itt körülnézek, a dolgok nem sokban térnek el attól, amit el szerettem volna elérni az ide vezető úton. Vagy legalábbis eléggé közel jár ahhoz, úgyhogy butaság lenne most a panasz.

– Be kell ismernem, megleptél ezzel.

– Tényleg? De gondolj csak arra, hogyan dolgoztatok együtt a legutóbbi évben.

– Fél évben.

Arkagyij felnevetett.

– Jó, fél évben. És ez idő alatt nem rendelkeztük igazán vezetőkkel. Azok az esti találkozók, amikor mindenki nyugodtan megmondhatja a véleményét, majd a csoport eldönti, hogy mi a legfontosabb: ennek így kell történnie. És senki sem vesztegeti az idejét azzal, hogy árul vagy vásárol, mert nincsen piac. Itt minden közös tulajdon. És mégis, egyikünk sem tudja kihasználni azt, ami a miénk, mert nincsen kinek eladnia. Ez egy nagyon kommunális társadalom, demokratikus csoport. Mindenki egyért és egy mindenkiért.

Nágya felsóhajtott.

– A dolgok megváltoztak, Arkagyij. Már egyáltalán nem ilyen az élet. És egyre gyorsabban változik. Így ez is el fog tűnni.

– Hogy mondhatsz ilyet? – kiáltott fel Arkagyij. –Így marad, ha úgy döntünk, hogy nem változtatunk rajta.

A nő szkeptikusan rápillantott.

– Tudod, hogy ez nem ilyen egyszerű.

– Nem. Valóban nem egyszerű, de képesek lehetünk rá.

– Talán. – Nágya megint felsóhajtott, majd Majára és Frankre gondolt, aztán Phyllisre, Saxre és Annre. – Itt soha nem ér véget a civakodás.

– Ez természetes és hasznos, persze csak akkor, ha dűlőre tudunk jutni bizonyos alapkérdésekben.

A nő megrázta a fejét, és ujjait végigfuttatta sebén. A hiányzó darab viszketett, és hirtelen mély depresszió fogta el. Az elmosódott csillagok fényében a hosszú bambuszlevelek, mint hatalmas bacilus csillói, rajzolódtak ki fölöttük Végigsétáltak egy laboratóriumi tálcákkal szegélyezett ösvényen. Arkagyij megfogta a sérült kezét, és olyan hosszan nézte a sebet, hogy a nő kényelmetlenül kezdte magát érezni, és megpróbálta visszahúzni tőle. A férfi a szájához emelte, és egy csókot nyomott a gyűrűsujja alatti, csak nemrég láthatóvá vált ujjpercre.

– Nagyon erős a kezed, Kilencujjú kisasszony.

– Talán régen az volt, de most már nem – mondta, felemelve ökölbe szorított kezét.

– Egy nap Vlad majd növeszt neked egy másikat helyette – mondta, és megfogta kezét, és nem engedte el, miközben tovább sétáltak.

A szevasztopoli arborétumra emlékeztet engem ez a hely.

– Ühüm – mondta Nágya, de gondolatai máshol jártak, inkább arra koncentrált, ahogy a férfi erős keze összekulcsolódik az övével. Nágya, az 51 éves, kerek, alacsony, őszülő hajú, orosz nő, sérült ujjú építőmunkás. Milyen kellemes dolog érezni egy másik test melegét. Már túl régen történt vele ilyen, és keze felszívta ezt az érzést, mint egy szivacs, végül már csiklandozta, tele lett meleg érzésekkel. Milyen furcsa lehet neki, gondolta magában, majd nem foglalkozott vele többet. – Örülök, hogy itt vagy – mondta.

Arkagyij jelenléte Underhillben olyan hatással volt, mint a vihar előtti csend. Elgondolkodtatta az embereket arról, amit tesznek. Kritizálta új, öntudatlanul felvett szokásaikat, és ez a nyomás néhányukat defenzívvé, másokat pedig agresszívvé tett. Minden vita egyre hevesebbé vált, s természetesen kiterjedt a földiesítés kérdésére is.

Ez a kérdés folyamatosan jelenlévő beszédtémává vált, munka vagy étkezés közben, elalvás előtt, szinte bármivel kapcsolatban szóba lehetett hozni, legyen szó a Csernobil felett látható fehér felhőről, a robotpilótával vezérelt, jéggel teli terepjárónak a sarki állomásról való megérkezéséről, vagy a felhőkről a hajnali égen. Ezeket, vagy valamely más jelenséget látva, néha valaki megjegyezte: „Na, ez is felmelegíti egy kissé a légkört”, vagy azt, hogy „Ezt a gázt jól fel lehetne használni az üvegházhatás felerősítésére”, sőt esetenként a probléma technikai részleteit is megvitatták. Ez a téma gyakran előkerült az underhilli esti megbeszéléseken is, érintve a technikai módszerektől kezdve mindent, egészen a filozófiai megközelítésig, és néha hosszú, indulatokkal teli vitákba torkollott a beszélgetés.

Ezt a vitát persze nem csak a Marson vívták, százával készültek állásfoglalások e tárgyban Houstonban, Bajkonurban, Moszkvában, Washingtonban, New Yorkban az ENSZ Marsi Ügyekért Felelős Központjában (UNOMA), valamint kormányirodákban, újságok szerkesztőségeiben, cégek üléstermeiben, egyetemi városokban és otthonokban a világ minden részén. A Földön folyó viták során sokan egy-egy telepes nevét használták fel, hogy rövidített, könnyebben megjegyezhető megnevezést adjanak a különböző állásfoglalásoknak és pozícióknak. Így amikor a telepesek a Földről érkező híreket nézték, olyan nyilatkozatokat hallottak a tévében, hogy a Clayborne-állásfoglalást támogatják, vagy esetleg a Russell-programot. Roppant furcsán és nyugtalanítóan hatott rájuk ez a Földön elért hatalmas hírnevükre való emlékeztetés, arra, hogy most egy soha véget nem érő tévédráma-sorozat szereplőivé váltak. Miután elvonult a leszállást követő különkiadások és interjúk áradata, teljesen elfelejtkeztek az állandóan működő, és felvételeiket automatikusan elküldő videokamerákról, mert túlságosan elmerültek életük napi realitásaiban. Pedig a kamerák még mindig szorgalmasan vették fel az anyagot, majd hazaküldték, sok embert a show rajongójává téve.

Így majdnem mindenkinek kialakult valamilyen véleménye. A közvélemény-kutatások azt mutatták, hogy legtöbben a Russell-programot támogatták; ez lett az informális, nem hivatalos neve Sax terveinek, amely szerint bármi áron földiesíteni kell a Marsot, amilyen gyorsan csak lehet. Azonban az Ann „el a kezekkel” álláspontját támogató kisebbség sokkal erőszakosabban ragaszkodott álláspontjához, azzal érvelve, hogy ennek azonnali hatása lenne az antarktiszi politikára, sőt az egész Földre kiterjedő ökopolitikára is. Eközben a különböző közvéleménykutatások kérdéseire adott válaszok világossá tették, hogy nagyon sok embert lenyűgözött Hiroko és a farmprojekt. Mások bogdanovistáknak vallották magukat, miután Arkagyij nagy mennyiségű videoanyagot küldött a Phobosról, és a hold olyan jól látható volt a képeken, hogy a régészet és a mérnöki tudomány igazi látványosságává vált, sőt új földi hotelek és kereskedelmi központok kezdték el imitálni egy-egy jellegzetes vonását. Elindult egy új, bogdanovizmusnak elkeresztelt építészeti irányzat is, mások pedig szociális és közgazdasági reformjaira koncentráltak.

Ám minden ilyen vita valójában a földiesítésről szólt. A telepesek vitáját a lehető legnagyobb közönség követte figyelemmel. Néhányan úgy reagáltak, hogy elkerülték a kamerákat, és nem álltak kötélnek, ha interjúra kérték fel őket.

– Pont ezt akartam magam mögött hagyni, amikor eljöttem – mondta Ivao, Hiroko asszisztense. Sokan osztották véleményét, de a többség közömbösen viseltetett a dolog iránt. Páran, úgy tűnt, még élvezik is. Phyllis minden héten jelentkező, programját például mind a keresztény kábeladók, mind az üzleti elemző programok leadták az egész világon. Függetlenül attól, hogyan birkóztak meg vele, a közvélemény-kutatásokból és beszédekből világosan kiderült, a Földön és a Marson majdnem mindenki biztosra vette azt, hogy a földiesítés be fog következni. Nem az tűnt kérdésesnek, hogy igen vagy nem, hanem az, hogy mikor és milyen mértékben. Maguk a telepesek is általában osztották ezt a véleményt. Nagyon kevesen álltak Ann mellé, természetesen ezt tette Simon, Ursula és Szása, talán Hiroko, esetleg még John is a maga módján, és most már Nágya is. A Földön még több „vörös” volt, de azok számára természetesen ez csupán egy elméleti, esztétikai szemléletet jelentett. A legerősebb érvük, amelyet Ann is gyakran hangsúlyozott a Földre küldött kommünikékben: az őshonos élet lehetősége.

– Ha van itt marsi élet – szokta mondani Ann akkor azt a klíma radikális megváltoztatása azonnal megöli. Nem lehet tovább haladni ezen az úton, amíg a marsi élet megléte nem tisztázott, amíg ki nem derül, hogy van-e vagy nincs. Ez tudománytalan, sőt ami még rosszabb, erkölcstelen is. Sokan egyetértettek ezzel, köztük a földi tudományos társadalom nagy része, akik befolyással bírtak az UNOMA-ban, a telepesek sorsáért felelős szervezetben is. De ahányszor meghallotta Sax ezt az érvet, sűrű pislogások közepette megjegyezte:

– A felszínen nem találtuk semmilyen élet jelét, sem múltbéliét, sem most létezőét – mondta jámboran. – Ha van is ilyen, akkor biztosan a felszín alatt létezik, gondolom, a tűzhányók kürtői közelében. De ha van is odalent élet, akár tízezer éven keresztül is kutathatunk, soha nem találjuk meg, miközben annak a lehetőségét sem tudjuk kizárni, hogy mégis van itt élet, csak valahol máshol, ahol még nem vizsgáltuk meg. Így hát addig várni, míg biztosan kiderül, van-e itt élet – ez volt a mérsékeltebb álláspontot képviselők érve –, az valójában azt jelenti, hogy mindörökké várnunk kell. Mindezt egy olyan nem túl valószínű lehetőség érdekében, melyet a földiesítés különben sem veszélyeztetne azonnal.

– Dehogyis nem veszélyeztetné – vágott vissza Ann minden alkalommal. – Lehet, hogy nem azonnal, de végül igen, amikor megolvad a jégpáncél, megindul majd a mozgás a hirdroszférában, amelyet ezután megfertőznének a melegebb víz, a földi életformák, baktériumok, vírusok, algák. Lehet, hogy eltartana egy darabig, de biztos, hogy megtörténne, és ezt nem kockáztathatjuk meg.

Sax erre csak megvonta a vállát.

– Először is, mindez csak akkor következik be, ha tényleg van itt valami, aminek nagyon kicsi a valószínűsége. Másodszor, akár több évszázadon keresztül sem érné veszély. Ennyi idő alatt, úgy hiszem, megtaláljuk, és meg is tudjuk védeni.

– De lehet, hogy soha nem találjuk meg.

– Tehát azért kellene abbahagynunk az egészet, mert van némi esély arra, hogy van élet, amit lehet, hogy soha nem találunk meg?

Most Ann vonta meg a vállát.

– Igen, ezt kell tennünk. Csak nem azt akarod ezzel mondani, hogy nyugodtan el lehet pusztítani az életet más bolygókon? Persze mindezt úgy, hogy arra hivatkozunk, nem találjuk sehol. És ne felejtsd el azt, hogy ha van őshonos élet a Marson, ez lenne a világegyetem legnagyobb sztorija, hatalmas jelentőséggel bírna az élet jelenlétének galaktikus gyakoriságában, ezt semmi sem szárnyalná túl. Hiszen mi magunk is azért jöttünk ide, hogy életet találjunk.

– Nos – hangzott Sax már megszokott válasza –, a már itt lévő élet, melyben most már biztosak vagyunk, hogy létezik, jelenleg borzasztóan magas sugárzásnak van kitéve. Ha nem teszünk valamit, hogy ezt csökkentsük, akkor nem maradhatunk mi sem itt tovább. Sűrűbb, vastagabb atmoszféra kell, hogy csökkenjen a sugárzás.

Ez persze nem volt valódi válasz Ann érvelésére, inkább egy másikkal helyettesítette, egy olyannal, mely szintén felkorbácsolta az indulatokat. Emberek milliói akartak eljönni a Földről a Marsra, az „új határvidékre”, ahol az élet ismét kalandot jelentett. A hivatalos és hamis kivándorlási listák sokszorosan beteltek, rengeteg ember jelentkezett. De senki nem akart a génmutációt okozó sugárzásnak kitéve élni, és az a praktikus vágy, hogy a bolygót biztonságossá tegyék az emberek számára, sokkal erősebb volt a legtöbb emberben, mint az, hogy megőrizzék a már eleve ottlévő élettelen tájat, vagy hogy olyan őshonos életet védjenek meg ott, amelyről nagyon sok tudós bizonygatta, hogy nem létezik.

Így még azok számára is eldöntöttnek tűnt, akik az óvatos haladásra figyelmeztettek: a földiesítés meg fog történni. Az UNOMA albizottsága összeült, hogy tanulmányozza a kérdést, a Földön ezt már szinte eldöntött tényként kezelték, úgy gondolván, ez a haladás elkerülhetetlen része, a dolgok természetes folyamata. Egy teljesen nyilvánvaló döntés.

A Marson ezzel szemben a téma sokkal nyíltabban, égetőbben és komolyabban jelentkezett, nem csak elméleti szinten, hanem a mindennapi élet gyakorlatában is, különösen a hideg, mérgező levegő és az őket érő sugárzás miatt. A földiesítést támogató jelentős méretű csoport Sax köré gyűlt. Ők nemcsak hogy végre akarták hajtani, hanem az azonnali kezdés mellett kardoskodtak. Megoszlottak a vélemények, hogy ez pontosan mit jelent a gyakorlatban, de különböző becslések szerint a szükséges idő, mire létrehoznak egy „az emberek által tolerálható felszínt”, egy évszázadtól tízezer évig is terjedhet, mindkét oldalon extrém véleményekkel, az egyik például Phyllisé, aki harminc évben gondolkodott, míg Ivao százezerben.

– Isten azért adta nekünk ezt a bolygót, hogy egy új édent hozzunk létre rajta a mi elképzeléseink szerint – jegyezte meg gyakran Phyllis.

– De ha megolvad a jégpáncél, akkor egy összedűlő, egy folyton összeroskadó, ingatag tájon élnénk, és nagyon sokan meghalnának közülünk –vetette közbe Simon. A vita sok témát érintett: a só szintje, a peroxid szintje, a sugárzás szintje, hogyan fog kinézni majd a táj, annak a lehetősége, hogy a génsebészeti úton előállított mikroorganizmusok halálos mutációkhoz vezethetnek és így tovább.

– Meg lehet próbálni a modellezést – jegyezte meg Sax. – De az az igazság, hogy soha nem leszünk képesek pontosan modellálni, túlságosan nagy, és túlságosan sok az ismeretlen tényező. Amit itt megtanulunk, akkor lesz igazán hasznos, amikor a Föld klímáját akarjuk megváltoztatni, amikor megpróbáljuk elkerülni a globális felmelegedést, vagy egy jövőben lejátszódó jégkorszakot. Ez egy hatalmas kísérlet, és az is marad, egy folyamatosan folyó kísérlet, ahol semmit sem lehet garantálni, sem pedig biztosat tudni. De a tudomány erről szól.

Az emberek erre csak bólogattak.

Arkagyij, mint mindig, politikai szemszögből közelítette meg a kérdést.

– Nem válhatunk önellátóvá, amíg nem kezdjük el a földiesítést – mutatott rá. – Azért van szükségünk a földiesítésre, hogy miénk lehessen a bolygó, hogy meg legyen az alapunk az anyagi függetlenségre.

Az emberek csak forgatták a szemüket ennek hallatán. Ez azt jelentette, hogy Sax és Arkagyij egyfajta szövetségessé váltak, igen befolyásos csoportot létrehozva. A vita tovább folytatódott, újra és újra, vég nélkül.

Underhill már majdnem teljesen elkészült, működő, és a legtöbb szempontból önellátó faluvá lett. Most már lehetségessé vált, hogy további dolgokat is elkezdjenek megvalósítani. El kellett dönteniük, mi lesz a következő lépés. A legtöbbjük földiesíteni akart. Több projektet javasoltak, amellyel el lehetett volna kezdeni a folyamatot, mindegyiknek megvoltak a támogatói, legtöbbször azok, akik kitalálták őket. Pont ez jelentette a földiesítés egyik legfőbb vonzerejét: valamilyen módon és mértékben minden tudományág segítségére szükség van, így nagyon széles támogatottságot élvezett. Az alkimisták fizikai és mechanikai módszerekről beszélgettek, amelyekkel hőt lehetne biztosítani a rendszerhez. A klimatológusok az időjárás szabályozásáról vitatkoztak. A bioszféra-team egy ökológia rendszerelméletet szeretett volna tesztelni. A génsebészek új mikroorganizmusokon dolgoztak: géneket emeltek ki, vágtak darabokra, és kombináltak újra, algákból, metanogénekből, cianobaktériumból és zuzmóból kísérelve meg olyan élőlényt létrehozni, amelyik életben maradna a jelenlegi marsi felszínen, vagy alatta. Egy nap meghívták Arkagyijt, hogy nézze meg, min dolgoznak. Nágya vele tartott.

A prototípusokat Mars-lombikokban, a marsi felszínt és körülményeket imitáló kísérleti terekben helyezték el, az egyik kunyhóban, két lakókocsi között. A tudósok kinyitották, telerakták regolittal, majd újra bezárták. Távirányítással dolgoztak, és a szomszédos lakókocsikból figyelték az eredményeket, különböző mérőórákról olvasták le a benti viszonyokra utaló jeleket, videoképernyőkön figyelték, mi történik a különböző edényekben. Arkagyij figyelmesen megnézett minden képernyőt, de nem akadt túl sok látnivaló. A régi szálláson vörös porral teli műanyag edények szanaszét. Robotkarok nyúltak ki a falakból, itt-ott egy kékes, rekettyeszerű növekmény látszott.

– Erre vagyunk a legbüszkébbek – mondta Vlad. – De még mindig nem tűri elég jól az oxigénszegény környezetet. – Egyszerre több végletes jelleg kialakítására törekedtek: hogy ellenálljon a hidegnek, a vízhiánynak, az UV-sugárzásnak, hogy jól tűrje a sókat, ne legyen szüksége sok oxigénre, és megéljen sziklán vagy a kinti talajon. Egyetlen földi organizmus sem bírt az összes ilyen vonással, és azok, amelyek felmutattak egy-egy jellemzőt, általában nagyon lassan nőttek. De a mérnökök belefogtak egy programba, amelyet Vlad csak „összekeverni és összerakosgatni” programnak hívott, és nemrégiben előálltak egy kékes-zöld algának nevezett cianofitavariánssal. – Nem nő valami buján, de mondjuk úgy, hogy nem is pusztul el olyan gyorsan. Cyanophyte primaresnek nevezték el, de hétköznapi neve csak Underhill-alga lett. Szerették volna nyílt terepen is kipróbálni, és már el is készítettek egy javaslatot, melyet hamarosan felterjesztenek az UNOMA elé.

Arkagyij izgatottan távozott, vette észre Nágya. A férfi aznap este meg is jegyezte a vacsoránál:

– Saját magunknak kellene meghozni ezt a döntést. Ha úgy határozunk, hogy támogatjuk, akkor meg kell tennünk a megfelelő lépéseket.

Maját és Franket ez teljesen kiborította. Láthatóan a többiek is kényelmetlenül érezték magukat. Maja megpróbált témát váltani, és a vacsora melletti beszélgetés lassan másra terelődött. Másnap reggel Maja és Frank elment Nágyához, hogy Arkagyijról beszélgessenek vele. Mielőtt meglátogatták a nőt, a két vezető már megpróbált megegyezni Arkagyijjal késő éjszaka.

– Az arcunkba nevet – kiáltott fel Maja. – Képtelenség érveket felhozni ellene.

– Nagy veszélyt hozhat a javaslata a fejünkre – mondta Frank. – Ha nyíltan megtagadunk egy ENSZ-től kapott utasítást, az is megtörténhet, hogy eljönnek ide, összeszednek és hazavisznek mindenkit, majd olyanokra cserélnek le, akik majd ügyelnek arra, hogy betartsák a törvényt. Úgy értem, a környezetünk biológiai beszennyezése ebben a pillanatban illegális, és nincs jogunk arra, hogy ezt figyelmen kívül hagyjuk. Ez egy nemzetközi egyezmény, amely azt jelzi, hogy az emberiség ebben a pillanatban hogyan akar bánni ezzel a bolygóval.

– Nem tudnál te beszélni a fejével? – kérdezte Maja.

– Beszélhetek vele – felelte Nágya –, de nem hiszem, hogy ez bármilyen eredménnyel járna.

– Kérlek, Nágya, legalább próbáld meg, így is elég problémánk van.

– Jó, majd megpróbálom.

Még aznap délután beszélt Arkagyijjal. Kint sétáltak a csernobili úton, visszafelé Underhillbe. Felvetette a témát, és azt javasolta, hogy talán az lenne a legbölcsebb megoldás, ha türelmesen várnának. – Szerintem az ENSZ hamarosan úgyis elfogadja a javaslatodat.

A férfi megállt, és felemelte a nő sérült kezét.

– Szerinted mennyi időnk van még hátra? – kérdezte. Rámutatott az alábukó Napra. – Szerinted meddig kellene még várnunk? Míg unokáink lesznek? Vagy dédunokáink? Vagy ükunokáink, mire olyan vakok leszünk, mint a barlangban élő halak?

– Ugyan már – mondta Nágya, kiszabadítva a kezét. – Barlangban élő halak.

Arkagyij felnevetett. – De komolyan, ez egy komoly kérdés. Nem lehet mindörökké várni. És milyen jó lenne, ha már mi is megláthatnánk, ahogy a dolgok elkezdenek változni.

– Akkor miért nem várunk egy évet?

– Egy földi vagy egy marsi évet?

– Egy marsi évet. Méréseket végzünk minden évszakban, és adunk időt az ENSZ-nek, hogy eldöntse, mit akar.

– Nincsen szükségünk további mérésekre, már több éve mást sem teszünk.

– Beszélgettél már erről Ann-nel?

– Nem. Illetve majdnem. De ő nem ért velem egyet.

– És nincs vele egyedül Úgy értem: most, s talán majd egyszer ők is belátják, hogy igazad van, de előbb meg kell őket győznöd . Nem szabad legázolnod az ellenkező véleményeket, ezzel teljesen olyan vagy, mint azok az otthoniak, akiket folyton kritizálsz.

Arkagyij felsóhajtott.

– Jól van, jól van.

– Nos, nincs igazam?

– Ti átkozott liberálisok.

– Ezt most nem értem, mit jelent.

– Ez azt jelenti, hogy túlságosan lágyszívűek vagytok, hogy bármit is csináljatok.

Lassan közelebb értek, és meglátták Underhill alacsony dombját, amely mint egy frissen létrejött, négyszögletű kráter feküdt előttük, a becsapódás során szétszóródott törmelékek szanaszét körülötte. Nágya rámutatott.

– Ezt én építettem. Ti átkozott radikálisok – mondta, majd könyökével jó erősen oldalba vágta a férfit. – Utáljátok a liberalizmust, mert működik. A férfi felhorkant.

– Igen, tényleg működik! – folytatta Nágya. –Igaz, hogy lépésről lépésre, szépen lassan, nehéz munkával, mindenféle tűzijáték vagy drámaiság nélkül, anélkül, hogy bárki is megsérülne. A ti szexi kis forradalmatok, de fájdalom és gyűlölet nélkül. Egyszerűen csak működik.

– Óh, Nágya – felelte a férfi, átkarolta a nő vállát, és tovább sétáltak a bázis felé. – A Föld is egy tökéletesen liberális világ, de mégis, a fele éhezik, ez mindig így volt és így is lesz. Teljesen liberális módon, persze.

Mégis, Nágyának úgy tűnt, sikerült némileg befolyásolnia: már nem követelte folyton, hogy egyhangú döntést hozzanak, mely alapján kiereszthetik az új organizmusokat a felszínre. És agitációját leszűkítette a szépítési programra, így nagyon sok időt töltött el az alkimisták negyedében, ahol megpróbált színes téglákat és üvegeket előállítani. Nágya majdnem minden nap csatlakozott hozzá, együtt mentek úszni reggeli előtt. Johnnal és Majával együtt, egy egész sávot elfoglaltak a sekély medencében, amelyik szinte megtöltötte az egyik dongaboltozatú helyiséget. Élénk tempóban úsztak egy-kétezer métert, John vezette a sprinteket, Maja a hosszabb meneteket, Nágya pedig követte őket, bár némileg akadályozta a rossz keze; úgy szántották a fröcskölő vizet, mint a delfinek, szemüvegükön keresztül a medence aljának égkék betonját bámulták.

– A pillangóúszást erre a gravitációra találták ki – mondta John mosolyogva, ahogy szinte kirepült a vízből. Az ezt követő rövid reggelik általában kellemesen teltek, a nap hátralevő részében pedig folytatták megszokott munkájukat. Nágya ritkán találkozott Arkagyijjal újra, míg el nem jött az este, csak a vacsoránál vagy utána.

Addigra Sax, Spencer és Ray befejezték annak az automata gyártósornak az építését, amelyen Sax szélmalom-fűtőelemeit akarták gyártani. Kérvényezték tehát a UNOMA-nál, hogy engedélyezze néhány ezer ilyen gép szétszórását az egyenlítői régiókban, ezzel is tesztelve légkörmelegítő hatásukat. Úgy számolták, hogy összesen körülbelül kétszer annyi hő szabadul így fel és jut be az atmoszférába, mint Csernobil termelése révén. Sokan ugyan még azt is megkérdőjelezték, vajon meg tudják-e majd különböztetni az így nyert hőt az évszakokkal együtt járó háttéringadozástól, de ahogy Sax mondta, erre úgysem kapnak választ, amíg meg nem próbálják. Abban senki sem kételkedett, hogy a kis fűtőelemek leadnak majd valamennyi hőt a felszínen, akár ki lehet ezt műszerekkel mutatni, akár nem.

Tehát a földiesítési vita újra felizzott. És Ann hirtelen mindent elsöprő ellentámadásba lendült. Hosszú, gépelt üzeneteket küldött az UNOMA végrehajtó bizottsági tagjainak és a marsi ügyek nemzeti irodáinak minden országba, amelyek küldötteiből összeállt az UNOMA-bizottság, sőt még az ENSZ Közgyűlésének is. Nagy figyelemmel olvasták ezeket a leveleket, a legfelsőbb politikai vezetés körében éppúgy, mint a bulvársajtóban és a televíziókban, ahol örültek a „vörös” szappanopera legújabb részének. Ann sok anyagot gyűjtött össze, és titokban küldte el üzeneteit, így a telepesek is akkor hallottak először róluk, amikor a földi tévéadásban részleteket láttak belőlük, majd figyelték a rá érkező reakciókat a következő napokban. Viták a kormányüléseken, tüntetés Washingtonban húszezer résztvevővel, számtalan újságcikk, megannyi tudományos kommentár. Enyhén sokkolta őket ezeknek a reakcióknak az ereje, és néhányan úgy érezték, hogy Ann hátba támadta őket. Phyllis például tombolt.

– Mindemellett teljesen értelmetlen a vita –mondta Sax szaporán pislogva. – Csernobil már most majdnem annyi hőt bocsát ki az atmoszférába, mint ezek a kis szélmalmok. Ez ellen sohasem panaszkodott.

– De igen – mondta Nágya. – Egyszerűen csak leszavaztátok.

Meghallgatások történtek UNOMA-nál, és eközben egy csoportnyi tudós szembeszállt Ann-nel vacsora után. A többiek nagy része is részt vett a vitán, hogy szemtanúja legyen a konfrontációnak. Underhill fő ebédlőterme négy helyiséget töltött meg, ahonnan eltávolították a válaszfalakat, oszlopokkal helyettesítve őket. Egy hatalmas termet nyertek így, tele székekkel, cserepes virágokkal, és az Ares madarainak leszármazottaival. Az északi falon magasan elhelyezett ablakokat hoztak létre, amelyeken át az átrium bokros növényzetét lehetett látni. Hatalmas szabad területet nyertek ezzel, ahol a telepesek legalább fele éppen evett, amikor a találkozó megtörtént.

– Miért nem beszélted ezt meg velünk? – kérdezte Spencer.

Ann olyan fenyegetően bámult rá, hogy Spencer nem bírta a pillantását.

– Miért kellene nekem bármit is megbeszélnem veled? – kérdezte, majd Saxre nézett. – Teljesen nyilvánvaló, hogy ti mit gondoltok erről, sokszor megbeszéltük, és akármit is mondok, semmi értelme sincs. Itt üldögéltek a kis lyukatokban, végzitek a kis kísérleteiteket, úgy viselkedtek, mint a kisgyerekek, egy kísérletező készlettel az alagsori pincében, miközben egy egész világ ül odakint az ajtókon kívül. Egy olyan világ, ahol a táj-jellemzők százszor nagyobbak földi megfelelőjüknél, és ezerszer idősebbek. A Naprendszer kialakulásának bizonyítékai itt hevernek szanaszét a bolygó egész történelmével együtt, és ez nem változott meg a legutóbbi egymilliárd évben. Ti pedig tönkre akarjátok tenni ezt az egészet, s mindezt úgy, hogy még magatoknak sem akarjátok bevallani őszintén, hogy mit is tesztek. Mert tudnánk itt élni, és tanulmányozni a bolygót anélkül, hogy meg kellene változtatni, megtehetnénk úgy is, hogy nagyon kevés kárt vagy akár csak kényelmetlenséget okozzunk magunknak. Az egész magyarázkodás a sugárzásról csak porhintés, és ezt ti is nagyon jól tudjátok. Egyáltalán nem olyan magas a sugárzás, hogy igényelné a környezet ilyen nagymértékű megváltoztatását. De ti pont ezt akarjátok tenni, mert azt gondoljátok, hogy képesek vagytok erre. Ki akarjátok próbálni, aztán majd meglátjuk – mintha ez egy nagy játszótéri homokozó lenne, ahol nagy várkastélyokat lehet építeni, egy hatalmas marsi kísérleti edény. Ott találtok rá magyarázatot, ahol csak tudtok, és ez nem jó így, ez nem tudomány.

Ann arca elvörösödött a hosszú tiráda alatt. Nágya még soha nem látta őt ennyire mérgesnek. Darabokra tört a szokásos nyugodt felszín, amely alá keserű dühét rejtette, kereste a szavakat, és remegett a dühtől. Az egész szobában halálos csönd lett.

– Ismétlem, ez nem tudomány, ez csak játék. És ennek a játéknak az érdekében tönkre fogjátok tenni a történelmi nyomokat, elpusztítjátok a sarki jégsapkákat, az áradást levezető csatornákat és a kanyonok alapjait – egy gyönyörű tiszta tájat, és mindezt semmiért.

Senki sem mozdult a szobában, csak a ventilátorok halk zümmögése hallatszott. Az emberek egymást nézték. Simon megindult Ann felé, kezét kinyújtva, de Ann egy pillantással megállította. A férfi sóbálvánnyá dermedt, mintha alsóneműben lépett volna ki a marsi légkörbe, és jéggé fagyott volna. Arca elvörösödött, végül megmozdult, és visszaült a helyére.

Sax Russell felállt. Pont úgy nézett ki, mint mindig, talán egy kissé vörösebb volt az arca, mint általában. De ugyanolyan jámbor és apró volt, pislogott, mint egy bagoly, a hangja nyugodt és száraz, mintha valami termodinamikai tankönyvet magyarázna, vagy éppen a periódusos rendszer táblázatát olvasná fel.

– A Mars szépsége az ember agyában létezik – mondta a maga száraz és tényszerű hangján, és mindenki elképedve nézett rá. – Emberi jelenlét nélkül ez csak egy atomhalmaz, semmiben nem különbözik bármelyik más véletlenszerűen kiválasztott anyagi részecskétől az univerzumban. Mi vagyunk azok, akik megértik ezt, és mi vagyunk azok, akik jelentéssel ruházzák fel, az összes olyan évszázad, amikor az ember felnézett az éjszakai égbokra, és nézte, ahogy a csillagok között kóborol; és az összes olyan éjszaka, amikor teleszkópokon át néztük ezt a kis apró tányért, megpróbálva meglátni a híres csatornákat a fénytörési eltérések változásaiban, az összes hülye tudományos-fantasztikus regény a szörnyeteggel és a szépséggel, és a kihaló civilizációkkal – mi vagyunk. Az összes olyan tudós, akik tanulmányozták az adatokat, akik eljuttattak ide minket. Ezért ilyen gyönyörű a Mars, nem a bazalt és az oxidok miatt.

Megállt, hogy végignézzen rajtuk. Nágya nyelt egyet. Roppant furcsának tűntek ezek a szavak Sax Russell szájából, ugyanazon a száraz hangon, mint amikor egy függvényt elemez. Túlságosan furcsa.

– És most, hogy idejöttünk – folytatta –, már nem elegendő egyszerűen csak elbújnunk tíz méter vastagságú talaj alatt, és az sem, hogy csak a sziklákat vizsgálgassuk. Igen, az is tudomány, igencsak szükséges tudomány, de a tudomány ennél sokkal több. A tudomány része a nagyobb képnek, az emberi létnek, ennek pedig az is összetevője, hogy az ember eljut a csillagokba, alkalmazkodik más bolygókhoz, vagy pedig azokat próbálja a maga képére formálni. A tudomány teremtést is jelent. Az, hogy nincs itt élet, a SETI-program 50 éves kutatásának sikertelensége, mind azt mutatja, hogy az élet nagyon ritka, az intelligens élet pedig még ritkább. És mégis, az intelligens élet tudata tartalmazza az univerzum értelmét, a szépségét. Mi vagyunk az univerzum tudata, és a mi feladatunk az, hogy ezt elterjesszük, hogy elmenjünk és megnézzünk dolgokat, hogy ott éljünk, ahol csak tudunk. Túlságosan veszélyes, hogy csupán egyetlen bolygóra szűkítsük le, hiszen bármi történhet vele, akár el is pusztulhat. Ma már kettőn vagyunk jelen, háromon, ha beleszámoljuk a Holdat is. Meg tudjuk változtatni ezt a bolygót, hogy biztonságosabbá váljon számunkra, hogy itt tudjunk élni. Azzal, hogy megváltoztatjuk, még nem pusztítjuk el. Lehet, hogy nehezebb lesz majd információkat szerezni a múltjáról, de a szépsége ettől még nem illan el. Ha vannak folyók, tavak, erdők vagy gleccserek, az csökkenti a Mars szépségét? Én nem hiszem. Szerintem ez csak felerősíti, sőt az életet adja hozzá, magát a legszebb rendszert. Az élet pedig nem tudja elpusztítani a Tharsist vagy feltölteni a Marinerist. A Mars mindig Mars marad. Másmilyen, mint a Föld, idegenebb és vadabb, de megmaradhat önmaga, s ugyanakkor a miénk is lehet. És ez így lesz. Van az embernek egy furcsa tulajdonsága: ha valamit meg lehet tenni, akkor meg is teszi. Ha át tudjuk alakítani a Marsot, gondosan, mintha egy katedrálist építenénk, egy emlékművet az emberiségnek vagy az univerzumnak, megtehetjük, így hát meg is fogjuk tenni. Tehát – feltartotta a kezét, mintha elégedetten konstatálná, hogy a főbb adatai alátámasztják függvényanalízisét, mintha a periódusos rendszer vizsgálata után arra a következtetésre jutott volna, hogy még mindig igaz –, akkor akár el is kezdhetjük.

Ránézett Annre, és minden szem követte őt. Ann szorosra zárta a száját, válla leesett, érezte, ezt a csatát elvesztette.

Megrázta magát, mintha egy csuklyás köpönyeget rázna hátra a a fejéről és a válláról, egy nehéz páncélinget, egy páncélhéjat, amely leszögezte őt, és teljesen elrejtette előlük. Azon a szinte üres hangon, amelyik mindig azt jelezte, mennyire dühös, visszavágott:

– Azt gondolom, hogy te túlságosan nagyra tartod a tudatot, és túlságosan kevésre a sziklát. Nem vagyunk az univerzum urai, csak egy kis részét képezzük annak. Lehet, hogy mi vagyunk a tudata, de ha azok is lennénk, ez nem jelenti azt, hogy a saját képünkre kell formálni az egészet. Sokkal inkább azt jelenti, hogy meg kell próbálni beilleszkedni abba, ahogyan van, és tanulmányoznunk kell, csodálni. – Elkapta Sax bámuló arcát, és egy utolsó dühhullám kirobbant belőle. – Még nem is láttad soha a Marsot! – Ezzel kiment a szobából.

Janet egész idő alatt figyelt a video-szemüvegben, és fölvette az egész beszélgetést. Phyllis elküldött belőle egy példányt a Földre. Egy héttel később a UNOMA természeti változásokért felelős bizottsága engedélyezte a fűtő-szélmalmok szétszórását.

Úgy döntöttek, hogy léghajóról telepítik majd szét őket. Arkagyij azonnal kijelentette, hogy szeretne egy utat magának, egyfajta jutalmul azért, hogy a Phoboson ilyen jó munkát végzett. Maját és Franket nem sújtotta földig a gondolat, hogy Arkagyij eltűnik Underhillből egy vagy két hónapra, így hát azonnal beosztották az egyik hajóra. Az állandó szelekkel kelet felé sodródik majd, itt-ott leszáll, hogy szélmalmokat helyezzen el a csatornamedrekben vagy a kráterek külső szélén, ahol eléggé erős a széljárás. Nágya először akkor hallott erről az expedícióról, amikor Arkagyij megkereste az egyik szobában, és elmesélt róla mindent.

– Hm. Nem is rossz – mondta.

– El akarsz jönni velem? – kérdezte.

– Hát persze – felelte. A hiányzó ujja helyén kellemes bizsergés futott végig.

A léghajójukat, a valaha is gyártott legnagyobb darabot, a német Friedrichshafen Nach Einmal készítette, és 2029-ben indították útnak, úgyhogy csak nemrég érkezett meg. Arrowheadnak nevezték, 120 méter fesztávolságú, 100 méter hosszú és 40 méter magasságú volt. Egy belső, szuperkönnyű vázra épült, és a gondola alatt, továbbá a két szárnycsúcson elhelyezett apró, műanyag hajtóművekkel ellátott turbópropellerek hajtották meg, amelyek akkumulátorait a csomag felső részén elhelyezett napelemek töltötték fel. A ceruza alakú gondola elfoglalta az alsó terület legnagyobb részét, de belül nem maradt annyi hely, mint amennyire Nágya számított, mert szinte teljesen megtelt átmenetileg a kis szélmalmokból álló szállítmányukkal. Felszálláskor nem maradt több hely a mozgásra, mint az irányítófülke, két keskeny ágy, egy kis konyha, egy még kisebb WC, és egy csöppnyi folyosó, amelyre azért volt szükség, hogy közlekedni tudjanak ezek között. Nem sok hely, de szerencsére ablakok húzódtak végig a gondola mindkét falán, így, bár nagy részüket eltakarták a szélmalmok, még mindig sok fény jutott be, és jól is láttak.

Nagyon lassan szálltak fel. Arkagyij átbillentett egy kapcsolót a pilótafülkében, ezzel eleresztette a három horgonyhoz erősített drótkötelet. A turbópropellerek nagyon gyorsan forogtak, keményen dolgoztak a csupán 12 millibar sűrűségű levegőben. Ide-oda himbálózott a vezetőfülke, mintha lassított felvétel lenne, meg-megnyújtva a belső vázat, és minden felfelé irányuló szökellés egy kicsit magasabbra vitte őket a felszíntől. Számukra, akik a rakétakilövésekhez szoktak hozzá, nevetséges érzés volt.

– Tegyünk egy kanyart, és nézzük meg Underhillt, mielőtt elindulunk – mondta Arkagyij, miután 50 méter magasságba emelkedtek. Bedöntötte a hajót, egy nagyon lassú, széles fordulót tettek, kifelé nézegetve Nágya kabinjának ablakán. Sötétpiros keréknyomok, gödrök, regolitdombok, átellenben a síkság piszkos narancsszínű felszíne. Úgy tűnt, mintha egy sárkány lenyúlt volna hatalmas, karmokkal teli mancsával, és vért fakasztott volna, újra és újra. Underhill ott ült ezeknek a sebeknek a kellős közepén, és már önmagában is elég kellemes látványt nyújtott, olyan volt, mint egy négyszögletű, sötétvörös foglalatban elhelyezkedő, csillogó üveg és ezüst ékszer, a kupola alatt éppen csak látható zölddel. Az utakat követve kelet felé meglátták Csernobilt, északra pedig az űrkikötőt. Ott vannak az üvegházak hosszú kupolái, meg a lakókocsik...

– Az alkimistanegyed még mindig úgy néz ki, mintha az Uralból szalajtották volna – mondta Arkagyij. – Hamarosan tennünk kell valamit ezzel is. – Kiemelte a léghajót a fordulóból, és kelet felé indult a szél hátán. – Elmenjünk Csernobil felé, és elkapjuk a felfelé áramló meleg levegőt?

– Miért nem nézzük meg inkább, hogy mire képes ez az izé segítség nélkül? – javasolta Nágya. Könnyűnek érezte magát, mintha a hajótestben elhelyezett hidrogén őt is megtöltötte volna. Elállt a lélegzete a látványtól, a ködös horizont száz kilométerre volt tőlük, a felszín kontúrjait mindenhol tisztán lehetett látni: a Lunae hullámhegyeit és hullámvölgyeit, a jelentősebb hegyeket és kanyonokat keletre.

– Óh, ez gyönyörű lesz!

– Ühüm.

Azt furcsállta igazán, hogy még sohasem tettek ilyet azelőtt, de a Marson történő repülés nem bizonyult könnyű feladatnak a ritka atmoszféra miatt. A léghajóval megtalálták a legjobb megoldást, ez a jármű elég nagy és könnyű, tele hidrogénnel, amely a marsi légkörben nemcsak hogy nem gyúlékony, hanem még könnyebb is a környezetéhez képest, mintha a Földön repültek volna. A hidrogén és a legfrissebben létrehozott szuperkönnyű anyagok megadták nekik a megfelelő lehetőséget arra, hogy fölemelkedjenek, és magukkal vigyenek egy teherszállítmányt, amilyenek a kis szélmalmaik is voltak. De nevetségesen lassan haladtak ilyen teherrel a fedélzeten, és minden úgy történt, mint egy lassított felvételen.

Így hát sodródtak tovább. Egy egész napjuk ment el azzal, hogy átvágjanak a Lunae Planum gördülő síkságán, ahogy délkelet felé sodorta őket a szél. Egy vagy két órán keresztül látták Juventa-szakadékot a déli horizonton, egy hasadékkanyont, ami úgy nézett ki, mint egy hatalmas bánya. Messzebb, keletre, sárgásra váltott a föld, és sokkal kevesebb felszíni törmeléket, sziklát láttak a hullámos talajon. Sokkal több kráterrel találkoztak, nagyobbakkal és kisebbekkel, éles szegélyűekkel, vagy olyanokkal, amelyek már majdnem eltűntek. Elérték a Xanthét, egy magasan fekvő, topográfiailag a déli felföldekhez hasonlító területet, amely északra itt-ott benyúlt a Chryse és az Isidis mélyföldjei közé. Néhány napon keresztül a Xanthe fölött lesznek, ha kitartanak az állandó nyugati szelek.

Szép, kényelmes, tíz kilométer per órás sebességgel haladtak, szinte folyamatosan, körülbelül százméteres magasságban repültek, így nagyjából ötven kilométerre volt tőlük a horizont. Jutott idejük arra, hogy megvizsgáljanak mindent, amit csak akartak, bár a Xanthe csupán kráterek végtelen áradatának ígérkezett.

Aznap késő délután Nágya lefelé fordította a léghajó orrát, és elkanyarodott. Egészen addig közelített a felszínhez, amíg tíz méterre nem értek tőle, és akkor kieresztette a horgonyokat. A hajó megindult felfelé, majd visszarántotta a kötél, és megállt széllel szemben, a horgonyon himbálózva, mint egy hatalmas sárkányrepülő. Nágya és Arkagyij hátramásztak a gondolán belül addig a helyiségig, amit Arkagyij bombatárnak nevezett el. Nágya fölemelt egy szélmalmot és föltette a raktár csörlőjére. Az apró szélmalom, egy magnéziumdoboz, a tetején lévő állványon négy függőleges lapáttal, körülbelül öt kilót nyomott. Rácsukták a raktár ajtaját, kiszívták a levegőt, és kinyitották az alsó ajtókat. Arkagyij irányította a csörlőt, miközben az alsó ablakból figyelte, mi történik. A szélmalom úgy ment lefelé, mint egy nehezék, egy függőón, majd lehuppant a megkeményedett homokra egy kicsi, névtelen kráter déli oldalában. Kiszabadították a csörlő-horgonyt, visszatekerték a raktárba, és bezárták az ajtókat.

Visszatértek a vezetőfülkébe, és megnézték, működik-e malom. És tessék, ott állt a kis doboz a kráter külső lejtőjén, némileg oldalt dőlve, a négy széles szélkerék pedig vidáman forgott körbe-körbe. Hasonlított egy szélerősség-mérőre egy kisgyerek meteorológiai játékkészletéből. A doboz oldalánál elhelyezett fűtőszál, egy meghajtott fémcső, úgy fogja sugározni a meleget, mint egy tűzhely. Ha elég erősen fúj a szél, akár 200 °C-ra is felmelegedhet, ami nem rossz, különösen a környező hőmérséklethez képest. De mégis...

– Nagyon sok ilyenre lesz szükség, hogy valami változást érjünk el – jegyezte meg Nágya.

– Igen, de minden kis apróság segít. És ha úgy vesszük, ez a hő ingyen van. Nemcsak, hogy a szél hajtja meg ezeket a melegítőket, hanem a Nap szolgáltatja azt az energiát, amelyet a gyárak felhasználtak, amikor elkészítették ezeket a szélmalmokat. Én jó ötletnek tartom.

Aznap délután megálltak még egyszer, hogy egy másikat is leeresszenek, majd lehorgonyoztak éjszakára egy viszonylag fiatal kráter szélárnyékában. Megmelegítették a vacsorájukat a kis konyha mikrohullámú sütőjében, majd odaaraszoltak keskeny ágyaikhoz. Furcsa érzés fogta el őket, ahogy ringatózott a hajó a szélben, a horgonyt rángatva: megrántott és visszahúzott. De ugyanakkor nagyon megnyugtatónak is bizonyult, megszokták, és Nágya hamarosan elaludt.

Másnap hajnal előtt ébredtek, felhúzták a horgonyt, és felemelkedtek a napsütésbe. Százméteres magasságból látták az árnyékkal borított tájat, amint bronzszínűvé válik, ahogy az árnyékhatár elhalad és a napfény ragyogása követi, megvilágítva a fényes sziklák és hosszú árnyékok fantasztikus összevisszaságát. A reggeli szél keresztbe fújt, jobbra és balra a hajótörzsön, így a Chryse felé, északkeletre sodródtak, együtt zümmögve a teljes sebességgel forgó propellerekkel. Aztán hirtelen megsüllyedt alattuk a táj, és útjuk első vízlevezető csatornája felett haladtak el, egy hullámzó, végtelen völgy fölött, a Shalbatana Vallistól nyugatra. A kis völgy S formáját kétségtelenül a víz alakította ki ilyenné. Később átlibegtek a mélyebb és sokkal szélesebb Shalbatana-kanyonhoz, ahol még nyilvánvalóbbá váltak a jelek: könnycsepp alakú szigetek, hullámzó csatornák, hordalékos, egyenetlen felületű síkságok, mindenhol lehetett látni a hatalmas vízáradat nyomait, ami egy olyan hatalmas kanyont hozott létre, amelyben az Arrowhead eltörpült, mint egy pillangó.

A vízlevezető kanyonok és a közöttük lévő felföldek Nágyát az amerikai cowboyfilmekben látható tájakra emlékeztették, tele vízhordta üledékekkel, fennsíkokkal és kőszikla-óriásokkal, pont úgy, mint a Monument Valleyben, azzal az apró különbséggel persze, hogy négy napig tartott, míg végigrepültek az egymást követő sziklák, majd az őket követő névtelen csatorna, aztán Shalbatana, Simod, Tiu és Ares felett. És mindegyiket hatalmas vízáradatok alakították ki, amelyek a felszínre törtek és hónapokon át zúgtak, a Mississippi vízhozamának tízezerszeresével. Nágya és Arkagyij erről beszélgettek, amikor nézegették a kanyont maguk alatt, de nehezükre esett ilyen hatalmas áradásokat elképzelni. Most ezekben a kanyonokban semmi nem futott végig, csak a szél. Az viszont igen erősen, így hát Arkagyij és Nágya naponta többször leereszkedtek, hogy elhelyezzenek egy-egy szélmalmot.

Majd visszalebegtek az Ares Vallistól keletre, a kráterekkel sűrűn pöttyözött Xanthe-fennsíkra. A felszín ismét nagy és kis kráterekkel volt tele, régi és frissebb kráterekkel, kráterekkel amelyek átfedték egymást, olyan kráterekkel, amelyeknek padlóját három vagy öt kisebb kráter szabdalta, olyan kráterekkel, amelyek úgy néztek ki, mintha tegnap keletkeztek volna, kráterekkel, amelyeket éppen csak látni lehetett, azt is csupán hajnalban és szürkületkor, mint eltemetett íveket az ősi fennsíkon. Elrepültek a Schiaparelli, egy hatalmas ősi, száz kilométer átmérőjű kráter fölött. Amikor a központi kiemelkedés fölött repültek át, körülöttük a kráterfalak alkották a horizontot, hegyek tökéletes gyűrűje a világ szélén, körbe-körbe.

Ezután déli szelekkel haladtak több napon át. Egy pillantásra sikerült meglátniuk a Cassinit, egy másik hatalmas, ősi krátert, majd több száz kisebb felett repültek át. Naponta több szélmalmot dobtak le, de a repülőút egyre jobban éreztette velük a bolygó méreteit. Kezdett komolytalannak tűnni ez a terv, mintha az Antarktisz felett repülnének, és úgy próbálnák megolvasztani a jeget, hogy letesznek néhány kemping-gázégőt.

– Milliókat kellene ezekből ledobni, hogy bármilyen hatása legyen – mondta Nágya, ahogy felfelé kúsztak egy újabb szélmalom lerakása után.

– Ahogy mondod – válaszolt Arkagyij. – Saxnek pontosan ez a terve. Egy automata gépsort állított fel, amely majd csak úgy ontja ezeket a szerkezeteket. A szétszórás jelent némi problémát. És különben is, ez csak apró részlete annak a tervnek, amelyen gondolkodik. – Visszamutatott a Cassini hatalmas íve felé, amely beborította az egész északnyugati látóhatárt. – Sax szeretne kirobbantani még néhány ilyen hasonló lyukat. Be akar fogni néhány jeges kisbolygót a Szaturnuszról vagy az aszteroida-övből, és ha talál megfelelőket, elhozza ide, és összeütközteti őket a Marssal. Forró krátereket alkotva, megolvasztva a jégpáncélt, igazából kis oázisokat létrehozva.

– De ezek csak száraz oázisok lennének, nem? A jég legnagyobb része elpárologna a belépéskor, a többi pedig eltűnne a becsapódáskor.

– Ez igaz, de egy kicsivel több vízgőz a levegőben soha nem árt.

– De nem csak vízgőzzé válna, hanem atomjaira bomlana szét.

– Egy része. De hidrogénből és oxigénből nem baj, ha több van.

– Tehát a Szaturnuszról akar hidrogént és oxigént hozni. Menj már, abból rengeteg van itt már amúgy is. Például ki lehetne választani a jégből.

– Nos, ez is csak egy ötlet a sok közül.

– Alig várom, hogy megtudjam, mit szól mindehhez Ann. – Felsóhajtott, ahogy erre gondolt. – Szerintem azt kellene tennünk, hogy végig kellene futtatni egy jég-aszteroidát az atmoszférán, mintha le akarnánk fékezni, azzal felégetnénk, de anélkül, hogy a molekulái szétválnának. Így lenne vízgőz az atmoszférában, és nem kellene a felszínt bombázni olyan hatalmas robbanásokkal, mintha egyszerre száz hidrogénbomba robbanna fel.

Arkagyij bólintott.

– Nem rossz ötlet, majd mondd el Saxnek.

– Nem, mondd el te.

A Cassinitől keletre a felszín még töredezettebbé vált. A bolygó egyik legősibb felszíne felett repültek, kráterek egymás hegyén-hátán, mintha szőnyegbombázás érte volna a meteoritbombák esőjének legkorábbi éveiben. Borzasztó kor lehetett a noachi, ezt mindenütt látták a talajon. „A senki földje”, egy lövészárok a titáni háborúból, látványa teljesen elzsongította az embert, mint egy kozmológiai gránátnyomás.

Tovább lebegtek kelet, északkelet, délkelet, dél, északkelet, nyugat, majd ismét kelet felé. Egy idő múlva elérkeztek a Xanthe végéhez, és elkezdtek leereszkedni a Syrtis Major Planitia hosszú lejtőin. Ez a lávasíkság sokkal kevésbé krátereződött, mint a Xanthe. Csak haladtak a lejtőn lefelé és lefelé, míg odaértek egy sima fenekű medencéhez, Isidis Planitiához, a Mars egyik legalacsonyabb pontjához. Ez megmutatta az északi félteke legjellemzőbb vonásait, és a déli felföldek után különösen simának, laposnak és mélynek tűnt ez a hatalmas terület. Tényleg rengeteg föld van a Marson.

Aztán egyik reggel, amikor elérték utazási magasságukat, a keleti horizonton megjelent három csúcs. Megérkeztek Elysiumba, amely egyetlen társa volt a Tharsis lávakupola-magaslatának. Az Elysium nem emelkedett olyan magasra, mint a Tharsis, de nagy tömege még így is föléjük magasodott, mint egy magasan fekvő kontinens, ezer kilométer hosszú, és tíz kilométerrel magasabb volt, mint a környező felszín. Akárcsak a Tharsisnál, felszabdalt, megtördelt földterület vette körül, a kiemelkedés eredményeképpen létrejött törésvonalak. A törésvonal-rendszer nyugati része, a Hephaestus Fossae fölött repültek el, és fenséges látványban volt részük: öt párhuzamos kanyon futott, mint karomnyomok, végig a sziklában. Elysium feltűnt a horizonton, mint egy nyereg, Elysium Mons és Hecates Tholus mellett, az összekötő hegygerinc két oldalán, ezek ötezer méterrel magasabbak voltak, mint azok a kiemelkedések, melynek tetején ültek. Fantasztikus látvány. Elysiumban minden nagyságrendekkel tűnt nagyobbnak annál, amit Nágya és Arkagyij valaha látott, így, ahogyan közeledett a léghajó a hegygerinchez, a két utazó gyakran percekig nem talált szavakat. Csak ültek a székükben, és nézték, ahogyan lassan kúszik feléjük a táj. Amikor mégis megszólaltak, szinte csak hangosan gondolkodtak.

– Hasonlít a Karakorumhoz. – mondta Arkagyij. – Sivatagi Himalája, talán azzal az eltéréssel, hogy ezek olyan egyszerűek. Azok a vulkánok úgy néznek ki, mint a Fudzsi. Talán zarándokutakat tesznek majd oda a jövőben, fel a csúcshoz.

– Olyan nagyok, hogy nehezemre esik elképzelni, vajon hogyan néznek ki majd a tharsisi vulkánok. Azt hiszem, azok körülbelül kétszer ekkorák, nem? – szólalt meg Nágya.

– Legalább. De tényleg úgy néz ki, mint a Fudzsi, nem gondolod?

– Nem, ez nem annyira meredek. Miért, láttad már valaha a Fudzsit?

– Még soha.

Eltelt egy kis idő.

– Nos, azt hiszem, meg kellene próbálnunk valamelyik irányból megkerülni – mondta Arkagyij. – Nem hiszem, hogy megvan a megfelelő emelkedésünk, hogy át tudjunk kelni fölöttük.

Így hát bekapcsolták a propellereket és elindultak dél felé, amilyen gyorsan csak tudtak. A szelek természetesen segítették őket, mivel azok is megkerülték ezt a nagy kontinenst. Az Arrowhead délkeleti irányban lebegett, tovább, egy töredezett, tagolt területre, amelyet Cerberusnak hívtak, és aznap végig az Elysiumhoz igazították útvonalukat, amint az szépen lassan elhaladt a bal oldalukon. Órák teltek el, és a masszívum egyre csak emelkedett. Az emelkedésnek ez a lassúsága teljesen nyilvánvalóvá tette, hogy milyen hatalmas is ez a föld. „A marsi földterület nagysága megegyezik a földivel, mondta mindenki, de egészen addig ez csupán üres frázist jelentett számukra. Az Elysium körüli útjuk ezt ténylegesen be is bizonyította.

És múltak a napok, felszállni a reggeli hidegben, össze-vissza repülni a vörös föld felett, majd leszállni naplementekor, hogy egy légi horgonyzaton himbálózzanak. Egyik este, ahogy fogytak a szélmalmok, átrendezték a megmaradt dobozokat a fedélzeten, és egymás mellé tolták az ágyaikat a jobb oldali ablakok alatt. Nem kellett ehhez megbeszélés, úgy érezték, ez teljesen természetes dolog, amikor már megvolt hozzá a megfelelő hely. Mintha sokkal korábban már megegyeztek volna, hogy ezt fogják tenni. És ahogy jobbra‑balra mozogtak a telezsúfolt gondolában, miközben rakosgatták dolgaikat, időnként összeütköztek, épp úgy, mint eddig, de most már szándékosan, valami érzéki érintéssel, amely kihangsúlyozta azt, hogy mi jár a fejükben egész idő alatt. Egy ilyen kis koccanás előjátékká fajult, aztán végül Arkagyij felnevetett, és egy hatalmas medveöleléssel felkapta a nőt. Nágya hanyatt lökte az új dupla ágyukra, és úgy csókolóztak, akár a tinédzserek. Egész éjszaka szeretkeztek. Ettől kezdve együtt aludtak, és rendszeresen szerelmeskedtek a hajnal vörös fényében, vagy a csillagos fekete éjszakákon, amikor a hajó lágyan ringatózott a horgony kötelén. És ahogy egymás mellett feküdtek és beszélgettek, vagy amikor összeölelkeztek, szinte kézzel foghatóan érezték, hogy repülnek. Sokkal romantikusabb volt, mint bármilyen hajó- vagy vonatút.

– Először barátok lettünk – mondta Arkagyij hirtelen –, ezért más ez így, nem gondolod? – Megdöfködte az egyik ujjával. – Szeretlek. – Mintha ízlelgette volna szót. Nyilvánvaló vált Nágya számára, hogy nem ejtette ki gyakran a száján. Tisztán látta azt is, hogy milyen sokat jelentett ez neki, egyfajta elkötelezettséget. A gondolatok és ötletek olyan sokat jelentettek számára!

– Én is szeretlek – felelte neki. És reggelente Arkagyij meztelenül, nesztelen léptekkel járkált föl és alá a gondolában, haját, mint körülöttük mindent, vörösre festette a felkelő nap. Nágya az ágyból figyelte, olyan kiegyensúlyozott, nyugodt és boldog volt, hogy emlékeztetnie kellett magát, ez a lebegő érzés valószínűleg csak a Mars-gravitáció eredménye. De néha már majdnem úgy érezte, mintha a boldogság hozta volna létre.

Egyik este, mielőtt elaludtak, Nágya kíváncsian megkérdezte:

– Miért én?

– Tessék? – A férfi már majdnem aludt.

– Azt kérdeztem, miért én? Úgy értem, Arkagyij Nyikolajevics, hogy bármelyik nőbe beleszerethettél volna itt, és bármelyikük viszonozta is volna. Ha akartad volna, még Maja is a tiéd lehetett volna.

A férfi felhorkantott.

– Még hogy Maja is az enyém lehetett volna. Haha! Enyém lehetett volna Maja Katarina az összes örömével és gyönyörével. Éppen úgy, mint Franké és Johné – horkantotta, és mind a ketten felnevettek. – Hogy is mondhattam le erről az örömről? Én hülye. – Egészen addig kuncogott, amíg a nő gyengéden megpaskolta.

– Jól van, jól van. Akkor valaki mást, mondjuk valamelyik szebbet. Janetet, Ursulát vagy Samanthát.

– Hagyjál már – mondta a férfi. Felkönyökölt és ránézett. – Igazából fogalmad sincs, mi a szépség ugye?

– De. Tudom – mondta Nágya konokul.

Arkagyij nem is figyelt rá, úgy folytatta. – A szépség az hatalom és elegancia, a funkciónak megfelelő forma, intelligencia és meggondoltság és igen gyakran... – elmosolyodott és picit lökött a nő hasán – gyakran gömbölyű idomokban fejeződik ki.

– Na, abból nekem van elég – mondta Nágya, és ellökte a férfi kezét.

Arkagyij előrehajolt, megpróbált beleharapni a nő mellébe, de az elhúzódott.

– A szépség az, amit te képviselsz, Nagyezsda Frenszin. E kritériumok alapján te vagy a Mars királynője.

– A Mars királykisasszonya – javította ki Nágya, gondosan ügyelve a részletekre.

– Na jó, oké. Nagyezsda Frenszin Csernyisevszkij, a Mars Kilencujjú Hercegkisasszonya.

– Hát te nem vagy egy hétköznapi ember.

– Na, az nem. És ezt soha nem is állítottam – nevetett fel. – Csupán bizonyos válogató bizottságok előtt. Egy teljesen hétköznapi, hagyományos férfi. Ha-ha-ha! A hétköznapi embereknek Maja jut. Ez a jutalmuk. – És úgy nevetett, mint egy őrült.

Egyik reggel elhagyták a Cerberus utolsó röghegységét, és az Amazonis Planitia sima, poros síksága fölé érkeztek. Nágya leszállt a léghajóval, hogy letegyenek egy szélmalmot az öreg Cerberus két utolsó kis hegye között elhelyezkedő hágón. Valami elromolhatott a csörlő nyelvében, és már akkor kinyílt, amikor a szélmalom még csak félúton volt lefelé, így a doboz lezuhant. Pont a talpára esett és hatalmasat csattant. A hajóból úgy tűnt, minden rendben, de amikor Nágya felöltözött és lement egy kötélen, észrevette, hogy a melegítő szál letört az alapról.

És ott, a fal mögött, egy kupac valamit látott. Egy halom sötétzöld valamit, amibe egy kis kék is keveredett, ahogy ott üldögélt a dobozon belüli sötétben. Benyúlt egy csavarhúzóval és óvatosan megszurkálta.

– A francba – mondta.

– Mi az? – kérdezte Arkagyij föntről.

Tudomást sem véve a férfi kérdéséről, belesöpört egy kis anyagot a zacskóba, amiben a csavarokat és az anyákat tartotta, majd visszaült a csörlőbe.

– Húzz föl – mondta ellentmondást nem tűrő hangon.

– Mi baj? – kérdezte Arkagyij.

– Húzz már föl.

A férfi bezárta a rakteret, majd odament Nágyához, aki éppen akkor szállt ki a csörlőből.

– Mi az, mi történt?

A nő levette sisakját.

– Tudod te nagyon jól, hogy mi történt, te szemét. – Elindult felé a keze, hogy megüsse, és a hátraugró férfi nekiütközött a felhalmozott szélmalmoknak.

– Hé, ez fáj! – kiáltott fel. Egy állvány pont középen találta el a hátát. – Mi van veled? Nágya!

A nő kivette a zacskót a védőruha zsebéből, és meglengette az orra előtt.

– Ez a bajom! Hogy tehetted ezt? Hogy tudtál nekem hazudni, te szemét! Van fogalmad arról, hogy ez milyen bajba fog minket sodorni? Eljönnek értünk, és visszatuszkolnak minket a Földre.

Arkagyij kikerekedett szemekkel dörzsölte meg az állát.

– Én soha nem hazudnék neked, Nágya – mondta őszintén. – Én nem hazudok a barátaimnak. Hadd nézzem csak.

A nő rábámult, ő pedig visszabámult rá. Kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a kis zacsköt, tágra nyílt szeme fehérjét lehetett látni körbe az írisz körül. Majd vállat vont, mire Nágya lebiggyesztette ajkát.

– Te tényleg nem tudsz róla? – kérdezte hitetlenkedve.

– Miről?

Nágya képtelennek érezte, hogy a férfi úgy tegyen, mintha nem tudna semmiről. Ez egyszerűen nem az ő stílusa. Ami hirtelen nagyon furcsává tett mindent.

– A szélmalmaink nagy része, de lehet, hogy mind, egy-egy kis algafarm.

– Tessék?

– Azok a kurva szélmalmok, melyeket mindenhová ledobáltunk – mondta –, tele vannak Vlad algájával, vagy zuzmójával, vagy bármi is az. Nézd csak! – Letette a kis zacskót az apró konyhaasztalra, kinyitotta, és a csavarhúzóval kikanalazott belőle egy kis darabot. Kicsi, kékes zuzmócsomó volt. Pont olyan, mint a ponyvaregényekben leírt őskori marsi életformák.

Mind a ketten csak bámulni tudtak.

– Hát, mindjárt megbolondulok – mondta Arkagyij. Olyan közel hajolt fölé, hogy a szeme egy centiméterre volt az asztalon fekvő micsodától.

– Tényleg nem tudtál róla? – követelte Nágya.

– Esküszöm. Én soha nem tennék veled ilyet, Nágya. Te is tudod.

Nagy kő esett le a nő szívéről, és felsóhajtott.

– Nos, úgy tűnik, a barátaink megtették velünk. A férfi felegyenesedett és bólintott.

– Így van. – Mintha másra figyelne, úgy állt ott, de csak erősen gondolkodott. Odament az egyik szélmalom-halomhoz, megfogott egyet, és kiemelte a többi közül. – Hol találtad?

– A fűtőoldal mögött.

Nekifogtak, hogy megvizsgálják. Nágya szerszámaival szedték szét, és amikor sikerült kinyitniuk, ebben is találtak egy újabb Underhill-alga kolóniát. Nágya megvizsgálta a fűtőlap oldalait, és felfedezett egy pár apró zsanért, ahol a teteje találkozott a doboz belsejével. – Nézd csak! Ez itt kinyílik.

– De ki nyitja ki őket? – kérdezte Arkagyij.

– Távirányítással?

– Talán. Vesszek meg, ha tudom. – Arkagyij felállt, és föl-alá sétált a keskeny folyosón. – Úgy értem...

– Hány ilyet dobtunk már le eddig, hány úton szórtuk szét őket? Tizet? Huszat? És mindegyikben ész nélkül dobáljuk ki a zuzmókat!

Arkagyij elkezdett nevetni. Hátradöntötte fejét, a hatalmas, őrült vigyor kettévágta hatalmas vörös szakállát, és oldalát fogva egészen addig nevetett, amíg már szinte fájt neki. Ha-ha-ha-ha-ha-ha!

Nágya, bár egyáltalán nem tartotta ezt mulatságosnak, érezte, hogy arca a férfi látványára mosolyra húzódik. – Ez egyáltalán nem nevetséges – tiltakozott. – Nagy bajban vagyunk.

– Talán – érkezett a válasz.

– De igen! És temiattad, a te hibád. Néhány őrült biológus, ott a lakókocsikban, komolyan vette az anarchista dumádat.

– Nos – válaszolta a férfi –, ez legalább egy dolog, ami mellettük szól. A gazfickók. Úgy értem – itt elhallgatott, és visszament a konyhaasztalhoz, hogy újra megbámulja ezt a halom kék izét –, mégis, szerinted ki lehet benne? Vajon hány barátunk tudott erről? És miért pont előlem titkolták el?

Itt tényleg nem stimmelt valami, ezt Nágya is meg tudta állapítani. Sőt, minél többet gondolkodott rajta a férfi, annál kevésbé találta vidámnak, mert az alga azt jelentette, hogy van egy olyan kisebb csoport közöttük, amelynek tagjai az UNOMA felülvizsgálata nélkül működtek, viszont benne nem bíztak meg, annak ellenére sem, hogy benne tisztelhették a Földnek való ellenszegülés első és legerőteljesebb szószólóját. Akkor ez vajon mit jelentett? Néhány ember az ő oldalán állt, de mégsem bízott meg benne? Létezett még egy disszidens csapat, egy más programmal?

Nem tudták eldönteni. Végül felhúzták a horgonyt, és tovább vitorláztak az Amazonis felett. Áthaladtak egy Pettit nevű, középméretű kráter felett, és Arkagyij megjegyezte, ez milyen jó hely lenne egy szélmalom számára, de Nágya erre csak dühösen vicsorgott. Tovább repültek, folyton erről beszélgetve. A biomérnöki laborokban dolgozók benne lehettek, minden bizonnyal, valószínűleg legtöbbjük, talán mindannyian. Aztán Sax, a szélmalmok tervezője, biztosan részt vállalt benne. Aztán Hiroko is kiállt a szélmalmok mellett, de igazából soha nem tudták meg, hogy miért. Azt nem lehetett megállapítani, hogy vajon Ann rábólintana-e egy ilyen dologra vagy nem. Elég nehezen tudták megítélni, melyik oldalon áll. De lehetséges még ez is.

Ahogy erről beszélgettek, apró darabokra szedték szét a széttört szélmalmot. A fűtőlap kapuként is szolgált az apró dobozban, ahol az algát is elhelyezték. Amikor kinyílik a kapu, az alga kijuthat egy olyan területre, amelyet egy kicsit felmelegített a fűtőlap. Tehát mindegyik szélmalom egy kis mikro-oázisként is működött, és ha az algának sikerült megmaradnia ennek segítségével, majd a fűtőlap által felmelegített kis területen túl terjeszkednie, akkor jó. Ha pedig nem, akkor valószínűleg a későbbiekben sem értek volna el vele sikert a Marson. A fűtőlap csak egy kis kezdeti előnyt adott nekik, semmi többet. Legalábbis tervezőik így gondolhatták.

– Johnny Appleseeddé váltunk – jegyezte meg Arkagyij.

– Milyen Johnny?

– Ez egy amerikai népmese – válaszolta, majd elmesélte neki a történetet.

– Aha, igen. És most Paul Bunyan jön, és majd jól fenékbe billent minket.

– Soha. Az Óriás sokkal nagyobb, mint Bunyan, hidd el nekem.

– Óriás?

– Tudod, az a túl sok név, amit tájra ragasztanak: „az Óriás lábnyomai”, „az Óriás fürdőkádja”, „az Óriás golfpályája” és ilyesmik.

– Értem.

– Igazából kétlem, hogy bajba kerülhetünk emiatt. Nem tudtunk erről semmit.

– És vajon ki fogja ezt neked elhinni?

– Hm. Tényleg. A mocskok, na ezzel tényleg hátba támadtak engem.

Nyilvánvalóan ez dühítette Arkagyijt leginkább. Nem az, hogy idegen flórával és faunával szennyezték be a Marsot, hanem az, hogy nem osztották meg vele ezt a titkot. A férfiak néha olyan egoisták tudnak lenni, hogy az borzasztó. És Arkagyijnak rengeteg barátja volt, sőt, talán még több is ennél:emberei voltak, akik egyetértettek vele, tulajdonképpen a követőivé váltak. Az egész phobosi csapat, sok programozó Underhillben. Ha saját emberei tartottak titokban előle valamit, akkor az nagyon rossz jel. Meglehet, hogy idegesítő, lehet, hogy csak zavaró, de az is lehet, hogy versenytársak lettek.

A férfi legalábbis így gondolta. Ezt nem fejtette ki részletesen, de nyilvánvalóvá vált abból, ahogy maga elé motyogott, vagy amikor hirtelen, éles káromkodással csattant fel, ezek a kitörések őszintének tűntek, még akkor is, ha fel-felváltotta őket egy-egy nevetésroham. Nem tudta igazán eldönteni, hogy örül-e neki, vagy dühös. Nágya végül arra a következtetésre jutott, hogy mind a kettő egyszerre. Hát, ez Arkagyij. A dolgokat mindig szabadon és teljes valóságában érezte, és nem törekedett túlságosan rá, hogy következetes maradjon. Ebben az esetben nem érezte azt, hogy egyetért a férfi indokaival, és ezt egyszer a tudomására is hozta, némileg zaklatottan.

– Ugyan már! – kiáltott fel a férfi. – Miért titkolóznak előttem, amikor ez már eleve az én agyamból pattant ki!

– Azért mert tudták, hogy veled tartok. Ha elmondták volna neked, akkor neked is meg kellett volna osztanod velem a titkot. És ha ezt megteszed, akkor nem hagytam volna, hogy bármit is tegyél.

Arkagyij megállíthatatlanul nevetett ezen.

– Milyen kedvesek, hogy még ezzel is törődtek.

– Csesszék meg!

Mindannyian, a génsebészek, Sax, az alkimisták negyedében lakók, akik megépítették ezeket a dolgokat. És valószínűleg valaki a kommunikációs központban. Biztosan nagyon sokan tudtak róla.

– És mi van Hirokóval? – kérdezte Arkagyij. Vele kapcsolatban nem tudtak dűlőre jutni. Nem tudtak eleget róla és véleményéről ahhoz, hogy kitalálják, vajon mit gondolt erről. Nágya szinte biztos volt abban, hogy ő is részese ennek.

– Talán azért gondolom így – mondta –, mert mintha lenne egy csoport körülötte. A farm-team és még sokan mások, akik tisztelik, és... követőivé is váltak. Talán még Ann is, a maga módján. Habár Ann ennek hallatán biztosan hevesen tiltakozna. A fene! Egyszóval, úgy gondolom, ő biztosan tudna róla, ha folyna itt valami titokban, különösen akkor, ha ökológiai rendszerekről van szó. A génsebész-csapat legtöbbször vele dolgozik, végül is néhányuk számára olyan, mint egy guru, szinte imádják. Lehet, hogy kikérték a tanácsát, amikor az algát rakosgatták össze.

– Hm.

– Tehát lehet, hogy megszerezték a beleegyezését az ötlethez. Sőt úgy is mondhatnám, hogy az engedélyét.

Arkagyij bólintott.

– Értem, mire gondolsz.

Nem tudtak dűlőre jutni, bármennyi időt töltöttek is beszélgetéssel.

A sima és mozdulatlan táj, amely fölött elrepültek, már nem tűnt ugyanolyannak Nágya szemében. Megtelt magokkal, megtermékenyítették, most már véglegesen, visszavonhatatlanul meg fog változni. Sax más földiesítési terveinek részleteiről is beszélgettek, a hatalmas, Mars körüli pályára állított tükrökről, amelyek visszavernék a Nap sugarait és megvilágítanák a hajnali és esti szürkületi terminátort, vagy a szénről, amit a sarki jégsapkákra szórnának le, a légköri hőről, a jég-aszteroidákról. Úgy tűnt, most már ez mind be fog következni. Egyszerűen rövidre zárták a további vitát: meg fogják változtatni a Mars arculatát.

A fantasztikus felfedezés utáni második napon, amikor éppen vacsorát főztek egy kráter szélárnyékában létrehozott kis horgonyzóhelyükön, hívás érkezett Underhillből az egyik kommunikációs műholdon keresztül.

– Hé, ti ott! – hallatszott John hangja, mintegy üdvözölve őket. – Van itt egy kis problémánk.

– Nektek? Akkor találd ki, mi van itt.

– Miért, mi a baj?

– Semmi, semmi.

– Akkor jó, mert igazából, srácok, van itt egy probléma, ami titeket jobban érint, és nem szeretném, ha még több gond lenne: egyszerre egy is elég az ilyenekből. Kialakult egy homokvihar a Claritos Fossae régióban, egyre nő és észak felé tart, meglehetősen gyorsan. Úgy számoljuk, egy-két napon belül elér titeket.

– Nincs még túl korán a homokviharokhoz? – kérdezte Arkagyij.

– Nos, nincsen. Ls 240-nél tartunk. Tulajdonképpen ebben az évszakban várható is. Déli tavasz. Egyszóval ott van, és felétek tart.

Elküldött nekik egy műholdfelvételt a homokviharról, amit figyelmesen tanulmányoztak a képernyőjükön. A Tharsistól délre elterülő vidéket egy amorf sárga felhő takarta el.

– Azt hiszem, most azonnal el kellene indulnunk hazafelé – jelentette ki Nágya, miután megvizsgálták a felvételt.

– Éjszaka?

– Miért ne? Az akkumulátorokkal meg tudjuk hajtani a propellereket éjszaka, holnap reggel pedig újratöltjük őket. Azután viszont nem lesz túl sok napfény, hacsak nem tudunk majd a por fölé emelkedni.

A Johnnal, majd Ann-nel történt gyors megbeszélés után felszedték a horgonyt. A szél kelet-északkelet felé tolta őket, és ebben az irányban az Olympus Monstól egy kicsivel délre fognak elhaladni. Ezután, úgy remélték, a Tharsis északi nyúlványát megkerülve mennek tovább, ami egy ideig megvédené őket a homokvihartól.

A repülőút hangosabbnak tűnt éjszaka, a szél hol erősödő, hol halkuló nyöszörgéssel csapkodta az utazófülke oldalát. Kis propellereik zümmögése szinte elhalt ebben a zajban. A vezetőfülkében ültek, amelyet csak a halványzöld műszerfal világított meg, és halkan beszélgettek, ahogy elsuhantak a feketeségbe burkolózott táj felett. Körülbelül háromezer kilométer állt előttük Underhillig, ami közel háromszáz órányi repülőutat jelentett. Ha napi huszonnégy órán át tudnak repülni, akkor is tizenkét napra van szükségük. De ha a szokásos módon erősödik a vihar, akkor már jóval ezelőtt eléri őket. Azután... nagyon nehéz megmondani, hogy mi lesz velük. Napfény nélkül a propellerek lemerítik majd az akkumulátorokat, és akkor...

– Nem tudnánk egyszerűen csak vitorlázni? – kérdezte Nágya. – Csupán apró irányváltoztatásokra használni a propellereket?

– Talán. De tudod, ezeket a gépeket úgy tervezték, hogy a propeller is kiveszi részét a felhajtóerőből.

– Aha. – Nágya kávét főzött, és előrehozott két csészével a vezetőfülkébe. Leültek, megitták, és a sötét tájat vagy a radarképernyőn végigfutó zöld sávokat nézték. – Ki kellene dobálnunk mindent, amire nincs már szükségünk, különösen ezeket a rohadt szélmalmokat.

– Ez mind ballaszt, tartalékolnunk kell arra az esetre, ha tényleg szükségünk lesz az emelkedésre.

Csigalassúsággal kúsztak előre az éjszakai órák. Egymást váltották a kormányrúdnál, és Nágya csak egy órát aludt, kényelmetlenül forgolódva az ágyában. Amikor visszatért a pilótafülkébe, látta, hogy a horizonton megjelent a Tharsis sötét tömege. Felderengett előttük a három hatalmas vulkán közül a két legészakibb, Ascraeus Mons és Pavonis Mons, ahogy eltakarták a csillagokat, kinn a világ szélén. Balra az Olympus Mons még mindig magasra nyúlt a horizont felett, és a másik két vulkánnal együtt olyan volt, mintha egy gigantikus kanyonon repülnének végig. A radarképernyőn is ezt a képet látták, lekicsinyítve, ahogy kirajzolták a képernyőn végigfutó zöld vonalak.

Aztán egy órával hajnal előtt úgy tűnt, mintha egy másik hatalmas vulkán emelkedne ki mögöttük. Az egész déli horizont szinte felemelkedett, az alacsonyan fekvő csillagok eltűntek a szemük előtt. Az Orion megfulladt, eltűnt, lemerült a sötétségben. Közeledett a vihar.

Pont napfelkeltekor kapta el őket, eltüntetve a vöröst a keleti égről, és elmerültek a rozsdás sötétségbe visszaburkolózott világban. A szél egyre erősödött, majd egy elfojtott ordítással végigsuhant a gondola ablakai előtt, és hangos üvöltéssel homoktömeg száguldott el mellettük szörnyű, szürreális sebességgel. Aztán a szél egyre vadabb lett, és fel-le rázkódtak, ahogy a léghajót előre és hátra dobálta a szél.

Szerencséjükre ugyanarra, északi irányba sodorta őket a vihar, amerre ők is tartottak.

– Remélem, a szél a Tharsis északi nyúlványát fogja megkerülni – szólalt meg Arkagyij.

Nágya csöndesen bólintott. Mivel nem adódott lehetőségük rá, hogy újra feltöltsék az akkumulátorokat az éjszakai repülőút után, és mivel nem érte őket több napfény, a motorok már nem bírták sokkal tovább.

– Hiroko azt mondta nekem, hogy a talaj menti napfény erőssége vihar idején körülbelül tizenöt százaléka a normálisnak – jegyezte meg Nágya. –Ha kicsit magasabbra megyünk, talán ez növekedhet, valószínűleg több lesz. Úgyhogy valamennyire újra lehet tölteni őket, de nagyon lassú lesz ez a folyamat. Lehet, hogy napközben sikerül annyira feltöltődniük, hogy éjszaka tudjuk majd használni a propellereket. – Bekapcsolt egy számítógépet, hogy elvégezze a szükséges számításokat. Arkagyij arcán különös kifejezés ült, nem félelem, nem is izgalom, egy olyan furcsa kis mosoly, amelynek láttán hirtelen rádöbbent arra, hogy milyen hatalmas veszélyben vannak. Ha nem tudják használni a propellereket, akkor nem tudják irányítani mozgásukat, sőt lehet, hogy nem tudnak a levegőben maradni sem. Leereszkednek majd, persze, és megpróbálnak lehorgonyozni. De már csupán néhány hétre elegendő élelemmel rendelkeztek, és az ehhez hasonló viharok gyakran két vagy akár három hónapig is eltartottak.

– Ott van az Ascraeus Mons – mondta Arkagyij a radarképernyőre mutatva. – Milyen jó kép – nevetett fel. – Sajnos ennél jobb képet egy darabig nem kapunk róla, attól tartok. Milyen kár, annyira szerettem volna látni. Emlékszel még Elysiumra?

– Igen – válaszolta Nágya, aki az akkumulátorok hatékonyságát próbálta modellezni a számítógépen. A napfény mennyisége a perihéliumi maximum közelében járt, ami persze részben magyarázatot is szolgáltatott arra, hogy miért kezdődött el ez a homokvihar. A műszerekről azt olvasta le, hogy a teljes napfény húsz százaléka hatolt le ilyen mélységbe (szabad szemmel inkább harminc-negyven százaléknak érezte), tehát talán lehetséges az, hogy csak ritkábban használják a propellereket, ami hatalmas segítség lenne. Nélkülük körülbelül 12 kilométer per órás sebességgel haladtak, és természetesen veszítettek a magasságukból is, bár ezt megmagyarázhatja az is, hogy emelkedik alattuk a felszín. A propellerekkel talán képesek lesznek arra, hogy állandó magasságot tartsanak, sőt akár egy-két fokkal befolyásolni is tudják ezt.

– Szerinted milyen sűrű lehet ez a por?

– Milyen sűrű?

– Tudod, hány gramm köbméterenként? Pröbáld meg elérni Annt vagy Hirokót a rádión, és kérdezd meg őket, jó?

Elindult hátrafelé, hogy megnézze, vajon mi van a fedélzeten, amivel fel lehetne tölteni a propellereket. Hidrazin a bombaraktár vákuumpumpáiból; ha rá lehet kötni ezeket motorokat a propellerekre, talán... Oda sem figyelt, ahogy félrerúgta az egyik rohadt szélmalmot az útjából, majd hirtelen rámeredt. A melegítő lapokat a szélkerék forgása által generált elektromos áram melegítette. Ha ezt a töltést át tudná irányítani a propeller akkumulátoraiba, ha fel tudná őket erősíteni a gondola külső oldalára, majd a szél, mint egy búgócsigát, megforgatná őket, akkor az ebből származó elektromos áram fel tudná tölteni az akkumulátorokat, és ez energiát adna a propellereknek. Miközben a szerszámraktárban bányászott, hogy előkerítsen egy kis drótot, transzformátorokat és szerszámokat, elmondta Arkagyijnak az ötletet, aki mint egy őrült, felnevetett.

– Nagyon jó, Nágya, nagyon jó gondolat!

– Persze csak akkor, ha beválik. – Könyékig turkált az otthoninál lényegesen szegényesebb szerszámos-ládában. Furcsa fény világította meg mozdulataikat, tompa sárga fény, amelyet minden széllökés felerősített vagy tompított. Ahogy kinéztek az oldalsó ablakon, néha teljesen tisztán elláttak egy darabig. Látták a sűrű, sárga felhőket, melyek mint viharfelhők szálltak el mellettük, néha viszont nem láttak semmit, az összes ablakot több mint 300 kilométer per órás sebességgel száguldó por fedte be. Még tizenkét millibar légnyomásnál is, a szél ereje jobbra, balra dobálta a léghajót. Elöl a pilótafülkében Arkagyij káromkodva szidta a robotpilótát, hogy milyen rosszul működik.

– Hát akkor programozd át – kiáltott előre Nágya, aztán hirtelen eszébe jutott a férfi összes szadista szimulációja az Aresen, és hangosan felkacagott. – Flúgos futam! Flúgos futam! – majd újra felnevetett a férfi hangos káromkodását hallva, és munkához látott. De legalább a szél ereje segítségükre sietett. Arkagyij kiabálva közölte vele az Anntől kapott információt: egészen finom homokszemeket sodor a vihar, az átlagos szemcseméret körülbelül 2-2,5 mikronnyi, a teljes tömeg pedig 10-3 gramm köbcentiméterenként, elég egyenletesen elosztva az aljától a tetejéig. Nem is olyan rossz. Ha ez mind szétterülne, csak egy vékony réteget alkotna a földön, ami megegyezne azzal, amit a régebben Underhillbe érkezett teherszállítmányokra lerakódva láttak.

Amikor átkábelezett jó néhány szélmalmot, végigrobogott a folyosón a pilótafülkéig.

– Ann azt mondja, hogy a föld közelében valószínűleg alacsonyabb a szél sebessége – mondta Arkagyij.

– Jó, úgyis le kell szállnom, hogy felszereljük ezeket a szélmalmokat a külső borításra.

Így hát aznap délután teljesen vakon ereszkedtek le, kieresztették a horgonyt, és addig húzták maguk után, amíg bele nem akadt valamibe, s meg nem tartotta őket. Itt tényleg elcsendesült a szél, de még így is összeszorult Nágya szíve, ahogy leereszkedett a csörlőn. Lejjebb és lejjebb, a sár és por robogó felhőjébe előre-balra hintázva... Aztán hirtelen megjelent csizmája alatt a föld, a csizmája alatt! Leért, majd lassan megállt, és amint kiszállt a csörlőből, önkéntelenül beledőlt a szélbe. Bármennyire is ritka a por, a szél hatalmas ütéseket mért testére, és a régi érzés, hogy üres belül, hirtelen visszatért. A látótávolság állandóan változott, és olyan gyorsan úszott el mellette a por, hogy szinte beleszédült. A földön egy ilyen gyors szélroham egyszerűen csak felkapná és elsodorná, mint egy tornádó a szalmaszálat.

De itt talpon tudott maradni, nagy nehezen. Arkagyij szépen lassan csörlőzte vissza a léghajót a horgony felé, és megérkezett föléje, úgy lebegett, mint egy zöld mennyezet. Alatta pedig félelmetes sötétség tátongott. Letekerte a kábeleket a szárny szélén elhelyezkedő turbópropellerekről, hozzáragasztotta őket a léghajóhoz, majd rátekerte őket a belső érintkezőkhöz. Gyorsan dolgozott, hogy minimálisra csökkentse azt a kárt, amit esetleg a por okoz, és hogy minél gyorsabban ki tudjon kerülni az Arrowhead alól. Féktelenül ugrándozott a szélben a hajó. Nehezen ugyan, de sikerült lyukakat fúrnia a gondola törzsének alsó részébe, és csavarokkal odaerősítenie tíz szélmalmot. Alighogy hozzáragasztotta a drótokat a műanyag hajótörzshöz, az egész hirtelen olyan gyorsan megindult lefelé, hogy hasra kellett vágnia magát, kezét-lábát széttárva a földön. A fúrógép pont a hasa alatt kötött ki.

– A francba – kiáltott fel.

– Mi a baj? – kiabált vissza Arkagyij a sisakrádión.

– Semmi. – Felugrott, és sokkal gyorsabban dolgozott, mint addig. – Ez a kurva gép... mintha egy trambulinon dolgozna az ember. – Ahogy a munka vége felé járt, újra megerősödött a szél, és végül hason kellett visszakúsznia a bombaraktárig, ahol sípoló lélegzettel kapkodta a levegőt.

– Ez a szemét majdnem agyonnyomott – kiabálta oda Arkagyijnak, miután végre lekerült róla a sisak. Amíg a férfi azon dolgozott, hogy kiszabadítsa a horgonyt, a nő körbe-körbe mászkált a gondola belsejében, összegyűjtve mindent, amire már nem lesz szükségük, és elvitte őket a bombaraktárba. Egy lámpa, egy matrac, a konyhai felszerelés és az étkészlet többsége, néhány könyv, az összes kőzetminta, befelé minden, boldogan szabadult meg tőlük. Ha egyszer majd egy utazó rátalál erre a halomra, gondolta, biztosan okoz majd neki némi fejtörést, hogy vajon mi a fene történhetett itt.

Mind a két propellert maximális hajtóerőn kellett dolgoztatniuk, hogy ki tudják szabadítani a horgonyt. Amikor sikerült, elindultak fölfelé, és úgy szálltak, mint egy falevél novemberben. Továbbra is maximális hajtóerőn mentek a propellerek, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elérjék a megfelelő magasságot. Arkagyij több száz méterre szeretett volna elhaladni az Olympus Mons és a Tharsis közötti néhány kisebb vulkán fölött. A radarképernyőn látszott, ahogy az Ascraeus Mons szép lassan eltűnik mögöttük. Amikor északi irányban eltávolodnak tőle, keletre kell majd fordulniuk, megtartva a Tharsis északi nyúlványa körüli útirányt, onnan pedig tovább, Underhill felé.

De ahogy egymás után teltek az órák, feltűnt nekik, hogy a szél a Tharsis északi lejtőin robog végig, keresztül a hajótörzsön, így bár maximális erővel tartottak volna délkelet felé, csak kevéssé sikerült tartaniuk az irányt, sőt így is északkeleti irányba haladtak. Miközben azzal próbálkoztak, hogy oldalszéllel repüljenek, szegény Arrowhead úgy bukdácsolt, mint egy sárkányrepülő, fel-le rángatva őket, fel és le, mintha a gondola tényleg egy trambulin alsó részéhez lenne hozzáerősítve. Mindennek ellenére sem sikerült azonban a megfelelő irányt tartaniuk.

Ismét eljött az este. A szél tovább sodorta őket északkelet felé. Ebben az irányban több száz kilométerre haladnak majd el Underhill mellett. Azután pedig a nagy semmi, semmi emberi település, semmi menedék. Elsodorja majd őket az Acidalia fölé, majd tovább Vastis Borealis felé, egészen a fekete dűnék üres, kővé vált tengeréig. És nem maradt annyi étel vagy víz, hogy körülhajózzák a bolygót, és újra megpróbáljanak leszállni.

Homokkal teli szájjal és szemmel, Nágya hátrament a konyhába és vacsorát melegített. Máris holtfáradtnak érezte magát, és ahogy az étel illata megtöltötte a gondolát, azt is észrevette, mennyire éhes. Szomjas is volt, a víz-újrafelhasználó készülék azonban hidrazinnal működött.

Ahogy a vízről gondolkodott, felvillant egy kép az agyában az északi-sarki útjáról: az a nem működő, jégpáncélt vizsgáló árok, amely köré kiömlött és megfagyott a víz. De hogy jön ez most ide?

Előrement a vezetőfülkéhez, minden lépésnél meg kellett kapaszkodnia valamiben. A poros vacsora közben megpróbált rájönni. Arkagyij a képernyőt nézegette, nem szólt egy szót sem, de aggódó arca mindent elárult.

Megvan!

– Figyelj csak – szólalt meg Nágya. – Ha sikerülne felfognunk a Chasma Borealis felé lerakott jeladók szignáljait, akkor le tudnánk szállni mellettük, és el tudnák küldeni értünk az egyik robot-terepjárót. Azokat egyáltalán nem zavarja a vihar, különben sem látás alapján tájékozódnak. Otthagyhatnánk az Arrowheadet lehorgonyozva, és visszamehetnénk kocsival.

Arkagyij ránézett, és lenyelte a szájában lévő falatot. – Nagyon jó ötlet – mondta.

Persze csak akkor, ha sikerül felfogniuk az út jeladóinak szignáljait. Arkagyij bekapcsolta a rádiót és felhívta Underhillt. A sűrű sistergés viharában, amely majdnem olyan sűrűnek bizonyult, mint az ablakaik előtt elszáguldó homok, nagyon recsegett a vonal, de még így is meg tudták értetni magukat. Egész éjszaka beszélgettek az otthoniakkal, részletesen megtárgyalva a frekvenciákat, hullámsávokat, azt, hogy esetleg a homok leárnyékolhatja az elég gyenge jeleket, meg más hasonló lényeges kérdéseket. Mivel ezeket a jeladókat arra találták ki, hogy a közelbe, vagy a talajon közlekedő terepjáróknak küldjenek jeleket, nehéz lesz majd rábukkanniuk. Lehet, hogy Underhill elég pontosan meg tudja állapítani a helyzetüket, hogy figyelmeztesse őket, mikor kell elkezdeniük az ereszkedést, saját radartérképük pedig oda tudja majd vezetni őket az út fölé, de sajnos egyik módszer sem eléggé biztos. Egy ilyen erősen tomboló viharban szinte lehetetlenség megtalálni az utat, hacsak nem pont ott szállnak le. Ha akár mindössze tíz kilométert tévednek, az út túl lesz a horizonton, és képtelenség lesz megtalálni. Sokkal biztosabb módszer lenne, ha rá tudnának hangolódni az egyik jeladó szignáljára, majd azt követnék lefelé.

Mindezek ellenére Underhill elküldött egy robot-terepjárót észak felé az úton, ami úgy öt nap múlva érkezik meg arra a területre, ahol számításaik szerint landolni fognak. Ők, jelenlegi sebességükkel számolva, közel 30 kilométer per órával, olyan négy nap múlva érnek oda.

Miután mindent megbeszéltek a bázissal, az éjszaka hátralévő részében egymást váltva ültek a pilótafülkében. Nágya nem tudott pihenni, amikor Arkagyij vezetett, és sok időt töltött azzal, hogy csak forgolódott, érezve, ahogy a szél ide-oda lökdösi a hajót. Az ablakokon nem láttak ki, mintha elhúzták volna a függönyöket. A szél üvöltése néha egy gázégő hangjára emlékeztetett, máskor pedig úgy süvített fel, mint egy sziréna. Nágya egyszer azt álmodta, hogy egy hatalmas, láng-démonokkal teli kemencében vannak, és izzadságban úszva ébredt, majd előrement a pilótafülkéhez, hogy felváltsa Arkagyijt. Az egész gondolában izzadság és por szaga érződött, összekeveredve az elégett hidrazinnal. A mikronszűrővel ellátott tömítések ellenére fehéres porréteg jelent meg a gondola belsejében. Végighúzta ujját egy világoskék műanyag felszínen, és az ujjai nyomát bámulta. Hihetetlen.

És zötyögtek tovább, a nappali félhomályban és a csillagtalan éjszakákon át. A radar minden bizonnyal a Fesenkov-krátert mutatta nekik, pontosan alattuk, de még mindig északkelet felé sodorta őket a szél, így semmi esélyük sem maradt arra, hogy szembeforduljanak a viharral, és elinduljanak déli irányba, Underhill felé. Az északi-sarkra vezető út maradt az egyetlen esélyük. Nágya azzal töltötte idejét, amikor nem ő navigált, hogy olyan dolgokat keresett, melyekre szerinte nem lesz már szükségük, és meg lehet tőlük szabadulni. Emellett magából a gondolából is leszabott darabokat, amelyeket nem ítélt feltétlenül szükségesnek, Friedrichshafen tervezőit kiverte volna a hideg verejték, ha látják, amit csinál. De a németek úgyis mindig túlbiztosították magukat, meg különben sem hitt senki a marsi g-ben a Földön. Így hát fűrészelt és kalapált, végül alig maradt valami a gondola belsejéből. Minden alkalommal, amikor a bombaraktárat használta, egy újabb, kisebb felhőnyi por jött be vele, de Nágya úgy számolta, hogy ez megéri, szükséges rossz, a felhajtó erő miatt, a szélmalom-ötlete sajnos nem adott elegendő energiát az akkumulátoroknak, a többi szélmalmot pedig már régen kidobálta a fedélzetről. Sőt, ha meg is tartotta volna őket, akkor sem mászott volna vissza a léghajó alá, hogy felszerelje őket; még mindig a hideg futkosott a hátán, amikor visszaemlékezett arra, hogy mi történt a múltkor. Így egyre többet és többet vágott le. Magából a burkolatból és a gondola darabjai közül is szívesen kidobált volna néhányat, de nem fért hozzá a levegőtartályokhoz.

Miközben ezzel foglalta el magát, Arkagyij fel-alá járkált a gondolában, és ujjongva biztatta, meztelenül és porral borítva, igazi megtestesült vörös ember. Dalokat énekelt és a radarképernyőt nézegette, adódó alkalommal pillanatok alatt bekebelezte az ételt, és tervezte az útjukat, már amennyire lehetett. Lehetetlennek tűnt nem átvenni egy részét ennek az életörömnek, együtt csodálkozni vele a legerősebb széllökés alatt, hogy vérében érzi a vadul szálló port.

Így három, hosszú, intenzív nap múlt el az üvöltő, sötét-narancs szél őrült fogságában. Végül a negyedik napon, nem sokkal dél után, maximális hangerőre csavarták fel rádiójukat, és hallgatták a fehér zaj recsegős sistergését a jeladók frekvenciáján. Erre koncentrálva Nágya elálmosodott, mert addig nem sokat sikerült aludniuk. Így hát majdnem elaludt már, amikor Arkagyij mondott valamit. Hirtelen felült a székében.

– Hallod? – kérdezte megint Arkagyij. A nő figyelt, majd megrázta a fejét. – Megint. Egy olyan ping. A nő csak egy kis bip-et hallott.

– Ez lenne az?

– Azt hiszem. Gyorsan megindulunk lefelé, ahogy csak lehet, ki kell ürítenem egy-két levegőtartályt.

Vadul elkezdett gépelni az irányítópanelen, és a léghajó előredőlt, majd esztelen zuhanásba kezdtek. A magasságmérő mutatója pörgött, mint egy őrült. A radar képernyőjén sík talaj látszott alattuk. A ping hangosabb és hangosabb lett. Egy irányt is mutató vevőkészülék nélkül ez volt az egyetlen módszerük, hogy meg tudják állapítani, közelednek-e feléje, vagy távolodnak. Ping – ping – ping. A végkimerülés határán állva nehezen tudták megállapítani, vajon erősödik vagy halkul-e, és úgy tűnt, minden egyes csipogás más hangerővel érkezett, attól függően, hogy mennyire tudtak rá koncentrálni.

– Halkul – mondta Arkagyij hirtelen. – Szerinted is?

– Sajnos fogalmam sincs.

– Igen, halkul.

Bekapcsolta a propellereket, és a motorok halk zúgásában a jel tényleg egy kicsit halkabbnak tűnt.

Megfordult, szembe a széllel, a léghajó vadul rángatózni kezdett. Arkagyij küszködött, hogy megpróbálja valahogy irányítani zuhanásukat, de sok idő telt el minden kormánylapát-mozdulat és a hajó reagálása között, így az igazat megvallva, ereszkedésük nem sokban tért el egy kényszerleszállástól. A ping talán egy kissé kevésbé halkult.

Amikor a magasságmérő szerint már eléggé megközelítették a földet, hogy ledobják a horgonyt, rövid, izgatott várakozás után megakadt valamiben, és megtartotta őket. Az összes horgonyt kivetették és levontatták az Arrowheadet a kábeleken. Ekkor Nágya felöltözött, beleült a csörlőbe és elindult lefelé, majd amikor leért a felszínre, elkezdett körbe-körbe sétálni a csokoládé színű hajnali fényben, erősen előredőlve az összevissza fújó szélviharban. Úgy érezte, hogy fizikailag sokkal kimerültebb, mint életében bármikor, és tényleg nehezére esett a széllel szemben haladni, úgyhogy oldalaznia kellett. A sisakrádiójában a jeladó szignálja egyre erősödött, a föld pedig, úgy tűnt, ugrált a lába alatt. Küszködött, hogy talpon maradjon. Egyre jobban hallotta a jeleket.

– Lehet, hogy a sisakrádión kellett volna hallgatnunk a jeleket – mondta Arkagyijnak. – Sokkal jobban lehet így hallani – folytatta, majd egy hirtelen szélroham felborította. Felkelt, és lassan haladt tovább. Egy nejlonszálat tartott, amellyel a léghajóhoz kapcsolódott, és megpróbálta a ping hangerejéhez igazítani útirányát. A talaj mintha folyna a lába alatt, akár a víz, de alig látott odáig. A látótávolság talán csak egy méter lehetett, sőt a legerősebb széllökések alatt még kevesebb. Aztán néha kitisztult a levegő, és barnásfehér felhők száguldottak el mellette, egyik a másik után, lélegzetelállító sebességgel. A szél erősebben feszült neki a testének, mint amit a Földön valaha is érzett. Fájdalmas munkát jelentett, hogy megtartsa egyensúlyát, állandó fizikai erőfeszítést igényelt.

Aztán, miközben egy sűrű porfelhőn át haladt, teljesen vakon, majdnem átesett az egyik jeladón, ami úgy állt ott, mint egy vastag kerítéspózna.

– Hé! – kiáltott fel.

– Mi az?

– Semmi! Csak megijedtem, mert majdnem nekimentem ennek az izének.

– Tehát megvan!

– Igen. – Érezte, hogy a kimerültség végigfut testén, be a kezébe és a lábába. Leült a földre egy percre, majd újra felállt, nem egészséges dolog csak úgy üldögélni a hideg talajon. Ujjának helye, sőt maga az ujj is, felsajdult.

Felemelte a nejlonmadzagot, és elvakítva a portól, visszatért a léghajóhoz. Úgy érezte magát, mint aki visszatért az ősi mítoszba, és követi a fonalat, kifelé a labirintusból.

Ahogy haladtak dél felé, vakon, keresztül a szálló homokban, hallgatták a híreket a rádión, amelyben recsegő hangon beszéltek arról, hogy a UNOMA éppen most fogadta el és anyagilag is támogatja három, őket követő kolónia létrehozását. Mindegyik kontingenssel ötszáz ember érkezik majd, olyan államokból, amelyeknek polgárai még nincsenek a Marson, kizárva ezzel az első száz telepest adó országokat.

A földiesítésért felelős albizottság javaslatára az ENSZ Közgyűlése elfogadott egy egész csomagnyi tervezetet a földiesítő erőfeszítésekkel kapcsolatban, köztük olyan genetikai úton előállított mikroorganizmusok szétszórását a felszínen, amelyeket algákból, baktériumokból és zuzmókból hoznak létre.

Arkagyij legalább harminc másodpercig ezen nevetett.

– A mocskok, ezek a szerencsés disznók! Úgy tűnik, meg fogják úszni.

NEGYEDIK RÉSZ

Honvágy

Téli reggeleken a napsütés megvilágítja a Valles Marineris, e hatalmas kanyonrendszer összes völgyének északra néző falát, és ebben az éles fényben, nap mint nap, minden kiugró felületen és sziklaperemen bibircsókos a fal, tele zuzmókkal.

Az élet mindig alkalmazkodik, nincsenek nagy igényei. Egy kis tápanyag egy kis energia; fantasztikusan találékony, hogyan tudja kielégíteni az igényeit ebben a környezeti sokféleségben. Néhány földi organizmus az egész életét fagypont alatti hőmérsékleten tölti, mások pedig a víz forráspontja fölött; néhányan magas sugárzású zónákban élnek, mások elképesztően sós régiókban, vagy pedig csupasz sziklán, vaksötétben, extrém szárazságban, oxigén nélkül. Minden környezetet benépesít, valami olyan furcsa és csodálatos alkalmazkodási képességet felmutatva, amelyeket még elképzelni is képtelenek vagyunk így tehát az élet átszőtte a Földet, a sziklaágytól egészen az atomoszféra tetejéig, egy óriási bioszféra szövevényével.

Minden ilyen alkalmazkodóképesség a génekben kódolódik és adódik tovább. Génmutáció esetén az organizmusok megváltoznak, akkor is, ha mesterségesen változtatják meg ezeket a géneket. A génsebészek mindkét fajta változással foglalkoznak, nem csak az átalakító génmanipulációval, hanem a fajnemesítés sokkal régebbi művészetével is. Mikroorganizmusokat helyeznek kis tálcákra, és kiválasztják azokat, amelyek a leggyorsabban nőnek (vagy amelyekben megjelenik a kívánt tulajdonság), majd újabb kis tányérokra helyezik őket, néha mutagéneket hozzáadva, hogy növeljék a mutáció valószínűségét és sebességét; és a mikrobiológiai generációk gyors egymásutánjában (mondjuk naponta 10 generációval számolva) újra és újra meg lehet ismételni ezt a folyamatot, míg el nem érik a kívánt hatást. A fajnemesítés az egyik legjelentősebb génsebészeti technika az eszköztárunkban.

De az újabb technikákra általában több figyelem jut. Génsebészeti úton előállított mikroorganizmusok úgy 50 évvel az előtt bukkantak fel, hogy az első száz megérkezett a Marsra. De egy fél évszázad a modern tudományban nagyon hosszú idő. A plazmid-összekapcsolás igen fejlett eszközzé vált az utóbbi években. A restrikciós enzimek, amelyek szétválasztják, valamint a ligáz enzimek, amelyek összerakosgatják őket, roppant sokoldalú eszköztárrá fejlődtek. Rendelkezünk azzal a képességgel, hogy nagy pontossággal ültessünk át hosszú DNS-láncokat, rengeteg információt gyűjtöttünk össze a genomról, ismereteink exponenciálisan gyarapodtak. Együtt használva mindezt, az új biotechnika képessé vált arra, hogy különböző tulajdonságokat állítson csatasorba: felerősítés, szaporítás, beépített öngyilkosság (nehogy túlságosan elszaporodjon), és így tovább. Képessé váltak arra is, hogy egy organizmuson belül elkülönítsék azokat a DNS-szekvenciákat, amelyek magukban hordozták a kívánt tulajdonságot, majd előállítsák ezeket a DNS-üzeneteket és plazmidgyűrűkké rakosgassák össze őket; megmosták a sejteket és glicerinbe helyezték az új plazmidokkal együtt. Ezt követően két elektróda közé tették a glicerint, és egy rövid ideig tartó, körülbelül kétezer voltos áramütést adtak neki. A glicerinen belüli plazmidok beszáguldottak a sejtbe, és voilá! itt van, életre keltve, mint Frankeinstein szörnyetege: egy új organizmust kaptunk. Új képességekkel.

Gyorsan növő zuzmók. Sugárzásnak ellenálló alga. Hidegtűrő gomba. Sós talajt kedvelő baktérium, amely sót eszik és oxigént bocsát ki. Sarkköri moha. Új életformák egész rendszere, mind részben átalakítva, a marsi feltételeknek megfelelően, s mind odakint, hogy megpróbáljon fennmaradni. Néhány faj kihalt, ez a természetes szelekció, néhány elterjedt, csak a legjobbak maradtak életben. Néhány vadul el kezdett burjánzani más organizmusok kárára, majd a kiválasztott salakanyagokban lévő kémiai anyagok aktiválták az öngyilkos géneket, aminek hatására gyarapodásuk üteme lelassult, egészen addig, amíg ismét lecsökkent a kémiai anyagok mennyisége.

Az élet alkalmazkodik a feltételekhez. Ugyanakkor az élet is megváltoztatja a feltételeket. De ez is egyik definíciója az életnek: az organizmus és a környezet szoros kölcsönhatásban változnak, hiszen mindketten egyazon ökológia két megjelenési formája, ugyanazon egész két része.

Így: bolyhos feketeség a sarki jégsapkán, bojtos feketeség a zárványos szikla éles felszínén, világoszöld foltok a talajon, nagyobb dérszemcsék a levegőben, animakulék, amelyek a regolit mélységéből törtek a felszínre, mint trilliónyi apró vakond.

Először mindez szinte láthatatlan módon történt, nagyon lassan. Egy hidegebb évszakot vagy egy napkitörést követően hatalmas mennyiségben tűntek el, egész fajok pusztultak ki egyetlen éjszaka alatt. De az elpusztult formák maradványai táplálékot nyújtottak más növekményeknek, az ő feltételeik így könnyebbé váltak, és a folyamat lendületet nyert. A baktériumok gyorsan szaporodnak. Ha megfelelőek a feltételek, akkor saját tömegük többszörösére is képesek nőni egy nap alatt: matematikailag megvolt minden lehetőség, hogy felgyorsítsák növekedésük sebességét, és bár a környezeti hatások (különösen a Marson) jóval a matematikai határok alatt tartják a növekedést, az új organizmusok, az aerofiták gyorsan szaporodtak, mutálódtak és elpusztultak. Az új élet pedig elődjének komposztján élt, majd újra szaporodott. Élt és elpusztult; más talajt és levegőt hagyva maga után, mint mielőtt ez a milliónyi, kurta életű generáció életre kelt.

Így tehát egy reggel, ahogy felkel a Nap, hosszú sugarai átszakítják az egyenetlen felhőtakarót, végig a Valles Marineris egész hosszában. Az északi fal minden vízszintes beugrója fekete, sárga és olajbogyószínű, szürke és zöld, tele zuzmók apró csomóival, amelyek ott kapaszkodnak az időtlen idők óta változatlan, vízszintes sziklafalakon. Összetöredezett, vörös kőszikla, de most már pöttyös, mint a csipke.

Michel Duval az otthonáról álmodott. Villefranchesur-Mer hullámtörő gátján túl úszott, himbálta a meleg augusztusi hullám. Fújt a szél, közel jártak a naplementéhez, a víz szentimentális fehér és bronz színben játszott, ahogy megtört rajta a fény. A Földközi-tengerhez képest nagy és gyors bukóhullámok tetején fehér tajték ült, gyors egymásutánban kaptak erőre, még fel is tudott ülni rájuk, meglovagolva őket egy ideig. Alámerült és bukfencet vetett a buborékok és homok világában, majd újra felemelkedett az aranyló napfény ragyogásába. Érezte a só ízét, szinte kéjesen csípte a szemét. Nagy, fekete pelikánok hasították a levegőt, pont a víz felett, majd meredek, ügyetlen kanyarokkal fordultak, megálltak a levegőben, és belehasítottak körülötte a habokba. Félig összecsukták szárnyukat, ahogy lemerültek, az utolsó pillanatig irányítva mozgásukat, amíg bele nem csobbantak a vízbe. Gyakran úgy emelkedtek a felszínre, hogy kis halak lógtak ki a csőrükből. Az egyik madár néhány méterre tőle csobbant be, körvonala a Nappal szemben hasonlított egy Stukáéhoz vagy egy pterodactyluséhoz. Hűvös volt és meleg, Michel, elmerülve a sóban, ott lebegett a hullámokban és pislogott, ahogy elvakította a sós fény. Egy partra érő hullám úgy nézett ki, mintha porrá tört gyémántok ülnének rajta.

Megcsörrent a telefonja.

Csörgött a telefon. Ursula jelentkezett, Phyllisszel együtt, akik közölték vele, hogy Majára újból rájött az idegbaj, és senki nem tudja lecsillapítani. Felkelt, felhúzta a fehérneműjét, és kiment a fürdőszobába. Új hullám futott ki a homokra, megtörve az éppen visszahúzódó elődjén. Maja már megint depressziós. Amikor legutoljára találkoztak, nagyon vidámnak tűnt, szinte euforikus hangulatban volt. Mikor is? Egy hete. De hát Maja ilyen, Maja egy bolond nő. Olyan orosz módon bolond, ami azt jelenti, hogy egy olyan hatalom, melyet nem lehet figyelmen kívül hagyni. Oroszország-anya! Mind a papok, mind a kommunisták megpróbálták eltörölni az őket megelőző matriarchátust, és nem jártak sikerrel; csupán egy keserű, férfiatlanító letolást kaptak, elnéző mosollyal. Az egész nemzet tele mindenkit lenéző russzalkákkal és babajagákkal, és napi húsz órás szupernőkkel, akik anyák, lányok, bábuskák és lányunokák majdhogynem szűznemzéses kultúrájában éltek. És mégis, belemerülve a férfiakkal való elkerülhetetlen kapcsolataikba, kétségbeesetten próbálták megtalálni az elveszett apát, a tökéletes társat, vagy csak egy férfit, aki kiveszi részét a munkából. Megtalálják ezt a nagy szerelmet, aztán a legtöbb esetben tönkre is teszik. Őrültség.

Mindenesetre veszélyes dolog az általánosítás. De Maja személyében a klasszikus esettel találkozott: szeszélyes, dühös, folyton flörtölő, briliáns, csábító, manipuláló, izgő-mozgó – és most teljesen megtelt vele az irodája, ahogy ott ült, mint egy nagy rakás melankólia. Vörös, táskás szemekkel, legörbülő szájjal. Ursula és Phyllis bólintottak, és megköszönték Michelnek, hogy ilyen korán felkelt, majd elmentek. A férfi odament a redőnyhöz és kinyitotta. A központi kupola fénye beáradt az ablakon. Ismét felfigyelt arra, hogy Maja milyen gyönyörű nő, vad, érzéki hajjal, sötét, karizmatkus pillantással: közvetlen, őszinte és egyenes. Elszomorító, hogy így kell látnia, ennyire felzaklatva, soha nem sikerült igazán hozzászoknia, túlságosan nagy kontrasztot jelentett a szokásos elevenségével, vidámságával, azzal, ahogy egy ujjal érintett a karjához, ahogy bizalmas hangon csak csacsogott az egyik izgalmas dologról a másik után...

Mindez furcsa ellentmondásban volt ezzel a kétségbeesett teremtéssel, aki előrehajolva ült az asztalánál, és elkezdte elmondani neki, szaggatott, rekedt hangon, hogy mi történt ebben a soha véget nem érő drámában, amiben a főszerepet ő, John és Frank játszották. Úgy tűnt, azért lett dühös lett Johnra, mert a férfi nem akart segíteni abban, hogy rávegyen néhány oroszországi bázisú multinacionális vállalatot, segítsék elő új telepek létesítését a Hellas Basinben, ahol, a Mars legmélyebb pontján, először jelentkezik a már lassan érezhető atmoszférikus változás. A Low Point-i légnyomás, négy kilométerrel a datum alatt, mindig tízszerese lesz majd a nagy vulkánok tetején mért adatnak, és háromszor akkora, mint a datumon: ez lehet majd a első, emberek által lakható felszíni hely, tökéletes a fejlesztésre.

De a jelek szerint John jobban szeretett a UNOMA-n és a nemzeti kormányokon keresztül dolgozni, és ez még csak egy a rengeteg alapvető politikai véleménykülönbség közül, amelyek szépen lassan megfertőzték magánéletüket is; már igen gyakran veszekedtek más dolgokról is, amelyek korábban egyáltalán nem számítottak, amelyeken azelőtt sohasem vesztek össze.

Ahogy nézte, majdnem kicsúszott Michel száján, hogy „John azt akarja, hogy dühös legyél rá”, de nem tudta, vajon John mit mondana erre. Maja megdörzsölte a szemét, lehajtotta fejét a férfi asztalára, megmutatva neki a tarkóját és a széles, de hegyes vállait. Ilyen elkeseredettnek senki másnak nem mutatná magát Underhillben. Ezt az intimitást megőrizte kettőjük számára. Sokban hasonlított ez ahhoz, mintha levette volna a ruháit. Az emberek nem értik meg, hogy az igazi intimitás nem a szexuális kapcsolatból áll, mert ezt idegenekkel is megtehetjük. Az intimitás az, amikor órákon keresztül beszélgetünk arról, ami a legfontosabb az életünkben. Bár az is igaz, hogy gyönyörűen nézne ki ruha nélkül, tökéletes alakjával. Felidézte, hogyan néz ki a nő, amikor a medencében háton úszik kék fürdőruhában, amely magasan a medencecsontja fölött ér véget. Egy földközi-tengeri kép, ott Villefranche-nál lebeg a vízen, mindent eláraszt a naplemente okker fénye, ő pedig a tengerpartot nézi, ahol a férfiak és nők sétálnak fel-alá, akik meztelenek, leszámítva cache-sex fürdőruháik neonháromszögeit. Barna bőrű, fedetlen mellű nők párosával sétálnak, mint táncosok a napfényben; aztán delfinek szökkennek ki a vízből közte és a strand között, gyönyörű fekete testük gömbölyded, mint egy nőé...

De Maja most éppen Frankről beszélt. Frankről, aki valami hatodik érzékkel mindig megérezte a problémákat John és Maja között (nem mintha nem lett volna elég ehhez az öt), és aki Maja segítségére sietett minden alkalommal, amikor érezte a jeleket, hogy együtt sétáljanak és beszélgessenek a férfi Mars-képéről, egy igen haladó, progresszív, izgató és ambiciózus álomról. Amely a jelek szerint Johnból hiányzott.

– Frank sokkal dinamikusabb mostanában, mint John, nem tudom, miért.

– Azért, mert egyetért veled – mondta Michel. Maja vállat vont.

– Igen, szerintem is így lehet. De itt van ez a lehetőségünk, hogy egy egész civilizációt építsünk, tényleg. De John olyan... – nagyot sóhajtott. – És mégis szeretem, tényleg. De...

Beszélt egy darabig a múltjukról, amikor az ő kapcsolatuk mentette meg az ideutat az anarchiától (vagy legalábbis az unalomtól), és hogy John könnyed stabilitása milyen sokat jelentett neki. Hogy mennyire megbízható. Hogy milyen jó benyomást tett rá a férfi hírneve, hogy úgy érezte, ezzel a kapcsolattal ő is a világtörténelem részesévé válhat, immár mindörökké. De azóta megértette, hogy ő maga is, a saját jogán, részese lett a világtörténelemnek, mint mindannyian az első száz közül. Hangosabban, gyorsabban, és sokkal izgatottabban folytatta.

– Nem ezért van még mindig szükségem Johnra, sokkal inkább amiatt, amit érzek iránta. De manapság szinte semmiben sem értünk egyet, és nagyon különbözőek vagyunk. Frank pedig, aki gondosan ügyel arra, hogy visszafogja magát, ha bármi történik, nos vele mindenben egyetértünk, és annyira fellelkesültem emiatt, hogy úgy érzem, megint félreérthette, és már megint megtette, tegnap... a medencében magához szorított és, tudod, megfogta a karomat – keresztbe fonta karját maga előtt, és kezével megragadta a felkarját –, és akkor arra kért, hogy hagyjam ott Johnt érte, amit persze soha nem tennék meg, és akkor már szinte remegett, és akkor azt mondtam, hogy nem lehet, de én is remegtem. – Így később, idegesen, összeveszett Johnnal és olyan felzaklató módon kezdődött el a vita, hogy John komolyan feldühödött és otthagyta, elment egy teherautóval Nágya szálláshelyére, és ott töltötte az éjszakát az építészekkel. Frank pedig visszajött, hogy újra beszélgessenek, és amikor végre sikerült nagy nehezen leráznia, Frank kijelentette, hogy akkor elköltözik az európai telepesekhez a bolygó túlsó felére; ő, aki a telep szíve-lelke szinte. És tényleg meg is teszi, nem olyan, hogy csak úgy üres fenyegetésekkel dobálózik. –Most éppen németül tanul, és tudod, amilyen tehetséges, nagyon hamar megtanul egy nyelvet.

Megpróbált arra koncentrálni, amit a nő mondott, de nehezére esett, mert meg volt győződve arról, hogy egy hét múlva minden másképp lesz, felismerhetetlenül meg fog változni ennek a kis triónak egymással való viszonya. Így tehát nehezére esett bármit is komolyan vennie. De vajon ki foglalkozik az ő problémáival? Ezek sokkal, sokkal mélyebben bántották, de őt soha senki nem hallgatta meg. Fel és alá járkált az ablak előtt, a szokásos kérdésekkel és megjegyzésekkel próbálta megnyugtatni Maját. Üdítően hatott rá az átrium virágainak zöldje; mintha egy arles-i vagy villefranche-i udvarban állna; majd hirtelen Avignon szűk, ciprusokkal körbevett egyik terére emlékeztette a pápai palota mellett, a főtérre és a kávéházak asztalaira, amelyeknek nyáron naplemente után pont olyan a színük, mint a Marsnak. Az olívabogyó és a vörösbor íze...

– Menjünk sétálni – javasolta. A terápiás megbeszélés megszokott része következett. Átsétáltak az átriumon, és elmentek a konyháig, hogy Michel megreggelizhessen, de már akkor sem emlékezett, mit evett, amint lenyelte az utolsó falatot. Úgy kellene hívnunk az étekezést, hogy felejtés, gondolta, ahogy körbesétáltak a csarnokon, el a zsilipekig. Felvették a védőruhájukat, Maja persze egy külön fülkében öltözött, majd ellenőrizték őket és odamentek a zsiliphez, kiegyenlítették a nyomást, kinyitották a nagy külső ajtót, és kiléptek.

A rombusz alakú hideg. Egy darabig az Underhill körüli járdákon maradtak, és sétájuk alatt megnézték a szemétlerakót és a hatalmas só-piramisokat.

– Mit gondolsz, fel tudjuk majd valami hasznos célra használni ezt a hatalmas mennyiségű sót? – kérdezte.

– Sax már dolgozik rajta.

Maja újabb részleteket osztott meg vele Johnról és Frankről. Michel feltette azokat a kérdéseket, amelyeket egy pszichiáter-program is feltett volna, Maja pedig úgy válaszolt, ahogyan egy Maja-programnak válaszolnia kell. Rögtön egymás fülében hallották a másik hangját: a sisakmikrofon intimitása.

Odaértek a zuzmófarmhoz, és Michel megállt, hogy végignézze a tálcákat, hogy beszívja az intenzív, gyönyörű életteli színeket. Fekete hóalga, otoo-zuzmó vastag szövevénye, amelyben az alga szimbionta zöldeskék faját éppen most alakította át Vlad, hogy megéljen egyedül is; vörös zuzmó, amely úgy tűnt, kicsit gyengélkedik, talán egy genetikai zsákutca. Sárga zuzmó, olivazöld zuzmó, hadihajó-szürke zuzmó. Pelyhes fehér és sárgászöld zuzmó – élő zöld! Szinte villódzott, ahogy ránéztek erre a sűrű és valószerűtlen sivatagi virágra. Hallotta, amint Hiroko a múltkor egy hasonló növényt látva, mondott valamit róluk:

– Ez a viriditas – ami latinul azt jelenti, hogy „zöldítő képesség”. Ezt a kifejezést egy középkori keresztény misztikus alkotta, bizonyos Hildegard nevű nő. Viriditas, amely most az itteni körülményekhez alkalmazkodik, és szépen lassan elterjed az északi félteke mélyföldjein. A déli nyarak idején még jobban nőtt. Egy nap 285 °K-ra emelkedett a hőmérséklet, s ez 12 fokkal haladta meg az eddigi rekordot.

– Változik a világ – jegyezte meg Maja, ahogy elsétáltak a lapály mellett.

– Igen – válaszolta Michel, de nem állta meg, hogy hozzá ne tegye –; már csak 300 év, és máris lakható körülményeket sikerül teremtenünk.

Maja felnevetett. Máris jobban érezte magát. Hamarosan eléri majd, vagy legalábbis megközelíti az érzést, mely az eufóriához vezet. Maja nagyon instabil személyiség. Stabilitás és labilitás: Michel ezt a tulajdonságot vizsgálta mostanában az első száz között. Maja jelentette a labilitás végső fokát.

– Üljünk be a kocsiba, és nézzük meg az átriumot – javasolta a nő. Michel beleegyezett, azon tűnődve, vajon mi történik akkor, ha összefutnak Johnnal. Lementek a parkolóba, és elhoztak egy terepjárót. Michel vezette a kis dzsipet és hallgatta,ahogy Maja beszél. Vajon megváltozik-e a beszélgetés, amikor a hangokat elválasztjuk a testtől, és a sisakmikrofonon keresztül juttatjuk hallgatóink fülébe? Mintha valaki folyton a telefonon lógna, még akkor is, amikor beszélgetőpartnere ott ül mellette. Esetleg, de ez lehet, hogy a jobb, vagy talán mégis a rosszabb megoldás, mintha telepatikus kapcsolatban lennének.

Az egyenes betonúton maximális sebességgel, 60 kilométer per órával gördült a terepjáró. Érezte, ahogy a ritka levegő gyengén nekicsapódik maszkjának, az a rengeteg CO2, melyet Sax annyira el akart tüntetni az atmoszférából. Saxnek nagyon erőteljes, komoly segítségre lesz szüksége ehhez, még erőteljesebbre, mint ezek a zuzmók; erdőkre, hatalmas, többrétegű halofílikus esőerdőkre, amelyek óriási mennyiségű szenet kötnek meg a levelekben, a talaj felső rétegében, a tőzegben. Több száz méter mély tőzeglápokra lesz szüksége, száz méter magas esőerdőkre, legalábbis szerinte. Ann arca már attól is eltorzult, ha csak Sax hangját meghallotta.

Tizenöt perces utat követően megérkeztek Nágya átriumához. Még mindig nem készült el teljesen, frissen felszántottnak tűnt és rendetlennek, mint Underhill a kezdetekben, csak persze kicsiben. Az árokból kiásott barnásvörös törmelék hosszú dombja keletről nyugatra futott, mint az Óriás sírja.

Megálltak a hatalmas árok egyik végénél: harminc méter mély, harminc méter széles és egy kilométer hosszú. Az árok déli oldalát egy üvegfal alkotta, míg északi falát fényszűrő üvegtáblák tömkelege borította, közöttük űrközi anyagokkal, Mars-csészékkel vagy terráriumokkal, mint egy színes összevisszaság, mint a múlt és a jövő szövevénye. A terráriumok legnagyobb részében lucfenyők és más növények álltak, s így hasonlítottak a hatvanadik fok körüli, az egész földi világot körbevevő földi erdőkre, más szóval Nágya Csernyisevszkij volt szibériai otthonához. Lehet, ez annak a jele, hogy ő is megkapta a férfi betegségét? De vajon számíthat-e rá, hogy épít neki egy Földközi-tengert?

Nágya egy buldózeren dolgozott. Egy nő, egyfajta saját viriditasszal. Befejezte a munkát, és váltott velük néhány szót. Szépen halad a projekt, mondta nekik. Szinte lélegzetelállító, hogy az ember mire képes a Földről még mindig folyamatosan érkező robotokkal. Végeztek a csarnok építésével, és elültettek több fát, közöttük egy csoportnyi törpe mamutfenyőt, amelyek már így is harminc méterre magasodtak, és majdnem elérték az árok peremét. A három egymásra helyezett, Underhill-szerű, dongaboltozatú helyiséggel már elkészültek, és befejezték szigetelésüket is. Nemrégiben zárták le hermetikusan a telepet, kezdték el fűteni, és kialakítani a megfelelő nyomást. Így lehetőség nyílt arra is, hogy a védőruha nélkül dolgozzanak odabenn. A három emelet szinteltolással állt egymás tetején, ez Michelt a Pont Du Gard-ra emlékeztette; természetesen itt római forrásokhoz nyúlt vissza az építészeti stílus, ami nem meglepő, szélesebb és karcsúbb íveikkel lebegni látszottak a marsi gravitációban.

Nágya folytatta munkáját. Milyen nyugodt személyiség: stabil, a labilis szöges ellentéte. Nyugodt, magának való, befelé forduló. Szinte mindenben eltér régi barátnőjétől, Majától, így tehát jó terápia, ha Maja vele van. Ő alkotja a mérleg másik serpenyőjét, mely megakadályozza, hogy Maja elrepüljön. Példát ad neki. Mint most is, amikor Maja önkéntelenül is átvette Nágya nyugodt hanghordozását. És amikor Nágya visszament dolgozni, Maja megőrzött valamit ebből a nyugodtságból.

– Hiányozni fog Underhill, ha elköltözünk innen. Neked nem? – kérdezte.

– Azt hiszem, nem – válaszolt Michel. – Sokkal több napfényt kapunk, mint itt. – Az új épület mindhárom emelete egy magas előcsarnokra néz majd, teraszosan elrendezett, széles erkélyek helyezkednek majd el a szobák napos oldalán. Annak ellenére, hogy az egész építmény északra néz és mélyebben fekszik, mint Underhill, a vöröseskék szűrőkkel ellátott tükrökből özönleni fog a napfény az árok túloldaláról, hajnaltól szürkületig. – Én azt hiszem, boldogan fogok majd átköltözni. Már régen szükségünk lett volna ennyi helyre – folytatta.

– Nem lesz mind a miénk, érkeznek mások is.

– Igen, de ez mégis több helyet, és másfajta nyugalmat jelent majd.

A nő elgondolkodott.

– Talán azért is, mert John és Frank itthagy minket.

– Igen. De még ez sem feltétlenül rossz dolog. Egy nagyobb társadalomban – magyarázta neki – szép lassan megszűnik majd Underhill lassan fojtogatóvá, klausztrofóbiássá váló falusi atmoszférája, ezáltal bizonyos dolgokra nagyobb rálátásunk lesz. – Michel habozott egy ideig, mielőtt folytatta volna, nem tudta, hogyan folytassa. A tapintat visszafelé sülhet el, hiszen mindketten idegen nyelven fejezik ki magukat, más anyanyelvből érkezve.

Ilyenkor veszélyesen megnő a félreértés lehetősége. – El kell fogadnod azt, hogy talán nem is akarsz választani John és Frank között. Lehet, hogy valójában mindkettőjüket szeretnéd. Ez talán az első száz számára roppant botrányos. De egy nagyobb világban, némi idő elteltével...

– Hiroko egy egész háremet tart, tízen vannak! – kiáltott fel a nő dühösen.

– Igen, és neked is lehet. Neked is lehet. Egy nagyobb közösségben senki nem fogja megtudni, s ha megtudja, sem foglalkozik vele.

Tovább próbálkozott, hogy megnyugtassa, elmondván neki, hogy milyen befolyásos, hogy (Frank szóhasználatával élve) ő a csoport alfa nősténye. A nő visszautasította ezt, amivel még több dicséretet váltott ki, egészen addig, amíg teljesen eltelt velük, és a férfi azt nem javasolta végül, hogy térjenek haza.

– Szerinted nem okoz majd sokkot az, hogy egy csomó új ember érkezik? Ismeretlenek. – Most a nő ült a kormánykeréknél, és ahogy odafordult Michelhez, hogy feltegye kérdését, majdnem lefutottak az útról.

– Talán. – Újabb csoportok szálltak már le Borealisban és Acidalián, és a róluk érkezett videofelvételek mindenkit megdöbbentettek, ezt lehetett látni az arcukon. Mintha idegenek szálltak volna le az űrből. Eddig még csak Ann és Simon találkozott velük személyesen, amikor összefutottak velük egy terepbejáró expedíció során a Noctis Labyrinthustól északra. – Ann azt mondta, úgy érezte magát, mintha most léptek volna ki a televízióból.

– Én meg úgy érzem, mintha ilyen lenne az egész életem – mondta Maja szomorúan.

Michel hitetlenkedve húzta fel a szemöldökét. A Maja-program soha nem adott volna ilyen választ.

– Ez alatt most mit értesz?

– Tudod, igen sokszor még mindig olyan érzésem van, mintha egy nagy szimuláció kellős közepén ülnénk, nem?

– Nem – válaszolta, de elgondolkodtatta ez az ötlet. – Szerintem nem. – Nem, itt minden túlságosan is valódi: ahogy a terepjáró üléséből szivárog a hideg, mélyen a húsába váj, mindez elkerülhetetlenül igazi. Hihetetlenül hideg, de talán Majának, mint orosz nőnek, ezt nem tűnt fel annyira, mint neki. Michel állandóan fázott, még a nyári napforduló idején is, délben, amikor a nap úgy sütött a fejük fölött a homokszínű égen, mint egy nyitott kemenceajtó. A legjobb esetben is csak 260 °K-ig emelkedik a hőmérséklet, -15 °C-ig, ami elég hideg ahhoz, hogy átszivárogjon a védőruha szövetén, és minden mozdulatot egy kis rombusz alakú fájdalommal jelezzen. Ahogy közeledtek Underhillhez, Michel érezte, hogy a hideg átjut a ruha szövetén és megérinti a bőrét. Érezte a hűvös oxigénnel teli levegőt a gégecsövön át egészen a tüdejéig, felpillantott a homok-horizontra és a homokszínű égre, s azt mondta magának: egy gyémántos hátú csörgőkígyó vagyok, itt kúszom tova a kő és száraz por sivatagában. Egy nap majd le fogom vedleni a bőrömet, mint egy főnix a tűzben, hogy a Nap egy újabb teremtményévé váljak, hogy végigsétáljak a strandon meztelenül, és belevessem magam a forró, sós vízbe...

Amikor visszaértek Underhillbe, visszakapcsolta fejében a pszichológus-programot, és megkérdezte Maját, hogy jobban érzi-e magát, mire a nő hozzáérintette a maszkját az övéhez. Egy rövid pillantással a szemébe nézett, mintha csókot dobna felé.

– Hát persze, hogy jobban érzem magam, de ezt te is nagyon jól tudod – szólalt meg a nő hangja a fülében. A férfi bólintott.

– Akkor én most elmegyek még egyet sétálni – mondta, és nem tette hozzá, hogy: és velem mi lesz? Vajon én mikor és mitől fogom magam jól érezni? Erővel kényszerítette a lábát, hogy elinduljon, és odébbsétált. A bázist körülvevő kihalt síkság olyan volt, mint a holocaustot követő pusztaság. Egy világ a rémálmok birodalmából. Mégsem akart visszatérni a mesterséges fény, melegített levegő és gondosan elhelyezett, legnagyobbrészt saját maga választotta színek üres szövevényébe. Úgy választotta ki őket, hogy felhasználta a szín és a hangulat összefüggését kutató elméletek legfrissebb eredményeit, olyan elméletekét, döbbent rá, melyek feltételezései sajnos nem bizonyultak itt igaznak. Minden színt rosszul helyeztek el, semmilyen hatást nem értek el vele. A pokol tapétája.

Az agyában formálódott kifejezés kibuggyant az ajkán. A pokol tapétája. Mivel mindannyian úgyis megőrülnek majd... hibát követtek el, amikor csak egy pszichiátert küldtek el az útra. Minden földi pszichiáter maga is kezelésre járt, ez is részét alkotta munkájuknak, a szakmai felelősségnek. De az ő pszichiátere otthon, Nizzában dolgozott, még a rádión is csak tizenöt perces fáziskéséssel tudtak beszélni, és bár Michel beszélgetett vele, mindhiába, nem tudott rajta segíteni. Nem értette meg igazán. Ő a melegben és a kékségben élt, el tudta hagyni a szobáját, és (legalábbis Michel feltételezése szerint) jó általános mentális egészségnek örvendett. Mindeközben Michel a pokol börtönének gyengélkedőjében kényszerült dolgozni. Olyan helyen, ahol maga az orvos is beteg.

Képtelen volt alkalmazkodni. Ebből a szempontból nagyon különbözőek az emberek, ez csak a temperamentumtól függ. Maja, aki a zsilipajtó felé sétált éppen, teljesen más temperamentummal rendelkezett, mint ő, olyannal, amely valahogy képessé tette arra, hogy otthon érezze itt magát. Az igazat megvallva, Michel úgy gondolta, hogy a nő igazán nem is veszi észre, mi van körülötte. És mégis, más szempontból, nagyon hasonlítottak egymásra. A labilis-stabil index, az érzelmi skála szerint mindketten a labilis tartományban helyezkedtek el, és mégis két alapvetően különböző személyiséggel rendelkeztek. A labilis-stabil indexet egymagában nem, csupán egy kiegészítő, jellemleíró módszerrel, az extroverzió-introverzióval együtt lehet vizsgálni. Ez jelentette az elmúlt év nagy felfedezését számára, és azóta ilyen szempontok alapján gondolkodott magáról és feladatáról.

Úton az alkimisták negyede felé, megpróbálta elhelyezni a nap eseményeit ebben az új karakterrendszerben. Az extrovertált és introvertált viselkedés elmélete a pszichológia egyik legjobban tanulmányozott rendszere volt, számos bizonyítékkal a különböző kultúrákból, amelyek alátámasztották a gondolatmenet objektivitását. Természetesen nem foghatjuk fel egyszerű dualitásként, az ember nem nevez ki valakit egyszerűen ilyennek vagy olyannak, sokkal inkább egy skálán helyezi el őket, olyan tulajdonságok alapján, mint a szociabilitás, impulzivitás, változékonyság, bőbeszédűség, nyitottság, aktivitás, elevenség, ingerlékenység, optimizmus stb. Olyan sokszor elvégezték már ezeket a méréseket, hogy statisztikailag ki lehetett mutatni, a különböző tulajdonságok igenis összetartoznak, sőt olyan nagy mértékben, hogy ez szinte kizárta a véletlen szerepét, ezzel teljesen megalapozottá téve az elméletet. Sőt, fiziológiai kutatások kiderítették, hogy az extrovertáltság az alacsony agykérgi aktivitáshoz köthető, míg az introvertáltság a magas agykérgi aktivitáshoz. Michel először furcsállta ezt, mintha pont fordítva lenne, de aztán visszaemlékezett arra, hogy az agyalapi mirigy gátolja az agy alsó központjait, így tehát az alacsony agykérgi aktivitás kevesebb gátlást okoz az extrovertált személyiség viselkedésében, míg a magas agykérgi tevékenység gátló, és ezért introvertáltsághoz vezet. Ez megmagyarázta azt is, hogy az alkoholfogyasztás, egy olyan depresszáns fogyasztása, amely csökkenti az agykérgi tevékenységet, miért vezethet izgatottabb és gátlásokban szegényebb viselkedéshez.

Így tehát az extrovertált-introvertált tulajdonsághalmazt, az emberi személyiségre gyakorolt hatásával együtt, vissza lehet vezetni néhány agykérgi sejtcsoporthoz, a felszálló retikuláris aktiváló rendszerhez, amely igazából meghatározza az agykérgi aktivitás szintjeit. Tehát mindent a biológia irányít. Semmi sem történik véletlenül, mondta Ralph Valdo Emerson, egy évvel azután, hogy meghalt hatéves kisfia. De a biológia maga a sors.

Persze Michel rendszere sem csak ennyiből állt; hiszen a sors, végül is, nem csupán vagy-vagyból áll.

Egy ideje elkezdett gondolkodni a vegetatív egyensúly Wenger-féle mutatóján, amely hét különböző konstans segítségével próbálta megállapítani, hogy az egyént a szimpatikus vagy a paraszimpatikus vegetatív idegrendszer vezette-e. A szimpatikus ág reagál a külső ingerre, így reakcióba lendül a szervezet, tehát azok az egyének, akikben ez dominál, sokkal ingerlékenyebbek. Ezzel szemben a paraszimpatikus ág hozzászoktatja ezt a felizgatott rendszert az ingerhez, majd újra létrehozza a homeosztatikus egyensúlyt, tehát azok, akiket ez az ág irányít, sokkal higgadtabban viselkednek. Daffy nyomán ezt a két csoportot labilisnak és stabilnak nevezték el. Ezt a beosztási rendszert, amely ugyan nem annyira ismert, mint az extrovertált-introvertált elmélet, legalább annyi empirikus bizonyíték támasztja alá, és legalább annyira használható arra, hogy megértsük a temperamentum eltéréseit.

Ugyanakkor egyik felosztási rendszer sem mond el mindent a kutatóknak a vizsgált személyiség teljes valójáról. Olyan általánosak a kifejezések és olyan sok tulajdonság gyűjteményéből állnak, hogy diagnosztikai szempontból egyik sem bizonyul igazán alaposnak, különösen azért nem, mert egy adott népcsoporton belül mindkettő gyakorisága egy Gauss-görbét ír le.

Viszont ha kombináljuk a két rendszert, akkor kezdenek érdekessé válni a dolgok.

Nem egyszerű feladat, de Michel sok időt töltött a számítógép előtt, az egyik variációt a másik után felrajzolva, mintha a két rendszer több különböző koordinátarendszer x és y tengelyét alkotná, amely persze nem mondott neki túl sokat. De elkezdte ezt a négy fogalmat egy Greimas-féle, az ősi alkimista tudásból eredő szemantikus négyszög kiinduló pontjai körül mozgatni, amely kimondja, hogy egyik dialektika sem elegendő ahhoz, hogy megmagyarázza bármely kapcsolódó fogalomkör valódi komplexitását, tehát szükséges az is, hogy számításba vegyük a valódi különbséget, amely valami ellentéte, valamint az így eredményül kapott fogalom ellentéte között áll fenn, a „nem-X” nem ugyanaz, mint az „anti-X”, ahogy az azonnal látható. Tehát az első lépcső Michel szerint úgy nézett ki, hogy négy fogalom felhasználásával – S, -S, Š és - Š felépítünk egy egyszerű négyszöget.

Így tehát -S más, mint a nem-S, valamint Š egy erősebb anti-S-t jelent; míg -Š, amelyen Michel rengeteget törte a fejét, a tagadás tagadása, amely semlegesíti a kiindulási ellentétet, vagy a két tagadás együtteseként jelentkezik. A gyakorlatban ez igen gyakran misztérium vagy koan maradt, de néha nagyon egyszerűvé vált, mint például egy olyan ötlete nyomán, amely szépen kiegészítette ezt a gondolati egységet, miként az egyik Greimas-négyszögben:

A következő lépésben, mely tovább bonyolítja a rendszert, az új kombinációk kezdetben nem is oly egyértelmű strukturális kapcsolatokat fedtek fel. Ezt úgy érte el, hogy még egy négyszöget épített a kiindulási négyszög köré, amely derékszögben fogja körbe, valahogy így:

És Michel csak bámult erre a képre, a négy sarokban elhelyezkedő extrovertáltsággal, introvertáltsággal, labilitással és stabilitással együtt, majd végiggondolta ezek kombinációit, és egyszerre minden élessé vált, mint amikor a kaleidoszkópban véletlenül egy rózsa képe rajzolódik ki. Mert ez így teljesen logikus. Vannak olyan extrovertáltak, akik ingerlékenyek, de olyanok is, akik sokkal kevésbé. Vannak introvertáltak, akik meglehetősen érzékenyek, ugyanakkor vannak olyanok is, akik nem. Szinte azonnal fel tudott volna sorolni példákat is mind a négy típusra a telepesek közül.

Amikor azon gondolkodott, milyen elnevezést adjon ezeknek az összesített kategóriáknak, felnevetett. Hihetetlennek, de legalábbis is ironikusnak tűnt, hogy egy egész évszázad pszichológiai gondolkodásának és a pszichofiziológia kutatásainak legfrissebb eredményeit egy összetett, strukturalista alkímiai megközelítéssel együtt használja fel, mindezt azért, hogy újra feltalálja a kedélyállapotok ősi rendszerét. De pont ez állt előtte; hiszen erről szólt az egész dolog. Az északi felső kombináció, amely az extrovertáltat és stabilt tartalmazza, nyilvánvalóan megegyezett azzal, amit Hippokratész, Galenius, Arisztotelész, Trimesztigosz, Wund és Jung szangvinikusnak vagy hevesnek nevezett volna. A nyugati pont, az extrovertált és labilis véglet a kolerikus vagy lobbanékony, keleten az introvertált és stabil eredménye a flegmatikus, egykedvű; délen pedig az introvertált és a labilis természetesen a melankolikust adta ki! Persze, minden tökéletesen ideillett! Galenius pszichológiai magyarázata erre a négy temperamentumra természetesen nem igaz, valamint az epésséget, a haragot, a vért és a közönyt, mint bármit is kiváltó okokat, a felszálló retikuláris aktiváló rendszer és a vegetatív idegrendszer helyettesíti, de igaznak bizonyult az emberi természet valódi énje! A pszichológiai bölcsesség hatalma, és az első görög orvosok analitikus logikája erősebbnek bizonyult, sőt, sokkal erősebbnek, mint az ezt követő bármelyik generációé, amelyet csak beszűkített, amely elé szemellenzőt tett a tudás gyakran haszontalan felhalmozása. Így minden egymást követő korban újra igazolták ezeket a kategóriákat.

Michel az alkimista-negyednél találta magát. Szinte erőlködnie kellett, hogy oda tudjon figyelni. Az itt dolgozó tudósok egy misztikus tudást használtak fel arra, hogy szénből gyémántokat hozzanak létre, mindezt olyan könnyedén és pontosan, hogy minden egyes ablaküvegüket egy molekula vastagságú gyémántréteg fedett le, így védekezve a korróziót kiváltó portól. Ezen kívül hatalmas fehér só-piramisaikat (az ősi tudás egyik erőteljes formája a piramis) is több rétegnyi tiszta gyémánt fedte. És az egy molekula vastagságú gyémántfedést létrehozó folyamat egy csupán a több ezer alkímiai művelet közül, amelyek ezekben a kis zömök épületekben folytak.

A házak az elmúlt években elkezdtek kissé valamiféle muzulmán helyre emlékeztetni, a fehér falakon egyenlet egyenlet hátán, fekete, folyékony, mozaikos kalligráfiával borítva be a fehér falat. Michel összefutott Saxszel, aki a téglagyár falára felírt végsebesség-egyenlet mellett állt. Átkapcsolt a közös frekvenciára, és megkérdezte:

– Tudtok aranyat csinálni az ólomból?

Sax elgondolkodva döntötte oldalra sisakját.

– Talán. Egy kicsit legalábbis mindenképpen, de nehéz munka lenne. Hadd gondolkodjak még rajta egy kicsit.

Saxifrage Russell, az igazi flegmatikus.

Ennek a pszichológiai modellnek akkor mutatkozott meg igazán a haszna, ha elhelyezték ezt a négy temperamentumot a szemantikus négyzetbe, ennek segítségével azonnal egy sor alapvető strukturális kapcsolatot lehetett felírni közöttük, amely segített Michelnek abban, hogy lássa ezek vonzerejét vagy éppen ellentmondásait. Maja labilis és extrovertált, nyilvánvalóan kolerikus személyiség, és ilyen Frank is; és mind a ketten vezetők, és igencsak vonzódnak egymáshoz. De mivel mindketten kolerikusak, egy ingatag és alapvetően taszító része is felszínre merült kapcsolatuknak, mintha pontosan azt fedezték volna fel egymásban, amit nem szerettek önmagukban.

Tehát Maja szerelme John iránt, a nyilvánvalóan szangvinikus, Majához hasonló extrovertáltsággal rendelkező, de érzelmileg sokkal stabilabb, egészen a placiditás határát súroló férfihoz. Ez legtöbbször megnyugtatta a nőt, mintha egy horgony lenne a valósághoz – ami persze néha fájdalmakat okozott. John miért vonzódik Majához? Talán vonzotta őt a kiszámíthatatlansága, talán ezzel is megédesítve az ő szívből jövő, szelíd boldogságát. Hát persze, miért is ne? Az ember nem szeretkezhet a saját hírnevével. Még akkor sem, ha néhányan megpróbálják.

Igen, az első százban sok szangvinikus volt, valószínűleg a telepesek kiválasztásáért felelős pszichológus szakértőknek jobban tetszett ez a típus. Arkagyij, Ursula, Phyllis Spencer, Jeli... Igen. És mivel a stabilitás volt a leginkább igényelt kiválasztási szempont, természetesen nagyon sok flegmatikus is volt közöttük. Nágya, Sax, Simon, Frazier, talán még Hiroko is. A tény, hogy igazából egyikük sem volt biztos abban, hogy melyik oldalon áll, csak alátámasztotta ezt az elméletet – ezenkívül még ide tartozott John, Alex és Vlad is...

A flegmatikusok és a melankolikusok alapvetően nehezen jönnek ki egymással, mivel mindkettő introvertált, hajlamos gyorsan visszahúzódni. A stabilt megingatja a labilis kiszámíthatatlansága, ezért elkerülik egymást. Ezt jól illusztrálta Sax és Ann kapcsolata is. Nem sok melankolikus volt közöttük: Ann biztosan az volt. Valószínűleg agyszerkezete miatt, habár az sem segített a dolgon, hogy sok nehézséggel kellett megküzdenie gyermekkorában. A nő pontosan azért szeretett bele a Marsba, amiért Michel gyűlölte: mert elhagyatott. Ann pedig beleszeretett a halálba.

Néhány alkimista is a melankolikusok közé tartozott, Michel is természetesen, talán leginkább ő volt melankolikus közülük. Mind a két végletet igyekezett elkerülni a kiválasztó bizottság, mivel sem az introvertáltságot, sem a labilitást nem tartották hasznosnak. Csak olyanok juthattak át a rostán, akik elég okosan viselkedtek, hogy elrejtsék valódi énjüket a bizottság elől, olyanok, akik keményen uralták személyiségüket, hatalmas maszkokkal, amelyek elrejtik az összes vad következetlenséget odabenn. Lehet, hogy igazából csak egyfajta személyiséget választottak ki erre az útra, nagyszámú képviselővel. Lehet, hogy ez igaz? A válogatást végző bizottság szinte lehetetlen követelményeket állított fel velük szemben, ezt nem szabad elfelejtenie. Stabil személyiségeket akartak és mégis olyanokat, akik szenvedélyesen, szinte monomániásan vágynak rá, hogy eljussanak a Marsra, sőt, éveket áldoztak az életükből, hogy elérjék ezt a célt. Ez következetes így? Extrovertáltakat akartak, ugyanakkor briliáns tudósokat, akik már csak eme tény miatt is el kellett, hogy merüljenek magányos kutatásaikba, akár hosszú évekre. Hát ez következetes? Nem, semmiképpen. És így folytatódott a lista tovább. Egymás után támasztották teljesíthetetlen igényeiket, nem csoda, hogy az első száz elrejtőzött előlük, hogy gyűlölte őket. Felidézte az Ares fedélzetén történteket a nagy napkitörés alatt, amikor már mindenki rájött, hogy milyen sok hazudozáson és bujkáláson kellett átesniük mindannyiuknak, amikor mindannyian odafordultak felé, és dühösen bámultak rá, mintha ez mind az ő hibája lenne, mintha ő maga képviselné a pszichológiát, mintha ő állította volna fel ezeket a kritériumokat, ő végezte volna a teszteket, és egymaga válogatta volna ki a telepeseket. Milyen picire összehúzódott abban a pillanatban, milyen egyedül érezte magát. Sokkolta az élmény, és ugyanakkor meg is ijesztette, olyannyira, hogy nem tudott elég gyorsan kapcsolni, és bevallani, hogy, persze, ő is hazudott. Sokkal inkább, mint bármelyikőjük.

De miért hazudott, vajon miért?

Erre egyáltalán nem emlékezett. Melankólia, az emlékezet problémája, a múlt irrealitásának erős érzése, hogy talán nem is létezik az egész... Igen, ő melankolikus, visszahúzódó, képtelen arra, hogy kimutassa az érzelmeit, hajlamos a depresszióra. Nem lett volna szabad kiválasztani őt is, és most nem tudott visszaemlékezni, hogy vajon miért harcolt ennyire erőszakosan, hogy eljöhessen. Az emlék eltűnt, maguk alá temették az élet, maró, fájdalmas, szaggatott képei, azé az életé, amelyet megpróbált fenntartani azokban az időszakokban, amikor nem borította el a mindent elsöprő vágy, hogy eljusson a Marsra. Olyan kis apróságok, és mégis olyan értékesek. Az esték a tereken, a nyári napok a strandon, az éjszakák a nők ágyában. Avignon olajfái, a zöld ciprus.

Azon vette észre magát, hogy otthagyta az alkimisták szálláshelyét, és már a nagy só-piramisok lábánál járt. Szépen lassan fellépdelt a négyszáz lépcsőn, óvatosan a kék csúszásgátló betétekre helyezve a talpát. Minden egyes lépésnél jobban kitárult előtte az Underhill-síkság látványa, de ez a fonnyadt és kopár sziklahalmaz számára nem változott meg, függetlenül attól, hogy mekkorára nőtt. A piramis csúcsán lévő négyszögletű, fehér pavilonból meglátta Csernobil körvonalát a távolban, meg az űrkikötőt. Ezen kívül semmi mást nem lehetett látni. Vajon miért jött el ide? Miért dolgozott olyan keményen, hogy eljusson ide? Feláldozva az életének olyan sok örömét, a családot, az otthont, a pihenést, a szórakozást... Megrázta a fejét. Ha emlékezete nem csalt, mindig is erre vágyott, szinte kényszer volt, életének célja. De meg lehet állapítani, hol húzódik a határ a kettő között? Holdsütötte éjszakák az illatos olívaligetben, a földön kis fekete körök pöttyei, a mistral szinte elektromos, meleg simogatása, amely gyors, puha hullámokban zörgeti meg a leveleket, ahogy hanyatt fekszik, széttárt karokkal, a levelek ezüstösen és szürkén villódznak a csillagokkal teli fekete tálban. Az egyik ilyen csillag, egy mozdulatlan, elmosódott és vörös folt; gyakran megkereste, és ő egyre csak nézte, ott, a széljárta olivalevelek között, akkor még csak nyolc évesen. Istenem, mi is az ember? Semmi sem ad ránk magyarázatot, semmi! Ahogy azt sem magyarázza meg semmi, hogy miért festettek barlangfestményeket Lascaux-ban, hogy miért építettek égbe nyúló katedrálisokat. Talán amiért a korallpolipok a zátonyaikat.

Pedig átlagos gyerekkor állt mögötte, gyakran költözött, maga mögött hagyta barátait, elment a párizsi egyetemre pszichológiát tanulni, diplomamunkáját az űrállomások depressziós jelenségeiről írta, majd először az Ariane-nél, később a Glavkozmosznál állt munkába. Időközben megnősült, majd elvált. Francoise arra hivatkozott, „egyszerűen nem érezte, hogy tényleg vele lenne”. Az összes együtt töltött avignoni éjszakán, vagy a Villefranchesur-Mer-i napokon, a világ legszebb helyén laktak. Ő pedig a Mars iránt érzett vágyának ködében járkált fel és alá. Abszurd. Sőt, ami még rosszabb, teljesen ostoba. A képzelőerő, a memória, az intelligencia teljes kudarca. Képtelennek bizonyult, hogy észrevegye, mivel rendelkezik, vagy hogy elképzelje, mi jöhet még. És most drágán megfizet ezért. Csapdába esett egy úszó jégtáblán, éjszaka az északi-sarkon, kilencvenkilenc külföldivel, akiknek francia tudása megközelítette a nullát.

Közülük csak hárman próbálták meg legalább, de Frank francia nyelvtudása jobban bántotta Michel fülét, mintha nem is tudott volna semmit. Mint amikor az ember azt hallgatja, hogy valaki egy baltával esik neki a nyelvnek.

Saját anyanyelvének hiánya arra késztette, hogy az otthoni televíziót nézze, de ezzel csak még jobban felnagyította fájdalmát. És mégis video-monológokat vett föl, elküldve azokat édesanyjának és nővérének, hogy ők is küldjenek neki valamit válaszul. Nagyon sokszor megnézte ezeket a válaszokat, de a háttér többször jobban érdekelte, mint a rokonai. Néha élő beszélgetést folytatott újságírókkal, türelmetlenül várva, érkezzen már a válasz. Ezek a beszélgetések világossá tették számára, hogy mennyire híressé vált hazájában, mindenki ismerte, s ő óvatosan mindenre a várakozásoknak megfelelően válaszolt, eljátszva a Michel Duval-személyiséget, lefuttatva a Michel-programot. Amikor sokkal jobban szeretett volna francia szöveget hallgatni, lemondta megbeszéléseit társaival a bázison. Kapják be az angoljukat! De az ehhez hasonló távolmaradások miatt Frank nagyon leszidta, és Maja is megmosta a fejét ezért. Talán túl sokat dolgozott, és elfáradt? Persze hogy nem, csak kilencvenkilenc embert kellett szellemileg épen tartania, miközben lélekben Provance-ban sétált a meredek fákkal szegélyezett hegyoldalakon, borospincék, farmok, romos tornyok és kolostorok mellett. Egy élő tájon, amelyet sokszor végtelenül szebbnek és emberibbnek érzett, mint az itteni valóság nyújtotta köves pusztaságot...

A tévészobában találta magát. Miközben elmerült gondolataiban, a jelek szerint visszatért az épületen belülre. Csakhogy erre egyáltalán nem emlékezett, úgy érezte, még mindig a nagy piramis tetején áll. Aztán egyet pislantott, és ott termett a tévészobában (amiből minden zárt osztályon van egy), s a Marineris egyik zuzmóval borított kanyonjának faláról készült videoképet nézegette.

Összerezzent. Már megint megtörtént. Túlságosan elmerült. Elvesztette a realitásérzését, s csak később tért magához. Már több tucatszor történt ilyen, és ez nem csak azt jelentette, hogy túlságosan elmerült gondolataiban, hanem szinte eltemette magát bennük, meghalt számára a külvilág. Körülnézett a szobában, megállíthatatlanul remegett. Ls 5-nél jártak, az északi tavasz kezdeténél, a nagy kanyonok északi falait sütötte a Nap. Mivel mindannyian úgyis megőrülnek majd...

Aztán máris Ls 157 lett, 152 fok múlt el egyfajta homályos tele-létben. Villefranche-sur-Merben sütkérezett a napon, Francoise tengerparti villájának kertjében. Lenézett a cseréptetőkre és terrakotta oszlopokra, vagy egy kis medencére, mely gyönyörű kéken világított a Földközi-tenger kobaltja alatt. Mint egy hatalmas zöld lángoszlop, egy ciprus állt a medence mellett, gyengéden hullámzott a szellőben, a szél elhozta illatát. A távolban egy félsziget nyúlt be a vízbe...

Persze igazából nem ott járt, hanem Underhill Prime-ban, amit csak Ároknak neveztek, vagy Nágya árkádsorának egyik felső erkélyén ülve nézegetett egy törpe mamutfenyőt, mögötte egy üvegfalat és a tükröket, amelyeket úgy állítottak be, hogy bejuttassák a csarnokba a fényt, egészen a Côte D'Orról. Tatyjana Durova szerencsétlenül járt és meghalt, amikor egy robot meglökött egy darut, és az rádőlt. Nágyát nem lehetett megvigasztalni. De a bánat végigszáguld szívünkön, majd elhagy minket, gondolta Michel, mellette ülve, ahogy az eső is lepereg egy kacsa tolláról. Az idő majd begyógyítja Nágya sebeit, de addig nem lehet tenni semmit sem. Mit gondoltak, ki ő, valami mágus? Vagy egy pap? Ha így lenne, akkor már meggyógyította volna önmagát is, meggyógyította volna ezt a világot, vagy ami még jobb, átszelte volna az űrt és meg sem állt volna hazáig. Szép kis felfordulást okozna, nem? Ha megjelenne az antibes-i strandon és azt mondaná: „Bounjour, Michel vagyok, hazatértem!”

Aztán eljött Ls 190, ő pedig, mint egy gyík, ott üldögélt a Pont Du Gard tetején, azokon a keskeny, négyszögletes sziklatáblákon, melyek befedték a szakadékot magasan, keresztben átszelő igazi vízvezetéket. Levedlette bőre rombuszmintázatát a farka körül, és a forró nap egymást keresztező csíkokban sütötte új bőrét. És mégsem. Igazából nem mozdult el Underhillből, az átriumban ült, és Frank elment, hogy a japánokkal éljen, akik Argyre-ban landoltak, Maja és John már megint összevesztek a szobájuk miatt, meg azon, hol rendezzék be a UNOMA helyi főhadiszállását; és Maja, szebb, mint valaha, utána-lopózott az átriumba, hogy segítségért könyörögjön. Michel és Marina Tokarjeva már több mint egy teljes marsi éve szakítottak – a nő azt mondta, egyszerűen nem érezte, hogy tényleg vele lenne –, ahogy Maját nézte, azon kapta magát, hogy elképzelte őt, milyen lehet az ágyban, de ez természetesen csak egy bolond ötlet, mert a nő, mint russzalka, a Glavkozmosz főnökével töltött el éjszakákat, meg kozmonautákkal, ahogy mászott felfelé a szamárlétrán, ezáltal disszociálissá vált és keserűvé is, kiszámíthatatlanná, arra használta a szexet, hogy fájdalmat okozzon vele, a szex már csak egy sajátos diplomáciai módszert jelentett számára. Egyszerűen őrültség lenne bármi ilyesmit kezdeményezni vele ezen a téren, hiszen egyszerűen beszippantaná végtagjainak és limbikus rendszerének forgószele. Miért nem küldünk már eleve őrült embereket...

Aztán eljött Ls 241. A Les Baux lyukacsos mészkőmellvédjén sétált, nézve a középkori remetelak romos helyiségeit. Közeledett a naplemente, a táj furcsa marsi narancsszínben játszott. Fénylett alatta a mészkő, az egész falu és a párás síkság, egészen a Földközi-tenger fehéres-bronz partvonaláig. Legalább olyan hihetetlennek tűnt, mintha álmot látna... De tényleg álmodott. Felébredt, és ébren találta magát, Underhillben. Phyllis és Edvard éppen akkor értek haza egy expedícióról, és Phyllis nevetve mutatott nekik egy sárgás szikladarabot.

– Szanaszét hevernek a kanyon alján – mondta nekik –, öklömnyi aranyrögök mindenütt!

Aztán sétált az alagutakban, ki a garázsig. A telep pszichiátere, akit látomások gyötörnek, akinek néha kihagy a tudata, lyukak tátonganak az emlékezetében. Orvos, gyógyítsd meg önmagad! De képtelennek érezte magát rá. Egyszerűen beleőrült a honvágyba. Honvágy... ki kellene találni erre egy jobb szót, egy tudományos kifejezést, amellyel legitimálni lehetne, amely valóssá tenné mások számára; de ő már tudta, hogy ez tényleg valós. Annyira hiányzott neki Provance, hogy néha már úgy érezte, nem kap levegőt. Hasonlóképpen Nágya kezéhez, egy rész kiszakadván belőle, a szellem-idegek még mindig zsibbadnak a fájdalomtól.

...Legalább nem lesz ezzel gond később?

Telt-múlt az idő. A Michel-program sétált körbe-körbe, egy üres személyiség, üres odabent, csupán agyának homunkulusza maradt ott, aki távirányította az egészet.

Ls 266 második napjának éjszakáján lefeküdt aludni. Borzasztóan elfáradt, teljesen kimerült, bár nem csinált egész nap semmit. És mégis, ott feküdt a sötét szobában, és nem tudott elaludni. Nyomorultul pörgött az agya, nagyon is tudatában volt annak, hogy mennyire beteg. Azt kívánta, bárcsak feladhatná a színlelést és beismerhetné: kész, vége. Majd bevonul egy intézetbe. Hazamenni! A legutóbbi néhány hétből semmire nem emlékezett. Vagy talán többre sem? Nem volt benne biztos. Elkezdett sírni.

Kattant az ajtaja, majd kitárult. Az előtér fénye egy keskeny sugárban bevilágított a szobába. Nem látott senkit.

– Helló – mondta, erősen koncentrálva, hogy bárki is van kint, ne hallja meg a könnyeket a hangjában. – Ki az?

A válasz pont a füle mellől jött, mintha rajta lenne a sisakrádió.

– Jöjj velem – szólalt meg egy férfihang.

Michel hátraugrott és nekiütközött a falnak. Rábámult a fekete alak sziluettjére.

– Szükségünk van a segítségedre – suttogta az alak. Egy kéz megfogta a karját, ahogy nekifeszült a falnak –, neked pedig a miénkre. – Érezte a hangon, hogy mindjárt elmosolyodik, de a hangot nem ismerte meg.

A félelem egy új világba taszította. Hirtelen sokkal jobban látott. Mintha látogatójának érintése felnyitotta volna a szemét, mint kamerán a blendét. Egy vékony, sötétbőrű férfi, egy ismeretlen. A meglepetés legyűrte a félelmét. Felkelt, és elindult a sötétben, álomszerű precizitással. Belebújt a papucsába, majd az idegen sürgetésére követte őt az előtérbe, érezve a testén a marsi gravitáció könnyedségét, melyre már évek óta nem figyelt fel. Az előtérben elvakította a szürke fény, bár azt észrevette, hogy csak a padlóban elhelyezett éjszakai biztonsági lámpák világítottak. Elég fényt adtak, hogy jól lásson az ember, amikor fél. Társának rövid, fekete rasta-frizurája úgy nézett ki mintha kis tüskék állnának ki a fejéből. – Egy alacsony, vékony, keskeny arcú férfi, egy ismeretlen, kétségtelenül egy betolakodó a déli félteke egyik új telepéről – gondolta Michel. De olyan biztosan vezette végig Underhillen, mintha pontosan tudná, merre tart. Tökéletes csendben mozogtak. Underhillben egy hang sem hallatszott, mintha egy fekete-fehér némafilmet nézne. Rápillantott a csuklóján lévő panelre. Nem látszott rajta semmi. Á, az időcsúszás. Meg akarta kérdezni tőle, hogy „Te ki vagy?”, de a csönd annyira betakart mindent, hogy nem tudta rávenni magát, hogy megszólaljon. Inkább csak suttogva tette fel kérdését. A férfi megfordult, elnézett Michel válla fölött, a szeme fehérje világított az írisz körül. Az orra két széles fekete lyukként ült az arca közepén.

– Én vagyok a potyautas – suttogta és elmosolyodott. Furcsa színben játszottak a szemfogai. Michel hirtelen látta, hogy kőből készültek. Marsi kőfogak a szájában. Megfogta Michel karját, és elindultak a farm-zsilip felé.

– Szükségünk lesz sisakokra odakint – suttogott Michel, visszahőkölve.

– De nem ma este – mondta a férfi, kinyitotta a zsilipet, és Michel nem hallotta az elszökő levegő sziszegését, bár a túlsó oldalon az ajtó nyitva állt. Beléptek és végigsétáltak a sűrű levélzetű lombok sora között, az édes illatú levegőben. Hiroko dühös lesz, gondolta Michel.

Társa eltűnt. Michel mozgást látott maga előtt, és csilingelő kis kacagást hallott, mintha egy gyereket hallana. Hirtelen az jutott eszébe, talán a gyermekek hiánya volt a felelős azért, hogy a kolónia körében általánosan elterjedt a sterilitásérzés, hogy tudtak építkezni, vagy növényeket termeszteni, és mégis, gyermekek nélkül, ez a steril érzés átjárta életük minden részét. Megrémülve ment tovább a farm közepe felé. A meleg és párás levegőben nedves föld, trágya és lombkorona illata úszott. A fény megcsillant a több ezernyi levélen, mintha a csillagok átjöttek volna a tiszta mennyezeten, és összegyűltek volna körülötte. Susogtak a kukorica sorai, és a levegő megrészegítette, mint a pálinka. A keskeny rizsföldek mögött kicsiny lábak osontak. A rizs még a sötétben is intenzív feketés-zöldes színben játszott, és az elárasztott földek közepén kis arcokat látott, amelyek térdmagasságból mosolyogtak rá, majd eltűntek, amikor feléjük fordult. Forró vér szökkent a kezébe, arca szinte lángolt. Hátrált három lépést, megállt, és megpördült maga körül. Két sötét hajú, sötét bőrű, meztelen kislány sétált felé az ösvényen, úgy háromévesek lehettek. Mandula szemük csillogott a félhomályban, ahogy ünnepélyes arccal közeledtek. Megfogták a kezét és megfordították, ő pedig hagyta, hogy végigvezessék a kis ösvényen. Először az egyik fejre nézett le, majd a másikra. Úgy tűnik, valaki tett valamit a sterilitás ellen. Ahogy sétáltak, még több meztelen kis totyogó jelent meg, bújt elő a bozótból, és köréje gyűltek. Fiúk és lányok, néhányan világosabb vagy sötétebb bőrrel, mint az első kettő, de legtöbben hasonló színűek, és mind ugyanolyan korúak. Kilencen-tízen kísérték el a farm központjába, apró gyors lépésekkel szaladgáltak körülötte. Ott, a labirintus közepén lévő kis tisztáson, egy tucatnyi meztelen felnőtt üldögélt körben. A gyermekek odafutottak a felnőttekhez, megölelgették őket, és leültek a térdük mellé. Michel pupillái, ha lehet, még tágabbra nyíltak a csillagok és a levelek csillogásának fénygyűrűjében, és felismerte a farm-team tagjait: Ivaót, Rault, Ellent, Rayát, Gene-t, Jevgenyiját, mindenki ott volt a farm-csoportból, Hiroko kivételével.

Egy pillanatnyi habozás után Michel kilépett a papucsából, levetkőzött, ruháit rátette a papucsra, és leült a körben, az egyik üres helyre. Nem igazán tudta, miben vesz részt, de ez nem is számított. Többen bólintottak üdvözlésképpen, Ellen és Jevgenyija, akik közé leült, megérintette a karját. A gyerekek hirtelen felkeltek, és visongva, kuncogva végigszaladtak az egyik ösvényen. Visszatértükben szoros gyűrűt alkottak Hiroko körül, aki odasétált a kör közepére. Meztelen alakja sötétlett a félhomályban, a gyerekek egy pillanatra sem hagyták magára, ahogy körbesétált, két kinyújtott kezéből egy kis földet szórva minden ember felé tartott kezébe. Michel is felemelte kezét, mint Ellen és Jevgenyija, ahogy Hiroko közelített felé, s szünet nélkül bámulta a nő gyönyörű bőrét. Egyszer egy Villefranche-i éjszakai fürdőzés közben elsétált egy csoport afrikai nő mellett, akik a foszforeszkáló hullámok között pancsikoltak: fehér víz a fekete, csillogó, meztelen testeken.

A kezében rozsdaillatú, meleg földdarabot tartott.

– Ez a testünk – mondta Hiroko. Átsétált a kör túlsó felébe, minden gyereknek adott egy marék földet, és elküldte őket, hogy üljenek le a felnőttek közé. Leült Michellel szemben, és japán nyelven elkezdett kántálni. Jevgenyija odahajolt a férfihoz, és fülébe suttogta a fordítást, vagy inkább a magyarázatot. Az areophaniát ünnepelték, a ceremóniát, melyet Hiroko vezetésével és kezdeményezésére hoztak létre. Egyfajta táj-vallás ez, a Mars tudatosítása a fizikai térben, mely tele van kami-val, spirituális energiával, hatalommal, mely magában a földben leledzik. A kami jelenlétét bizonyos különleges, a tájban elhelyezkedő tárgyak egyértelműen megmutatták: kőpillérek, magányos bazalttömbök, meredek sziklák, furcsán lesimított kráterbelsők, a nagy vulkánok széles, körkörös csúcsai. A Mars-kami ennyire felerősített kifejezésének megvolt a földi analógiája is a telepesek között: egy erő, amelyet Hiroko viriditasnak nevezett el, mindent zölddé változtató belső erőnek, amely tudja, hogy szent a táj. Kami és viriditas; e két szent erő kombinációja teszi képessé az embereket, hogy értelmes életet éljenek itt.

Amikor Michel meghallotta, hogy Jevgenyija a kombináció szót suttogja a fülébe, hirtelen az összes kifejezés megtalálta helyét a szemantikus négyszögben: kami és viriditas, Mars és Föld, gyűlölet és szeretet, hiány és vágy. Majd a kaleidoszkóp kitisztult, és az összes négyszög a helyére került az agyában, minden ellentétdarab egy gyönyörű rózsává változott. Az aerophania szíve, a kami, ami tele van viriditasszal, s mindkettő egyszerre vörös és zöld. Tátott szájjal figyelt, a bőre égett, nemigen tudta megmagyarázni miért, de nem is akarta. Vére lángolva száguldott ereiben.

Hiroko abbahagyta a kántálást, szájához emelte a kezét, és elkezdte enni a homokot. Mindenki követte a példáját. Michel is a szájához emelte a kezét: jó nagy adag föld volt, amit meg kellett ennie, de kinyújtotta a nyelvét, és a felét a szájába tette. Érzett egy rövid ideig tartó, kis elektromos rezzenést, ahogy a szájpadlásához ért. Előre-hátra tologatta a szemcsés anyagot a nyelvével, amíg sár nem lett belőle. Sós és rozsdás ízt érzett, tojás és vegyszerek kellemetlen mellékízével. Kényszerítette magát, hogy lenyelje, majdnem megfulladt. Lenyelte a másik felét is a kezéből. Rendszertelen dünnyögés indult meg az ünneplők körében, ahogy ettek, magánhangzók, egyikből átfolyva a másikba váltva: e e i i u u á i i i e e ú ú: úgy tűnt, majdnem egy percig kitartva minden magánhangzót, a hangok kettő-három részre is szakadnak, a felhangok pedig furcsa harmóniákat alkottak. Hiroko elkezdett kántálni e hang dallamára. Mindenki felállt, és Michel is felkászálódott velük együtt. Beléptek a kör közepére, Jevgenyija és Ellen karon fogta Michelt, és magukkal húzták. Mindannyian odanyomultak Hiroko köré, egymáshoz préselt testük egy tömeget alkotott, körülvéve Michelt, forró bőr ért hozzá minden oldalról. Ez a mi testünk. Többen csukott szemmel csókolóztak. Lassan elkezdtek mozogni, mindig úgy fordulva, hogy amennyire lehet, maximális kontaktusban tartsák testüket. Ahogy új testhelyzetet vett fel, szúrós nemi szőrzet csiklandozta meg a fenekét, és érzett valamit a csípőjének szorítva, ami nem lehetett más, mint egy erekciós állapotban lévő pénisz. A homok nyomta a hasát, és kicsit szédült. Lángolt a vére, a bőre, mint egy feszes ballon, tomboló tűzvészt tartott kordában odabent. Millió és millió csillag látszott a fejük fölött, és mindnek megvolt a saját színe: vörös, zöld, kék, sárga, mint a szikrák.

Úgy érezte, ő a főnix. Maga Hiroko szorította magához, és ő felemelkedett a tűz központjába, készen az újjászületésre. A magas, izmos nő átölelte és magához szorította a férfi új testét. Mélyen a szemébe nézett. Michel érezte, ahogy Hiroko melle bordáinak feszül, gátja pedig erősen a combjához. Hiroko megcsókolta, és nyelvével megérintette fogát. Érezte rajta a föld ízét, majd hirtelen mindent egyszerre. Élete hátralévő részében, hacsak eszébe jutott ez az érzés, már erekciója támadt, de abban a pillanatban túlságosan elborították az érzelmek, teljesen lángolt.

Hiroko hátrabillentette a fejét, és felnézett rá újra. A férfi hangosan zihált. A nő angolul szólalt meg, hivatalos, de kedves hangon.

– Ez a befogadó szertartásod az areophaniába, a Mars testének ünnepébe. Üdvözlünk. Mi szentként tiszteljük ezt a világot. Úgy tervezzük, hogy itt telepedünk le, egy olyan helyen, amelyik gyönyörű, egy új, marsi módon, amilyet a Földön még senki nem látott. Építettünk egy titkos búvóhelyet délen, és most el fogunk indulni oda. Ismerünk és szeretünk téged, tudjuk hogy hasznunkra lehetsz. Azt is tudjuk, hogy talán mi is tudunk neked segíteni. Pont az akarjuk felépíteni, ami után vágyakozol. Pont azt, ami annyira hiányzik itt neked. De új formában. Mert már soha nem térhetünk vissza. Előre kell néznünk, a saját utunkra kell elindulnunk ma éjszaka. Azt akarjuk, hogy gyere velünk.

És Michel azt válaszolta:

– Boldogan.

ÖTÖDIK RÉSZ

Itt történelmet csinálunk

A laborban csak a csöndes zümmögés hallatszott. Az asztalokon, a padokon és székeken rendetlenség, a fehér falak tele grafikonokkal, poszterekkel és képregényekkel, mind gyengéden vibrált a mesterséges fényben. Mint bármelyik másik labor bárhol a világon: egyszerre tiszta és rendetlen. A sarokban elhelyezett egyetlen ablak feketén verte vissza a belső teret. Odakint leszállt az este, már majdnem kiürült az egész épület, de két fehér köpenyes férfi ott állt az egyik padnál, és előrehajolva nézte az egyik számítógép képernyőjét. Az alacsonyabbik a monitor alatti billentyűzeten dolgozott, azt ütögette az egyik ujjával, és a képernyőn megváltozott a kép. Zöld dugóhúzók izegtek-mozogtak egy fekete háttér előtt, háromdimenziósnak tűnve, mintha egy dobozba vagy egy elektronmikroszkópba néznének bele; a csak néhány mikronnyi átmérőjű mezőben.

– Látod, ez a génszekvencia egyfajta plazmidos kijavítása – szólalt meg az alacsony tudós. – Megtalálja a töréseket az eredeti láncolatban, csereszekvenciák szintetizálódnak, és amikor ezeket beleinjekciózzuk a sejtbe, akkor hozzákapcsolódnak a törésekhez, majd a cserék odakötődnek az eredetihez.

– És hogyan juttatjátok be őket? Transzformációval vagy elektroporációval?

– Transzformációval Kezelt sejteket injekciózunk be egy komponenssel együtt, és a javítószálak egy konjugális transzferrel egymáshoz kötődnek.

– In vivo?

- In vivo!

Egy rövidet füttyentett. – Tehát bármit meg tudtok ezzel javítani, a sejtosztódási hibákat is?

– Igen.

A két ember bámulta a képernyőt, a dugóhúzókat, amelyek hullámzottak jobbra-balra, mint szőlőindák kacsai a szellőben.

– És erre van bizonyítékod is?

– Megmutatta már neked Vlad azokat az egereket a szomszéd szobában?

– Igen.

– Nos, azok az egerek 15 évesek.

Még egy fütty. Átmentek a szomszédba, hogy megnézzék az egereket, halkan motyogtak egymásnak a zümmögő gépezetek mellett. A magasabbik kíváncsian belebámult az egyik ketrecbe, ahol egy-egy szőrmepamacs lélegzett a faforgácsok között. Amikor kijöttek, lekapcsolták a fényeket mindkét szobában, az elektronmikroszkóp képernyőjének villogása megvilágította az első labort, sajátos zöld fénybe burkolva mindent. A tudósok halkan beszélgetve odamentek az ablakhoz és kinéztek. A felkelő nap rózsaszínűvé festette az eget. Lassan eltűntek a csillagok. A horizonton egy fekete, masszív tömeg állt. Egy hatalmas vulkán sima tetejű halma.

-   Olympus Mons, a legmagasabb hegy a Naprendszerben.

A magasabbik tudós megrázta a fejét és megszólalt.

– Azt tudod, hogy ez mindent megváltoztat?

– Igen, tudom.

A furat mélyéről az ég hasonlított egy fényes rózsaszín pénzérméhez. Az egy kilométer átmérőjű, kerek alakú furat hét kilométer mélyre ért le, de az aljáról nézve sokkal keskenyebbnek és mélyebbnek tűnt ennél. A perspektíva furcsa játékokat űz az emberrel.

Mint például az a madár is, amelyik repült lefelé az ég kerek rózsaszín pöttyéből feléjük, olyan nagynak tűnt. Csupán nem egy madár volt...

– Hé – mondta John.

A projekt igazgatója, egy kerek arcú japán, Ecu Okakura ránézett, és John a két maszkon keresztül is látta a férfi ideges vigyorát. Az egyik foga egy kicsit elszíneződött.

Okakura felnézett.

– Valami zuhan – mondta gyorsan, majd valamivel később hozzátette: – Futás!

Megfordultak, és elkezdtek rohanni a furat alján. John hirtelen észrevette, hogy habár a szikrázó, fekete bazalttalajról az apró sziklák nagy többségét letakarították, arra már nem figyeltek, hogy a furat alját simává tegyék. A miniatűr kráterek és az apró, meredek lejtők legyőzése egyre nehezebb lett, ahogy egyre jobban felgyorsult. Ebben az ősi, ösztönös menekülésben újra jelentkeztek a gyermekkorban kialakult ösztönök. Újra és újra túl erősen lökte el magát, minden egyes lépéssel olyan talajra zökkent le, amit nem láthatott előre, majd ismét vadul ellökte magát. Őrülten futott, míg be nem akadt a lába, ekkor elvesztette az egyensúlyát, és elesett az érdes, durva kősziklán. Kinyújtotta kezét esés közben maga előtt, hogy megvédje maszkját, nehogy összetörjön. Az nem segített rajta, hogy látta, Okakura is elesik. Szerencsére ugyanaz a gravitációs erő, amely ennyire megnehezítette menekülésüket, több időt is hagyott nekik: a zuhanó tárgy még mindig nem ért le. Felkeltek és továbbfutottak, majd Okakura ismét elesett. John visszanézett, látta, hogy egy fényes, elmosódott fémes tárgy becsapódik a sziklába, majd elért hozzá a becsapódás hangja, egy kemény bumm, mint egy ütés. Ezüstszínű darabok robbantak szerteszét, néhány feléjük is. Megállt, nem futott már tovább, és körülnézett, nem tart-e feléje valami roncsdarab. Egy hang sem hallatszott.

Egy méretes hidraulikus henger bukkant elő hirtelen a semmiből, és továbbpördült, tőlük balra. Mind a ketten összerezzentek. John nem látta, hogy jön.

Majd csend és mozdulatlanság. Közel egy percig álltak ott, és akkor Boone megmozdult. Folyt róla a víz. Szkafandert viseltek, de a maga 49 °C-s hőmérsékletével a furat alja volt a Mars legmelegebb helye, a védőruha hőszabályozását pedig eredetileg a hideg ellen találták ki. Elindult Okakura felé, hogy felsegítse, de aztán megállt. Valószínű, hogy a férfi inkább egyedül akar felállni, mintsem hogy girivel tartozzon Boone-nak a segítségért. (Ha ugyan Boone helyesen értelmezte ezt a fogalmat.)

– Menjünk, nézzük meg! – mondta inkább.

Okakura felkelt, és együtt keresztezték a sűrű fekete bazalttalajt. A furat jó régen készült, lenyúlt egészen a tömör sziklaágyon, sőt valójában átszelte a litoszféra felső 20%-át. Fojtogatta a meleg idelenn, mintha egyáltalán nem lennének hőszigetelve a ruhák. Boone levegője jólesően hűsítette az arcát és a tüdejét. A furat fala sötéten keretezte a fénylő rózsaszín eget. Egy kis kúp alakú foltban világította meg a Nap a falat. A nyár közepén lehet, hogy egészen az aljáig ér a fény – nem, túlságosan délre helyezkedtek el a Baktérítőtől, idelent az örök árnyék birodalma uralkodott.

Megközelítették a roncsot. Egy robot-teherautó maradványait látták, amely sziklát szállított felfelé a furat oldalába belevájt spirális úton. A roncsok nagyobb, durva kősziklákkal keveredtek össze, és néhány darabja úgy száz méterre is elröpült a becsapódás pontjától. Százméteres körzeten túl nem nagyon láttak alkatrészeket. Az a henger, ami elszállt mellettük, valószínűleg nyomás alatt lehetett, és ez lökhette ki.

Egy halom magnézium, alumínium és acél, mind szörnyen össze-vissza csavarodva, a magnézium és az alumínium részben meg is olvadt.

– Vajon egészen a tetőről zuhant le?

Okakura nem válaszolt. Boone rápillantott; a férfi mindent elkövetett, hogy ne kelljen a szemébe néznie. Lehet, hogy félt. Boone megszólalt.

– Legalább harminc másodperc telt el addig, míg lezuhant, azután, hogy észrevettem.

Körülbelül 3 m/s2-tel számolva, ez több, mint elegendő idő ahhoz, hogy elérje a végsebességet. Tehát, úgy 200 kilométer per órával csapódhatott be. Nem is olyan rossz, ha belegondolunk. A Földön kevesebb, mint fele ennyi idő alatt leért volna, és valószínűleg megölte volna őket. A pokolba is, ha nem nézett volna fel éppen akkor, még meg is halhattak volna. Egy gyors fejszámolás után meg tudta becsülni, hogy körülbelül félúton lehetett lefelé a furatban, amikor meglátta. Persze, lehet hogy akkor már jó ideje zuhant.

John lassan körbejárta a szeméthalmot, besétált a teherautó roncsa és a furat fala közé. A teherautó a jobb oldalán landolt, és bár a bal oldala is erősen deformálódott, de felismerhető maradt. Okakura felmászott a roncsra, majd odafenn rámutatott egy fekete foltra a bal első kerék mögött. John követte, és a jobb kesztyűjének egyik ujján lévő karomszerűséggel megkapargatta a fémet. Olyan könnyedén sikerült lekaparnia, mintha korom lenne. Ammónium-nitrát robbanás. A teherautó karosszériája jól be is horpadt azon a helyen, mintha nagy kalapácsokkal nekiestek volna.

– Jó nagy adag – jegyezte meg John.

– Igen – mondta Okakura is. Megköszörülte a torkát. Nagyon félt, ez tisztán látszott rajta. Nos, igen. Majdnem megölték azt a férfit, aki először járt a Marson, miközben ő vigyázott rá, sőt, természetesen őt magát is, de hát ki tudja megmondani, hogy melyik lehetőség rémisztette meg jobban. – Igen, akkora, hogy lelökje a teherautót az útról.

– Nos, ahogy éppen mondtam, néhány szabotázsakciót jelentettek.

Okakura fintorgott a maszkján keresztül.

– De vajon kicsoda, és miért?

– Nem tudom.

– Van esetleg valaki a csoportjában, akiről feltételezi, hogy bármilyen pszichológiai nehézséggel küszködik?

– Nem, senki – Okakura gondosan, üres arccal válaszolt. Minden öt főnél nagyobb csoportban van valaki ilyen gondokkal, és Okakura kis ipari városában ötszázan laktak.

– Ez már a hatodik eset, amit láttam – mondta John. – Bár egyiket sem ilyen közelről. – Felnevetett. Lelki szemei előtt visszatért annak a madárszerű pöttynek a képe az égen. – Nem hiszem, hogy nehéz munka lett volna elhelyezni egy bombát a teherautón, mielőtt elindult fentről. Majd egy órával, esetleg egy magasságmérővel felrobbantani.

– Igen, a vörösök – Okakura megkönnyebbültnek látszott. – Már mi is hallottunk róluk, de ez... – megvonta vállát – ...őrültség!

– Igen. – John óvatosan lemászott a roncsról.

Visszasétáltak a furat padlóján a kocsiig, amellyel lejöttek. Okakura egy másik rádiósávon a fent lévőkkel beszélt.

John megállt a középen lévő mélyedésben, és egy utolsó pillantást vetett körbe. Nehezére esett felfogni már magát a furat méretét is, a félhomály és a függőleges vonalak egy katedrálisra emlékeztették. Persze az összes valaha épített katedrális csak babaházként üldögélne ennek az óriási lyuknak a fenekén. Ettől a szédítő, szürreális aránytól pislognia kellett, és úgy döntött, hogy túl sokáig bámult felfelé.

Elindultak felfelé az oldalfalba vájt úton, egészen az első liftig, majd otthagyták az autót és beszálltak a ketrecbe. Hétszer kellett kiszállniuk és átsétálniuk a falba vájt úton á következő lift aljáig. Az őket körülvevő fény egyre inkább kezdett hasonlítani a normális napfényre. A furat túloldalán látta, hogy a falban hol helyezkedik el a két út dupla spirálja, mintha egy hatalmas csavaranyát látott volna belülről. A furat alja eltűnt a homályban, egy idő múlva nem látta már a teherautót sem.

Az utolsó két lifttel már regoliton keresztül emelkedtek fölfelé, először a mega-regolit jött, mint darabokra tört sziklaágy, majd pedig maga a regolit, tele sziklával, murvával és jéggel, elrejtve egy sima ívelt fal, egy gátra hasonlító betontámaszték mögött. Később olyan szögben haladtak felfelé, hogy az utolsó liftet fogaskerekű vasútnak is nevezhetnénk. Felkapaszkodtak a hatalmas tölcsér oldalán, az „Óriás kád lefolyóján”, ahogy Okakura megjegyezte lefelé menet. Majd végre felértek a felszínre, ki a napra.

Boone kiszállt a fogaskerekűből, és visszanézett. A regolitréteg olyan volt, mint egy nagyon sima kráter belső fala. Nézte, ahogy a kétsávos út lassan, spirálban halad lefelé. De ez a kráter nem rendelkezett padlóval. Egy mohole. Egy darabig még le lehetett látni ebbe a furatba, de aztán a falat elnyelte az árnyék, és később csak a spirálvonalban ereszkedő út vert vissza egy kis fényt. Mintha egy szabadon álló, támaszték nélküli lépcsősor ereszkedne lefelé, át az üres téren a bolygó magjáig.

Három hatalmas teherautó küszködött felfelé az út utolsó részén, tele fekete kősziklákkal. Okakura elmondása szerint általában öt óráig tartott, hogy felérjenek a furat aljáról. És alig kellett felügyelni őket, hasonlóan a projekt többi részéhez, a gyártáshoz és az irányításhoz. A város lakóinak csupán a programozásra, az alkalmazásra és üzemben tartásra, és az esetleges problémák megoldására terjedt ki a feladatuk. Illetve most már biztonsági teendőik is akadtak.

Városuk, melynek a Senzeni Na nevet adták, a Thaumasia Fossae legmélyebb kanyonjának fenekén helyezkedett el. A lyukhoz legközelebb egy iparnegyed volt, itt gyártották a bányászati felszerelés többségét, valamint ide érkezett a vájatból kitermelt sziklatömeg is, amelyben értékes fémek nyomelemei után kutattak. Boone és Okakura belépett a peremen lévő állomásba. Rézszínű melegítő ruhát vettek fel a szkafander helyett, majd besétáltak az egyik közlekedő cső-járdába, amely összekötötte a város épületeit egymással. A csőbe besütött a nap, de sajnos nem melegítette fel eléggé. A legfrissebb japán sugárvédelmi találmánynak megfelelően mindenki rézszínű fóliát hordott a ruháján. Réz-teremtmények, átlátszó csövekben, fel-alá mozogva – Boone-t ez egy hatalmas hangyafarmra emlékeztette. Fejük fölött egy gőzfelhő jelent meg hirtelen, és süvített felfelé, mint a szelepből kiáramló gőz, míg el nem kapták a magasabb légköri szelek, és egy elnyújtott, lapos kondenzcsíkká nem változtatták.

A lakónegyedek a kanyon délkeleti falába épültek. A sziklafalnak egy nagy, négyszögletű részét üveggel váltották ki, mögötte egy magas, nyitott csarnok helyezkedett el, amelyet öt emeletnyi teraszos lakónegyed határolt.

Keresztülsétáltak a csarnokon, és Okakura bevezette őt a központi irodába az ötödik emeleten. Aggódó tekintettel kisebb tömeg gyűlt köréjük, és Okakurával, valamint egymással beszélgettek. Átsétáltak az irodán, és kiléptek az erkélyre. John figyelmesen nézte Okakurát, amint az japánul elmesélte, mi történt velük. Közönségének több tagja igen idegesnek látszott, és nem mertek John szemébe nézni. Lehet, hogy már maga a majdnem-baleset is elég volt ahhoz, hogy girit váltson ki belőlük? Fontos dolog megbizonyosodni afelől, hogy nem érezték úgy magukat, hogy nyilvánosság előtt lelepleződnek, vagy bármi hasonló. A japánok igen komolyan veszik a szégyent, és Okakura rendkívül szomorúnak látszott, mintha úgy tűnhetne, mindez az ő hibája.

– Kérem figyeljenek. Legalább annyi az esélye annak, hogy valaki kívülről tette ezt, mint az, hogy valaki innen – mondta John merészen. Majd tett egy pár javaslatot arra, hogyan fejleszthetnék tovább a biztonságot. – A perem egy természetes határ. Építsenek ki egy riasztórendszert, így a peremállomáson valaki mindig figyelheti a rendszert és a lifteket is. Igaz, hogy időveszteség, de azt hiszem, meg kell tennünk.

Okakura bizonytalan hangon megkérdezte tőle, hogy vajon tudja-e, ki lehet felelős a szabotázsért. John megvonta vállát.

– Sajnálom, fogalmam sincs. Talán olyanok, akik ellenzik a mohole-okat.

– De egyre több ilyen mohole épül – mondta az egyikük.

– Igen, tudom. Gondolom, ez csak amolyan jelképes ellenállás – mondta, majd elvigyorodott. –De ha egy teherautó ráesne valakire, az nagyon rossz jel lenne.

Komolyan bólintottak. John arra gondolt, hogy milyen jó is lenne, ha meglenne benne is Frank képessége, hogy könnyen tanul nyelveket, sokkal könnyebben tudna beszélgetni ezekkel az emberekkel. Nehezen lehet őket kiismerni.

Megkérdezték, hogy nem akar-e lepihenni egy kicsit.

– Minden rendben van – mondta –, mellénk esett le. Meg kell majd vizsgálnunk ezt természetesen, de ma csak folytassunk mindent az előzetes tervek alapján.

Így hát Okakura, meg egy csapat férfi és nő megmutatták neki a várost, ő pedig vidáman látogatta meg a laborokat, a gyülekezőtermeket, a hallokat és az ebédlőket. Bólogatott, és parolázott, üdvözölt mindenkit, végül már úgy érezte, Senzeni Na lakosainak legalább a felével találkozott. A legtöbbjük még nem hallott a lyukban történt esetről, és mindannyian boldogan üdvözölték, örültek, hogy megrázhatják a kezét, beszélhetnek vele, megmutathatnak neki valamit, vagy akár csak láthatják. Így történt ez mindenütt, bármerre ment, s ez kényelmetlenül emlékeztette őt az első és a második útja közötti évekre, amikor folyton reflektorfényben állt. De ez a munkájával járt.

Egyórányi munka, majd pedig négyórányi „Az első ember a Marson”: a szokásos arány. Aztán besötétedett, és az egész város összegyűlt egy bankettre, hogy megünnepeljék Boone látogatását. Ő hátradőlt, és türelmesen játszotta a szerepét. Ez azt jelentette, hogy jó hangulatba kellett kerülnie, ami aznap este nehezére esett. Sőt, egy kis időre ott is hagyta őket, visszament a szállásán lévő fürdőszobába, és lenyelt egy kapszulát, amelyet Vlad acheroni csapata állított elő. A szert omeg-endorfnak nevezték, és az agyban már eleve jelenlévő endorfinok és ópiumszármazékok szintetikus keveréke volt, egy olyan hangulatjavító szer, amely messze felülmúlta Boone várakozásait.

Így hát sokkal nyugodtabban tért vissza a bankettre. Sőt, kicsit még sugárzott is az örömtől. Végül is megmenekült a haláltól, mégpedig úgy, hogy rohant, mint egy őrült. Így hát senki sem hibáztathatja, hogy egy kicsivel több endorfinra volt szüksége. Könnyed hangulatban járt asztaltól asztalig, kérdezgetve az ott ülőket. Ez nagyon tetszett nekik, azt a fesztiválhangulatot hozta el számukra, amelyet egy John Boone-nal történő találkozástól vártak. John örült, hogy képes erre. Ez egy olyan része munkájának, ami elviselhetővé tette, hogy híresség, mert amikor kérdéseket tett fel, az emberek szinte nekiugrottak a válaszaikkal, ahogy a lazacok ugranak ki egy kis patakból. Furcsa érzés, de mintha az emberek megpróbálnának tenni valamit ez ellen az egyenlőtlenség ellen, amely abból állt, hogy nagyon sokat tudtak róla, míg ő nagyon keveset tudott róluk. Így a megfelelő biztatásra, ami gyakran csak egy óvatos kérdést jelentett, gyakran kitört belőlük a személyes információk meglepő özöne, mintha tanúskodnának valahol egy bíróságon, vagy mintha gyónnának.

Azzal telt el tehát az este, hogy megtudott Senzeni Na életéről egyet s mást. (A városnév jelentése: „Mit tettünk már megint?” Egy gyors vigyor.) Később pedig elvezették a hatalmas vendéglakosztályba, ahol a szobákat élő bambuszból álló vastag falak választották el egymástól, és az ágy úgy nézett ki, mintha éppen csak megnyesegették volna ezeket a bambusztörzseket. Amikor egyedül volt, rákapcsolta a kódolódobozát a telefonra, és felhívta Sax Russellt.

Russell most Vlad új főhadiszállásán tartózkodott, az Olympus Monstól északra elhelyezkedő Acheron Fossae egyik drámaian szaggatott sziklaperemén létrehozott kutatóközpontban. Sax most már minden idejét itt töltötte, úgy tanulmányozva a génsebészetet, mintha egyetemista lenne. Bizonyos volt abban, hogy a biotechnológia jelenti a kulcsot a földiesítéshez, és eldöntötte, olyan szintre képzi magát, hogy aktívan hozzá tudjon járulni a folyamat ezen részéhez, függetlenül attól, hogy eredetileg fizikus volt. Sok kollégája gyűlölte a modern biológiát, hírhedt érzelgőssége miatt, de az acheroni tudósok azt jelentették, hogy gyorsan tanul, és John elhitte nekik. Maga Sax időnként lefitymáló megjegyzéseket tett, amikor saját fejlődése került szóba, de nyilvánvalónak tűnt, hogy nagyon elmerült a témában. Állandóan erről beszélt.

– Ez a kritikus pont – mondta gyakran –, ki kell nyernünk a vizet a rézből, a szén-dioxidot pedig a levegőből, viszont mindkettő biomasszát igényel. –Ezért látástól vakulásig robotolt a képernyők előtt és a laborokban.

A szokásos visszafogottságával hallgatta meg Boone történetét. John eközben arra gondolt, hogy a tudós igazi karikatúrája ez az ember, még a fehér köpeny sem hiányzott. Látva a rá annyira jellemző pislogást, John felidézett magában egy történetet, amelyet Sax egyik asszisztensétől hallott egy partin, ahol mindenki nevetett rajta: egy félresikerült titkos kísérlet során száz, intelligenciaserkentővel beinjekciózott laboratóriumi patkány géniusszá vált. Egy nap fellázadtak, elszöktek a ketreceikből, elkapták a program vezetőjét, leszíjazták, és visszainjekciózták az agyukat a férfi testébe. Mindezt egy olyan módszerrel, amelyet ott a helyszínen találtak fel. Ez a tudós lett Saxifrage Russell, fehérköpenyes, pislogó, rángatózó, kutató, kíváncsi, aki ki sem mozdul a laborból. Az agya száz hiperintelligens patkányé. – És a patkányok még meg is tréfálták, az a vicc, hogy őt is egy virágról nevezték el, mint általában a laboratóriumi kísérleti patkányokat.

Ez sok mindenre magyarázatot adott. John mosolyogva fejezte be a jelentést, és Sax kíváncsian billegette a fejét.

– Szerinted téged akartak megölni azzal a teherautóval?

– Nem tudom.

– Milyennek tűnnek ott az emberek?

– Félnek.

– Szerinted ők is benne vannak?

John megvonta a vállát.

– Ezt kétlem, valószínűleg inkább csak aggódnak, hogy most mi történik.

Sax széttárta a kezét.

– Az ilyesfajta szabotázs a legkisebb mértékben sem képes befolyásolni a projektet – mondta jámboran.

– Ezt én is tudom.

– Ki ezért a felelős, John?

– Nem tudom. Lehet, hogy Ann az, mit gondolsz? Vajon belőle is egy próféta lett, mint Hirokóból és Arkagyijból, követőkkel, programmal meg minden ilyesmivel?

– Neked is vannak követőid, meg programod is – emlékeztette John.

– Igen, de én nem mondom a követőimnek, hogy törjenek össze mindent és próbáljanak megölni embereket.

– Néhány ember azt gondolja, hogy te a Marsot próbálod meg fenekestül felfordítani, azonkívül lehet, hogy emberéleteket is követel majd a földiesítés. Különböző balesetek révén.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Semmit, csak emlékeztetni akarlak. Próbálkozom, hogy te is lásd, hogy vajon miért tenne ilyesmit valaki más. Tehát szerinted Ann lehetett?

– Vagy Arkagyij, vagy Hiroko, vagy valaki, akiről még soha nem hallottunk. Az egyik új kolóniából. Rengeteg ember van már itt. Sok-sok érdekszövetség.

– Igen, tudom. – Sax odasétált egy asztalhoz, felhajtotta ütütt-kopott régi kávéscsészéjének tartalmát. Végül megszólalt. – Szeretném, ha megpróbálnád kitalálni, vajon ki ezért a felelős. Menj, amerre menned kell, beszélgess Ann-nel, próbáld meggyőzni... – John egy keserű felhangot érzett ebben a megjegyzésben. – Mi már nem is állunk szóba egymással.

John rábámult, meglepődve azon, hogy bármiféle érzelem jelent meg Saxen. Sax úgy értelmezte a csendet, hogy John vonakodik a dologtól, így hát folytatta.

– Igen, tudom, hogy ez nem igazán az a dolog, amit te szeretsz csinálni, de veled mindenki szóba áll. Szinte te vagy az egyetlen közülünk, aki ezt elmondhatja magáról. Azt is tudom, hogy te irányítod a mohole-munkát, de azt igazán rábízhatod a csoportodra, majd ők átveszik a szerepedet, te pedig látogasd végig a többi mohole-t, miközben nyomozol. Nem maradt senki más, aki ezt megtehetné. Nincsenek itt igazi nyomozók, akikhez fordulhatnánk. Bár ha így mennek tovább a dolgok, akkor a UNOMA fog küldeni olyanokat is.

– Ha nem ők, akkor a transznacionális cégek –jegyezte meg Boone. Majd elgondolkozott a felvetésen. A teherautó látványa, ahogy zuhan feléjük az égből... – Oké. Ha más nem is, de elmegyek és beszélek Ann-nel, azután pedig le kellene ülnünk egymással, és meg kellene beszélnünk, milyen biztonsági intézkedéseket tegyünk az összes földiesítési projekttel kapcsolatban. Ha sikerül véget vetni ezeknek, akkor nem avatkozik be a UNOMA.

– Köszönöm, John.

Boone kisétált lakosztályának erkélyére. A Hokkaido-fenyőkkel teli csarnok hideg levegőjében gyanta illata úszott. Odalent a fatörzsek között rézszínű alakok sétálgattak fel-alá. Boone végiggondolta az új helyzetet. A legutóbbi tíz évben Russellnek segített a földiesítésben, irányította a mohole-okat, PR-munkát végzett, meg ilyesmiket. Élvezte munkáját, de nem rendelkezett elég alapos tudással egyik tudományágban sem, amely az érdemi munkához szükséges volt, így hát kiesett a mechanizmus döntéshozói közül. Tudta, hogy nagyon sok ember már csak egy jelképes vezetőnek tartja, egy hírességnek, akit majd megesznek otthon, a Földön, egy sötét űrcowboynak, akinek egyszer bejött az életében, és most már végleg ebből próbál megélni. Ez nem zavarta Johnt. Mindig is voltak térdmagasságú emberek, akik nyesegetik a többieket, megpróbálva leszállítani mindenkit a maguk szintjére. Ez sem jelentett gondot, különösen azért nem, mert az ő esetében tévedtek. Talán csak ő maga láthatta hatalmának teljes kiterjedését, amely személyes találkozók sorából állt, abból, amilyen hatással tudott lenni az emberek tetteire. A hatalom végül is nem az ember titulusaiban merül ki. Az igazi hatalom összetevői az életcél, a meggyőzőerő, a szabad mozgás, a hírnév és a befolyásolóképesség. Sőt, ha úgy vesszük, a jelkép áll az első helyen, mutatva az utat.

Mégis, ennek ellenére, lehet valami ebben az új feladatban, ezt azonnal érezte. Lehet, hogy problémás lesz majd, bonyolult... talán még veszélyes is. De mindenekfelett kihívást jelentett; egy új kihívás – nos, ez tetszett neki. Majd visszatért a lakosztályába, és ahogy bemászott az ágyba – „John Boone itt aludt!” – az jutott eszébe, hogy ezentúl már nem csak Az Első Ember A Marson lesz majd, hanem az első detektív is. Elmosolyodott a gondolatra és az omeg-endorf utolsó hatásaként felizzott az idegrendszere.

Ann Clayborne az Argyre Basint körülvevő hegységekben végzett kutatásokat, ami azt jelentette, hogy ha John siklóra ül, akkor Senzeni Nából egyenesen odarepülhet. Ezért másnap kora reggel beszállt a liftballonba a kikötőárbocnál, és felemelkedett a város felett lebegő léghajóig. Boldogan nézett körül emelkedés közben, és gyönyörködött az egyre jobban kitáruló hatalmas Thaumasia kanyonrendszer látványában, majd átszállt a léghajó fenekéhez horgonyzott egyik sikló pilótafülkéjébe. Miután bekötötte magát, kieresztette a horgonyt, és elkezdett zuhanni lefelé, mint egy kő, amíg el nem kapta a mohole-ból felszálló meleg légáramlatot, amely vadul felfelé taszította. Küszködött, hogy visszaszerezze a gép felett az irányítást, és bedöntötte a szuperkönnyű gépet, ráállva egy meredeken emelkedő körpályára. Kurjongatott, ahogy erősen hánykolódott a szélben; mintha egy tábortűz felett átrepülő szappanbuborékban ülne.

Ötezer méter magasban a felhajtó levegőcsóva kisimult, és szétterjedt kelet felé. John kijött a spirálból és elindult délkeletre, menet közben megpróbált minél jobban ráhangolódni a siklóra. Nagyon óvatosan kell majd a szelek hátán utaznia, hogy egészen Argyre-ig eljusson.

Célba vette a Nap elmosódott, sárga foltját. A gép szárnya éles késként hasította a szelet. Az alatta elterülő föld sötét, durva narancs színben játszott, a horizontnál világos narancsszínűvé válva. A déli felföldeket minden irányban az a nyers, ősi holdfelszíni táj pettyezte, amely a szőnyegbombaszerű kráterképződés következménye. John roppantul élvezte, ahogy elrepül felettük, így hát oda sem figyelve vezette a gépet, és inkább az alatta elterülő felszínre koncentrált. Fantasztikusan jól érezte magát, ahogy csak hátradől és repül, érezve a szelet, mintha a könyökénél fogva emelné fel, nézte a földet, és nem gondolt semmire. 2047-et írtak, (illetve M 10-et, ahogy újabban nevezték) és az életéből addig eltelt hatvannégy év alatt majdnem 30 évig őt tartották a leghíresebb élő embernek; mostanában pedig akkor érezte magát a legboldogabbnak, amikor egyedül repült.

Egy órával később elkezdett gondolkodni új feladatán. Vigyáznia kellett, nehogy elkapja a romantika szele, és nagyítókról, cigarettahamuról, vagy egy fegyveres titkosrendőrről kezdjen el fantáziálni. Repülés közben sem hagyta abba a munkát. Felhívta Saxet és megkérdezte, hogy vajon össze tudja-e kötni információs rendszerét a UNOMA Emigrációs és Bolygóközi Utazási Bizottságának aktáival, anélkül, hogy a UNOMA tudomást szerezne róla. Némi kutatás után Sax visszajelentkezett és igennel felelt, John tehát elküldött neki néhány kérdést, majd továbbrepült. Egy órával és több kráterrel később Pauline kis piros fénye elkezdett szaporán pislogni, jelezvén, hogy rendezetlen, nyers adatot, számokat tölt le. John megkérte az MI-t, hogy különböző szempontok alapján elemezze ezeket az adatokat, majd amikor végzett, megvizsgálta az eredményt. A mozgás-mintázat igen zavarosnak tűnt, de remélte, hogy ha összeveti még a szabotázsincidensekkel is, rá fog jönni valamire. Természetesen nagyon sok ember nem hivatalosan ment ide-oda, közöttük például a rejtett kolónia is. Ezen felül senki sem tudta, hogy Hiroko és társai mit gondolnak a földiesítési projektről. Mégis, hátha kijön belőle valami.

A Nereidium Montes felbukkant a horizonton. A Marson csupán gyenge tektonikus mozgások történtek, ezért csak ritkán lehetett hegyláncokat látni. A meglévők pedig leginkább felnagyított kráterszegélyeknek tűntek, a becsapódás során kiszakadt anyag hatalmas gyűrűinek, mely során két-három koncentrikus hegyláncként ért földet ez a halom, több kilométernyi szélességben, roppant rögösen. Hellas és Argyre, a két legnagyobb medence körül találhatók a legmagasabb hegyláncok is. Az egyetlen másik hegylánc az Elysium lejtőjén elhelyezkedő Phlegra Montes, valószínűleg egy medencei becsapódás töredezett maradványaként jött létre, amelyet később elöntöttek és feltöltöttek az Elysium vulkánjai, vagy az ősi Borealis-óceán. Éles vita alakult ki erről, és Ann, akinek véleményére John a leginkább hallgatott az ilyen kérdésekben, nem foglalt állást.

A Nereidium Montes alkotta az Argyre északi peremét, de Ann és csoportja jelenleg a déli peremet vizsgálták, a Charitum Montest. Boone tehát dél felé fordult, és kora délután végigsuhant az Argyre Basin széles, lapos síksága felett. A felföldi kráterek összevisszasága után a medence felszíne simának tűnt, egy egyenletes felszínű, sárgás síkság volt, körülvéve a perem-hegygerincek nagy ívével. Ebből a magasságból a peremet kb. 90 foknyi szögben látta, s ez elegendő látószöget jelentett ahhoz, hogy lássa, mekkora is lehetett az a becsapódás, amely kialakította; gyönyörű látványt nyújtott. Ahogy több ezer marsi kráterrel a háta mögött, Boone képet kapott arról, mekkorák ezek, látta, egyik sem vehette fel a versenyt az Argyre elképesztő méretével. A Galle, egy elég nagynak tartott kráter, nem tűnt többnek, mint egy kis paca Argyre peremén.

Egy egész világ zuhanhatott le itt, vagy legalábbis egy óriási aszteroida.

A perem délkeleti kanyarulatánál, a medence fenekén, a Charitum lábainál meglátta egy leszállópálya keskeny fehér csíkját. Milyen könnyű is észrevenni az ember által alkotott dolgokat egy ilyen pusztaságban! Ezek szabályossága, mint egy irányítótorony, magára vonzza az ember szemét. Erőteljes felszálló légáramlatok emelkedtek a Nap által felmelegített hegyekről, ő pedig befordult az egyikbe, lefelé zuhant egy remegő bumm-mal, a kis hajó szárnyai szemmel láthatóan remegtek. Zuhanok, mint egy kő, mint az az aszteroida, gondolta John vigyorogva, és az utolsó pillanatban felkapta a gép orrát. Olyan precízen szállt le, ahogy csak tudott, próbálván megőrizni jó pilóta-hírnevét, melyet majd minden alkalommal, újra és újra be kellett bizonyítania. Ez is a munka része...

De csak két embert talált a lakókocsiban a leszállópálya mellett, és egyikük sem látta, ahogy leszállt. Odabent ültek, és a Földről érkező híreket nézték a tévében. Felnéztek, mikor bejött a belső zsilipajtón, és talpra ugrottak, hogy üdvözöljék. Ann elvitt egy csoportot, fenn kutatnak az egyik kanyonban, mondták el neki, körülbelül kétórányi autóútra onnét. John két északi akcentussal beszélő, kemény, de bűbájos brit nővel ebédelt, majd beszállt egy terepjáróba, követte a kocsinyomokat, be egy hasadékba a Charitumba. Miután egy órán keresztül kapaszkodott felfelé a kígyózó, lapos fenekű folyóágyban, odaért egy másik lakókocsihoz, amely mellett három terepjáró parkol. Így együtt úgy néztek ki, mint egy aszalódó kávéház a Mojave-sivatagban.

Senkit nem talált odabenn. Lábnyomokat látott a tábor körül, amelyek minden irányban távolodtak onnan. Kis gondolkodás után Boone megmászott a tábortól nyugatra egy kis dombot, és leült a tetején. Lefeküdt a sziklára, és addig aludt, míg a hideg teljesen átjárta védőruháját. Akkor felült, nyelvére helyezett egy omeg-endorf kapszulát, és nézte, ahogy a hegy sötét árnyéka kelet felé kúszik. Visszagondolt a Senzeni Nában történt eseményekre, felidézte a baleset előtti és utáni órákat, a pillantásokat az emberek arcán, hogy mit mondtak. A zuhanó teherautó emléke újra felgyorsította a pulzusát.

Rézszínű alakok jelentek meg két hegy közötti bevágásban, tőle nyugatra. Felállt, leereszkedett a kis hegyen, és a lakókocsinál megvárta őket.

– Hát te mit csinálsz itt? – kérdezte Ann az első száz hullámsávján.

– Beszélgetni akarok.

A nő beleegyezően felmordult és bontotta a kapcsolatot.

A lakókocsi talán még nélküle is igen zsúfolt lett volna. Benn ültek a központi szobában, térdük összeért, miközben Simon Frazier spagettiszószt melegített és vizet forralt, hogy tésztát főzzön a kis főzőfülkében. A jármű egyetlen ablaka keletre nézett, és ahogy ettek, nézték, ahogy a hegyek árnyéka egyre jobban megnyúlik a hatalmas medence alján. John hozott magával egy félliteres Utopian konyakot, vacsora után kinyitotta, erőteljes helyeslés közepette. Amíg az areológusok kortyolgattak, ő elmosogatott („Majd én!”), és megkérdezte, hogy halad a munkájuk. Őskori jégkorszaki vagy gleccser-események bizonyítékait keresték, amelyekkel a bolygó korai történelmének egy olyan hipotetikus modelljét támasztanák alá, miszerint az alacsonyabb területeket óceánok töltötték fel.

Ahogy hallgatta őket, John arra gondolt, hogy Ann vajon tényleg akar-e óceánra utaló jeleket találni? Ez a modell már önmagában is erkölcsi támogatást nyújtott a földiesítési projektnek, szinte arra utalva, hogy ezáltal nem tesznek mást, csupán visszaállítják a bolygó korábbi állapotát. Valószínűleg nem állna érdekében ilyen bizonyítékot találni. Vajon befolyásolja-e munkájában ez a húzódozás? Nos, minden bizonnyal. Ha nem is tudatosan, akkor mélyebben. Végül is a tudat csak olyan, mint amikor egy vékony litoszféra fog körbe egy nagy, forró magot. Egy detektívnek nem szabad ezt elfelejtenie.

De úgy tűnt, a lakókocsiban megegyezik az areológusok véleménye, hogy semmiféle gleccserekre utaló nyom nem található a környéken. Léteztek ugyan magasabban elhelyezkedő, kerek völgykatlanokra emlékeztető medencék, valamint magasan fekvő völgyek a gleccservölgyek klasszikus U-alakjában, és néhány kupola- és falkonfiguráció, amelyet akár még egy gleccser is lekopaszthatott volna. Az összeset észlelték a műholdfotókon, együtt néhány fényesebb folttal, amelyekről úgy gondolták, gleccserek által lecsiszolt felületek visszaverődései, de ez az elmélet itt a felszínen nem igazolódott be. Semmilyen gleccserlecsiszolódást nem találtak, még az U-alakú völgyek széltől leginkább védett részeiben sem, sem morénákat, sem laterálisokat, sem terminálisokat. Semmi nyoma a lecsiszolódásnak, nem találtak átmeneti vonalakat sem, az ősi jég legmélyebb területein is kibukkanó nanatukok nyomát sem. Semmit. Ezt a tudományágat légi areológiának nevezték, gyökere visszanyúlt egészen a legkorábbi műholdas fotókig, sőt a teleszkópokig. A marsi csatornák a légi areológia területéhez tartoznak; és rengeteg rossz hipotézist állítottak fel velük kapcsolatban, olyan hipotéziseket, melyeket csak most tudtak tesztelni a felszíni areológia szigorúságával. Ennek hatására a legtöbb ilyen elmélet megdőlt a felszínen összegyűjtött adatok súlya alatt. Lehúzták őket a WC-n, ahogy a tudósok mondták.

A gleccser-elmélet ezzel szemben, és részeként az óceáni modell, viszont mindig is sokkal agresszívebben nyomult előre, mint a többi. Először is azért, mert a bolygók kialakulásának majdnem minden modellje jelezte azt, hogy nagyon sok víznek kellett kiszivárognia a magból, és annak el kellett folynia valahová. Másodszor pedig, gondolta John, azért, mert nagyon sok ember nyugodna meg, ha ez az óceáni modell igaznak bizonyulna. Sokkal kevésbé éreznének így erkölcsi skrupulusokat a földiesítéssel kapcsolatban. Így tehát a földiesítés ellenfelei... Nem, ezután tényleg nem lepődött meg, hogy Ann és csapata nem talált semmit. Kicsit a konyak hatása alatt, és mert a nő barátságtalan viselkedése is feldühítette, visszaszólt a konyhából:

– De ha lettek volna is itt gleccserek, mikor történt volna ez? A legutóbbi is úgy egymilliárd évvel ezelőtt? Úgy gondolom, hogy ilyen sok idő eltüntetné a felszíni jeleket, a morénákat, a lecsiszolódást, a nanatukokat. Semmit nem hagyna maga után, csak az elnagyolt, általános felszíni formákat – ezek pedig itt vannak, nem?

– Ezek a formák nem csak gleccser-kialakulásra utalhatnak. Nagyon sok van belőlük más marsi láncokban is, mert ezeket mind az égből érkező sziklák alakították ki. Bármilyen fajta formáció, ami csak az eszedbe juthat, odakint megtalálható valahol. Bizarr formák, melyeknek csak a talajjal bezárt szögük szabhat határt – felelt Ann, aki eddig csöndben ült. Nem kért több konyakot, ami meglepte Johnt. Most pedig a padlót bámulta undorral pillantásában.

– Na, nem, azért U-alakú völgyeket biztosan nem – mondta John.

– De igen, még U-alakú völgyeket is!

– A probléma az, hogy az óceáni modellt nem lehet könnyen megcáfolni – mondta Simon csendesen. – Még akkor sem, ha nem találsz olyan jó cáfoló bizonyítékokat, mint mi, de ez még nem jelenti azt, hogy nem igaz.

Miután készen volt a konyhában, John megkérte Annt, jöjjön el vele sétálni, és nézzék meg a naplementét. A nő egy kicsit habozott, nem nagyon akart menni, de mivel mindenki tudta, hogy ez rituáléjává vált, beleegyezett.

Amint kiértek, John felvezette Annt arra a kis dombra, ahol délután aludt. A fekete, csipkézett hegygerincekkel határolt lila éj körülvette őket, és előbukkantak a csillagok, másodpercenként több száz. Egymás mellett álltak, a nő a másik irányba nézett. Mintha a Földön lennének, olyan volt a látvány. A nála magasabb nő ösztövér, csontos sziluettje megjelent a homokon. John kedvelte, de mindazok, az esetleg meleg érzelmek, amelyeket a nő irányában érzett valaha – a múltban nagyon sokat és jókat beszélgettek – mind szertefoszlott, amikor John úgy döntött, hogy Saxszel dolgozik. Sütött a nő pillantásából a vád, hogy John, aki bármit választhatott volna, amit csak akart, kiállt a földiesítés mellett.

Nos, ez így van. Figyelmeztetően felemelte mutatóujját a nő előtt, aki beütötte a kódot a csuklóján lévő panelbe, és légzésének hangja hirtelen megjelent a férfi fülében.

– Mi van? – Kérdezte anélkül, hogy feléje nézett volna.

– A szabotázseseményekről szeretnék veled beszélgetni – mondta.

– Igen, gondoltam. Ugye Sax szerint én állok mögöttük?

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó.

– Azt hiszi, hogy hülye vagyok? Azt hiszi, hogy én úgy gondolom, hogy egy kis vandalizmus majd megállítja a ti kis gyerekjátékaitokat?

– Hát ez azért úgy tűnik, hogy nem is olyan kicsi vandalizmus. Már hat igen komoly esemény történt is, ezek közül bármelyik emberéletet is követelhetett volna.

– Tessék? Az, hogy a bolygó körüli tükröket kilökik a pályájukról?

– Igen, főleg akkor, hogyha azon emberek dolgoznak eközben.

A nő felszusszant.

– Miért? Mi történt még?

– Az egyik mohole-tárnában lezuhant az egyik felfelé kapaszkodó teherautó tegnap, és majdnem a fejemen landolt. – Hallotta, hogy a nőnek ijedtében elakad a lélegzete. – És ez már a harmadik teherautó. Az a tükör pedig elkezdett pörögni maga körül, de úgy, hogy dolgozott rajta éppen egy karbantartó munkás, akinek egymagában kellett valahogy visszajutnia egy állomásra. Több mint egy órán keresztül küszködött szegény nő, és majdnem ottmaradt. Aztán az egyik elysiumi mohole-ban egy robbanóanyagokkal teli teherautó véletlenül felrobbant, pont egy perccel azután, hogy kiszálltak belőle az utasok. Majd az összes underhilli zuzmó elpusztult egy vírus miatt, aminek következtében az összes labort be kellett zárni.

Ann megvonta a vállát.

– Mégis mit vársz a génsebészeti úton előállított mikroorganizmusoktól? Lehet, hogy baleset. Meg vagyok lepve, hogy ilyen nem történik meg gyakrabban.

– Nem, ez nem lehetett véletlen.

– Ez még mindig nem sok. Russell komolyan azt hiszi, hogy hülye vagyok?

– Tudod, hogy nem. De így nagyon könnyű kibillenteni az egyensúlyt; nagyon sok földi pénzt fektettek be itt a Marson ebbe a projektbe, és nem kell nagyon sok rossz hír ahhoz, hogy egyszer csak kivonuljon innen mindenki.

– Talán így van – válaszolt Ann. – Hallanod kellene magadat, amikor ilyeneket mondasz. Te, és Arkagyij vagytok az új marsi társadalom legnagyobb szószólói. Ti ketten, meg talán még Hiroko. De azáltal, hogy Russell, Frank és Phyllis idecsábítja a földi tőkét, az egész dolog ki fog majd csúszni a kezeitek közül. Szépen újra kialakul majd a szokásos üzletmenet, és az összes nagy gondolatotok eltűnik.

– Én általában úgy gondolom, hogy itt mindannyian valami hasonlóra törekszünk – mondta John. – Jó munkát akarunk végezni, egy jó helyen. Talán ugyanazon folyamat különböző részeit tartjuk fontosnak. Ennyi az egész. Hogyha koordinálnánk az erőfeszítéseinket, és egy csoportban dolgoznánk...

– Nem, mi nem ugyanazt akarjuk – mondta Ann. – Ti meg akarjátok változtatni a Marsot, és én nem. Ez ilyen egyszerű.

– Nos... – John csak hebegett-habogott a nő keserűségét látva. Lassan mozogtak körbe a hegyen, a beszélgetésüket imitáló komplikált táncban, néha szemtől-szemben, néha egymásnak háttal. De a nő hangja folyton ott hallatszott a fülében, és az ő hangja pedig az övében. Óh, mennyire tetszettek neki az ilyen, védőruhában folytatott beszélgetések, és ezt ki is használta. Az a kis ármánykodó hang az ember fülében, amelyik olyan meggyőző lehet, simogató, hipnotikus. – Ez nem olyan egyszerű, még így sem. Úgy értem, az ember általában segít azoknak, akik legközelebb állnak ahhoz, amiben ő hisz, és szemben áll azokkal, akik a legmesszebb vannak tőle.

– Igen, én is azt teszem.

– Na, pontosan ezért jöttem el hozzád, hogy megkérdezzem, mit tudsz a szabotőrökről? Hiszen az előző gondolatmenet alapján ez logikusnak tűnik, nem?

– Nem tudok semmit róluk, de kívánom, hogy sikerrel járjanak!

– És ezt személyesen teszed?

– Tessék?

– Ellenőriztem, merre jártál az elmúlt néhány évben, és mindig megjelentél a baleset közelében, körülbelül egy hónappal azelőtt, hogy az megtörtént. Néhány hete, idefelé jövet, megálltál Senzeni Nában is, nem?

Hallgatta, ahogy a nő vette a levegőt. Sikerült feldühítenie.

– Szóval engem használnak álcának! – motyogta.

Hozzátett még valamit, amit nem értett pontosan.

– Kicsoda?

A nő hátat fordított neki.

– Erről talán leginkább a Kojotot kéne megkérdezni.

– A Kojotot?

Ann felnevetett.

– Még nem is hallottál róla? Azt mondják róla az emberek, hogy védőruha nélkül járkál föl-le a felszínen. Felbukkan itt, majd ott. Néha ugyanazon éjszaka a világ két végén. Ismerte magát az Óriást is, annak idején, még a régi szép időkben. És nagyon jó barátja Hirokónak. Meg a földiesítés ellenfele.

– Találkoztál már vele?

Erre nem válaszolt.

– Nézd – mondta a férfi, miután egy percig csak egymás lélegzetvételét hallgatták. – Ennek ártatlan emberek esnek majd áldozatul.

– Igen, és ártatlan emberek fognak meghalni akkor is, amikor a jégpáncél megolvad, és a talaj beomlik a talpunk alatt. Amihez nekem megint nem lesz semmi közöm. Én csak a saját munkámat végzem. Meg próbálom katalogizálni azt, hogy mit találtunk itt, amikor megérkeztünk.

– Igen, de talán te vagy a leghíresebb vörös mindannyiuk között, Ann. Bizonyára felvették veled a kapcsolatot, talán pont ezért. Én pedig szeretném, ha nem biztatnád őket. Lehet, hogy ezzel megmentünk néhány életet.

A nő szembefordult vele. Sisakjának maszkján megjelent a nyugati ég tükörképe. Lilás odafenn, fekete alul, közöttük szaggatott, éles átmenet.

– Ha ma elhagynátok a bolygót, azzal is életeket lehetne megmenteni. Én ezt akarom. Sőt, akár téged is megölnélek, ha úgy gondolnám, hogy ez segít.

Ezek után már nem maradt sok megbeszélni valójuk. Lefelé menet a férfi feldobott egy másik témát.

– Mit gondolsz, mi történt Hirokóval és a többiekkel?

– Eltűntek.

John a szemét forgatta.

– Nem beszélt veled erről?

– Nem. Miért, veled beszélt?

– Nem. Nem hiszem, hogy bárkivel is beszélt volna a csoportján kívül. Nem tudod, merre lehetnek?

– Nem.

– Van esetleg ötleted, hogy miért mehettek el?

– Lehet, hogy már elegük lett belőlünk. Valami újat akartak létre hozni. Azt, amit ti is folyton ismételgettek Arkagyijjal, de ők komolyan is gondolták. John megrázta a fejét.

– Ha tényleg ezt teszik, azzal csak húsz emberen segítenek, én pedig szeretném, hogyha ebből mindenki részesülne.

– Meglehet, sokkal realistábban fogják fel a dolgokat nálad.

– Talán. Majd kiderül. Ezt nem csak egyféleképpen lehet csinálni, Ann. Ezt még meg kell tanulnod. A nő nem válaszolt.

A többiek bámultak rájuk, ahogy beléptek a lakókocsiba, és Ann, aki szó nélkül berobogott a kis főzőfülkébe, csak tovább fokozta az értetlen tekinteteket. John leült az egyik rekamié karjára, és kérdezgetni kezdte őket a munkájukkal kapcsolatban, a talajvíz szintjéről itt, Argyre-ban, meg úgy általában a déli féltekén. A nagy, alacsonyan fekvő medencék kiszáradtak az őket kialakító becsapódások között. Nagy vonalakban, úgy tűnt, a bolygó víztartaléka legnagyobb részben észak felé szivárgott. Egy újabb titokzatos fejlemény: senki sem képes megmagyarázni azt, hogy miért tér el egymástól ennyire az északi, és a déli félteke. Ez jelentette az areológia legnagyobb problémáját, amelyre ha megtalálják a megoldást, akkor segítségével talán sikerül megmagyarázni a marsi táj összes többi rejtélyét, hasonlóképpen ahhoz, ahogy a földi tektonikustábla-elmélet olyan sok különböző problémát válaszolt meg a geológiában. Sőt, néhány ember újra fel akarta használni a tektonikus magyarázatot, felvetve azt, hogy a régi földkéreg, magára zuhanva összehajtódott, és lecsúszott a déli féltekére, maga mögött hagyva az északit, hogy az alakítson ki magának egy új bőrt. Majd mindez megfagyott ebben a helyzetben, amikor a bolygó hűlése miatt megszűnt az összes tektonikus mozgás. Ann véleménye szerint ez egy nevetséges elmélet; úgy gondolta, hogy az egész északi félteke egyszerűen egy hatalmas becsapódási medence volt, a Noach-kor végső Nagy Bummja. Egy hasonló méretű csapás szakította ki a Földből a Holdat, valószínűleg ugyanabban az időpontban. Az areológusok megvitatták a probléma különböző aspektusait, John pedig hallgatta őket, néha fűzve csak hozzá egy-egy semleges kérdést.

Bekapcsolták a tévét, hogy megnézzék a Földről érkezett híreket, és a képernyőn megjelent egy rövid hír az Antarktiszon most elkezdődő bányászatról és olajfúrásról.

– Ez a mi hibánk, remélem tudjátok – mondta Ann a konyhából. – Majdnem száz éven keresztül sikerült megtiltani a bányászatot és az olajkitermelést az Antarktiszon, már egészen az első ilyen szerződéstől fogva. De amikor elkezdődött itt a földiesítés, akkor ott minden összedőlt. Otthon kezdenek kifogyni az olajból, a déli államok nagyon szegények, és akkor tessék, itt van egy egész kontinensnyi olaj, gáz és ásvány, pont a szomszédban, amelyeket a gazdag északi államok úgy kezelnek, mintha egy nemzeti park lenne. Majd akkor a déliek észrevették, hogy ugyanazok a gazdag északi államok elkezdik darabokra szedni a Marsot, azt mondták, hogy „Álljon meg a menet, ti szétszedhettek egy egész bolygót, és elvárjátok tőlünk, hogy megvédjük ezt a jéghegyet itt a szomszédban, tele nyersanyagokkal, amelyekre égető szükségünk van? Felejtsétek el!” Így hát megszegték az Antarktiszi-egyezményt, elkezdtek fúrni, és senki nem tesz ellen semmit. Ezzel már a Föld legutolsó érintetlen helye is eltűnt.

Odasétált hozzájuk, leült a képernyő elé, orrát egy csésze gőzölgő forró csokoládéba dugta.

– Van még, ha te is kérsz – mondta Johnnak durván. Simon együttérzően rápillantott. A többiek kerek szemekkel bámulták mindkettőjüket, megdöbbenve nézve azt, hogy az első százból ketten egymás torkának ugranak. Hát ez nagyon rossz vicc. John majdnem felnevetett, és amikor felkelt, hogy töltsön magának egy csészével, hirtelen ötlettől vezérelve odahajolt és megcsókolta Ann feje búbját. A nő megdermedt, ő pedig bement a konyhába.

– Mi mindannyian mást várunk a Marstól –mondta, elfelejtve azt, hogy odakint a hegyen ennek pont az ellenkezőjét mondta Ann-nek. – De aztán, tessék, itt vagyunk, és nem vagyunk olyan sokan, és ez a hely a miénk. Azt teszünk vele, amit csak akarunk, ahogy Arkagyij mondja. Na most, nektek nem tetszik az, amit Sax vagy Phyllis szeretne, nekik pedig az nem tetszik, amit ti akartok, Franknek meg egyik megoldás sem tetszik. Ugyanakkor minden évben egyre több ember érkezik, akik ezt vagy azt az álláspontot támogatják, még akkor is, ha esetleg ez nem tudatosodik bennük. Úgyhogy eldurvulhat a dolog. Sőt, igazat megvallva, ez már el is kezdődött, hogy megtörténtek ezek a támadások a felszerelés és tárgyak ellen. El tudjátok képzelni, hogy ilyen megtörténhet Underhillben?

– Hirokóék egy csomó mindent elloptak Underhillből, egész idő alatt, míg ott voltak – mondta Ann. – Biztosan ezt csinálták, hogy ilyen gyorsan leléptek.

– Igen, talán. De ezzel nem veszélyeztettek emberéleteket. – Visszatért agyába az égből hulló teherautónak a képe. Gyorsan belekortyolt a forró csokoládéba, s leforrázta a száját. – A francba! Na mindegy Akármikor lelombozva érzem magam ezek miatt, azt mondom magamnak, hogy ez mind csak természetes dolog. Elkerülhetetlen, hogy az emberek harcoljanak egymással, de most már marsi dolgok miatt történik ez a harc. Úgy értem, az emberek nem azért harcolnak egymással, mert amerikaiak, vagy japánok, vagy oroszok, vagy arabok, vagy ilyen vallásúak, vagy olyan fajúak, vagy ilyen neműek, vagy valami ilyesmi. Azért harcolnak, mert valamilyen marsi világot szeretnének létrehozni. És most már csak ez számít. Úgyhogy már félúton vagyunk. – Egy fintort vágott Ann felé, aki egyfolytában csak a padlót nézte. – Érted, mit mondok?

A nő rápillantott.

– Csak az út második fele számít igazán.

– Jól van, talán. Túl sok dolgot veszel természetesnek, de hát az emberek már csak ilyenek. De el kell ismerned, hogy igenis hatással vagy mindannyiunkra, Ann. Sikerült megváltoztatnod azt, ahogy az emberek arról gondolkodnak, mit is csinálunk itt. A pokolba, Sax, meg még rengetegen, olyan ötleteket hoztak fel, hogy az összes lehetséges módszert és lehetőséget csatasorba állítják a földiesítés érdekében – egy csapat aszteroidát ütköztetni össze a bolygóval, hidrogénbombákat felrobbantani, hogy megpróbáljunk újra indítani vulkánokat – kerül, amibe kerül. No most, az összes ilyen terv a szemétkosárba került, és mindez temiattad, meg a támogatóid miatt, mindaz, ahogyan földiesíthetünk, meddig mehetünk el vele, az egésznek a képe; mind megváltozott. Én pedig úgy gondolom, hogy végül majd kompromisszumot fogunk kötni, amelyben lesz is némi védelmünk a sugárzás ellen, meg egy bioszféra, meg tán levegő is, amit be tudunk lélegezni. Vagy legalábbis amiben nem halunk meg azonnal – és mégis legnagyobbrészt érintetlenül hagyjuk, hogy megmaradhasson olyannak, mint az érkezésünk előtt. – Ann erre el kezdte forgatni a szemét, de John tovább ütötte a vasat. – Senki nem gondol arra, hogy dzsungeleket fogunk létrehozni, még akkor sem, ha esetleg képesek lennénk rá. Itt mindig is hideg lesz, és a Tharsis Bulge mindig is ki fog lógni a világűrbe. Így hát a bolygó nagy részéhez soha nem nyúlunk hozzá. És ez részben miattatok történik így.

– De ki garantálja azt, hogy amikor már megtettétek az első lépéseket, nem akartok majd többet?

– Lehet, hogy egy páran így gondolkodnak majd. De én minden erőmmel kiállok ellenük. Igen megteszem. Meglehet, hogy nem a te oldaladon állok, de látom, hogy miért harcolsz. És amikor az ember elrepül itt a Felföldek felett, mint ahogy én tettem ma, képtelenség nem szeretni őket. Az emberek valószínűleg meg próbálják változtatni a bolygót, de ugyanakkor a bolygó is meg fogja változtatni őket. Ahogy felfogják a táj esztétikáját, idővel ez mind megváltozik majd. Tudod, az emberek, akik először látták a Grand Canyont, borzasztóan rondának tartották, mert egy csöppet sem hasonlított az Alpokra. Sokáig tartott, mire meglátták benne a szépséget.

– Ma már ennek nagy része úgyis a múlté – mondta Ann sötéten.

– Igen, igen. De ki tudja azt, hogy a mi gyermekeink mit fognak szépnek tartani? Ez nagyrészt azon alapul majd, amit tudnak. És ez a hely lesz az egyetlen, amelyet ismerni fognak. Így tehát mi földiesítjük a bolygót, a bolygó pedig areoformál, saját arcára formái majd minket.

– Areoformálás – mondta Ann, és ritka mosolyainak egyike átsuhant az arcán. Ezt látva, John érezte, hogy elpirul; már évek óta nem látta őt így mosolyogni, és nagyon szerette Annt; szerette látni, ahogy mosolyog. – Tetszik nekem ez a szó – mondta a nő, és rámutatott az ujjával –, de be fogom veled tartatni ezt az ígéretedet, John Boone. Emlékezni fogok arra, amit mondtál ma este.

– Én is – válaszolt a férfi.

Az est hátralévő része sokkal nyugodtabb hangulatban telt el. Másnap reggel pedig Simon kísérte ki a felszállópályához, a terepjáróhoz, amely visszaviszi északra. Nagy meglepetésére Simon, aki az esetek kilencven százalékában csak rámosolygott volna, és megrázta volna a kezét, vagy maximum „Örülök, hogy találkoztunk”-kal búcsúzott volna el tőle, hirtelen megszólalt:

– Nagyon köszönöm, hogy ezt mondtad tegnap este. Azt hiszem, nagyon felvidította. Különösen az, amit a gyermekekről mondtál. Tudod, terhes.

– Tessék? – John megrázta a fejét. – Nekem nem mondta. És te vagy az apa?

– Igen. – vigyorgott rá Simon.

– Hány éves is most? Hatvan?

– Hát igen. Tudom, talán nem a legjobb kor, de történt már ilyesmi. Megtermékenyítettek és beültettek egy petesejtet, amelyet körülbelül tizenöt évvel ezelőtt fagyasztottak le. Majd meglátjuk, mi lesz belőle. Azt mondják, Hiroko állandóan terhes mostanában. Úgy potyognak ki belőle a gyerekek, mint egy inkubátorból. Ugyanez folyik a C-szekcióban, újra és újra.

– Nos, nagyon sokat mesélnek mostanában Hirokóról. De a legtöbb része az csak pletyka.

– Én ezt megbízható forrásból hallottam.

– A Kojot mondta? – jegyezte meg John élesen. Simon összevonta a szemöldökét.

– Meg vagyok lepve, hogy Ann említette neked.

John felmorrant, nem mutatva dühét. Kétségtelen, hogy hírneve azzal is járt, hogy a pletykák nagy része elkerülte.

– Igen, de örülök, hogy megtette. Na, mindegy. – Kinyújtotta a jobb kezét, és kezet ráztak. Összeakasztották szkafanderbe bújtatott ujjaikat egy merev kézfogásban, amelyet még a régi űrhajósok találtak ki. – Gratulálok. Vigyázz rá.

Simon vállat vont.

– Ismered Annt, úgyis azt csinál amit akar.

Így hát Boone három napon keresztül vezetett észak felé Argyre-tól távolodva. Élvezte a tájat, a magányt, és minden délután eltöltött néhány órát, hogy a bolygóról szóló adatokat kutassa, megpróbálva követni az emberek mozgását, hátha talál valami egybeesést a szabotázsakciókkal. A negyedik nap reggelén elérkezett a Marineris-kanyonrendszerhez, körülbelül 1500 kilométerre Argyre-tól északra. Elért az egyik észak-déli, jeladókkal szegélyezett úthoz, és azt egy darabig követte, fel egy rövid dombon, a Melas Chasma déli pereméig, majd kiszállt a terepjáróból, hogy körülnézzen.

Még soha nem járt a nagy kanyonrendszernek ebben a részében. A Marinerist a keresztülszelő nagy út megépítésének befejezése előtt nehezen lehetett megközelíteni. Lélegzetelállító látvány volt. A Melas sziklafala 3000 méterrel magasodott a kanyon fölé, a perem tehát azt a benyomást keltette benne, mintha észak felé tartana egy siklórepülővel. A távolban elmosódott a kanyon túlsó fele, a perem éppen csak kikukucskált a horizont felett. A két sziklafal között feküdt a Melas Chasma szinte végtelen földje, az egész Marineris-komplexum szíve. Szemét erőltetve sikerült kivenni a messzeségben a többi kanyon kezdetét jelképező hasadékokat a távoli sziklafalon: Ius Chasma nyugatra, Candor északra, Coprates keletre.

John több mint egy órán át sétált a szaggatott perem mentén, sisakjának távcsőlencséjével a maszkja előtt megpróbálva befogadni és élvezni a Mars legnagyobb kanyonjának képét, érezve a vörös táj eufóriáját. Köveket dobált be a szakadékba, nézte, ahogy eltűnnek. Magában beszélt és énekelt. Lábujjhegyen ugrándozott, egyfajta ügyetlen táncban, majd teljesen felfrissülve szállt be a terepjáróba, és végighaladt a rövid kanyon mellett a sziklafalba vájt út kezdetéig.

Itt az átlós autóút csak egy keskeny betonsávból állt, és szerpentinként ereszkedett lefelé, végig egy hatalmas sziklarámpa gerincén, a déli peremtől a kanyon padlójáig. Ez a furcsa képződmény, az észak felé mutató Geneva Spur, majdnem merőlegesen helyezkedett el a sziklához képest, egyenesen a Cantor Chasma felé mutatva. Olyan tökéletesen megfelelt céljának, ahogy a hátán végigfutott az út, szinte furcsának tűnt, hogy nem az útépítők építették.

Ennek ellenére elég meredeken lejtett, tele szerpentinekkel, hogy a dőlésszög azért leküzdhető szinten maradjon. Végiglátott rajta felülről, ezernyi kanyar haladt lefelé a lejtőn, mint egy kígyó, mint egy sárga cérnaszál, amellyel egy piszkos narancsszínű szőnyegben lévő púpot szegtek be.

Boone óvatosan haladt végig ezen a csodán, jobbra-balra, jobbra-balra forgatva a terepjáró kormánykerekét, újra és újra, míg végül annyira elfáradt a karja, hogy meg kellett állnia pihenni. Pihenés közben felnézett a mögötte lévő déli falra. Micsoda meredek lejtő! A falat az erózió által mélyre kivájt kis szakadékok fraktális mintázata rovátkolta. Tovább indult, és megint vezetett egy fél órát. Hajtűkanyarok jobbra és balra, újra és újra, végül egy hosszú egyenes szakaszon ereszkedett le a most már egyre vízszintesebbé váló hegynyúlványon, amely lassan több ágra szakadt, és beleolvadt a kanyon aljába. Odalent megpillantott egy pár járművet.

Mint kiderült, azzal a svájci brigáddal futott össze, amelyik éppen csak befejezte ennek az útnak az építését. Velük töltötte az éjszakát, nyolcvan fiatal, legnagyobbrészt házas svájci. Németül, olaszul és franciául beszéltek egymás között, majd angolul is, több különböző akcentussal, hogy ne érezze kizárva magát közülük. Magukkal hozták gyermekeiket, macskáikat, sőt, egy hordozható üvegházat is, tele gyógynövényekkel és kerti zöldségekkel. Hamarosan indulnak majd tovább, mint cigányok egy karavánban, mely leginkább földmunkagépeikből állt, tovább a kanyon nyugati részére, hogy utat építsenek a Noctis Labyrinthuson keresztül, a Tharsis keleti nyúlványaihoz. Azután pedig jönnek majd más utak. Talán egy út a Tharsis Bulge-on keresztül, Arsia Mons és Pavonis Mons között. Talán egy másik, északra az Echus Overlookig. Még nem döntötték el, és Boone-nak az a benyomása támadt, hogy igazából ez nem is számított. Úgy tervezték, hogy életük hátra lévő részét utazással töltik, és utakat építenek. Így hát nem volt számukra fontos az, hogy merre is tart legközelebb örökké vándorló cigánykaravánjuk.

Nem mulasztották el, hogy minden gyerek megrázhassa John kezét, aki egy rövid beszédet tartott a vacsorát követően. Némileg összefüggéstelenül, ahogy szokta, a Marson lévő új életről.

– Ahogy rátok nézek, nagyon boldoggá tesz engem, mert ez is része új életfilozófiánknak; megvan a lehetőségünk, hogy egy új társadalmat hozzunk létre idekint – minden megváltozik technikai szinten, és ezt a társadalmi szintnek is követnie kell. Nem tudom pontosan azt, hogyan is néz ki ez az új társadalom, vagy hogy milyennek kéne lennie, igazából ez a legnehezebb része a dolognak, de azt tudom, hogy ezt meg kell tennünk, és úgy gondolom, hogy ti, együtt az összes többi kisebb csoporttal itt a felszínen, egy empírikus alapról próbáljátok ezt megközelíteni. Titeket látva, ez segít nekem abban, hogy erről gondolkodjam. – Ami persze megfelelt az igazságnak, tényleg elgondolkozott ezen, bár a beszéd közbeni gondolkodás nem volt erőssége; így csak tovább ömlött belőle a szó, a maga szabad asszociációs módszerével, azt húzva elő gondolatainak zsákjából, ami éppen a kezébe akadt. És mégis, hallgatóságának szeme csillogott a lámpafényben, ahogy figyeltek rá.

Később leült néhányukkal egy szál lámpa köré, és egész éjszaka beszélgettek. A fiatal svájciak első útjáról kérdezgették, meg az első pár évről Underhillben; két olyan dologról, amely szinte már misztikus ködbe veszett számukra. Ő pedig elmesélte nekik az igazi történetet, vagy valami hasonlót, és sokszor megnevettette őket. Majd ő tett fel nekik kérdéseket Svájcról, hogyan működik, hogy mi a véleményük róla, hogy miért vannak itt, és nem ott. Egy szőke nő felnevetett, amikor ezt megkérdezte.

– Hallottál már a Böögenről? – kérdezte. Tiltakozó fejmozdulatát látva, tovább folytatta. – A Böögen is része karácsonyi hagyományainknak. A télapó elmegy minden egyes házba, tudod, a kapucnis, köpönyeges segítőjével, a Böögennel, akinél egy zsák van. Amikor a télapó megkérdezi a szülőket, hogyan viselkedtek a gyerekek abban az évben, akkor a szülők megmutatják neki a lajstromot. Ez, tudod, egyfajta nyilvántartás. És ha a gyerekek jól viselték magukat, akkor kapnak ajándékot. De ha a szülők azt mondják, hogy a gyerekek nem viselkedtek jól, akkor a Böögen felmarkolja őket, beleteszi a zsákjába és elviszi őket messzire, aztán soha senki nem látja őket többé.

– Tessék? – kiáltott fel John.

– Vagy legalábbis ezt mondják a gyerekeknek. Ez Svájc. És én ezért vagyok itt a Marson.

– Mert a Böögen ide hozott téged?

Felnevettek, velük együtt a nő is.

– Igen. Én mindig rossz kislány hírében álltam. – Majd elkomolyodott. – De itt nem lesz több Böögen.

Arról is megkérdezték, hogy mit gondolt a vitáról a vörösök és a zöldek között. Erre vállat vont, és próbálta összefoglalni, amit tudott Ann és Sax álláspontjáról.

– Szerintem egyiküknek sincs igaza – mondta Jürgen, az egyik vezetőjük: egy mérnök, aki sötét hajával és komoly, éles arcvonásaival egy polgármester és egy cigányvajda keverékének tűnt. – Természetesen mindkét oldal arra hivatkozik, hogy a természet oldalán állnak, mert nem mondhatnak mást. A vörösök azt mondják, hogy az a Mars, ahogy itt van, maga a természet. De ez így nem természet, mert ez halott. Ez csak szikla. A zöldek ezt mondják, és azt mondják, hogy majd idehozzák a természetet a Marsra, a földiesítéssel. De az sem természet. Az csak egy kitenyésztett valami, mint egy kert. Egy műtárgy. Így hát az egyik út sem jut el a természetig. Itt a Marson olyan dolog, hogy természet, valójában nem is lehetséges.

– Érdekes – mondta John. – Azt hiszem, ezt el kell majd mesélnem Ann-nek, és majd meglátjuk, hogy mit mond erre. De... – gondolkodott el –, akkor ezt ti hogy hívjátok? Hogyan nevezitek azt, amit ti csináltok?

Jürgen vállat vont és elmosolyodott.

– Mi nem hívjuk ezt semminek. Ez csak a Mars.

Talán ezzel jár az, hogy az ember svájci, gondolta John. Egyre többükkel találkozott az utazásai alatt, és mind hasonlónak tűntek. Csak csinálj mindenfélét, és ne aggódj túlságosan az elméletek miatt. Bármit, ami jólesik.

Még később, néhány üveg bor után, megkérdezte őket, hogy hallottak-e már a Kojotról. Felnevettek.

– Az lehetett, aki nem sokkal előtted járt itt –mondta egyikük. Majd mindannyian felnevettek, ahogy meglátták az arcára kiült kifejezést. – Nyugi, nyugi, ez is csak egy történet – magyarázta az egyik. – Mint a marsi csatornák, vagy az Óriás, vagy a télapó.

Másnap, észak felé a Melas Chasmán keresztül, John azt kívánta (már nem először), hogy bárcsak mindenki svájci lenne a bolygón, vagy legalább hasonlítana rájuk, de legalábbis bizonyos tekintetben hasonlítana a svájciakra. Egyfajta sajátos életmóddal fejezték ki hazaszeretetüket: racionális, igazságos, jómódú, tudományos módon. Bárhol dolgoznának, hogy elérjék ezt a céljukat, számukra maga az élet számított, nem valamilyen zászló vagy hit, sem néhány sornyi szó, sőt még nem is az a kis sziklás földkupac, amit sajátjuknak neveztek a otthon a Földön. A svájci útépítő brigád már marsivá vált, elhozva magával az életet, és hátul hagyva a terheit.

Felsóhajtott, és megebédelt, miközben terepjárója követte a jeladókat észak felé. Persze a dolog nem ilyen egyszerű. Az útépítő brigád utazó svájciakból állt, egyfajta cigányok, olyanok, akik életük legnagyobb részét Svájcon kívül élték le. Nem álltak ezzel egyedül, pont eme kritérium alapján választották ki őket, tehát nem adtak tiszta képet. Az otthon maradt svájciak nagyon büszkék arra, hogy svájciak; még mindig állig felfegyverkezve, még mindig bárki előtt szélesre nyitva a zsák száját, aki pénzt hozott nekik; még mindig nem léptek be az ENSZ-be, bár ez a tény, tekintetbe véve a UNOMA jelenlegi hatalmát, még sokkal érdekesebbé tette őket John szemében, mintegy modellnek látta. Ez a képességük, hogy a világ része legyenek, ugyanakkor mégis kívül álljanak; hogy használják, de hogy távol is tartsák; hogy kicsik legyenek, de irányítsanak; hogy állig fel legyenek fegyverkezve, de soha ne vegyenek részt a háborúkban; mindez nagyon jól összefoglalta azt, amit létre szeretett volna hozni itt a Marson. Úgy érezte, hogy van mit tanulnia tőlük a még csak elviekben létező marsi állam szempontjából.

Magányos utazása során hosszú ideig gondolkodott ezen az elképzelt államon. Ez már lassan egyfajta kényszerré vált, és nagyon frusztrálta az a gondolat, hogy semmi más eredménnyel nem járt, csupán nehezen körülírható vágyakkal. Így hát komolyan megfontolta, hogy mit taníthat neki Svájc. Megpróbálta rendszerbe szedni az ötleteit.

– Pauline, kérlek, mutasd meg nekem, mit ír az enciklopédia a svájci kormányról.

A terepjáró az egyik jeladót a másik után hagyta maga mögött, ahogy végigolvasta a képernyőn megjelent cikket. Csalódottan látta, hogy semmi olyat nem talált, ami egyértelműen különlegessé tette volna a svájci kormányzati rendszert. A végrehajtó hatalom egy héttagú tanács kezében van, amelyet a népgyűlés választ. Nincsen karizmatikus elnök, s ez Boone-nak nem nagyon tetszett. A népgyűlés nem rendelkezett széles jogkörrel, sőt, csupán a szövetségi tanácsot kellett megválasztania, mintha megragadt volna félúton a végrehajtó tanács és az emberek hatalma között. Az emberek úgy gyakorolták jogaikat, hogy közvetlen kezdeményezéseket tettek és népszavazásokat tartottak, amely ötlet, bár hihetetlennek tűnik, a XIX. századi Kaliforniából származott. Emellett megtartották ezt a szövetségi rendszert, amelyben a kantonok, a maguk sajátosságaival együtt, nagyfokú függetlenséggel rendelkeztek, és ez tovább gyengítette a népgyűlést. Igaz, a kantonok hatalma már generációk óta egyre gyengül, a szövetségi kormány egyre többet kaparintott meg belőle. Tehát mit lehet ebből tanulni?

– Pauline, kérlek, hozd elő az alkotmány-fájlomat. – Egy pár jegyzetet adott ahhoz a fájlhoz, amelyet nem régiben kezdett el. Szövetségi tanács, közvetlen kezdeményezés, gyenge népgyűlés, helyi függetlenség, különösen kulturális szempontból. Nem sok, de valami, amiről később majd el lehet gondolkodni. Még több információ, amit hozzá lehet adni a fejében fortyogó ötletekhez. Valahogy úgy érezte, segít rajta, ha leírja.

A kocsi gördült tovább, ő pedig visszaemlékezett az útépítők nyugalmára, a mérnöki tudás és a miszticizmus furcsa keverékére. Milyen melegen üdvözölték. Boone már nem vette ezt természetesnek, ez nem mindig történt így. Például az arab és az izraeli telepeken távolságtartóan fogadták, talán azért, mert úgy gondolták, a vallás ellen van, vagy mert Frank mindenféle meséket talált ki nekik róla; leesett állal hallgatott, amikor egy-egy arab karavánnal találkozott, akik azt hitték, megtiltotta egy phobosi mecset építését. És csak bámultak rá, amikor közölte, hogy ilyen tervről még csak nem is hallott. Meglehetősen biztos volt benne, hogy ez Frank műve. Janettől és a többiektől hallotta, hogy Frank hajlamos arra, hogy így vagy úgy, megingassa a róla kialakult képet. Tehát tényleg akadtak olyan csoportok, amelyek hűvösen fogadták: az arabok, az izraeliek, az atomreaktorok személyzete, néhány transznac üzletember... kis csoportok, a maguk kis elmélyült, de szűklátókörű programjával, akik szembekerültek az ő nagyobb perspektívájával. Nagyon sokan, sajnos.

Véget vetett a merengésnek, és körülnézett, majd meglepve látta, hogy itt a Melas közepén, a táj nagyon hasonlított arra, mintha valahol az északi síkságokon járna. A nagy kanyon 200 kilométernyire szélesedett ezen a helyen, és a bolygó görbülete olyan élesen látszott, hogy az északi és a déli kanyonfalak, bár 3 kilométer magasságba nyúltak fel, teljesen eltűntek a horizont alatt, és egészen másnap reggelig nem duplázódott meg az északi horizont, akkor kettévált, a kanyon talajára és a hatalmas északi falra, amelyet a Melast és Candort összekötő észak-déli kanyon rése vágott ketté. Amikor bement ebbe a széles nyílásba, elétárult az a kép, amelyre a legtöbben gondolnak, maguk elé képzelve, milyen lehet itt a Marinerisben. Nyaktörően magas falak vették körül mind a két oldalról, sötétbarna tömbök, kis vízmosások fraktális végtelenségével szabdalva. A falak lábánál hatalmas ősi sziklahalmok vagy tereplépcsők töredezett darabjai hevertek.

Ebben a résben a svájci utat az zöld jeladók sora jelentette, kígyózva a fennsíkokon, és vízmosásokon, mintha áthelyezték volna a Monument Valleyt ide a kanyon aljára, amely kétszer olyan mély és ötször olyan széles, mint a Grand Canyon. A látványtól elállt John lélegzete, nem tudott volna másra is figyelni, így tehát útján először egész nap maga vezetett, és Pauline-t sem kapcsolta be.

Az átlós szakadéktól északra behajtott a Candor Chasma hatalmas medencéjébe. Itt pedig a Painted Desert gigantikus kópiája tárult elé, hatalmas üledékrétegekkel mindenfelé. Rózsaszín és sárga üledékes kőzetek sávjaival teli, narancsszínű dűnék, vörös vándorkövek, rózsaszín homok, indigókék vízmosások. Tényleg fantasztikus, extravagáns táj, ez a sok vad szín összezavarja a szemet, megnehezítve azt, hogy meg lehessen becsülni a tereptárgyakat, hogy mi micsoda, mekkora, és milyen messze van: hatalmas fennsíkok, amelyek mintha útjában állnának, hirtelen egy távoli sziklafal kanyargós kőzetrétegévé váltak; kis kősziklák egy jeladó mellett hirtelen hatalmas fennsíkokká változtak, fél napi járóföldre tőle. És az összes szín vakítóan világított a naplemente fényében. Az egész marsi spektrum elé tárult, lángolva, mintha a szín kifakadna a sziklából, a világos sárgától a sötét, pöttyös liláig. Candor Chasma! Egy nap vissza kell majd térnie, hogy fölfedezze.

Másnap elkezdett fölfelé mászni az északi Ophir-út lassú egyenletes emelkedőjén, amelyet a svájci brigád egy évvel azelőtt fejezett be. Csak fölfelé, fölfelé és fölfelé, majd, minden perem nélkül, már ki is ért a kanyonból, tovább a Ganges Catena kupolás mélyedései mellett, majd keresztül a már jól ismert síkságon, végig a széles úton, át a közeli horizonton, Csernobil, majd Underhill mellett; majd egynapi járóföldre nyugatra az Echus Overlookhoz, Sax földiesítő központjáig. Útja egy hétig tartott, és 2500 kilométert hagyott maga mögött.

Sax Russell hazaérkezett Acheronból. A UNOMA egy évtizeddel ezelőtt őt nevezte ki a földiesítő erőfeszítések tudományos fejévé, és természetesen meglátszott rajta a hatalomnak ez az évtizede. Az ENSZ és a transznacok segítségét igényelte, hogy egy egész várost építsen a földiesítési munkálatok koordinálására. Majd az egész várost úgy 500 kilométerre nyugatra helyezte el Underhilltől, egy szikla szélén, amely az Echus Chasmának, a bolygó egyik legkeskenyebb és legmélyebb kanyonjának keleti részét alkotta. A keleti kanyonfal magasabbra emelkedett, mint a déli Melas. Egy négyezer méter magas függőleges bazaltsziklát választottak ki, oda építették a várost.

A sziklafal tetejéhez érve az ember nagyon keveset látott még az új városból. A perem mögötti földterület szinte érintetlen maradt, csak egy-egy hengeres vasbeton építmény helyezkedett el itt-ott, illetve északra egy Rickover füstje látszott. De amikor John kiszállt a terepjárójából és belépett az egyik ilyen építménybe, majd beszállt az egyik nagy liftbe, akkor lehetett csak igazán érzékelni a város méreteit. A liftek ötven emeletet mentek lefelé, és amikor megérkezett, kiszállás után több másik liftet látott, amelyek még sokkal lejjebb vitték volna, amelyek leereszkedtek egészen az Echus Chasma padlójához. Tíz métert számolva egy emeletre, ez azt jelenti, hogy ez a szikla négyszáz emelet számára nyújt elegendő helyet. Az igazat megvallva, még nem használták ki ezt a rengeteg helyet, és a legtöbb eddig elkészült helyiség inkább a felső húsz emeleten volt. Sax irodái például nagyon közel a csúcshoz.

Annak a szobának nyugati falát, amelyben látogatóit fogadta, egy egyetlen táblából álló üvegablak foglalta el. Mikor John kora délelőtt besétált a szobába, Saxet keresve, majdnem teljesen átlátszó üveget talált. Messze-messze alatta ott feküdt a szakadék alja, még félig az árnyékban, és odakint a napfényben állt az Echus sokkal alacsonyabb nyugati fala. Azon túl pedig, tőlük délre, a Tharsis Bulge hatalmas lejtője emelkedett fokozatosan. A kettő között, úgy féltávon, a Tharsis Tholus alacsonyabb dombja látszott, attól balra pedig, éppen csak a horizont felett, az Ascraeus Mons lilás színű tölcsérét lehetett látni, a fenséges vulkánok közül a legészakibbra fekvőt.

Nem találta Saxet a szobában, és ahogy őt ismerte, valószínűleg soha nem is nézett ki ebből az ablakból. Ott dolgozott a szomszédos laboratóriumban, sokkal inkább hasonlítva egy kísérleti egérre mint valaha. Görnyedten állt, idegesen rángatózó bajusszal, körbe-körbe pislogott a szobában, hangja pedig megtévesztésig emlékeztetett egy MI-ére. Egész sornyi laboron vezette végig Johnt, időnként előrehajolva rápillantott a képernyőkre, vagy egy, valamelyik gépből kijövő grafikonra; ahogy a vállán keresztül, hátrafelé beszélt Johnhoz, látszott, agya teljesen máshol jár. A szobákban mindenütt számítógépeket, nyomtatókat, monitorokat, könyveket, papírhalmokat és tekercseket, lemezeket, GC tömeg-műszereket, inkubátorokat, füstelszívókat, műszerekkel telerakott laborasztalokat, egész könyvtárakat lehetett látni. És minden ingatag felületen cserepes növények, legtöbbjük felismerhetetlen kis kitüremkedés, tüskés kaktuszfélék meg ilyesmik, így tehát, ha az ember csak egy pillanatra nézett oda, úgy tűnt neki, mintha fertőző penész kezdett volna hirtelen nőni, és fedett volna be mindent.

– Nincs túl nagy rend a laborjaidban – mondta John.

– Maga a bolygó a mi laborunk – válaszolt Sax.

John felnevetett, levett egy világossárga sótűrő kaktuszt egy szekrényről, és leült. Azt mondják az emberek, hogy Sax már soha nem hagyta el ezeket a szobákat.

– Ma éppen mit vizsgálsz?

– Atmoszférákat.

Hát persze. Ez a probléma sok és gyakori pislogást okozott Saxnek. A hőség, amelyet hozzáadtak a bolygó atmoszférájához, sűrűbbé tette a légkört, ám a szén-dioxid problémát megoldó stratégiái vékonyították azt. És ahogy a levegő kémiai összetétele szép lassan kevésbé mérgezővé vált, úgy csökkentek benne az üvegházhatást okozó gázok is, aminek következtében minden újra lehűlt, és lelassult a folyamat. Negatív visszajelzések, amelyek szembeszálltak a pozitív visszajelzésekkel: negatívumok, amelyek érvénytelenítették az elért eredményeket mindenütt. Meg kellett próbálniuk összeegyeztetni ezt a rengeteg faktort, egy értelmes extrapolált programmá alakítani, de ezt a munkát még senki nem végezte el Sax megelégedésére, így hát visszatért a szokásos megoldásához: megpróbálta egyedül megoldani.

Fel és alá járkált a rengeteg holmi között hagyott szűk kis folyosókon, a székeket elrakosgatta az útjából.

– Túlságosan sok itt a szén-dioxid. A régi szép időkben a modellezők ezt a tényt besöpörték a szőnyeg alá. Azt hiszem, kénytelen leszek felszabdalni a déli-sarkot néhány robottal, és teletömni vele egy pár Sabatier-gyárat. Amit így előállítunk, nem szublimálódik, és szabadon ereszthetjük belőle az oxigént, gondolom, a szénből pedig majd téglákat készítünk. Több téglánk lesz, mint amennyit bármikor is fel tudunk majd használni. A fehér piramisaink mellé felhúzunk majd jó pár feketét is.

– Szép látvány.

– Aha. – A Cray-ek és a két új Schiller csendesen zümmögött mögötte, mintegy basszus kíséretet adva recitatív monológjának. Ezek a komputerek az év legnagyobb részét azzal töltötték, hogy egyik feltételrendszert a másik után vizsgálták meg, mondta Sax, de annak ellenére, hogy folyton új eredményekkel álltak elő, ezek ritkán adtak bizakodásra okot. A levegő még sokáig hideg és mérgező marad.

Sax végigsétált az előcsarnokon, és John követte őt egy olyan szobába, amely első pillantásra egy másik labornak tűnt, azzal az eltéréssel, hogy egy ágy, és az egyik sarokban egy hűtő állt benne. Az szanaszét szórt könyvhalmokon mindenütt cserepes virágokat látott, bizarr pleisztocéndudorok, amelyek körülbelül olyan halálosnak tűntek, mint a kinti levegő. John leült az egyetlen üres székre. Sax állva maradt, és egy kagylócserjét nézegetett, miközben John elmesélte neki a találkozását Ann-nel.

– És szerinted benne van? – mondta Sax.

– Azt hiszem, hogy tudja, ki lehet az. Valami Kojotot emlegetett.

– Aha. – Sax rápillantott Johnra. Hogy pontosak legyünk, a lábára. – Egyszóval valami titokzatos lényre akarja rákenni az egészet. Tudod, ő az, aki állítólag velünk tartott az Aresen, akit Hiroko rejtegetett.

John meglepődött, hogy Sax hallott már a Kojotról. Eltartott azonban egy darabig, mire rájött, mi az, ami zavarja a most hallottakkal kapcsolatban. Aztán eszébe jutott. Egyik éjjel Maja mesélt neki arról, hogy látott egy arcot, egy idegen arcot. Maja nehezen viselte az idevezető utat, így hát nem vette komolyan ezt a mesét. De most...

Sax körbe-körbe járkált, fölkapcsolta a lámpákat, nézegette a képernyőket, mindenféle biztonsági teendőkről motyogott magának. Egy pillanatra kinyitotta a hűtő ajtaját, és John még több tüskés növényt pillantott meg. Vagy ott is a kísérleteit tartotta, vagy az ételét hirtelen megfertőzte egy igen agresszív penészkolónia.

– Talán már te is látod, hogy miért a mohole-ok ellen irányult a legtöbb támadás. Ezeket a legkönnyebb megtámadni – szólalt meg.

Sax félrebillentette a fejét.

– Tényleg?

– Hát csak gondold végig, a kis szélmalmaid már mindenütt ott vannak, velük nem lehet túl sokat tenni.

– A jelentések szerint valaki szétszedi őket.

– De mégis, mennyit tudnak szétszedni? Egy tucatot? És mennyi van odakint? Százezer... Ez szemét, Sax. Csak szemét, a legrosszabb ötleted – mondta. Ez majdnem véget is vetett a projektjének, igazság szerint azok miatt az algalények miatt, amelyeket Sax néhányban elrejtett. A jelek szerint az összes ilyen alga elpusztult, de ha nem ez történt volna, és ha valaki be tudta volna bizonyítani, hogy Sax a felelős azért, hogy elterjedtek, akár ki is rúghatták volna. Egy újabb jele, hogy Sax logikus felszíne csupán egy maszk.

Most elfintorította az orrát.

– Évente egy terrawattnyi hőt termelnek.

– Igen, és ha egy párat szétszednek, attól ez még nem változik meg. Ami pedig a többi munkát illeti, a fekete hóalga már elterjedt az északi sarki jégsapkán, azt már nem szedi le onnan senki. A hajnali és a szürkületi tükrök már fönt vannak a körpályán, és nem olyan könnyű leszedni őket onnan.

– Valaki ezt tette a Pitagorasszal.

– Ez igaz, de tudjuk, hogy ki volt az, és egy egész biztonsági csapat követi most őt.

– Lehet, hogy ez a nő most nem vezeti el őket sehová. Talán megengedhetik maguknak, hogy minden egyes alkalommal feláldozzanak egy embert. Engem nem lepne meg.

– Igen, de ha mindenkit egy kicsit jobban megvizsgálnánk, tehát, ha kissé jobban megszűrnék a személyzetet, akkor lehetetlenné válna, hogy bárki is a fedélzetre csempésszen bármilyen szerszámot.

– De használhatnák azt is, ami ott van, odakint –Sax megrázta a fejét –, a tükrök elég sérülékenyek.

– Oké, legalábbis sérülékenyebbek, mint más projektek.

– Ezek a tükrök négyzetcentiméterenként és naponta 30 kalóriát jelentenek – mondta Sax –, és ez egyre csak nő. – A Földről érkező szinte minden teherűrhajó mostanában már napvitorlázott, és mikor megérkeztek a marsi rendszerbe, hozzácsatlakoztak a korábban érkezők hatalmas gyűjteményéhez, amelyet areoszinkron pályára állítottak, és úgy programoztak be, hogy a tengelyük körül forogva fényt sugározzanak a terminátorokra, ezzel egy kicsivel több energiát adva minden nap hajnalához és szürkületéhez. Az egész tervet Sax irodája koordinálta, aki nagyon büszke volt erre.

– Akkor majd növeljük a biztonsági személyzetet a karbantartók között – mondta John.

– Legyen. Megnövelt biztonsági intézkedések a tükrökön és a mohole-oknál.

– Igen, de ez még nem minden.

Sax mérgesen felszusszant.

– Ez alatt mit értesz?

– Nos, a probléma az, hogy nem csak maguk a földiesítő projektek a lehetséges célpontok. Úgy értem, hogy a maguk módján az atomreaktorok is részei ennek a projektnek, onnan jön az energiád, és mint megannyi katlan, szinte pumpálják ki magukból a hőséget. Ha egyikük felrobbanna, igen sok kárt okozna. Inkább politikai kárt, mint tényleges gondot.

Sax két szeme közt a függőleges vonalak szinte egészen a hajáig felértek. John széttárta a kezét.

– Nem az én hibám, ilyen az élet.

Sax megszólalt.

– MI! Ezt jegyezd most le: ellenőrizd a reaktorok biztonságát.

– Leírtam – mondta az egyik Schiller, Saxéhez megtévesztésig hasonló hangon.

– És ez még nem a legrosszabb – mondta John.

Sax összerezzent, és dühösen bámulta a padlót.

– A génsebészeti laborok.

Sax szája késpengényire vékonyult.

– Mindennap új organizmusokat állítotok elő – folytatta John. – És lehetséges lenne az is, hogy valami olyasmit hozzon létre valaki, amely minden mást kipusztítana ezen a bolygón.

Sax pislogott egyet.

– Reméljük, hogy ők nem úgy gondolkodnak, mint te.

– Nem, itt most én próbálok meg úgy gondolkodni, mint ők.

– MI! Jegyezd le: biolabor biztonsága.

Természetesen Vlad, Ursula és biomed-csapatuk beletették az öngyilkos géneket mindenbe, amit ők állítottak elő – mondta John. – De ezek arra szolgálnak, hogy megállítsák a túl nagy sikert, vagy a mutációs baleseteket. Ha valaki esetleg szándékosan túljár az eszükön, és előállít valamit, ami túlságosan nagy sikerrel jár, akkor nagy bajban lennénk.

– Aha, látom.

– Tehát a laborok, reaktorok, mohole-ok, és a tükrök. Lehetne rosszabb is.

Sax a szemét forgatta.

– Örülök, hogy így gondolod. Majd beszélek Helmuttal róla, úgyis hamarosan találkozunk. Úgy tűnik, a következő UNOMA-ülés hamarosan beleegyezését adja Phyllis liftjéhez. Hatalmas könnyebbség lesz a földiesítési kiadások szempontjából.

– Igen, végül biztosan eljön ez a nap is, de a kezdeti befektetés biztosan nagyon nagy lesz.

Sax vállat vont.

– Miért? Pályára állítunk egy Amor aszteroidát, beindítunk rajta egy robotizált gyárat, majd hagyjuk, hogy dolgozzon. Ez nem olyan drága, mint ahogy te ezt gondolnád.

– Sax, ki állja ennek a költségeit? – kérdezte John szemforgatva.

Sax félrebillentett fejjel pislogott egyet.

– A Nap.

John felállt, hirtelen éhesnek érezte magát.

– Akkor most itt a Nap a főnök, ezt el ne felejtsd.

A Mangalavid minden este hatórányi helyi amatőr videót sugárzott, egy furcsa egyveleget, amit John, minden alkalommal, amikor csak lehetősége nyílt rá, megnézett. Aznap este is, miután tányérjára halmozott egy hatalmas adag zöld salátát a konyhában, odament a lakóemelet szintjén lévő ablak-szobába, és tévét nézett evés közben, időnként odapillantva az Ascraeus fölötti pirospozsgás naplementére. Az adás első tíz percét egy egészségügyi mérnök rögzítette, aki a Chasma Borealison elhelyezett szemétfeldolgozó telepen dolgozott. A szinkronhangja lelkesen, de unalmasan ecsetelte munkáját.

– Igazán jó az, hogy bizonyos anyagokkal nyugodtan be lehet szennyezni mindent, amit csak akarunk, oxigénnel, ózonnal, nitrogénnel, argonnal, hővel, egy kis flórával, faunával. Ezzel határtalan módon kitágítjuk a lehetőségeinket, ilyen nem történhetett meg otthon, itt csak feldolgozzuk, amit kapunk, majd az egészet szabadon lehet ereszteni. – Még otthon, mondta John magának. Nemrégen érkezhetett. A nő után egy olyan adás következett, mely két ember karateküzdelmét mutatta be, egyszerre mulatságos és szép anyagot. Majd egy húsz percnyi anyag, amelyben szkafanderekbe öltözött oroszok vitték színpadra a Hamletet a Tyrrhena Patera-i mohole alján, egy olyan vállalkozás, melyet John teljesen őrültnek tartott, egész addig, amíg Hamlet észre nem vette a térdeplő, imádkozó Claudiust, és a felfelé fordított kamerán megjelent a mohole, mint egy hatalmas katedrális fala. Felette tornyosult a fal, a végtelenül távoli Nap, amely mint a megbocsátás lebegett fölötte, amelyet sohasem nem kap majd meg.

John lekapcsolta a tévét, lement lifttel a szállására, és ágyba bújt. Karate mint balett. Még mindig mérnökök érkeztek, építőmunkások, mindenféle tudós, de az újonnan érkezettek nem tűntek annyira elhivatottnak, mint az első száz, ami valószínűleg jó dolog. Még mindig bennük van a tudományos világnézet, mindegyikük praktikus, empírikus, racionális. Az ember csak reménykedni tudott abban, hogy a földi kiválasztó folyamat még mindig a fanatizmus ellen dolgozik, és olyan embereket küld, akik rendelkeznek egyfajta utazó svájci mentalitással: praktikusak, de nyitottak az új lehetőségekre, képesek arra, hogy új lojalitásokat és hiteket fogadjanak el. John legalábbis remélte, hogy ez történik. Mostanra már sejtette, hogy egy kicsit naiv remény.

Egy pillantás az első százra bárkit meggyőzött volna arról, hogy a tudósok is tudnak legalább annyira fanatikussá válni, mint bárki más. Talán még inkább. Talán a túlságosan leszűkített képzés miatt. Hiroko csoportja eltűnt... valahol kint vannak a vad sziklák között, a szerencsés piszkok.

Elaludt. Néhány napig még az Echus Overlook mohole-okban dolgozott, majd telefonált neki Helmut Bronski Burroughsból, aki szeretett volna beszélgetni vele a Földről érkező új emberekről. John úgy döntött, felszáll a burroughsi vonatra, és személyesen találkozik Helmuttal.

Az indulás előtti éjszaka megkereste Saxet a laborban. Amikor besétált, Sax megszólalt a maga monoton hangján.

Találtunk egy 90 százalékban jég Amor-aszteroidát, egy olyan körpályán, amelyen három éven belül a Mars közelébe kerül. Éppen olyan, mint amilyet már jó ideje keresünk. – Az volt a terve, hogy egy robotok által vezérelt rakétát helyez egy jég-aszteroidára, majd a Mars atmoszférájával lefékezteti, ezzel elégetve a légkörben. Így nem sértené meg a UNOMA szabályzatát, amelyik megtiltotta azt a fajta tömegpusztítást, amelyet egy egyenes becsapódás okozott volna. Azonban még így is igen jelentős mennyiségű víz, szétválasztott hidrogén és oxigén kerülne be az atmoszférába, pontosan azokkal a gázokkal sűrítve azt, melyekre égető szükségük volt.

– Akár 50 millibarral is növelhetné az atmoszférikus nyomást.

– Most viccelsz velem? – Mielőtt megérkeztek volna, a datumon mért átlag körülbelül hét és tíz millibar között ingadozott, a a Föld tengerszinti átlagához, 1013-hoz képest, és összes erőfeszítésük ellenére átlagosan még csak 50-re sikerült felemelniük. – Egyetlen jéggolyó meg fogja duplázni az atmoszférikus nyomást?

– Hát, ezt mutatják a szimulációk. Persze így, hogy a kiindulási szint olyan alacsony, a duplázás nem olyan jelentős, mint ahogy előszörre hangzik.

– Mégis, ez nagyon jó ötlet, Sax. És ezt nagyon nehéz lesz majd szabotálni.

De Sax nem akarta, hogy bármi is erre emlékeztesse. Egy fintort vágva eltűnt.

John felnevetett a férfi ijedős nyugtalanságán, és odament az ajtóhoz, majd megállt gondolkodni, és szétnézett a hallban. Üres. Sax nem szerelte fel irodáit monitorokkal. Visszament és elmosolyodott, amikor észrevette, lábujjhegyen lopózik. Körülnézett Sax asztalán, a papír-káoszban. Vajon hol kezdje? Valószínűleg az MI a tárháza mindenféle érdekes anyagnak, de valószínűleg csak Sax hangjára reagálna, és minden bizonnyal feljegyezne mindenféle másmilyen kérdezősködést. Csendesen kinyitott egy fiókot az íróasztalban. Üres. Minden más fiókot is üresen talált. Majdnem hangosan felkacagott, de elnyomta, ahogy észrevette Sax levelezését az egyik laboratóriumi padon heverni. Végignézegette, és a köteg alján talált egy lapot, amelyen nem látott sem aláírást, sem feladót sem pedig azt, hogy honnan származik. Sax printere köphette ki mindenféle azonosító jel nélkül. Egy rövid üzenet állt rajta.

„1) Öngyilkos géneket használunk, hogy a túlszaporodást megelőzzük. 2) Olyan sok hőforrás van már a felszínen, hogy úgy gondoljuk, senki sem tudja megállapítani, közülük melyik a miénk. Egyszerűen csak egyetértettünk abban, hogy el akarunk tűnni, és magunkban dolgozni, mindenféle befolyás nélkül. Azt hiszem, most már megérted.”

Körülbelül egy percig bámulta hitetlenkedve ezt a lapot, majd hirtelen felkapta a fejét és körülnézett. Még mindig nem jött be senki. Újra rápillantott az üzenetre, visszarakta ugyanoda, ahol találta, és csendesen kisétált Sax irodáiból, vissza a vendégszobába.

– Sax – mondta csodálkozva. – Te trükkös patkány-gyűjtemény.

* * *

A burroughsi vonat leginkább árut szállított, harminc keskeny tehervagonból állt, melyeket az elején lévő két utasfülke után csatoltak. Egy szupravezető mágneses állványon futott végig, olyan gyorsan és finoman, hogy alig hitt a szemének. John szinte félelemmel eltelve figyelte, elszokott ettől végtelennek tűnő vesződése után, úttalan utakon a terepjáróban. Csupán egyet tehetett, hogy elárasztja agya örömközpontjait omeg-endorffal, majd hátradől, és élvezi. Kinézett az ablakon, és olyan látványban részesült, mintha a talajt nagyon szorosan követő szuperszonikus repülőúton lenne.

A sínpályát a 10. északi szélességi fokkal közel párhuzamosan építették fel. Terveik szerint majd később körbeér az egész bolygón. De még csak az Echus és Burroughs közötti féltekét fejezték be. Burroughs vált a túlsó félteke legnagyobb városává. Az eredeti telepet egy amerikai konzorcium építette, egy franciák által vezetett Egyesült Európa terve alapján, az Isidis Planitia felső végénél, mely valójában egy hatalmas árokként feküdt ott, ahol az északi síkságok mély bemélyedést vágtak a déli felföldekbe. Az árok vége és oldalai oly módon egyensúlyozták ki görbületét, hogy a város körüli táj szinte már földi horizonttal rendelkezett. Ahogy a vonat végigrepült ezen a hatalmas vályún, Boone a fennsíkokkal tarkított, sötét síkságokon túl látta a körülbelül hatvan kilométerre lévő horizontot.

Burroughs egy sziklára épült, belevájva az öt alacsony fennsík oldalába, amelyek egy ősi kanyargós csatorna egyik kanyarulatánál csoportosultak. A fennsíkok függőleges oldalainak hatalmas négyzeteit fényvisszaverő üveg négyszögei töltötték ki, mintha posztmodern felhőkarcolókat a csúcsuknál fogva belenyomtak volna a hegyekbe. Elképesztő látvány, az igazat megvallva, és sokkal inkább az, mint Underhill, vagy akár Echus Overlook, ahonnan szép kilátás nyílt, de a várost nem lehetett látni. Burroughs üvegfalú fennsíkjai, ahogy közrefogtak egy csatornát, melyből már csak a víz hiányzott, gyönyörű kilátást biztosítottak a távoli hegyekre. E tulajdonságai alapján megkapta Mars legszebb városának kitüntető címét.

A nyugati állomás az egyik kivájt fennsík belsejében helyezkedett el, egy üvegfalú, hatvan méter magas helyiségben. John kilépett az óriási területre, és keresztülvágott az embertömegen. Feje hátrabillentve, mint egy falusi tuskónak Manhattanben. A vonat személyzete kék ruhába öltözött, a fémeket kereső csoport – az aranyásók –, zöld védőruhában, a UNOMA bürokratái öltönyben, az építőmunkások sportruházatra hasonlító, szivárványszínű overallban. A UNOMA főhadiszállása három évvel azelőtt költözött oda, és ez a tény nagyon meggyorsította az építkezéseket, építkezési lázat keltett. Első pillantásra nem lehetett megmondani, hogy vajon melyikből látott többet, UNOMA-bürokratából vagy építőmunkásból, itt az állomáson.

A hatalmas helyiség túlsó végében John talált egy metróbejáratot, és beszállt az egyik kis kocsiba, ami elvitte őt a UNOMA központjába. A kocsiban kezet rázott azzal a néhány emberrel, aki felismerte őt, és odajött hozzá. Érezte, hogy kellemetlenül visszatér a reflektorfénybe. Ismeretlenek között találta magát. Egy városban.

Aznap este Bronskival vacsorázott. Már sokszor találkoztak azelőtt, és Johnt lenyűgözte ez az ember. Egy német milliomos, aki politizálni kezdett. Magas, nagydarab, szőke, vörös arcú, kifogástalan kinézetű férfi, egy drága szürke öltönyben. Az Európai Közösség pénzügyminisztere volt, mielőtt elfogadta a felkérést, hogy a UNOMA-nak dolgozzon. Nagyon udvarias, finom modorú brit angol kiejtéssel, rövid mondatokban osztotta meg Johnnal a legfrissebb híreket, mindeközben sült marhahúst és krumplit ettek, és miközben úgy tartotta az ezüst evőeszközöket a kezében, mint egy német építőmunkás.

– Meg fogjuk adni az egyik transznacionális konzorciumnak, az Armscornak a bányászati jogot Elysiumban. Ők biztosítják a saját felszerelésüket.

– Helmut! – lepődött meg John. – Nem szegi meg ez a Mars-egyezményt?

Helmut egy széles mozdulatot tett a villát tartó kezével, mintha azt mondaná ezzel, hogy ők nyitott szemléletű emberek, megértik az ilyesfajta dolgokat.

– Már régen idejét múlta ez az egyezmény. Ez mindenkinek világos, aki ezzel a szituációval foglalkozik. De a tervezett módosításra még 10 évig kell várnunk, addig is megpróbálunk előre számítani bizonyos aspektusaira. Ezért adunk most ki néhány engedélyt. Igazából nincsen racionális oka, hogy várakozzunk. És ha ezt megpróbálnánk, csak gondot okoznánk az ENSZ közgyűlésének.

– De a közgyűlés nem lesz boldog, hogy az első engedményt egy olyan cég kapta meg, mely egy dél-afrikai fegyvergyártó üzem utódja.

Helmut vállat vont.

– Az Armscornak már kevés köze van az elődeihez. Ez már csak a név. Amikor Dél-Afrikából Azania lett, a vállalat átköltöztette a főhadiszállást Ausztráliába, majd később Szingapúrba. És mostanában természetesen sokkal több, mint egy egyszerű légügyi cég, igazából teljesen transznacionális, az új tigrisek egyike, saját bankokkal, és döntő százalékú részvénytöbbséggel a régi Fortune 500 közül mintegy ötvenben.

– Ötvenben? – kérdezte John hitetlenkedve.

– Igen. Az Armscor még csak az egyik kisebb a transznacok között. Éppen ezért választottuk. És mégis nagyobb gazdasággal rendelkezik, mint a Föld bármelyik állama, a húsz legnagyobb országot vagy nemzetközösség egészét kivéve. Most, hogy a régi multinacionális cégek egymásba olvadva transznacionálissá válnak, tudod, egészen lenyűgöző hatalmat alkotnak, és befolyásolni tudják a közgyűlést is. Amikor egy koncessziót kiadunk, akkor húsz vagy harminc állam profitál ebből, és számukra némi lehetőség nyílik a Marson. A többi ország számára pedig ez precedensként szolgál majd. Így hát csökken a ránk nehezedő nyomás.

– Aha. – John végiggondolta. – Mondd csak, ki tárgyalta le ezt az egyezményt?

– Nos, közülünk jó páran, tudod.

Helmut higgadtan evett tovább, figyelmen kívül hagyva John kitartóan kutató tekintetét.

John csücsörített, és elmerengett. Hirtelen rájött, hogy egy olyan emberrel beszélget most, aki bár csak egy funkcionárius, mégis sokkal-sokkal fontosabb embernek tartotta magát ezen a bolygón, mint Boone. Barátságos, sima arcú. És vajon ki a fodrásza? Bronski hátradőlt, és vacsora utáni italokat rendelt. Az asszisztense, aznap estére a pincérük, elcsoszogott, hogy odavigye, amit kértek.

– Azt hiszem, még soha nem szolgált ki engem pincér ezelőtt a Marson – mondta John.

Helmut nyugodtan állta a tekintetét, de arcának a hússzíne felerősödött. John majdnem elmosolyodott. A UNOMA tábora fenyegetőnek akar tűnni, olyan kifinomult hatalom reprezentánsainak, hogy szerintük John kicsi meteorológiai megfigyelőállomás-mentalitása még csak fel sem tudja ezt fogni. De John már régen rájött, hogy néhány percnyi „Az első ember a Marson” viselkedés általában elég ahhoz, hogy az ilyen attitűdöt szétroncsolja. Felnevetett, és ivott, és meséket mesélt, és olyan titkokra célozgatott, amelyekről csak az első száz tudott, és világossá tette az asszisztens-pincérnek, hogy ő az úr az asztalnál, és így tovább, tehát összességében gondtalanul, arrogánsan viselkedett, mint aki mindent tud. Mire befejezték a sörbetet és brandyjüket, Bronski hangos lett és dühös, nyilvánvalóan ideges is, és védekező álláspontra helyezkedett.

Funkcionáriusok. Johnnak nevetnie kellett.

De még mindig nem jött rá, hogy vajon mi lehet megbeszélésük végső célja. Talán Bronski személyesen szerette volna lemérni, hogy az új koncesszió híre hogyan hat az első száz egyik tagjára. Talán ezzel akarta megismerni a többi reakcióját. Bolond ötlet, mert ehhez legalább nyolcvanat össze kellett volna gyűjteni közülük. Ez persze nem jelenti azt, hogy nem ez volt a találkozó valódi célja. John már hozzászokott, hogy ennek-annak a képviselőjévé, egyfajta szimbólumává vált. Már megint ez az útmutató jelkép. Lehetséges, hogy csak vesztegeti itt az idejét. Azon gondolkodott, hátha mégis történik valami számára is hasznos aznap este, és ahogy sétáltak visszafelé a vendéglakosztályba, megszólalt.

– Hallottál már a Kojotról?

– Az egy állat?

Elmosolyodott, és ennyiben hagyta a dolgot. A szobájában lefeküdt az ágyra, a tévében szólt a Mangalavid, és végiggondolta, mi történt. Amikor lefekvés előtt fogat mosott, belenézett a tükörbe, szembenézett magával, és összeráncolt homlokkal fenyegető tekintetet vetett magára. Szélesen meglengette a fogkeféjét.

– Szóval, esz itt üszlet, tudod? Üszlet, mint mindig – mondta, parodizálva Helmut apró akcentusát.

Másnap reggel az első megbeszélés előtti néhány órát Pauline-nal töltötte, végigtekintve, mit tudott meg a gép Helmut Bronski elmúlt fél évnyi működéséről. Vajon Pauline be tud-e jutni a UNOMAdiplomácia belső köreinek adattáraiba? Járt-e vajon Helmut valaha is Senzeni Nában, vagy bármelyik másik szabotázsakció helyszínén? Miközben Pauline végigfuttatta a keresőprogramjait, John lenyelt egy omeg-endorfot, hátha elmúlik tőle a másnapossága, és azon törte a fejét, vajon honnan származott, és mi a jelentősége ennek az ötletnek, hogy átnézze a Helmutról szóló adatokat. A UNOMA számított akkoriban a legfelsőbb irányítónak a Marson, legalábbis a törvény betűje szerint. A gyakorlatban, mint ahogy ezt tegnap éjszaka világossá vált, az ENSZ szokásos fogatlansága megmaradt a nemzeti haderők és a transznacok pénzével szemben. Úgy kellett táncolnia, ahogy ők fütyültek, különben segítségre szorult, nem léphetett fel sikerrel vágyaik ellenében, és valószínűleg meg sem próbálná. Bábbá vált a kezükben. Tehát, vajon ők mit akartak, a nemzeti kormányok és a transznac igazgatótanácsok? Ha elég szabotázsakció történt, akkor ez már elég okot szolgáltatna arra, hogy behozzák saját biztonsági embereiket? Vajon ezzel is próbálják növelni az ellenőrzést a dolgok felett?

Utálkozva felhorkant. Úgy tűnt, eddigi nyomozása azzal az egyetlen eredménnyel járt, hogy a gyanúsítottak listája a háromszorosára nőtt. Pauline szakította félbe gondolatmenetét.

– Bocsáss meg, John – És az információ megjelent a képernyőn. A diplomáciai belső kör adatait, mint kiderült, az egyik új és nem feltörhető titkosítással védték, feloldó kód nélkül képtelenség volt hozzájutni. Ezzel szemben Helmut mozgását könnyen fel tudta deríteni. Járt Pythagorasnál, azon a tükörállomáson, amely tíz héttel ezelőtt elhagyta a pályáját, azonkívül Senzeni Nában is, két héttel John látogatása előtt. És mégis, Senzeni Nában senki nem említette a megjelenését.

És nemrégen tért vissza a Bradbury Point közelében épülő bányakomplexumból. Két nappal később John is elindult oda.

* * *

Bradbury Point körülbelül nyolcszáz kilométerre északra helyezkedett el Burroughstól, a Nilosyrtis Mensae legkeletibb nyúlványainál. A Mensae egy sornyi hosszú fennsíkból állt, melyek mind a déli felföldek szigetei voltak, s kiemelkedtek az északi síkság sekélyebb területeiből. A Nilosyrtis körüli sziget-fennsíkokról nemrégen derült ki, hogy ásványokban igen gazdag, réz, ezüst, cink, arany, platina és egyéb fémek lelőhelye. Ehhez hasonló fémkoncentrációkat találtak az úgynevezett Great Escarpment több helyén is, ahol a déli felföldek találkoztak az északi mélyföldekkel. Néhány areológus egészen odáig ment, hogy ezt az egész szakadékos területet kinevezte ásványgazdag területnek, amely egy sávban körül veszi a bolygót, mint egy baseball-labda varrása. Egy újabb furcsa tény, amely hozzájárult a hatalmas észak-déli titokhoz, egy olyan tény, amelyet természetesen jóval több figyelmet kapott, mint amennyit megérdemelt volna. A UNOMA-ban dolgozó tudósok kiterjedt areológiai tanulmányokat és ásatásokat folytattak itt, de nem csak ők, vette észre John, ahogy az újonnan érkezettek előző munkahelyeit vizsgálta, hanem a transznacok is. Mindannyian azért, hogy még több lelőhely jelenlétére utaló nyomot találjanak az üledékrétegben. De az ásványkialakulás-geológia összes kérdésére a Földön sem találtak meg minden választ, ezért az ásványkutatás még mindig igen nagy mértékben függött a szerencsétől. A Marson még inkább, mert a bolygóról kevesebbet tudtak. A Great Escarpment területén felfedezett friss lelőhelyek legtöbbjére véletlenül bukkantak rá, és csak akkoriban kezdett ez a vidék az ásványkitermelés egyik fő terepévé válni.

A Bradbury Point komplexum felfedezése csak felgyorsította ezt a fémvadászatot, mivel közel akkorának ígérkezett, mint a legnagyobb földi komplexum, sőt talán akkora lehetett, mint a Bushveldt-komplexum Azaniában. Így tehát: aranyláz Nilosyrtisben. És Helmut Bronski ott járt.

A kis település csak a legfontosabbakat tartalmazta, zsenge csírájaként egy városnak: egy Rickover és néhány finomító egy lakóhellyel, egy kivájt fennsík mellett. A bányák a fennsíkok közötti mélyföldeken szóródtak szét. Boone odament a lakóhelyekhez, rákapcsolódott egy garázsra, majd kimászott a zsilipeken. Odabent egy kisebb csapat köszöntötte őt, és elvitték egy üvegfalú konferenciaterembe, hogy beszélgessenek.

Elmondásuk szerint körülbelül háromszáz ember él Bradburyben. Mindannyian a UNOMA-nak dolgoztak, és a Shellalco transznacionális cég képezte ki őket. Amikor körülvezették Johnt, látta, hogy a bázison dél-afrikaiak, ausztráliaiak, és amerikaiak dolgoznak együtt. Mindannyian boldogan rázták meg a kezét. Körülbelül háromnegyedük férfi, sápadtak és tiszták, sokkal inkább laboratóriumi technikusoknak néztek ki, nem azok a fekete koboldok voltak, akikre John először számított, amikor a bányász szót meghallotta. Legtöbbjük két éves szerződéssel jött, mondták neki, és számolták a hátra lévő időt, hetekben, sőt páran még napokban is. Legfőképpen rádió-távirányítással dolgoztak a bányákban, és szinte be is sokkoltak, amikor Boone azt kérte tőlük, hogy lemehessen az egyik tárnába körülnézni.

– De hát az csak egy lyuk – mondta az egyikük. Boone ártatlanul nézett rájuk, majd egy pillanatnyi habozás után elszaladtak, hogy kerítsenek neki egy kísérő csoportot, amely majd elviszi őt oda.

Két órájukba került, mire belemásztak a védőruhákba, és átjutottak a zsilipeken. Kocsival mentek el a bánya pereméig, majd pedig le egy rámpán, egy teraszosan ereszkedő ovális, két kilométer hosszú bányába. Ott kiszálltak, és követték a sétáló Johnt. Körülvették őket a nagy robotbuldózerek, teherautók, földgépek. Négy kísérőjének akkorára dagadtak a szemei, hogy szinte csak ezek látszottak a maszkban. Mindannyian óvatosan néztek körbe, hátha egy elszabadult behemót tart feléjük, gondolta John. Rájuk bámult, csodálkozva félelmükön, és akkor rájött hirtelen, hogy számukra talán a Mars is csak egyfajta igazán nehéz beosztás lehet, Szibéria, Szaúd-Arábia, a Déli-sark télen, és a Novij Mir pokoli kombinációja.

Vagy az is lehet, hogy úgy gondolták, veszélyes dolog mellette lenni; ez meghökkentette. Kétségtelen, hogy mindenki hallott már a zuhanó teherautóról. Talán csak ez van a dolog mögött. Vagy valami más? Lehet, hogy ezek az emberek tudtak valamit, amit ő nem? Míg ezen gondolkodott egy ideig, John észrevette, hogy az ő szeme is kezdi kinyomni az üvegmaszkot. A zuhanó teherautót mindig is csak balesetnek tartotta, vagy legalábbis olyasminek, ami csak egyszer történik meg. De az ő mozgását is nagyon könnyű figyelemmel követni. Mindenki tudta, hogy ő kicsoda, és hogy hol van éppen. És ahogy a szólás mondja, minden alkalommal, amikor az ember kilép a zsilipen, csak egy szkafander választja el a bajtól. És egy ilyen külszíni fejtésű bányában igen sok behemót hevert szanaszét.

De gond nélkül visszaértek, és aznap este a szokásos vacsorát és partit rendezték a tiszteletére, ahol rengeteg alkohol fogyott, rengeteg omegendorf, és rekedt hangon beszélgettek. Egy csoportnyi fiatal, kemény kötésű mérnök, akik örömmel jöttek rá arra, hogy John Boone nem is olyan rossz pasi, akivel jókat lehet szórakozni. Ez sajnos igen gyakran okozott félreértést az újonnan érkezett fiatalabb férfiak között. John elbeszélgetett velük, és nagyon jól érezte magát, és úgy érezte, senki nem figyel fel arra, amikor ő megpróbálja becsúsztatni saját kérdéseit a beszélgetésbe. Nem, nem hallottak még soha a Kojotról. Érdekes, hiszen hallottak már az Óriásról, meg a rejtőzködő kolóniáról. Úgy tűnik, hogy a Kojot nem az ilyen fajta mesék világába tartozott, sokkal inkább valami belső dolog, melyről, már amennyire John meg tudta állapítani, csak néhányan tudtak az első száz közül.

A bányászok csak egy szokatlan látogatót kaptak mostanában. A Vastitas Borealis peremén utazó arab karaván jött arra, és azt állították, hogy meglátogatták őket néhányan az elveszett telepesek közül, ahogy ők nevezték őket.

– Érdekes – mondta John. Valószínűtlennek tűnt neki az, hogy Hiroko vagy közülük bárki is felfedné magát. De ezt nem lehet megmondani. Sőt, akár még el is mehet, hogy ellenőrizze személyesen, végül is olyan sok mindent nem lehet csinálni itt, Bradbury Pointban. Kezdte úgy érezni, hogy egy detektív munkájának nagyon kevés részét lehet elvégezni azelőtt, hogy a bűneset megtörténik. Így hát egy pár napig még ott maradt, figyelte a bányászati munkát, de ez nem mondott neki sokat, inkább csak újra előhozta benne a régi sokkot az ilyen nagyságrendű műveletekkel kapcsolatban, hogy milyen hatalmas mennyiségű földet tudnak ezek a robotok kiszakítani a földből. – Mihez kezdtek majd ezzel a rengeteg fémmel? – kérdezte, miután lenézett egy másik hatalmas külszíni fejtésű bányába, a lakóhelytől huszonöt kilométerre nyugatra. – Nem kifizetődő eljuttatni a Földre, vagy tévedek?

A főnökük, egy fekete hajú, keskeny arcú ember, elmosolyodott.

– Nem adjuk ki a kezünkből, amíg többet nem ér. Vagy amíg meg nem építik ezt az űrliftet.

– Maguk hisznek ebben?

– Ó, persze! Már minden anyag meg van hozzá, a gyémánt spirálokkal megerősített grafitszálak. Akár a Földön is lehetne egy ilyet építeni belőlük. Itt, a Marson pedig gyerekjáték.

John megrázta a fejét. Aznap délután egy teljes órán át utaztak visszafelé a szállásra, salakdombok és nyitott gödrök mellett, a finomítók távoli füstjének irányába, amelyek a lakóhelyükként szolgáló fennsík túlsó oldalán helyezkedtek el. Megszokta már a felszántott föld látványát egy építkezés céljára, de ez... fantasztikus, hogy néhány száz ember mire képes. Természetesen ez ugyanaz a technológia, amely segítségével Sax képes volt egy függőleges várost építeni az Echus Overlook egész magasságában, ugyanaz a technológia, amellyel igen gyorsan fel tudtak húzni újabb és újabb városokat. És mégis, ilyen pusztítást végezni csak azért, hogy fémeket szerezzünk, azért, hogy kiszolgáljuk a Föld kielégítetlen étvágyát...

Másnap igen szigorú biztonsági intézkedéseket vezettetett be a főnökkel, amelyeket a következő két hónapban be kell tartaniuk; majd pedig elindult, követve az arab karaván szélben eltűnő nyomait, északra és keletre.

Mint kiderült, Frank Chalmers együtt utazott ezzel az arab karavánnal, de ő nem látott, nem is hallott semmiféle látogatásról, amelyet Hiroko emberei tettek volna, és egyik arab sem ismerte el, hogy ő lett volna az, akitől a Bradbury Pointnál hallott történet származott. Ez a nyom is hamisnak bizonyult tehát. Vagy esetleg Frank és az arabok összejátszottak. És ha igen, akkor vajon hogyan lehetne ezt kideríteni? Habár az arabok csak nemrég érkeztek meg a Marsra, máris Frank szövetségeseivé váltak, ehhez kétség nem fér. Velük él, beszéli a nyelvüket, és most természetesen ő jelentette a kapcsolatot közöttük és John között, tehát esélye sem maradt egy független vizsgálódásra, annak kivételével, amit majd Pauline el tud végezni a számítógépes aktákban. Ehhez képest viszont mindegy, hogy a karavánnal tart-e vagy pedig nem.

Ennek ellenére, John együtt utazott velük egy darabig, ahogy bejárták a hatalmas dűne-tengert, areológiai és némi bányászati kutatást végezve. Frank csak egy rövid időre érkezett, hogy egy egyiptomi barátjával beszéljen. Túlságosan elfoglalt emberré vált, hogy bárhol is túl sokáig maradjon. Amerikai miniszteri állása legalább annyira világjáróvá tette, mint Johnt az övé. Így tehát gyakran keresztezte egymást az útjuk. Franknek sikerült megtartani a pozícióját most már három kormányváltáson keresztül, noha ez egy kabinetbeosztás volt. Igen jelentős teljesítmény, különösen akkor, ha figyelembe vesszük a távolságot Washingtontól. És most ő az, aki irányítja az Amerikában székelő transznacok befektetéseit, s ez a felelősség borzasztóan hajszolttá tette, de ugyanakkor duzzadt is a hatalomtól, ami Johnt Sax üzletember-verziójára emlékeztette. Mindig mozog, mindig mutogat a kezével, mintha saját beszédének a zenéjét vezényelné, mely az évek alatt felvett egy sajátos Kereskedelmi Kamara-i gyorsító áttételt. „Ki kell vetnünk a hálónkat erre az Escarpmentre, mielőtt a transznacok és a németek lecsapnak mindent a kezünkről. Dolgozni! Dolgozni! Sok munka van!” Ez utóbbi állandó szólamává vált, miközben ezt illusztrálva, egy kis Marsot jelképező gömbre mutogatott, amelyet mindig a felső zsebében hordott.

– Na, nézzük csak ezeket a mohole-okat! Meglátogattam egyet az északi-sarknál, hármat a hatvanadik szélességi fokon, északon és délen, négyet az egyenlítő környékén, egyet a déli-sarkon. Mindegyiket szépen elhelyeztétek a vulkanikus kiemelkedések nyugati oldalán, hogy ezzel is elkapják a a keresztirányú légmozgást. Gyönyörű. – Megforgatta azt a kis gömböt, és a mohole-okat jelölő kis pöttyök kék vonalakká folytak össze. – Jó látni, hogy végre valami hasznosat végzel.

– Végre.

– Na nézd csak, itt van ez az új lakás-gyár Hellasban. Kis házikókat gyártanak olyan tempóban, amely képessé teszi őket, hogy körülbelül minden Ls 90-ben háromezer bevándorlót el tudjanak velük látni. És mivel már egy egész flottányi oda-vissza járó űrsikló működik, ez éppen csak elég. – Látva John arckifejezését, gyorsan hozzátette: – Ha úgy vesszük, John, ez mind csak extra hőt jelent, tehát segít a földiesítésben. Sokkal inkább, mint a pénz és a munkaerő. Gondolkodj el rajta.

– De te néha elgondolkodsz, hogy vajon hová vezet ez az egész? – kérdezte John.

– Most ezalatt mit értesz?

– Azt, hogy áramlik befelé az ember és a felszerelés, miközben otthon a Föld kezd darabjaira hullani.

– A Földön mindig is szét fog esni minden. Jobb, ha hozzászoksz ehhez.

– Igen? Na igen, de kihez fog itt ez az egész tartozni? Ki lesz itt a főnök?

Frank egy fintort vágott, John naivitását látva, hogy feltette egyáltalán ezt a kérdést. Johnnak csak egy pillantást kellett vetnie Frank pimasz arcára, és látta az egészet. Az utálat, a türelmetlenség keverékét, ahogy kineveti. Részben jólesett neki, hogy ilyen gyorsan rájött, mit lát. Jobban ismerte a régi haverját, mint családjának bármely tagját. Az előtte álló kreol bőrű, világos szemű arc, mintha a testvére lenne. Egy ikertestvér akit ismert, mióta világ a világ. Ugyanakkor feldühítette, hogy Frank ilyen lekezelően bánik vele.

– Az emberek sokat gondolkodnak ezen, Frank, és nem csak Arkagyij. Nem lehet csak így félre söpörni, és úgy tenni, mintha ez egy hülye kérdés lenne, mintha nem kellene semmit eldönteni..

– Majd az ENSZ eldönti – mondta Frank nyersen. – Odaát tízmilliárdan vannak, itt pedig mi tízezren. Az pont egy a millióhoz. Ha szeretnéd ezeket az esélyeket bármennyire is befolyásolni, akkor neked is a UNOMA részévé kellett volna válnod, mint tanácsoltam neked akkor, amikor felajánlották ezt a pozíciót. Te nem hallgattál rám, egy vállrándítással elintézted. Végre tehettél volna valamit, de most, most mi vagy te? Sax asszisztense, aki felelős a publicitásáért.

– Igen, és a fejlesztésért, a biztonságért, a földi kapcsolatokért, és a mohole-okért.

– És strucc vagy – mondta felháborodottan Frank –, fejed a homokban. Na gyere, menjünk enni.

John bólintott, és elmentek vacsorázni az arabok legnagyobb terepjárójába. Zsíron sült bárányhúst és kaporral ízesített joghurtot ettek, roppant finom és egzotikus ételeket. De John még mindig haragudott Frankre lenéző magatartása miatt, melyet, úgy tűnt, soha nem un meg. Ez a régi versengés élesebb, mint valaha, és semmiféle Első Ember-viselkedés nem tudott Frank csúfondáros arroganciáján lyukat ütni.

Így hát másnap, amikor Maja Tojtovna váratlanul megérkezett, nyugat felé tartva Acheronba, John hosszabb ideig ölelte magához, mint egyébként tette volna, és, mire véget ért a vacsora, mindent megtett, hogy a nő az ő terepjárójában töltse az éjszakát. Egy kicsivel jobban odafigyelt rá, bizonyos nevetéssel, bizonyos nézéssel, pillantással figyelte, majdnem véletlenül ütköztek össze a karok, ahogy fölálltak, hogy megkóstolják a sörbetet, beszélgetett a karaván boldog tagjaival, akik, mint férfiak, látszólag lenyűgözőnek találták... bevetette a kiengesztelés és csábítás régi közös fegyvertárát, amelyet az évek során alakítottak ki. És Frank kénytelen volt jó pofát vágva ezt mind végignézni, ahogy arabul beszélgetett egyiptomi barátaival.

És aznap éjszaka, ahogy John és Maja szeretkezett a férfi terepjárójának az ágyában, Boone egy pillanatra felegyenesedett, és lenézett a nő fehér testére, majd azt gondolta: „Ennyit a politikai hatalomról, Frank, kisöcsi.” Az a fapofa mindent elmondott neki, a folytonos, éles vágy Maja után még mindig égett benne. Frank a karavánszeráj legtöbb férfijához hasonlóan nagyon szeretett volna ott lenni John helyében abban a pillanatban, és ezt a múltban egyszer vagy kétszer kétségtelenül meg is tette. De nem akkor, amikor John a környéken tartózkodott. Nem, ma éjszaka Franket emlékeztetik arra, hogy az igazi hatalom miből is áll.

Mivel az ilyen csúfondáros kellemetlenkedés elvonta a figyelmét, eltelt egy kis idő, mire Majára is figyelmet tudott fordítani. Közel öt év telt el azóta, hogy legutoljára együtt aludtak, és a közbeeső időben sem maradt egyedül, de tudta azt is, hogy a nő egy ideig egy mérnökkel élt Hellasban. Furcsa érzéssel kezdett bele újra, mivel annyira mélységesen ismerték egymást, ugyanakkor viszont mégsem... A nő mozgó arca villódzott alatta a félhomályban, nővér, majd ismeretlen, nővér, majd ismét ismeretlen... De valami történt, valami megváltozott benne, és minden egyéb, külső dolog lehullott róla, minden ilyen játék. Látott valamit az arcán, ahogy csak rá figyelt, abban, ahogy teljesen átadta magát neki a szeretkezés közben. Nem ismert senki olyat, aki csak hasonlított is volna rá ebben.

Így hát a régi láng fellángolt. Kezdetben bizonytalanul, mintha nem is lenne ott egyáltalán, mikor először szeretkeztek. De később, egy olyan egyórányi, csendes beszélgetés után elkezdtek csókolózni, átkarolták egymást, aztán a láng hirtelen fellobbant, és elnyelte őket. Természetesen, mint mindig, ezt a tüzet is Maja gyújtotta, ezt be kellett ismernie. Amikor együtt aludtak, képtelen volt másra figyelni. A szex nála, mint ahogy általában John számára, nem egyfajta sportot, testmozgást jelentett, hanem sokkal inkább egy hatalmas szenvedélyt, egy transzcendentális létet. És amikor igazán belemelegedett, olyan tigrisszerűen viselkedett, hogy ezzel mindig meglepte, felébresztette, felemelte őt is a saját szintjére, emlékeztette arra, hogy milyen is lehet a szex. És fantasztikus, csodálatos érzés, ahogy újra visszaemlékezett erre, újra megismerte, tényleg fantasztikus. Az omeg-endorf hatása eltörpült emellett. Hogy is felejthette el, miért maradt folyton távol tőle, mintha mással is lehetne helyettesíteni? Magához szorította, majdnem összetörte egy ölelés után, és összekapaszkodtak, megharapták egymást, ziháltak és sóhajtoztak, együtt értek el a csúcsra, mint olyan sokszor azelőtt. Maja, ahogy lehúzta a sötét szakadékba. A rituáléjuk.

És még később is, ahogy beszélgettek, valahogy sokkal közelebbinek érezte magához a nőt. Igaz, hogy csak azért kezdett bele ezekbe a játékokba, hogy bosszantsa Franket. A nő nem igazán számított. De most, ahogy mellette feküdt, érezte, hogy mennyire hiányzott a jelenléte az elmúlt öt évben. Milyen üresnek tűnt az élet nélküle, mennyire hiányzott neki. Mély érzések, ezek mindig meglepték őt, folyton úgy érezte, mint egy öregember, hogy most már többé-kevésbé befejezte a változást, aztán tessék, valami történik. És a legtöbb alkalommal ezt a változást, ahogy visszagondolt az elmúlt évekre, egy-egy Majával történő találkozás jelentette.

És mégis, ő még mindig ugyanaz a Maja Tojtovna. Szeszélyes, tele saját ötleteivel és terveivel, eltelve önmagával. Fogalma sincs arról, hogy vajon John mit csinál itt idekint a dűnéken. Soha eszébe sem jutna, hogy megkérdezze. Ugyanakkor pedig cafatokra szaggatná, ha feldühítené véletlenül. Ezt meg tudta állapítani már abból, ahogy ránézett a nő szenvedélyes vállára, vagy nézte, ahogy kimegy a WC-re. De persze ezt már mind tudta, ez nem jelentett semmi újat, ezt már az underhilli első éveiben megtanulta, olyan régen, olyan sok idővel ezelőtt. És jólesett neki ennek a helyzetnek a bensőségessége. Még a nő ingerlékenysége is jólesett neki. Mint a gúnyolódás Frankkel. Igen, öregedett már, és ők alkották a családját. Majdnem felnevetett, majdnem mondott valamit, hogy feldühítse a nőt, majd inkább meggondolta magát. Már maga az is elég, hogy az ember tudja, milyen, amikor Maja felbőszült. Isten ments, hogy még be is mutassa nekünk, milyen valójában. Erre felnevetett, és ezt hallva a nő rámosolygott, visszajött az ágyhoz, és mellkasánál fogva hátralökte.

– Aha, szóval már megint rajtam nevetsz. A nagy fenekem miatt, mi?

– Tudod, hogy a feneked tökéletes. – A nő még egyszer mellbe taszította, bosszankodva John dicséretén, amit óriási hazugságnak tartott, és a birkózásuk újra a bőr és a só valóságához vezetett, vissza a szex világába. Az ezt követő hosszú, nyugodt percekben a férfi azon kapta magát, hogy arra gondol: szeretlek te vad Maja, tényleg szeretlek. Ez a gondolat zavarba ejtette, ez egy veszedelmes gondolat. Nem olyasmi, amit csak úgy ki merne mondani. De mégis igaznak érezte.

Így hát egy pár nappal később, amikor a nő elindult, hogy meglátogassa az acheroni csapatot, és megkérte, találkozzanak ott, nagyon megörült neki.

– Talán néhány hónap múlva.

– Nem, nem. – A nő komoly arccal rázta a fejét. – Gyere korábban. Azt akarom, hogy korábban ott legyél velem.

És mikor a férfi hirtelen szeszélytől hajtva beleegyezett, a nő elmosolyodott, mint egy kislány, akinek titka van.

– Nem fogod megbánni – mondta. Utolsó csók, és már el is ment, dél felé Burroughsba, hogy elérje a nyugatra tartó vonatot.

Ezek után szinte semmi esélye sem maradt, hogy bármit is kiszedjen az arabokból. Megbántotta Franket, az arabok pedig felsorakoztak barátjuk mögött. „Természetesen. Az elrejtett telep, mondták. Az micsoda?”

Ő felsóhajtott, majd feladta, és úgy döntött, ott hagyja őket. Az indulása előtti nap éjszaka rakta teli terepjáróját (az arabok gondosan odafigyeltek, hogy megteljen a csomagtere a hosszú út előtt), és pakolás közben azon töprengett, hogy eddig mit sikerült elérnie a szabotázsakciók nyomozása során. Egész eddig Sherlock Holmest nem fenyegette veszély, az már biztos. De ami még rosszabb, a Marson található már egy egész olyan társadalom, ahová nem tudott bejutni. Mohamedánok. Kik ők igazából? Miután bepakolt, aznap este Pauline segítségével olvasott egyet, majd újra csatlakozott vendéglátóihoz, és gondosan megfigyelte őket, amennyire csak tudta, egymás után téve fel kérdéseit. Tudta, hogy a kérdezés vezet az emberek lelkéhez, sokkal inkább, mint az értelem. De ebben az esetben nem úgy tűnt, hogy bármit is elérhet. „A Kojot, az valami vad kutya, nem?”

Teljesen összezavarodva hagyta ott a karavánt másnap reggel, és indult el nyugat felé a dűnetenger déli peremén. Hosszú út állt előtte Acheronig, hogy Majához csatlakozzon. Ötezer kilométernyi dűne. De jobban szeretett vezetni, ezért nem ment el Burroughsba, hogy vonatra üljön. Kellett neki egy kis idő, hogy gondolkodni tudjon. És igazából ez már egyfajta szokásává is vált, ahogy megy az autóval, keresztül a tájon, vagy ahogy siklókkal repül el felette, lassan bejárva a vidéket. Már több éve utazott, bejárta az északi féltekét, és hosszú kirándulásokat tett délre, megvizsgálva a mohole-okat, vagy szívességeket téve Saxnek, Helmutnak vagy Franknek, vagy ezt-azt megvizsgálva Arkagyij számára, vagy átvágva a szalagokat valaminek a megnyitóján, ami lehetett város, kút, időjárásfigyelő állomás, bánya, mohole, és szónokolva nyilvános beszédeken, vagy magánbeszélgetéseken idegenekkel, régi barátokkal, új ismerősökkel, majdnem olyan gyorsan már, mint Frank. És mind azért, hátha képes inspirálni a bolygó lakosságát, hogy sikerüljön elfelejteniük a történelmet, felépíteni egy működő társadalmat, létrehozni egy, a Marsra és önmagukra szabott tudományos rendszert. Ami fair, igazságos, racionális és jó. Hogy mutassa az utat egy új Marshoz.

És mégis, ahogy múltak az évek, egyre valószínűtlenebbnek tűnt, hogy úgy alakulnak majd a dolgok, ahogy gondolta. A Bradbury Point-féle helyek megmutatták, hogy milyen gyorsan változnak a dolgok, s az arabok és a hozzájuk hasonlók tovább erősítették benne azt az érzést, hogy az események kicsúsztak a kezéből. Sőt mi több, mindenki kezéből. Nincs már terv. Gördült a terepjáró nyugat felé, a robotpilóta vezetett, fel és le az egymást követő dűnéken, ő pedig nem látott semmit. Mélyen elmerülve próbálta megérteni, vajon pontosan mi is a történelem, és hogyan működik. És úgy tűnt neki, a végtelen úton, hogy a történelem az valami hatalmas dolog, mindig túl a közeli horizonton, és a hatásait leszámítva teljesen láthatatlan. Olyasmi, ami mindig akkor történik, amikor az ember nem figyel oda: egy megismerhetetlen, végtelen eseményláncolat, amely nem irányítható, de maga mindent irányít. Végül is, ő már a kezdetek óta itt van! Sőt, ő maga jelentette a kezdetet. Az első ember, aki erre a világra lépett, majd mindenek ellenére mégis visszatért, és segített a nulláról indulva felépíteni. Mégis, ennek ellenére, kezdett eltávolodni tőle ez az egész. Ahogy ezen gondolkodott, feszült lett, hogy mennyire hihetetlen ez az egész, néha pedig hirtelen dühkitörései támadtak amiatt, hogy az események egyre jobban felgyorsulnak, s nemcsak hogy nem tudja irányítani, hanem már megérteni sem képes. Ez nem jó így, ez nem lehet, ezt nem szabad, harcolnia kell ellene!

És mégis: hogyan? Egyfajta társadalomtervezés... szükségük van rá. Ez az össze-vissza sodródás mindenféle terv nélkül, sőt annak a gyenge kis tervnek a felrúgása is, amit az emberek a kezdeteknél hoztak létre a Mars-szerződéssel... nos, egy terv nélküli társadalom, ebből állt eddig a történelem. De a történelem egészen eddig csak egy rémálmot jelentett, példázatok hatalmas tárházát. Nem mehet ez így tovább. Szükségük van egy tervre, és akkor talán lesz esélyük arra, hogy mindent újra kezdhetnek. Helmut, a simulékony funkcionárius, Frank, aki cinikusan elfogadja a status quót, ahogy ő maga elfogadja a szerződés megszegését, mintha valami aranyláz közepén élnének. Nem, Frank téved. Sajnos, mint mindig.

De az ő körbe-körbe rohangálása sem helyes. Azzal a hangosan ki nem mondott indokkal járkált körbe-körbe itt a bolygón, hogyha többet lát belőle, ha csak eggyel több telepet megnéz, csak eggyel több emberrel beszél, akkor valahogy gondolkodás nélkül megérti, és az ő holisztikus megértése majd visszaárad belőle, elterjed az öszszes telepes között, és megváltoztatja a dolgokat. Boone viszont mostanra megbizonyosodott, hogy ez az érzés nagyon naiv gondolat. Annyira sok ember élt már a bolygón, hogy soha nem fog tudni kapcsolatba kerülni mindannyiukkal, hogy reményeiknek és vágyaiknak a szószólója lehessen.

Mindemellett, még az újonnan érkezettek közül igen kevesen hasonlítottak az első százhoz abban a tekintetben, hogy miért jöttek. Persze ez nem teljesen igaz, mert még mindig csak tudósok jöttek, valamint az olyan emberek, mint a svájci útépítő cigányok. De nem ismerte őket, mint ahogy az első százat igen, és már nem is fogja tudni megismerni őket. Az a kis csoport formázta őt is, valójában ők alakították ki az ő véleményét és ötleteit. Tanították, ők voltak a családja, és ő megbízott bennük. És neki szüksége van a segítségükre, most még jobban, mint valaha. Talán ezt jelenti ez a hirtelen új, erős érzéshullám Maja felé. És talán emiatt lett ennyire dühös Hirokóra – beszélnie kell vele, szüksége van a segítségére! És a nő éppen most hagyta el őket.

Vlad és Ursula átköltöztették a biotech-komplexumot egy Acheron Fossae-ban elhelyezkedő, uszonyszerű hegyoromba, egy keskeny kiemelkedésbe, ami úgy nézett ki, mint egy hatalmas, víz alá merült tengeralattjáró parancsnoki hídja vagy tornya. A felső részét átlyuggatták, a furatok sziklafaltól sziklafalig értek. Néhány szoba egy kilométer szélesre is nyúlt, és mind a két oldalán üvegfal zárta le. A déli ablakokból az Olympus Mons látszott, körülbelül hatszáz kilométerrel arrébb, az északi ablakok pedig az Arcadia Planitia világosbarna homoksivatagára néztek.

John felhajtott az aljánál lévő széles úton, és rácsatlakozott a garázs zsilipajtajára, közben észrevette, hogy a teleptől délre helyezkedő keskeny kanyon talaját apró, megolvadt barna cukorhoz hasonló kis halmok borítják.

– Ez egyfajta új, kriptogám réteg – mondta Vlad, amikor John rákérdezett. – Cianobaktériumok és floridai baktériumok szimbiózisa. A laposbaktériumok nagyon mélyre lenyúlnak, és a sziklában lévő szulfátokat szulfidekké alakítják át, amellyel egy Microcoleus-variáns táplálkozik. Ennek a felső rétege piros tokban nő, amely hozzákötődik a homokhoz és a mészkőhöz ilyen, nagy dendritformákban, így kicsit hasonlít az erdei szilvanolhoz, amelynek nagyon hosszú, bakteriális gyökérrendszere van. Úgy tűnik, hogy ezek a gyökérrendszerek kúsznak lefelé, át a regoliton, le a mélybe, és felolvasztják a jégpáncélt.

– És ti ezt az izét szabadon eresztettétek? – mondta John.

– Hát persze, szükségünk van valamire, hogy eltűnjön a jégpáncél, nem?

– Van itt valami, amivel meg lehet bizonyosodni arról, hogy nem kezdi el beborítani az egész bolygót?

– Hát, beépítettük az öngyilkos gének szokásos csapatát, arra az esetre, ha el kezdené maga alá gyűrni a biomassza többi részét. De amennyiben itt helyben marad...

– Nahát.

– Egy kicsit hasonlít az első életformákra, amelyek a földi kontinenseket beborították, úgy gondoljuk. Mi csak felgyorsítottuk a növekedési ütemét, és megerősítettük a gyökérrendszerét. Furcsa, de kezdetben hűteni fogja az atmoszférát, még akkor is, hogyha odalent mindent felmelegít. Mert igencsak fel fogja majd gyorsítani a szikla kémiai erózióját, és az összes ilyen reakció szén-dioxidot von ki a levegőből, így tehát a légnyomás csökkenni fog.

Maja közben csatlakozott hozzájuk, átölte Johnt, és megszólalt.

– De ezek a reakciók valószínűleg ugyanolyan gyorsan fognak oxigént felszabadítani, ahogy lekötik a szén-dioxidot. Ezzel is fenntartják a légnyomást, nem?

Vlad felhúzta vállát.

– Talán, majd meglátjuk.

John felnevetett.

– Sax hosszabb távra tervez. Valószínűleg örülni fog, ha ezt meghallja.

– Ó, igen. Ő engedélyezte, hogy szabadon engedjük őket, és tavasszal idejön, hogy megvizsgálja őket.

A hegygerinc alatt elhelyezkedő étkezőben vacsoráztak. A mennyezeten lévő nyílások a fölöttük lévő üvegházba nyíltak, és ablakok fedték az északi és déli falakat, keletre és nyugatra pedig bambuszkötegek álltak végig a fal mellett. Acheron összes lakója eljött oda vacsorázni, életben tartva egy régi underhilli szokást, sok más dologhoz hasonlóan. A John és Maja asztalánál folyó beszélgetés sok mindenre kiterjedt, de folyton visszatértek jelenlegi munkájukhoz, amely során megpróbálták megoldani, hogy biztonsági funkciókat építhessenek bele az összes, genetikailag előállított mikroorganizmusba, amelyet szabadon eresztenek a természetben. A minden GEM-ben elhelyezett dupla gyilkos gén, egy olyan kísérlet, amelyet ez az Acheron-csoport maga kezdeményezett, és ez hamarosan törvénnyé is válik majd.

– Ez igy mind szép és jó, ha a legális GEM-eket nézzük – mondta Vlad –, de ha valami őrült elkezd kotyvasztani valamit, és nem jön be neki, akkor nagy bajban lehetünk.

Vacsora után Ursula odaszólt Johnnak és Majának.

– Ha már itt vagytok, gyertek le hozzám orvosi felülvizsgálatra, úgyis régen láttalak mindkettőtöket.

John elkezdett akadékoskodni, utálta ezeket a vizsgálatokat, sőt mindenfajta orvosi tevékenységet. De Ursula makacsul ragaszkodott hozzá, így végül beadta a derekát. Egy pár nappal később meglátogatta a klinikát. Elszenvedett jó néhány diagnosztikai tesztet, amelyek sokkal intenzívebbnek tűntek, mint máskor. A legtöbbjét pedig túlságosan megnyugtató hangon beszélő komputerek és imaging gépek végezték, azt mondva neki, hogy forduljon erre, majd arra. John követte utasításaikat, bár nem tudta, mi is történik. Modern orvostudomány. De ezután a régi jó hagyományos módszerrel maga Ursula is végigszurkálta, döfködte és tapogatta. És amikor véget ért a vizsgálat, egy fehér lepedővel betakarva hanyatt feküdt egy ágyon, miközben a nő ott állt mellette, és a leleteket nézegette dünnyögve.

– Nem is rossz – mondta neki egy pár perccel később. – Van itt néhány, gravitációval összefüggő probléma, de semmi olyan, amivel ne tudnánk mit kezdeni.

– Nagyon jó – mondta John megnyugodva. Pont ez zavarta az orvosi vizsgálatokkal kapcsolatban: minden hír csak rossz lehet. Az ember azt akarta, hogy ne is legyenek hírek egyáltalán. Ha ezt az ember eléri, az valahogy győzelemnek tűnik. Sőt egyre inkább, ahogy teltek-múltak az évek. De mégis: negatív teljesítmény. Semmi nem történt vele. Fantasztikus.

– Na, kéred a kezelést? – kérdezte Ursula közömbös hangon, háttal állva neki.

– A kezelést?

– Ez egy gerontológiai kezelés, terápia, kísérleti eljárás. Olyasmi, mint egy oltás, de van benne DNS-erősítő. Megjavítja az elszakadt szálakat, és igen jelentős mértékben helyreállítja a sejtosztódás pontosságát.

John felsóhajtott.

– Na, és ez mit jelent?

– Hát, tudod, a normális öregedést leginkább sejtosztódási hiba okozza. Bizonyos számú generáció után, amely terjedhet száztól akár több tízezerig, attól függően persze, hogy milyen fajta sejtekről beszélünk, a reprodukció során bekövetkező hibák gyakorisága elkezd emelkedni, és minden legyengül. Az immunrendszer az elsők között van, amelyik meggyengül, majd később a többi szövet, és végül valamivel baj történik, vagy elromlik, és az immunrendszert legyűri egy betegség, és kész, ennyi.

– És azt mondod, hogy meg lehet szabadulni ezektől a hibáktól?

– Hát, legalábbis le lehet lassítani, és kijavítani azokat, amelyekkel már gond van. A kettő keveréke, igazság szerint. A sejtosztódási hibákat a DNS-szál sérülései okozzák, így hát meg akarjuk erősíteni őket, ezért megvizsgáljuk a genomodat, majd felépítünk egy ilyen önjavító genomkönyvtárat, amely kis szegmensekből áll. Ezek ki fogják cserélni az elszakadt szálakat.

– Autójavító?

A nő felsóhajtott.

– Érdekes, ezt minden amerikai viccesnek találja. Na, szóval benyomjuk ezt a csomagot a sejtekbe, ahol hozzákötődnek az eredeti DNS-hez, és nem hagyják, hogy megszakadjon. – Elkezdett rajzolni dupla és összetett hélixeket, ahogy magyarázott, kérlelhetetlenül átcsúszva biotech-zsargonba, így John már csak nagy vonalakban tudta követni az egész gondolatmenetet. Amely, úgy tűnik, a genomprojektből illetve a genetikai abnormalitás kijavításának területéről származott, a felhasználás módszerei pedig a rákterápiából és a GEM-módszerekből. Ursula elmagyarázta, hogy ezt, és még sok más technológiát kombinált és használt fel az acheroni team. Az eredmény pedig, látszólag, az, hogy megfertőzik a saját genomjának kis darabjaival, amelyek el fognak majd jutni testének összes sejtjébe, kivéve a fogának, bőrének, csontjának és hajának egy-egy részét. Ezek után pedig közel tökéletes DNS-szálai lesznek majd, megjavított és megerősített szálak, amelyek sokkal pontosabbá teszik a sejtosztódást.

– Mégis mennyire pontossá? – kérdezte, próbálva felfogni, hogy mit is jelent ez az egész.

– Körülbelül olyanná válik, mint amikor 10 éves voltál.

– Na, ne ugrass.

– Nem, nem, ez nem vicc. Ezt mindannyian megcsináltuk magunkon, úgy körülbelül Ls 10 körül, és amennyire meg tudjuk állapítani, bevált.

– És örökké tart?

– Semmi sem tart örökké, John.

– Akkor mégis meddig?

– Nem tudjuk. Mi magunk vagyunk a kísérleti nyulak, majd rájövünk, ahogy múlik az idő. Lehetséges az is, hogy meg lehet ismételni ezt a kezelést, amikor az osztódási hibaszázalék ismét elkezd emelkedni. Ha pedig az is sikeres, akkor ez azt is jelentheti, hogy még jó néhány éved van hátra. Mégis mennyi? – kérdezte hitetlenkedve.

-   – Nos, pontosan nem lehet megmondani. Tovább élsz majd, mint ameddig mi élünk most, az már egyszer biztos. Valószínűleg sokkal tovább.

John csak bámult rá. A nő elmosolyodott a férfi arckifejezést látván, aki érezte, hogy tátva maradt a szája. Semmi kétség, nem vágott valami intelligens arcot, de vajh, mégis mire számított a nő. Ez... ez...

Megpróbálta követni a fejében száguldó gondolatokat.

– Kinek szóltál már erről? – kérdezte.

– Nos, megkérdeztünk mindenkit az első százból, amikor eljöttek orvosi vizsgálatra, valamint itt Acheronban is kipróbálta mindenki. És, az igazság az, hogy mi csak már létező módszereket kombináltunk, így hát hamarosan valószínűleg mások is össze fogják ezeket a kockákat rakosgatni. Így hát éppen most dolgozunk azon, hogy hamarosan publikáljuk, de először el kell küldenünk a cikkeket, hogy átnézze a WHO. Tudod, el akarjuk kerülni a politikai csatározásokat.

– Aha – mondta John, ezt végiggondolva. A Marson mindenki számára elérhető hosszú élet titkáról érkező hírek, amint elérik a Földön hemzsegő milliárdokat. Te jó isten, gondolta.

– És sokba kerül?

– Nem nagyon. Az a legdrágább része, hogy megvizsgálják a genomodat, és el is tart egy darabig. De ez is csak egy folyamat. Tudod, ez is csak számítógép-idő. Az is lehetséges, hogy mindenkit be lehet oltani a Földön. De odalent már így is kritikussá vált a népesedési probléma. Igen komoly népességszabályozási lépéseket kell tenniük, vagy beigazolódik a Malthus-elmélet. Úgy gondoltuk, jobb lesz, ha az ottani vezetők döntenek, mi legyen.

– Természetesen el fog terjedni a híre.

– Tényleg? Lehet, hogy hírzárlatot fognak elrendelni. Talán egy mindenre kiterjedő hírzárlatot is, nem tudom.

– Ezt nevezem! És ti csak, csak úgy, megcsináltátok?

– Hát persze. – A nő megvonta vállát. – Na, mi lesz, akarod?

– Szeretnék rajta egy kicsit gondolkodni.

– Elment sétálni. A hegygerincen fel és le, a hosszú üvegházban, tele bambusszal, és élelmiszer-növényekkel. Nyugat felé haladva be kellett árnyékolnia a szemét a délutáni napsugár miatt, ami átszűrődött a szűrőkkel ellátott üvegen is. Észak felé visszasétálva pedig látta az egészen az Olympus Monsig elnyúló, szaggatott lávalejtőket. Nagyon, nagyon nehezen tudott gondolkodni. 66 éves volt. 1982-ben született, és a Földön most, milyen év is van, 2048? Itt M-11. Tizenegy hosszú, sugárzással teli marsi év, és ő 35 évet töltött az űrben. Ebből három utat a Föld és a Mars között, amellyel még mindig tartotta a rekordot. Csakhogy ezeken az utakon 195 rem érte, alacsony vérnyomással és igen rossz HDL-LDL aránnyal küszködött. És fájt a válla, amikor úszott, és igen gyakran érezte fáradtnak magát. Öregedett. Nem maradt már olyan sok éve hátra, bármilyen furcsa is erre gondolni; és nagyon bízott az acheroni teamben, akik, most, hogy így végiggondolta, fel-alá járkáltak a sasfészkükben: dolgoztak, ettek, fociztak, és úsztak és ilyesmiket csináltak, arcukon elmélyült koncentrálás kis mosolyával, egyfajta kis belső dallammal. Nem pont úgy, mint a 10 évesek, ez igaz, de egy mindent elöntő, elmerült boldogság aurája vette őket körül. Az egészségé, és annál is többé. Hangosan felnevetett, és visszament Acheronba, hogy megkeresse Ursulát. Amikor a nő meglátta őt, ő is vele nevetett.

– Nem is olyan nehéz döntés ez, ugye?

– Nem. – És ő is felnevetett. – Most tényleg, mit veszthetek vele?

Így hát beleegyezett. Az archívumban őrizték a genomját, még egy pár napig el fog majd tartani, hogy szintetikusan előállítsanak egy csoportnyi javítószálat, és hozzácsatlakoztassák őket a plazmidokhoz, majd pedig több milliót klónozzanak belőlük. Ursula azt mondta neki, hogy jöjjön vissza három nappal később.

Amikor visszatért a vendégszobába, Maját ott találta. Legalább olyan érzés ült az arcán, mint az övén.

Idegesen járkált fel-alá a szobában, megérintve dolgokat, és ide-oda nézegetve, mintha még soha nem látott volna egy ilyen szobát. Vlad mindent elmondott neki is, az ő orvosi vizsgálata után, ahogy Ursula tette Johnnal.

– Járványos halhatatlanság! – kiáltott fel a nő, és furcsán felnevetett. – El tudod ezt képzelni?

– Járványos hosszúéletűség – javította ki. – És nem, nem tudom, nem igazán... – Ő is szédült egy kissé, és látta, hogy a nő meg se hallotta őt. Izgatottsága rá is átragadt. Levest melegítettek, és szinte oda sem figyelve ették meg. Vlad szólt Majának, hogy jöjjön Acheronba, és ezt-azt elárul arról, hogy mégis miről szól ez az egész. Ezért ragaszkodott Maja ahhoz, hogy John kísérje el ide. Amikor elmondta ezt neki, a szeretet hulláma végigfutott rajta, ahogy mellette állt mosogatás közben. És nézte, ahogy remeg a keze, miközben beszélt. Különlegesen közel érezte magát hozzá. Mintha ismerték volna egymás gondolatait, mintha a sok-sok év után, ennek a bizarr fejleménynek a fényében, már nem lenne szükségük szavakra, csak egymás jelenlétére. Aznap este az ágyuk meleg sötétjében a nő rekedten suttogta neki: „Szeretném ma éjszaka kétszer. Amíg még önmagunk vagyunk.”

Három nappal később mindketten megkapták a kezelést. John hátradőlt egy orvosi vizsgálóágyon egy kis szobában, és bámulta az intravénás tűt a kezében. Egy intravénás kezelés, pont olyan, mint azok, amilyeneket már oly sokszor kapott, azzal a különbséggel, hogy most furcsa hőség indul ki a karjából, elönti a mellkasát, és lezúdul a lábához. Tényleg igy van, vagy csupán képzelődik? Egy másodpercig igen furcsán érezte magát, mintha a szelleme átsétált volna rajta, aztán csak nagyon melege lett.

– Biztos, hogy ilyen melegem kell legyen? – kérdezte Ursulát aggódva.

– Először olyan, mintha lázad lenne – válaszolt –, akkor kapsz egy kis áramütést majd, hogy bejuttassuk a plazmidokat a sejtjeidbe. Ezután pedig inkább egy kicsit fázni fogsz, ahogy az új szálak hozzákötődnek a régiekhez. Az igazat megvallva, az emberek nagy többsége eléggé fázik ilyenkor.

Egy órával később a nagy intravénás üveg tartalma mind eltűnt benne. Még mindig izzadt, és megtelt a húgyhólyagja. Hagyták, hogy felkeljen és elmenjen WC-re, majd amikor visszatért, lekötözték egy olyan székbe, ami egy kanapé és egy villamosszék keverékének tűnt. Ez nem zavarta őt nagyon. Az űrhajóskiképzés során mindenféle szerkezethez hozzászokott. Az elektromos ütés körülbelül 10 másodpercig tartott, és csupán kellemetlen csiklandozásként jelentkezett mindenütt a testében. Ursula és a többiek kioldozták őt ebből a szerkezetből. Ursula csillogó szemmel szájon csókolta, és ismét figyelmeztette arra, hogy nemsokára elkezd majd fázni, és hogy ez egy pár napig eltarthat majd. Nyugodtan beülhet a szaunába, vagy a forróvizes medencébe, sőt még javasolták is ezt.

Így hát ő és Maja ott üldögéltek a szauna sarkában együtt. Összekapaszkodva az átható melegben, nézve a többi ember testét, akik fehéren jöttek be, és rózsaszínűen mentek ki. Úgy tűnt Johnnak, hogy pontosan ez történik kettejükkel is. 65 évesen jönnek be, és 10 évesen mennek ki. Igazából még mindig nem tudta elhinni az egészet. Még nagyon nehezére esett a gondolkodás. Úgy érezte, nincsenek gondolatai, vagy az agyát is sokk érte. Ha az agysejteket is megerősítik, akkor az övéi vajon hirtelen, váratlanul eltompultak? Persze soha nem tudott gyorsan gondolkodni. Sőt, valójában lehet, hogy ez sem más, mint a szokásos nehéz felfogása, melyre azért figyelt most fel, mert olyan erősen próbálkozott megbirkózni ezzel a dologgal. Hogy végiggondolja, hogy vajon ez mit jelent. Ez tényleg igaz? Tényleg létezik, hogy ki tudják játszani a halált néhány évig? Vagy akár... néhány évtizedig?

Miután kijöttek a szaunából, elmentek enni, majd étkezés után a hegygerincen lévő üvegházban tettek rövid sétákat, nézve az északi dűnéket és a déli kaotikus lávafelszínt. Az északi látvány Maját a korai Underhillre emlékeztette: a Lunae-n véletlenszerűen szétszórt sziklákat Arcadia szélsöpörte négyszög dűnéi váltották fel; mintha memóriája felerősítette volna az abból a korból származó emlékeit, mintát adva neki. Gazdag, mély citromsárgává átszínezve a fakult okkert és vöröst. Így szépül meg a múlt. A férfi kíváncsian nézte. Tizenegy marsi év telt el a kis kunyhójukban eltöltött első napok óta. És az azóta eltelt jó pár évben nem szűnt meg a szerelmük. Együtt maradtak, természetesen jó néhány áldott félbeszakítással és különválással, amelyet vagy a körülmények okoztak, vagy pedig az, mert nem tudtak kijönni egymással. De mindig újra kezdték, ahogy lehetőségük támadt rá, így körülbelül olyan jól ismerték egymást, mint bármelyik idős házaspár, persze némileg ritkábban félbeszakított együttléttel. Sőt, talán még jobban is, mert bármely teljesen stabil pár tagjai egy idő után már nem figyelnek a másikra, míg nekik, elválásaikkal és újratalálkozásaikkal, harcaikkal és kiengesztelődéseikkel, számtalanszor újra és újra meg kellett ismerniük a másikat. John elmondta Majának, mit gondol erről, beszélgettek róla; és nagyon jólesett erről beszélni.

– Nekünk figyelni kellett egymásra – mondta Maja nyomatékosan, és komoly megelégedés látszott az arcán. Biztosan arra gondolt, hogy ez azért leginkább az ő javára írható. Nos, igen. Figyelniük kellett egymásra, soha nem váltak a megszokás gépies rabjaivá. Minden bizonnyal, értettek egyet, ahogy üldögéltek a fürdőkben, vagy sétáltak a hegygerincen, ez kárpótolta őket azért az időért, amit nem együtt töltöttek. Sőt, több is történt, mint hogy kompenzálta őket. Igen. Kétségtelenül sokkal jobban ismerték egymást, mint bármelyik öreg házaspár.

És így beszélgettek, próbálva hozzáfűzni a múltjukat ehhez a különleges jövőhöz. Aggódva, remélve, hogy ez nem lesz áthidalhatatlan szakadék. És másnap késő este, a beoltás után két nappal, egyedül üldögéltek a szaunában, bőrük még mindig hideg volt, és rózsaszín az izzadtságtól. John ránézett Maja testére, ahogy ott ült mellette, igazi volt, mint egy szikla, és érezte azt az izzást, mint amikor az intravénás injekció végig futott rajta. Nem evett túl sokat a kezelés óta, és a bézs és sárga csempék, amiken ültek, elkezdtek hullámzani. Mintha belülről világították volna meg őket, a fény csillogott a csempéket borító vízcseppeken, mint szanaszét szórt apró villámdarabok, és Maja teste végignyúlt ezeken a csillogó csempéken, pulzált előtte, mint egy rózsaszín gyertya. Ez az intenzív jelenlét... Haecceitásnak hívta ezt egyszer Sax, amikor John a vallásos érzéseiről kérdezte egyszer. „Én a haecceitásban hiszek”, mondta Sax, a különlegességben, az itt-és-most-ban, az összes pillanat különleges egyediségében. Azért akarom folyton megtudni, hogy „Ez micsoda? Ez micsoda? És az micsoda?” És most, felidézve Sax furcsa kifejezését, sajátos vallását, John végre megértette őt, mert most ő is érezte a pillanat különlegességét, mint egy sziklát a kezében, és kezdte azt hinni, mintha az egész életét csak azért élte volna le, hogy az eljuttassa ehhez a pillanathoz. A csempék és a sűrű, forró levegő pulzáltak körülötte, mintha meghalna és újjászületne. Pontosan ez is történik, ha igaz, amit Vlad és Ursula mond. És mellette, az újjászületés folyamatában vele együtt, Maja Tojtovna rózsaszín teste. Maja teste, melyet jobban ismert, mint a sajátját. És nem csak ebben a pillanatban, hanem hosszú ideje, és élénken fel tudta idézni, amikor az első pillantást vetette a nő meztelen testére, ahogy feléje lebeg az Ares buborékjában, amikor körülvette a csillagok és az űr fekete bársonyának glóriája. Minden változást észrevett, minden átmenetet az agyában lévő kép és a mellette lévő test között, mintha hallucinálna, mintha összefolyna az idő, ahogy a nő húsa és bőre átalakul, megereszkedik, ráncosodik. Öregszik. Mind a ketten megöregedtek, nehezebbek, nyikorogtak is itt-ott. De hát, ilyen a világ. Mégis fantasztikus, hogy mennyi megmaradt belőle, hogy mégis mennyire önmaguk maradtak. Egy pár verssor jutott eszébe, a Scott-expedíció sírfelirata az antarktiszi Ross-állomás közelében. Együtt másztak fel a hegyre, hogy megnézzék a nagy fakeresztet, és ezeket a sorokat látták belevésve: „Sok minden megtörtént, de még sok minden vár ránk.” Vagy valami ilyesmi, nem emlékezett pontosan. Nagyon sok történt. Végül is, igen régen történt már ez. De keményen dolgoztak, és jó sokat is ettek, és talán a Mars gravitációja kegyesebb volt hozzájuk, mint a Földé lett volna. De az a nyilvánvaló, izzó igazság, hogy Maja Tojtovna még mindig nagyon szép nő, erős, izmos; királynői arca és vizes, ősz haja még mindig odavonja magára a tekintetét. A melle még mindig mágnesként hat rá. A melle, mely teljesen megváltozik már attól is, hogyha csak felemeli a könyökét. És mégis minden pozícióban ismerős neki... a saját mellkasa, a karja, bordái, oldala. A nő az a személy, akihez a legközelebb érezte magát. Egy gyönyörű rózsaszínű állat, és ugyanakkor egy avatár a számára, a szex vagy maga az élet avatárja ezen a csupasz sziklás világon. Ha ilyenek hatvanhat évesen, és ha a kezelés nem is tesz mást, csak itt tartja őket egy pár évre, vagy (még mindig érezte a sokkhatást) évtizedekig. Évtizedekig! Hát, ez lenyűgöző. Egyszerűen túl sok, hogy felfogja az ember. Abba kellett hagynia a gondolkodást, félő volt, hogy teljesen simára koptatja agyának fogaskerekeit. De lehet, hogy tényleg igaz, vajon tényleg igaz, a világtörténelem összes igazi szerelmesének fájó vágya, hogy még egy kis időt tölthessenek együtt, kinyújtózzanak, elnyújtsák az időt, és csak ennek szenteljék magukat... Úgy tűnt, hasonló érzelmek kavarják fel Maját is. Nagyon jó hangulatban, beárnyékolt szemmel nézte, azzal a „na, gyere ide” félmosollyal, amit olyan jól ismert. Maja felhúzott térdére támaszkodott, nem hivalkodott nemiségével, inkább csak kényelmesen pihent, mintha egyedül lenne... Igen. Nincs annál jobb, mint amikor Maja jó hangulatban van, senki sem lehet másokra ilyen jó hatással. Érezte, hogy elárad benne a szeretet a nő ezen tulajdonsága iránt, az érzelem intravénás folyamként átömlik rajta, és rátette kezét a nő vállára, és megszorította: erosz, csupán egy fűszer az agapé ünnepén. És hirtelen, mint mindig, a szavak csak úgy kiszakadtak belőle, és olyat mondott, amit még soha nem ejtett ki a száján.

– Házasodjunk össze – mondta, és mikor a nő felnevetett, ő is vele nevetett, és folytatta. – Nem, komolyan gondolom, házasodjunk össze. Házasodjunk össze, és öregedjünk meg együtt, ragadjuk meg az ajándékokat, amelyet az évek hoznak, és osszuk meg őket egymással. Legyenek gyerekeink, nézzük, ahogy nekik születnek gyerekeik, ahogy az unokák szülnek gyerekeket, ahogy az ükunokáknak lesznek gyerekei. Te jó isten, ki tudja, vajon meddig fog ez tartani? Lehet, hogy leszármazottaink egész sorát látjuk majd felvirágozni, és patriarkává és matriarkává válunk. Egyfajta marsi Ádám és Éva. – Maja felnevetett minden egyes ilyen kinyilatkoztatásnál. Vidám és szeretettel csillogó szemmel, egy nagyon-nagyon jó hangulatban lévő lélek tükrével. Ahogy nézte és magába szívta őt, érezte, ahogy a nő issza szemével, nézi, boldogan felkacag minden egyes új, abszurd, mulatságos mondaton, ami kiszakad belőle, és azt mondja neki, hogy: „Na igen, valami ilyesmi. Aha, valami ilyesmi.” És akkor erősen magához ölelte.

– Ó, John – mondta. – Te aztán tudod, hogyan lehet engem boldoggá tenni. Te vagy a legjobb férfi, akit valaha ismertem. – A nő megcsókolta, és a férfi úgy érezte, hogy a szauna hőségének ellenére nem lesz túl nehéz a hangsúlyt átvinni az agapé-ról az erosz-ra. És eggyé váltak, megkülönböztethetetlenül. A szerelem hatalmas áradatában összefonódva.

– Szóval, hozzám jössz, meg minden – mondta a férfi, ahogy bezárta a szauna ajtaját, és igazából beszélgetni kezdtek.

– Valami ilyesmi – mondta a nő, villogó szemmel, miközben arcán elbűvölő mosoly futott végig.

Amikor az ember úgy számol, még kétszáz évig él, másképp viselkedik, mint ha már csak húsz éve van hátra.

Szinte azonnal be is bizonyosodott. John ott töltötte a tél nagy részét a szén-dioxid ködsapka szélén, amely még mindig, minden télen leereszkedett az északi-sarkra, és areobotanikát tanulmányozott Marina Tokarevával és a csoportjával. Részben azért, mert Sax ezt kérte tőle, részben pedig azért, mert nem igyekezett sehová. Sax, úgy tűnt, elfeledkezett a nyomozásról. Johnt ez egy kicsit gyanakodóvá tette, így szabad idejében, még mindig Pauline segítségével, tovább kutatott, ugyanazokra a területekre koncentrálva, mint az Acheron előtti időkben. Utazási archívumokra főleg, majd munkáltatói feljegyzéseket vizsgált azokról, akik azokra a területekre utaztak, ahol a szabotázsok történtek. Minden valószínűség szerint tömegeket érintettek a szabotázsakciók, így hát egyéni utazási adatok nem mondanak el neki sokat. De a Marsra mindenkit valamelyik szervezet küldte, így hát ha azt vizsgálja, melyik szervezet küldött embereket az adott helyekre, talán rábukkan valami nyomra. Nem túl tiszta ügy és gyakran kellett Pauline-ra hagyatkoznia, nem csak statisztikai adatokért, hanem tanácsokért is, amit aggasztónak talált.

Az idő többi részében pedig az areobotanika olyan ágával foglalkozott, amelyben az összes eredmény legkorábban évtizedek múltán jelentkezik majd. Miért ne? Nem sürgette semmi, szinte biztosan megéri, hogy munkájának gyümölcsei beérnek. Így hát nézte, amint Marina csoportja új fát tervez, tanult tőlük, és elvégezte a labormunkáikat, üvegeket mosott stb. Úgy tervezték, hogy ez a fa szolgál majd egy többrétegű erdő zárt lombozataként, amelyet a Vastitas Borealis dűnéin terveztek létrehozni. A mamutfenyő genomján alapult a dolog. De nekik még ennél is nagyobb fákra volt szükségük, mintegy kétszáz méter magas óriásokra, melyek törzse ötven méter átmérőjű a talaj szintjén. A kérgük fagyban marad az idő legnagyobb részében, és széles leveleik úgy néznek majd ki, mintha dohánylevél-betegségük lenne, de képesek lesznek lekötni az UV-sugárzás talaj menti dózisát anélkül, hogy kár érné a lilás színű alsó oldalukat. John kezdetben úgy gondolta, hogy ezek a fák túl nagyok, de Pauline rámutatott, hogy így sok szén-dioxidot lesznek majd képesek feldolgozni, megkötve a szenet és visszajuttatva az oxigént az atmoszférába. Igen impozáns látványt is nyújtanak majd, legalábbis így gondolták. Maguk a tesztelt prototípusok, a kis fák csak tiz méter magasra nőttek, és számításaik szerint még húsz évig kellett várni, mire a verseny győztesei elérik a kívánt magasságukat. Jelenleg az összes prototípus elpusztult a Marsot szimuláló környezetben. Az atmoszférikus feltételeknek igen jelentősen meg kell majd változniuk, mielőtt ezek a fák megélnek odakint. Marina laborja már jóval a többiek előtt járt, sokkal előbbre gondolkodott.

De ugyanez történt mindenkivel. Úgy tűnt, hogy ez a kezelésnek az eredménye, ami persze teljesen logikus: hosszabb kísérletek, hosszabb (John felnyögött) kutatások, hosszabb távú tervek.

Sok szempontból viszont nem változott meg semmi. John majdnem úgy érezte magát, mint azelőtt, azzal a kivétellel, hogy nem kellett neki omeg-endorf ahhoz, hogy néha, egy kellemes zsibongás fusson végig rajta, mint hogyha éppen most úszott volna le néhány kilométert vagy sífutott volna egész délután, vagy akár bevett volna egy adag endorfot. Aminek most már körülbelül annyi értelme volt, mint homokot vinni a sivatagba, mert a dolgok fénylettek. Amikor végigsétált a hegygerincen, az egész látható világ fénylett: az álló buldózerek, egy akasztófaszerű daru; hosszú percekig tudott csak úgy bámulni, szinte bármit. Maja elment Hellasba, de az nem számított. Kapcsolatuk visszatért a régi hullámvasúthoz. Sok veszekedés és dühkitörés a nő részéről, de már ez sem tűnt fontosnak, ahogy ott lebegett a csillogáson belül. Ez nem változtatott meg semmit az érzéseiből, vagy ahogy a nő időnként azzal a pillantással ránézett. Egy pár hónap múlva úgyis találkoznak, addig képernyőn tartják a kapcsolatot, ez egy olyan elválás, amely nem volt ellenére igazán.

Viszont nagyon jól érezte magát ezen a télen: rengeteget tanult az areobotanikáról és a génsebészetről. Esténként, vacsora után, megkérdezte az acheroni embereket, akár magánbeszélgetéseken, akár csoportos megbeszéléseken, hogy szerintük milyennek kellene lennie a végül kialakuló marsi társadalomnak, és vajon hogyan kellene azt irányítani. Acheronban általában az ökológiai tényezőkre koncentráltak, az ő szakterületükre, valamint ennek deformált vadhajtására, a közgazdaságtanra. Számukra ez sokkal fontosabb volt, mint a politika, vagy amit Marina csak úgy hívott, hogy „az úgynevezett döntéshozó apparátus”. Marina és Vlad gondolatai különösen érdekesnek bizonyultak ebben a témában, mivel kidolgoztak egy olyan egyenletrendszert, amit úgy hívtak, hogy: öko-ökonómia. Majdnem mindig úgy hangzott John fülének, mintha azt mondták volna: ekhó-ökonómia. Szerette hallgatni őket, ahogy megmagyarázzák az egyenleteket, és nagyon sok kérdést tett fel nekik, olyan fogalmakat megtanulva, mint befogadóképesség, koegzisztencia, ellenadaptáció, legitim mechanizmusok, ökológiai hatékonyság.

– Ez az egyetlen igazi mértéke annak, hogy mi mennyire járulunk hozzá a rendszerhez – jegyezte meg ilyenkor Vlad. – Ha elégeted a testedet egy mikrobomb kaloriméterben, akkor arra az eredményre jutsz, hogy testsúlyunk minden grammjában 6 vagy 7 kilokalória van. És természetesen nagyon sok kalóriát viszünk be a szervezetünkbe, hogy fent tudjuk tartani ezt egész életünkön keresztül. A teljesítményünket nehezebb megmérni, mert ez nem olyan, hogy ragadozók táplálkoznak velünk, mint a klasszikus hatékonysági egyenletekben. Sokkal inkább az a kérdés, hogy vajon hány kalóriát hozunk létre erőfeszítéseink által, vagy adunk tovább a jövő generációjának, vagy valami hasonló. És ennek a legnagyobb része igen indirekt, természetes módon sok spekulációval és szubjektív ítélettel jár. Ha az ember nem gondolja végig, és úgy ad értékeket egy sereg nem-fizikai dolognak, akkor a villanyszerelők és vízszerelők, reaktorépítők és egyéb infrastruktúrában dolgozó munkások mindig is a hatékonysági lista tetején helyezkednének el, a társadalom legproduktívabb tagjaiként, miközben a művészek és az ehhez hasonlóak úgy tűnnének, hogy semmivel sem járulnak hozzá a hatékonysághoz.

– Ez körülbelül szerintem is igy van – viccelt John, de Vlad, Ursula és Marina nem vett tudomást megjegyzéséről.

– Szóval nagyjából ilyen a közgazdaságtan nagy része: az emberek önkényesen számértékeket adnak nem numerikus dolgoknak, majd később úgy tesznek, mintha nem ők találták volna ki ezeket a számokat. Ami persze nem igaz. A közgazdaságtan olyasmi ebből a szempontból, mint az asztrológia, azzal az eltéréssel, hogy a közgazdaságtan azért van, hogy az éppen fennálló hatalmat szolgálja. Így hát a hatalmasok közül igen sok lelkes követője van.

– Jó lesz csak arra koncentrálni, hogy mit csinálunk itt – szólt közbe Marina. – Az alapegyenlet egyszerű: hatékonyság egyenlő a megtermelt kalóriákkal, elosztva azokkal a kalóriákkal, amiket beviszel, szorozva százzal, hogy így egy százalékos értéket kapjunk. A klasszikus értelemben, ahol az egyed a ragadozójának továbbít kalóriákat, tíz százalékos átlaggal dolgoztunk, és a húsz százalék igen jó értéket jelentett. A tápláléklánc tetején álló csúcsragadozók száma körülbelül öt százalék körül alakult.

– Ez a magyarázata annak, hogy a tigriseknek miért van több száz négyzetkilométernyi vadászterületük – mondta Vlad. – A rablólovagok általában nem igazán hatékonyak.

– Tehát a tigriseknek nem azért nincsenek ragadozó ellenségei, mert olyan kemény fickók, hanem mert egyszerűen nem éri meg – mondta John.

– Pontosan. A probléma tehát abban áll, hogy hogyan számoljuk ki az értékeket – mondta Marina. –Tehát egyszerűen csak bizonyos kalória-ekvivalens számértékeket csatoltunk mindenféle tevékenységhez, majd pedig abból indultunk ki.

– De mi nem közgazdaságtanról beszélgettünk – mondta John.

– De ez közgazdaságtan, nem látod? Ez a mi öko-közgazdaságtanunk. Mindenkinek úgy kellene élnie, hogy kiszámítjuk a tényleges hozzájárulását az emberi ökológiához. Mindenki megnövelheti vagy csökkentheti az ökológia hatékonyságát azáltal, hogy hány kilokalóriát használ. – Ez a régi déli érv az északi ipari államok energiafelhasználása ellen. Így valódi ökológiai alapja van ennek a tiltakozásnak, mivel függetlenül attól, hogy milyen sokat termelnek az ipari nemzetek, a nagyobb egyenletben nem tudtak olyan hatékonyak lenni, mint a déliek.

– Így tehát, ők voltak a déliek ragadozói – mondta John.

– Igen. Valamint a mi ragadozónkká is válnak majd, ha hagyjuk magunkat. És mint minden ragadozó esetében, az ő hatékonyságuk is alacsony. De itt, tudod, amiről te beszélsz, ebben az elméleti független államban – rámosolygott, John megdöbbent arcát látva –, mert igen, be kell vallanod, hogy végső soron erről beszélsz te állandóan, John, nos, itt kellene egy olyan törvény, melynek révén embereket annak arányában jutalmazzunk meg, hogy milyen arányban járulnak hozzá a rendszerhez.

Dimitrij, aki éppen belépett a laborba, azt mondta: – Mindenkitől képességei szerint, és mindenkinek igényei szerint.

– Nem, ez nem ugyanaz, – mondta Vlad. – Ez azt jelenti, azt kapod, amiért megfizetsz.

– Ez már igaz – mondta John. – Ez mennyiben különbözik azoktól a gazdaságoktól, amelyek már léteznek?

Gúnyosan felnevettek mindannyian. Leginkább Marina.

– Ott mindenféle fantomtevékenység létezik, nem valódi értékeket adtak a Földön lévő legtöbb munkának. Az egész transznac üzletember-osztály nem tesz semmi olyat, amire egy számítógép ne lenne képes. És aztán ott van még számtalan parazitamunka, amelyek semmit sem adnak hozzá a rendszerhez ökológiai szempontból: reklámozás, tőzsdeügynökség. Az egész apparátus pénzt csinál, csak azzal, hogy manipulálja a pénzt. Ez nem csak pusztító, hanem korrumpáló is, mivel az ehhez hasonló manipuláció torz képet ad az igazi pénzértékekről – undorodva intett a kezével.

– Nos – mondta Vlad kimondhatjuk, hogy az ő hatékonyságuk nagyon alacsony, és hogy ők a rendszert kiszipolyozzák anélkül, hogy bármilyen tényleges ragadozóik lennének, így hát ők vagy a lánc tetején vannak, vagy pedig élősködők. Attól függően persze, hogy hogyan definiáljuk. A reklámozás, a brókerség, a törvény néhány manipulációja, a politika...

– De ez mind csak szubjektív ítélet! – kiáltott fel John. – Hogyan lehet igazából kalóriaértékeket rendelni ilyen sokféle tevékenységhez?

– Nos, megtettünk mindent, hogy kiszámoljuk, hogy ők vajon mivel járulnak hozzá a rendszerhez a jólét mint valós dolog szempontjából, hogy ez a tevékenység minek felel meg az étel, a víz, a lakóhely, a ruházkodás, az orvosi ellátás, az oktatás, vagy szabadidő szempontjából. Megbeszéltük, és itt, Acheronban mindenki kiszámolta a maga számértékét, majd ezeket átlagoltuk. Itt van, hadd mutassam meg neked.

És aztán gyakran beszélgettek erről, egész estéken át, a számítógépek képernyői előtt, és John kérdéseket tett fel, és bekapcsolta Pauline-t, hogy archiválja az adatokat, és felvegye a beszélgetéseket. Megvizsgálták az egyenleteket, és ujjaikkal böködték a grafikonokat, kávéztak, néha a hegygerincen végigsétálva az üvegházban, hevesen vitázva arról, hogy a vízvezeték-szerelésnek, az operának, a szimulációs programozásnak és hasonlónak mi a kilokalóriában kifejezhető emberi értéke. Igazság szerint éppen ott voltak fent a hegygerincen délután, naplemente körül, amikor John felnézett a csuklóján lévő konzolra kivetített egyenletből, és kinézett az Olympus Mons felé tartó hosszú emelkedőre.

Az ég elsötétült. Arra gondolt, eljött még egy dupla napfogyatkozás: a Phobos olyan közel állt hozzájuk a fejük felett, hogy amikor elhaladt a Nap előtt, eltakarta az egyharmadát, és a Deimos körülbelül az egykilencedét, s havonta néhány alkalommal egyszerre haladtak át előtte, hosszú árnyékot vetve a tájra, mintha valamiért nem látnál jól, mintha valami belement volna a szemedbe.

De ez nem napfogyatkozás. Az Olympus Mons eltűnt szemük elől, és a magas déli horizont egyenetlen, bronz csíkban látszott.

– Nézzétek csak! – mondta a többieknek is, ujjával rámutatva. – Egy homokvihar. – Már több mint tíz éve nem volt az egész bolygóra kiterjedő homokvihar. John lehívta csuklójára az időjárási műholdak fotóit. A vihar a Thaumasia mohole közelében, Senzeni Nától indult.

Telefonált Saxnek, aki filozofikusan pislogott, szokásos jámborságával kifejezve csodálkozását.

– A vihar szélénél a szélsebesség körülbelül 660 kilométer óránként – mondta Sax. – Egy új rekord. Úgy tűnik, ez nagy darab lesz. Úgy gondoltam, hogy a vihar kezdő zónájában lévő virágtalan talaj majd lecsökkenti, vagy akár meg is állítja. De úgy látszik, ez a modell nem vált be.

– Oké, Sax. Hát nem borzasztó? De végül minden rendben lesz. Most mennem kell, mert éppen felénk tart, és szeretném nézni.

– Szórakozz jól – mondta Sax, mielőtt John lekapcsolta volna.

Vlad és Ursula gúnyosan kacagott Sax modelljén. A biotikusan felolvasztott talaj, és a megmaradt átfagyott talaj közötti hőmérséklet-különbség nagyobb mint valaha, és a két régió közötti szelek ennek megfelelően sokkal vadabbak. Így tehát amikor végül szabad port találnak, megindulnak. Ez teljesen nyilvánvaló.

– Hát persze, most már az. Így, hogy megtörtént – mondta John. Felnevetett és lesétált az üvegházba, hogy ő is végignézze a vihar közeledését. A tudósoknak olyan csípős a nyelvük.

A porfüggöny végiggördült az Olympus Mons nyugati gyűrűjének hosszú lávalejtőjén. Amikor John legutóbb látta, félig eljutott már feléjük, és most úgy közelített, mint egy hatalmas hullám, egy tornyosuló, tízezer méter magas kakaóhullám; bronzszínű foltok futottak végig felfelé, majd elhagyták, hosszú, görbe csíkokat hagyva felettük a rózsaszínű égben.

– Ez igen! – kiáltott fel John. – Már itt van, már itt van! – Az acheroni uszony gerince mintha magasan lebegett volna a Fossae hosszú, keskeny kanyonjai felett, és az alacsonyabb sziklaperemek visszahúzódtak, mint sárkányhátak, amik kinyúlnak a töredezett lávából: igen vad hely volt, ahonnan a viharnak közeledését figyelték, túl magas, túlságosan is ki volt téve a viharnak. John felnevetett megint, majd nekifeszült az üvegház déli ablakainak, mindenfelé bámulva, kiabálva.– Ez igen! Már itt is van. Nézd csak, hogy megy! Nahát!

És akkor hirtelen betakarta őket, por mindenfelé, sötétség és magas hangú süvítés! Az első becsapódás az Acheron sziklafalába vad légköri zavarok egész sorát okozta. Rövid kis ciklonszerű forgószelek, melyek feltűntek, majd eltűntek, vízszintesen, függőlegesen, különböző szögekben a hegylánc meredek vízmosásaiban. És a mindent átható sivítást dörejek szőtték át, ahogy ezek a hullámok nekicsapódtak a sziklafalnak, és szétoszlottak. Majd szinte álomszerű gyorsasággal a szél egy sima álló hullámba rendeződött, és por robogott felfelé John arca előtt. Gyomorszája összeszorult, mintha az üvegház hirtelen nagy sebességgel elkezdett volna zuhanni. Legalábbis pont így nézett ki a dolog: a sziklafal vad, felfelé irányuló légáramlatot hozott létre. Ahogy hátralépett, megfigyelhette, ahogy a por elhúz felettük, és tovább tart észak felé. Az üvegháznak azon az oldalán egy pár kilométerre ellátott. Aztán a szél ismét lecsapott a talajra, és betakart mindent, ahogy egymás után robbantak oda a homokszemcsék.

– Ez igen!

Szeme és szája kiszáradt. A por legnagyobb része kevesebb, mint egy mikron átmérőjű volt. Lehet, hogy máris egy vékony réteget lát belőlük ott a bambuszleveleken? Nem. Csak a vihar furcsa fénye. De végül mindent beterít majd a por. Semmiféle szigetelőrendszer nem tudja ezt kívül tartani.

Vlad és Ursula nem tartották az üvegházat teljesen biztonságosnak, nem tudták, kibírja-e majd a szél nyomását, így hát arra biztattak mindenkit, hogy menjenek le. Lefelé menet John újra felhívta Saxet. Sax szája a szokásosnál is keskenyebbre húzódott, ahogy nyugodt hangon kijelentette, nagyon sok hőt fognak veszteni ezzel a viharral. Az egyenlítő körüli felszíni hőmérséklet átlagosan 18 fokkal magasabb, mint a datum körüli magasságban, de a Thaumassia körüli hőmérséklet már most 6 fokot esett, és ez így fog tovább zuhanni a vihar egész ideje alatt, és – tette hozzá, ami John számára majdnem mazochista megközelítésnek tűnt – a mohole-okból kiáramló forró levegő sokkal magasabbra nyomja ezt a port, mint azelőtt. Így hát, igen valószínű, hogy eltart majd egy jó darabig ez a porvihar.

– Nyugi, Sax – tanácsolta John –, úgy gondolom, hogy ez sokkal rövidebb lesz, mint a korábbiak. Ne légy olyan pesszimista.

Később, amikor a vihar már második marsi éve dühöngött, Sax gyakran mosolyogva emlékeztette Johnt erre a jövendölésére.

A vihar ideje alatt csak vonattal és néhány duplán biztosított, gyakran használt postaúton engedélyezték a közlekedést. Amikor már nyilvánvalóvá vált, hogy azon a nyáron nem fejeződik be a vihar, John figyelmen kívül hagyta a tiltásokat, és újra elkezdett barangolni. Meggyőződött arról, hogy a terepjárója jól el van látva mindennel, egy tartalék terepjáró követte őt, és beépíttetett az autóba egy extra erős rádiós jeladót. Ez, valamint Pauline a vezetőülésben elég lesz majd ahhoz, hogy szinte bárhová eljusson az északi féltekén, gondolta. Nagyon ritkán robbantak le a terepjárók az igazán mindent átfogó számítógépes ellenőrzőrendszer miatt. Az pedig, hogy ugyanabban a pillanatban menjen tönkre mindkét terepjáró, szinte elképzelhetetlen, eddig csupán egyetlen halálesetet jegyeztek fel, amely ennek következtében történt. Így hát elköszönt az acheroniaktól, és újra elindult.

A homokviharban való vezetés hasonlít az éjszakai vezetéshez, de sokkal izgalmasabb annál. A por hullámokban száguldott el mellette, és csak időnként javultak némileg a látási viszonyok, ilyenkor rövid ideig tartó, homályos torzított képet kapott a tájról, ahogy az látszólag gördült dél felé. Aztán robogva visszatértek a sötét porfelhők, és végigmosódtak az ablakon. A terepjáró keményen imbolygott lengéscsillapítóin az erősebb széllökések alatt, és a por tényleg bejutott mindenhová.

Útjának negyedik napján egyenesen délnek fordult, és elindult felfelé, a Tharsis Bulge északnyugati lejtőjén. Megint visszaért a Great Escarpmenten, de ez itt még nem sziklafal volt, csupán egy lejtő, amely megbújt a vihar sötétjében, és talán csak egy napig tartott, mire magasra ért a Tharsis oldalában, öt kilométerrel feljebb, mint Acheronban.

Megállt még egy bányánál, amelyet a Pt-kráter közelében helyeztek el (amit csak Petinek hívtak), a Tantalus Fossae felső végénél. A jelek szerint a Tharsis Bulge egy hatalmas lávaömlést okozott, amely betakarta az Alba Paterát, majd az ezt követő gyűrődés feltörte ezt a lávapajzsot, kialakítva a Tantalus-kanyonokat. Ezek egy része a platinaszármazékokban gazdag vulkanikus kőzet felett repedt meg, melyet a bányászok Merensky-telérnek neveztek el. Itt igazi azaniai bányászokat talált, de olyan azaniaiakat, akik afrikánereknek hívták magukat, és afrikaans nyelven beszéltek egymás között. Fehér emberek, akik úgy üdvözölték Johnt, hogy sűrűn átszőtték mondataikat az Isten, volk, és trek szavakkal. Azokat a kanyonokat, ahol dolgoztak, Neuw Orange Free State-nek és Neuw Pretoriának nevezték el, és ők is, a Bradbury Point-i bányászokhoz hasonlóan, az Armscornak dolgoztak.

– Igen – mondta a vezetőjük boldogan, új-zélandi akcentussal. Erős állkapcsa, síugrósáncszerű orra, nagy ferde mosolya volt, és nagyon komolyan viselkedett. – Találtunk vasat, rezet, ezüstöt, mangánt, alumíniumot, aranyat, platinát, titániumot, krómot, és így tovább. Szulfidok, oxidok, szilikátok, tisztafémek satöbbi. A Great Escarpmenten minden megtalálható. – A bánya már körülbelül egy éve működött. Külszíni fejtésű bányákból állt a kanyon talaján, szálláshelyüket pedig félig eltemették a fennsíkban, a két legnagyobb kanyon között, mely megtévesztésig hasonlított egy átlátszó tojáshéjra, teli zöld fákkal, és narancsszínű tetőcserepekkel.

John több napot töltött velük, keresve a társaságukat, és kérdéseket feltéve nekik többször is, s az acheroni csoport ökonómiájára gondolván, megkérdezte őket, hogyan fogják eljuttatni az értékes, de igen nehéz terméket a Földre. Vajon nem fogja-e túlszárnyalni a szállítási költség a potenciális profitot?

– Hát persze – mondták pont úgy, mint a Bradbury Point-iak. – Csak akkor éri majd meg, ha elkészül az űrlift.

A főnökük folytatta.

– Az űrlifttel be tudunk lépni a földi piacra. Addig soha nem fogja ez az anyag elhagyni a Marsot.

– Ez nem feltétlen olyan rossz – mondta John. De nem értették meg, és mikor megpróbálta elmagyarázni, akkor csak üres arccal bólogattak, igen ügyelve, hogy ne kelljen politikáról gondolkodniuk. Amelynek persze az afrikaiak mestereivé váltak. Amikor John megérezte, mi történik, úgy találta, hogy ha előhozakodik a politikával, mint beszédtémával, egy kis időre magára hagyják. Úgy néz ki a dolog, mondta Majának egyik este a televideón, mintha az ember bedobna egy könnygáz-gránátot a szobába. Sőt, még arra is képes lett így, hogy besétáljon a bánya irányító központjába, és eltöltsön ott egy kis időt, az egyik délután legnagyobb részét, rákötve Pauline-t az archívumra, és felvéve mindent, amit csak le tudott onnan szedni. Pauline semmi szokatlant nem vett észre a dolgok menetében, egy olyan kommüniké kivételével, melyben a helyiek egy százfős biztonsági egységet kértek az Armscor-központtól, és Szingapúr beleegyezett.

John füttyentett egyet.

– És mi van a UNOMA-val? – Állítólag a biztonsági intézkedések kizárólag az ő hatáskörükbe tartoznak, és privát biztonsági lépéseket igen rutinszerűen engedélyeztek. De száz ember? John utasította Pauline-t, hogy nézze meg a UNOMA anyagait e témában, majd elment, hogy vacsorázzon az afrikaiakkal.

Itt ismét az űrlift szükségszerűségét emlegették.

– Egyszerűen átlépnek felettünk, ha nem készül el. Továbbmennek egyenest az aszteroidákig, és ott aztán majd nem kell aggódniuk a gravitációs erők miatt, nemdebár?

Az ötszáz mikrogrammnyi omeg-endorf ellenére John nem érezte igazán jó hangulatban magát.

– Mondjátok csak – mondta egyszer –, dolgoznak itt nők is?

Kidülledt szemmel néztek rá, mintha halak lennének. Tényleg, még sokkal rosszabbak, mint a mohamedánok.

Másnap elindult, és elkocsikázott a Pavonisig, elhatározva, hogy megvizsgálja ezt az egész űrlift-kérdést.

* * *

Ahogy felfelé tartott a Tharsis hosszú emelkedőjén, még egy pillantást sem tudott vetni az Ascraeus Mons meredek, vérszínű kúpjára. Eltűnt a porban minden mással együtt. Az utazást most már az jelentette, hogy az ember jobbra-balra zötyög néhány apró helyiségben. Megkerülte Ascraeust nyugat felől, majd felkúszott a Tharsis gerincén az Ascraeus és a Pavonis között. Itt a dupla transzport-jeladó út igazi betoncsíkká vált a kerekek alatt, vagy legalábbis beton helyezkedett el a rohanó porréteg alatt. Beton, amely végül meredeken emelkedett, és végigvezette őt a Pavonis Mons északi lejtőjéhez. Olyan sokáig tartott ez az út, hogy úgy kezdte magát érezni, mintha éppen lassan és vakon lőnék ki őt az űrbe.

A Pavonis krátere, ahogy az afrikánerek emlékeztették őt, meglepően pontosan az egyenlítőn helyezkedik el, a kráter aljának kerek ujja úgy ült, mint egy labda. Úgy tűnt, hogy a Pavonis déli pereme ezáltal tökéletes becsatlakozási pontot nyújthat az űrliftnek, hiszen éppen az egyenlítőn helyezkedett el, huszonhét kilométerrel a datum felett. Phyllis már elintézte, hogy létrehozzanak számára egy ideiglenes szállást a déli peremen; teljesen belevetette magát az űrlift munkákba, és ő vált az egyik fő szervezőjévé is.

A szállást a kürtő peremfalába ásták be, az Echus Overlook stílusában. Az egymás fölött elhelyezkedő több emeleten keresztül a kürtőben néztek ki vagy fognak kinézni majd, ha elmegy a por, és kitisztul a levegő. A falakra kinagyított és felragasztott képek azt mutatták, hogy maga a kürtő végül is úgy néz ki, mint egy egyszerű kör alakú bemélyedés ötezer méter mély falakkal, amelyek enyhén teraszosak a fenekén. Igen gyakran megsüllyedt a korai napokban, de mindig majdnem ugyanazon a helyen, ezzel létre-hozva az egyetlen olyan nagy vulkánt, amely ennyire szabályos. A másik három kürtő olyan, mint egymást átfedő körök sora, ahol minden kör különböző mélységben helyezkedett el.

A még névtelen új lakóhelyet a UNOMA építtette, de a felszerelést és a személyzetet a Praxis transznac szolgáltatta, az egyik legnagyobb ilyen jellegű társaság. A már elkészült szobák zsúfolásig megteltek Praxis-üzletemberekkel, vagy olyan más transznacképviselőkkel, akik alvállalkozóivá váltak a liftprojektnek; közöttük az Amex, az Oroco, a Subarashii és a Mitsubishi tagjaival. És minden erőfeszítést Phyllis koordinált, aki, úgy tűnt, Helmut Bronski asszisztensévé vált, és az egész tevékenység fejévé.

Helmut is éppen ott tartózkodott, és miután John üdvözölte őt és Phyllist, bemutatták őt néhány látogató konzulensnek, bevezették egy magas szobába, amelynek egyik egész falát egy ablak foglalta el. Az ablakon kívül fekete-narancs színű por örvénylett lefelé a kráterbe, tehát úgy tűnt, mintha a szoba bizonytalanul emelkedne a halványan erősödő-halványodó fényben.

A szoba egyetlen berendezését egy 1 méter átmérőjű Mars-modell jelentette, egy kék, műanyag, derékmagasságú állványon. A gömbből kinyúlva, pontosabban abból a kicsi kiemelkedésből, amely Pavonis Monst jelképezte, egy körülbelül öt méter hosszú ezüst kábel állt ki. A szál végén apró fekete pötty gubbasztott. A gömb egyszer fordult körbe másodpercenként maga körül az állványán, és az ezüst drót, illetve a végén levő kis fekete pötty vele forgott, el nem mozdulva Pavonis fölül.

Nyolc főből álló csoport vette körül ezt a kis kiállítást.

– Minden méretarányos – mondta Phyllis. – Az areoszinkron szatelit távolsága 20435 kilométer a tömegközépponttól, az egyenlítői sugár pedig 3386 kilométer, így tehát a távolság a felszíntől az areoszinkron pontig 17049 kilométer. Duplázzuk ezt meg, és adjuk hozzá a sugarat, így 37484 kilométert kapunk. A túlsó felén el fogunk helyezni egy sziklaballasztot, így tehát magának a kábelnek nem kell ilyen hosszúnak lennie. A kábel átmérője körülbelül tíz méter, súlya pedig körülbelül 6 milliárd tonna. Az ehhez szükséges anyagot a végpontján elhelyezkedő ballaszt-pontról fogjuk kibányászni, amely egy körülbelül 13,5 milliárd tonna súlyú aszteroida, mely a kábel elkészültével felveszi majd a megfelelő ballaszt-súlyt, körülbelül 7,5 milliárd tonnát. Ez nem túl nagy aszteroida, körülbelül két kilométer átmérőjű lehet. Hat Amor-aszteroidát követünk jelenleg nyomon, amelyek keresztezik a Mars pályáját és amelyeket kijelöltünk, mint számba jöhető jelölteket. A kábelt robotok gyártják, az aszteroida kondritjaiban bányásszák és alakítják át a szenet. Majd pedig az építkezés utolsó fázisában a kábelt ide fogjuk vezérelni a bekötési pontjához. Pontosan itt. – A szoba padlójára mutatott drámai mozdulattal. – Abban a pillanatban a kábel areoszinkron pályán áll majd maga is. Szinte alig ér le ide, tömege felfüggesztve lebeg a bolygó gravitációja és a kábel felső része, illetve a végponti ballaszt-szikla centrifugális ereje miatt.

– És mi lesz a Phobosszal? – kérdezte John.

– A Phobos természetesen itt van lent. A kábelnek mozognia kell, hogy elkerülje, egy olyan módon amit a tervezők Clarke-oszcillációnak hívnak. Nem okoz problémát. A Deimost is oszcillációval kell majd kikerülnünk, de mivel az ő pályája sokkal elliptikusabb, ez nem lesz olyan gyakori probléma.És amikor már a helyén van? – kérdezte Helmut a gyönyörtől csillogó arccal.

Néhány száz liftet csatolunk hozzá ehhez a kábelhez, és egy ellensúly-rendszerrel lehet majd a szállítmányokat pályára állítani. Mint mindig, rengeteg anyagot kell majd a Földről is ideszállítani, így tehát a liftek számára igényelt energia minimálissá csökkenthető. Az is lehetővé válik majd, hogy a kábel rotációját parittyaként használva, a ballaszt-aszteroidáról a Föld felé tartó tárgyak a Mars tengely körüli forgását ki tudják használni kezdő lökésként, így kezünkben lesz egy energiát nem igénylő, igen nagy sebességű kilövési módszer. Ez egy tiszta, hatékony és borzasztóan olcsó módja, hogy teherszállítmányokat juttassunk az űrbe, és elindítsuk őket a Föld felé. Mivel mostanában igen sok stratégiailag fontos fémet találtunk itt a Marson, amelyek egyre ritkábbak a Földön, egy ehhez hasonló liftrendszer roppant fontos és szükséges. Egy olyan lehetőséget ad számunkra, amelyet eddig gazdaságilag nem tudtunk kivitelezni, vagy pedig nem bizonyult kifizetődőnek. A marsi gazdaság egy kritikus összetevőjévé válik majd, az itteni ipar alapkövévé. És nem is olyan drága a megépítése. Amint megfelelő pályára állítottunk egy szénben gazdag aszteroidát, és elindítunk rajta egy atomenergiával működő, automatizált kábelgyárat, ez az üzem szinte úgy nyomja majd ki magából kábelt, mint ahogy a pók szövi a hálóját. Így nem lesz más dolgunk, mint várni. Úgy tervezzük, ez a kábelgyár évenként több mint 3000 kilométer kábelt képes előállítani – ami azt jelenti, hogy amint csak lehet, hozzá kell kezdenünk. Amint elkezdődött a termelés, úgy 10-15 évig tart az egész. És higgyétek el, megéri majd a várakozás.

John bámulta Phyllist. Mint mindig, most is hatása alá vonta a lelkesedése. Mint egy megtért lélek, amikor mesél, egy prédikátor a szószéken, csöndesen és magabiztosan győzedelmes. Az égből jövő kampó csodája. Az égig érő babszem. A mennybemenetel. Igen, tényleg van benne valami csodával határos.

– És igazából nincs is más választásunk – mondta Phyllis. – Ez kijuttat minket a gravitációs kútból. Megszünteti a problémát mind fizikailag, mind közgazdaságilag. Ez pedig létfontosságú, enélkül simán átlépnek majd rajtunk. Olyanok leszünk, mint Ausztrália a XIX. században, túlságosan messze, hogy a világgazdaság jelentős szereplőivé válhassunk. Az emberek tovább mennek majd, és egyenesen az aszteroidákat fogják bányászni, melyek ásványokban gazdagok, viszont nincsen gravitációs terük. A lift nélkül csupán egy elmaradott, kezdetleges terület leszünk.

Sikata ga nai, gondolta John gúnyosan. Phyllis nagyon röviden Johnra pillantott, mintha a férfi hangosan beszélt volna.

– És ezt nem engedhetjük – folytatta. – És ami a legjobb, a mi liftünk kísérleti prototípusként fog szolgálni földi társa számára. A transznacok, amelyek tapasztalatokat szereznek a lift építése közben, igen jó pozíciókban lesznek, amikor elindul majd a harc a minden bizonnyal bekövetkező, sokkal nagyobb földi projekt megvalósításáért.

Így folytatta, mesélt a terv minden részletét megvilágítva, majd válaszolt az üzletemberek kérdéseire a szokásos választékos, briliáns módján. Jól sikerült az előadása, a többiek gyakran felnevettek, ő pedig kipirult, csillogott a szeme. John szinte látta a vörös hajának tömegéből kinyúló, szikrázó lángnyelveket, a látvány a vihar fényében hasonlított egy gyémántokkal teli sapkára. Az üzletemberek és a projekt tudósai fénylettek a nő pillantása alatt. Most valami igazán nagyot kaparintanak a markuk közé, ezt jól tudták ők is. A Föld erőforrásai igencsak kimerültek több olyan fémből, amelyet most találtak a Marson. Itt hamarosan sokan lesznek gazdagok, nagyon gazdagok. Így hát az, aki magáénak tudhatta a hídnak egy részét, amelyen minden grammnyi fémnek át kell haladnia, igencsak gazdag lesz. Sőt, tán ő lesz a leggazdagabb. Nem csoda, hogy Phyllis és a többiek úgy néztek ki, mintha templomban lennének.         •

Az aznap esti vacsora előtt John a fürdőszobában állva, anélkül, hogy magára nézett volna a tükörben, kivett két omeg-endorf tablettát, és lenyelte őket. Torkig volt Phyllisszel, de a tabletta felvidította, végül is a nő egy újabb része csak a játéknak. Beszédes hangulatban ült le vacsorázni. Oké, gondolta, az övék lesz majd az égig érő paszuly aranybányája. De az nem igazán világos, hogy vajon meg tudják-e majd tartani ezt az egészet maguknak. Valószínűleg egyáltalán nem. Így hát ez a jóllakott, óvodás önelégültség igen mulatságos, hülye, ugyanakkor bántóan kellemetlen is. Az egyik lelkes beszélgetés közben fölnevetett, és nem bírta tovább.

– Nem gondoljátok, hogy elég valószínűtlen, hogy egy ehhez hasonló lift privát tulajdonban maradhat?

– Nem akarjuk, hogy magántulajdon legyen – mondta Phyllis a maga briliáns mosolyával.

– De arra viszont számítotok, hogy majd fizetni fognak nektek a megépítéséért, majd pedig azzal is számoltok, hogy koncessziókat fogtok kapni később. Ebből a vállalkozásból pedig profitot szeretnétek termelni. Nem erről szól a vállalkozó kapitalizmus?

– Nos, igen – mondta Phyllis, kicsit megbántva, hogy a férfi ilyen explicit módon beszélt ezekről a dolgokról. – A Marson mindenki profitálni fog ebből, ez a dolog erről szól.

– Ti pedig majd szépen lefölözitek a hasznot minden egyes grammjáról. – Ragadozók a tápláléklánc tetején. Vagy ellenkezőleg, paraziták, egészen az aljától a tetejéig. – Szerintetek a Golden Gate-híd építői mennyire gazdagodtak meg az építkezésen? Vajon jöttek-e létre hatalmas transznacionális dinasztiák a Golden Gate építésének profitjaiból? Nem. Ezen a teljesen nyilvános projekten közalkalmazottak dolgoztak, akik teljesen normális fizetést kaptak a munkájukért. Mibe akartok fogadni, hogy a Mars-szerződés nem köt ki egy hasonló feltételt az infrastruktúrális építkezésekre? Szinte biztos vagyok abban, hogy van ilyen kikötés.

– De a szerződést kilenc év múlva meg akarják változtatni – mutatott rá Phyllis csillogó szemmel.

John felnevetett.

– Na ne mondd. Tényleg? De magad se hinnéd el, ha látnád, hogy milyen erős támogatása van ezen a bolygón egy átalakított szerződésnek, amely még komolyabb korlátokat szabna a földi befektetéseknek és profitoknak. Ti egyszerűen csak nem figyeltek oda. Emlékeznetek kéne arra, hogy ez egy olyan ökonómiai rendszer, amelyet teljesen nulláról kezdtünk el építeni, tudományos alapokra épült elvek alapján, nagyon csekély teherbírással. És ezt nem szabad elfelejtenünk, hogy egy fenntartható társadalmat alakíthassunk ki. Az nem működik, hogy te csak úgy egyszerűen nyersanyagot szállítgatsz innen a Földre. Ha nem vetted volna észre, a gyarmatbirodalmi rendszernek már vége van. Ezt ne felejtsd el. – Újra felnevetett, mialatt a többiek villogó szemmel nézték. Úgy érezte magát, mintha valaki a homlokára festett volna egy célkeresztet.

Csak később jutott eszébe, amikor már a szobájában volt és visszaemlékezett ezekre a pillantásokra, hogy valószínűleg nem döntött bölcsen, amikor ilyen erőteljesen nyomta bele az orrukat a szituációba. Az Amex képviselője még fel is emelte a csuklóját a szájához, hogy lejegyezzen valamit. Mindezt úgy, hogy látszott rajta, azt akarta, hogy észrevegyék. „Gond van ezzel a John Boone-nal” suttogta, miközben le sem vette szemét róla, azt akarta, John lássa őt. Nos, akkor eggyel megnőtt a gyanúsítottak száma. Kicsit sokáig tartott, mire aznap este John álomba merült.

Következő nap elhagyta Pavonist, és elindult keletre a Tharsison lefelé, úgy tervezve, hogy hétezer kilométert vezet, egészen Hellasig és meglátogatja Maját. Az utat furcsán magányossá tette a nagy vihar. Csupán futó pillantásokat tudott vetni a déli felföldekre a gomolygó homokfelhőkön keresztül, amelyekhez a szél állandóan váltakozó fütyülése társult. Maja örült annak, hogy meglátogatja, ő pedig még soha nem volt Hellasban, és nagyon sok ember várta, hogy végre ide is eljusson. Egy igen jelentős méretű víztározót fedeztek fel a Low Pointtól északra, és azt tervezték, hogy majd vizet pumpálnak a felszínre, ezzel egy tavat létrehozva a mélyedésben. Egy fagyott felszínű tavat, természetesen, amely folyamatosan szublimálódik az atmoszférába, viszont amelyet alulról folyamatosan táplálnának. Olyan szinten tartanák, hogy gazdagítaná az atmoszférát, egyúttal pedig víztározóként szolgálna, és meleget is adna a termeléshez a tópart mentén elhelyezkedő kupolafarmok számára. Maja nagyon izgatott lett a tervek miatt.

John bódult állapotban tette meg a hosszú utat, ahogy a porfelhőkből egymás után előtűnő krátereket nézegette. Egyik este egy kínai telepnél állt meg, ahol az emberek alig tudtak angolul, és lakókocsipark-szerű dobozokban éltek. A telepesekkel csak az MI-fordítóprogram segítségével tudott kommunikálni, amelyen mindannyian egész este nevettek. Két nappal később egy egész napot töltött egy hatalmas japán légbánya-létesítménynél egy magasan fekvő hágóban, két kráter között. Itt mindenki kitűnően beszélt angolul, de elkeseredetten is, mert a légbányákat sajnos le kellett állítaniuk a vihar miatt. A technikusok kényszeredetten mosolyogtak, és végigvezették őt egy rémálomba illő szűrőrendszer-komplexumon, amelyet azért építettek, hogy megpróbálják működőképes állapotban tartani a pumpákat. És mindezt semmiért.

A japánoktól három napra keletre összefutott egy szufi karavánszerájjal, amely egy kör alakú, meredek falú fennsík tetején épült. Ez a fennsík valaha egy kráter padlóját alkotta, de annyira megkeményedett a becsapódás alatti metamorfózis során, hogy ellenállt az eróziónak, és az ezt követő hosszú-hosszú évek, évmilliók alatt az erózió elszállította a körülötte lévő puhább homokot, meghagyva ezt a barázdált, oszlopszerű, kilométer magas kiemelkedést. John végigment a terepjáróval a hajtűkanyarokkal teli úton, egészen a tetőre, a karavánszerájhoz.

Odafent látta, hogy ez a fennsík egy permanens állóhullámban helyezkedik el, így sokkal több napfény szűrődött át a sötét felhőkön, mint eddig bárhol máshol az útja alatt, beleértve még a Pavonis peremét is. Persze itt sem lehetett nagyon messzire látni, de minden sokkal élesebb, fényesebb színt kapott. A hajnalok lilák és csokoládészínűek, a napok élénk barna, sárga, narancs és rozsda színben tündököltek, amelyet csak a ritka, bronz színű napsugár tört meg.

Nagyon jó hely, és a szufik sokkal vendéglátóbbnak bizonyultak, mint bármelyik arab csoport, amelyikkel eddig találkozott. Az egyik legutóbbi arab csoporttal együtt jöttek föl, mondták el neki, és jövetelük engedmény volt az otthoni arab világ különböző vallási frakciói között. Nem ütközött heves ellenállásba, hogy eljöhessenek, mivel a szufik tették ki a mohamedán tudósok többségét, így senki sem ellenezte, hogy egy egész csoportot küldjenek fel belőlük. Egyikük, egy alacsony fekete ember, Dhu elNun, megszólította.

– Jólesik látni, most a hetvenezer fátyol idején, hogy te, a nagy talib, eddig követted tariqatodat, hogy meglátogass minket.

– Talib? Tariqat?

– A talib az igazságot kereső embert jelenti. Az igazságot keresőnek a tariqatja pedig az ő útja. Tudod, a különleges ösvény a valósághoz vezető úton.

– Már értem – mondta John, aki még mindig meglepve állt, amiért ilyen barátsággal üdvözölték.

Dhu a garázsból egy alacsony fekete épülethez vezette, amely a terepjárók körének a közepén állt, és úgy tűnt, mintha koncentrált energiával lenne sűrűn tele. Egy zömök kerek dolog, mintha magának a fennsíknak egy modellje lenne. Az ablakai durva, átlátszó kristályok. Dhu elmondta neki, hogy az épület fekete anyagának a neve stishovit, egy nagy sűrűségű szilikát, amelyet meteorbecsapódás hozott létre, amikor néhány pillanatra több, mint egymillió kilogrammnyi nyomás nehezedett minden négyzetcentiméterre. Az alapokat pedig lechatelieritből készítették, egyfajta préselt üvegből, amelyet szintén a becsapódás hozott létre.

Az épületben egy körülbelül húsz főből álló csoport üdvözölte őt, férfiak és nők vegyesen. A nők fedetlen fejjel jártak-keltek, és úgy viselkedtek, mint a férfiak, ez megint meglepte őt, és felhívta a figyelmét arra, hogy a szufik igen sok dolgot teljesen máshogyan fogtak föl, mint az arabok általában. Leült és kávézott velük, majd elkezdett kérdezősködni. Mint kiderült, quadarita szufikkal találkozott, akik panteisták voltak, a korai görög filozófia és a modern egzisztencializmus hatása alatt álltak, és akik modern tudomány, valamint a ru' yat al-qualb, a szív látásával próbáltak eggyé válni, azzal a végső realitással, amely maga Isten.

– Négy misztikus utazás van – mondta neki Dhu. – Az első a megismeréssel kezdődik, és a fanával végződik, amikor túllépünk minden érzéket. A második akkor kezdődik, amikor a fanát felváltja a baqa, az engedelmesség. Ilyenkor a valóságban utazol, a valódi által, a valódihoz, és te magad vagy egy valóság, egy haqq. Ezután tovább mégy a szellem-univerzum közepébe, és eggyé válsz mindazokkal, akik hasonlóképpen tettek.

– Akkor ezek szerint én még az első utat sem kezdtem el – mondta John. – Én nem tudok semmit.

Látta, hogy a szufiknak tetszett ez a válasz. El is kezdheted, mondták neki, és öntöttek neki még egy kis kávét. Az ember mindig nekikezdhet. Olyan bíztatóan tekintettek rá, és olyan barátságosan viselkedtek a többi arabhoz képest, akikkel John addig találkozott, hogy kinyílt előttük, és elmesélte az útját Pavonisba. Mesélt a nagy liftkábel terveiről.

– A világban nem minden képzelgés valótlan – mondta Dhu. És mikor John említést tett legutóbbi találkozásáról az arabokkal Vastitas Borealison, és arról, hogy Frank is velük tartott, Dhu egy titokzatos megjegyzést tett.

– A jó szeretete az, ami az embereket a rosszra csábítja.

Az egyik nő felnevetett, és megszólalt.

– Chalmers a te nafsod.

– Micsoda? – kérdezte John.

Erre mind felnevettek. Dhu megrázta a fejét, és válaszolt.

– Nem, ő nem a te nafsod. A nafs valakinek a gonosz felét jelenti, amiről néhányan azt tartották, hogy az ember mellkasában él.

– Mint egy szerv, vagy valami ilyesmi?

– Inkább, mint egy igazi valódi lény. Mohammed ibn `Ulyan például azt mondta egyszer, hogy egy fiatal rókához hasonló valami ugrott ki a torkából, és amikor belerúgott, még nagyobb lett. Nos, ez volt az ő nafsja.

– Ez egy másik neve annak, hogy ő a te árnyékod – magyarázta a nő, aki ezt az egészet megemlítette.

– Nos – mondta John – , hát lehet, hogy az. Persze az is lehet, hogy Frank nafsja igen sok rúgást kap. –És mindannyian felnevettek ezen a gondolaton.

Kicsivel később, még aznap délután, a napsugarak egy picivel erősebben lyuggatták át a port, megvilágítva az elsuhanó felhőket, így úgy tűnt, mintha a karavánszeráj egy hatalmas szív egyik kamrájában pihenne, ahol a széllökések mondják, hogy dob, dob, dob, dob. Amikor ezt meglátták a lechaterielit ablakokon keresztül, a szufik gyorsan felöltöztek és kimentek ebbe a bíborvörös világba, bele a szélbe, magukkal invitálva Boone-t, tartson velük, aki vigyorogva felöltözött. Feltűnés nélkül lenyelt egy tablettányi omeg-endorfot is.

Odakint körbesétáltak a tagolt fennsík peremén, nézegették a felhőket, vagy az alattuk lévő, árnyékban heverő síkságot, megmutatva Johnnak azokat a dolgokat, amelyek kibukkantak a homályból. Aztán összegyűltek a karavánszeráj közelében, és John hallgatta a hangjukat, ahogy kántáltak, az ő számára pedig angol fordítást szolgáltattak az arab és fárszi szöveghez.

– Ne legyen semmid, és te se legyél semmi. Tedd el azt, ami a fejedben van, és add azt, ami a szívedben. Itt egy világ, és ott egy világ, mi a küszöbön helyezkedünk el.

Egy másik hang folytatta.

– A szeretet megzengette a lelkem lantjának húrját, és engem is szeretetté változtatott tetőtől talpig.

És elkezdtek táncolni. Őket nézve John hirtelen rádöbbent, hogy kerengő dervisekkel találkozott. A közös hullámsávon hallatszó dobok ütemére felugrottak a levegőbe, és lassú, fenséges pörgéseket tettek kinyújtott karokkal, majd leérkezés után ismét elrugaszkodtak, és ugyanezt tették, újra, és újra, és újra. Kerengő dervisek a hatalmas viharban, egy magas, kerek fennsíkon, egy régen eltűnt kráter padlóján. Olyan csodálatosnak tűnt a vérszínű pulzáló fényben, hogy John felállt, és elkezdett ő is pörögni velük. Megbolygatta a szimmetriájukat, sőt néha össze is ütközött egy-két másik táncossal, de úgy tűnt, ez senkit nem zavar. Úgy érezte, segít az, hogy kicsit a széllel szembe ugrik fel, hogy ezáltal se billenjen ki egyensúlyából. Egy erős széllökés azonnal felborította volna. Felnevetett. Néhány táncos a közös sávon kántált a szokásos negyedütemű üvöltéssel, amelyet csak egy-egy kiáltás, és a hangos, rekedt, ritmikus lélegzés szakított meg, valamint egy mondat:

– Ana el Haqq, Ana el Haqq. – „Én vagyok Isten”, fordította valaki. Én vagyok Isten. Szufi eretnekség. A tánc arra szolgált, hogy hipnotizáljon téged. Más mohamedán szekták korbácsolással érték el ezt a hatást, idézte fel John. De a pörgés sokkal jobb; ő is táncolt, bekapcsolódott a kántálásba a közös sávon, úgy, hogy saját gyors lélegzésével gazdagította, meg morgásokkal és motyogással. Majd, szinte nem is gondolkodva rajta, elkezdte hozzáadni a hangfolyamhoz a Mars különböző neveit, a kántálás ritmusára maga elé motyogva.

– Al-Qahira, Ares, Auqukuh, Bahram. Harmakhis, Hrad, Huo Hsing, Kasei, Ma' adim, Maja, Mamers, Mangala, Mirgal, Shalbatanu, Simud és Tiu. – Évekkel ezelőtt memorizálta még ezt a listát, hogy partikon szórakoztasson vele másokat, és most meglepve tapasztalta, milyen fantasztikusan jól lehetett rá kántálni, ahogy szinte kiömlött a szájából, és segített neki stabilizálnia pörgését. A többi táncos nevetett rajta, de egyáltalán nem bántóan; úgy tűnt, örülnek neki. Részegnek érezte magát, az egész teste zümmögött. Többször megismételte ezt a litániát, majd később csak az arab nevet mondta újra és újra: Al-Qahira, Al-Qahira, Al-Qahira, majd visszaemlékezett arra, amit az egyik fordító hang mondott neki, Ana el Haqq, Ana Al-Qahira, Ana el Haqq, Al-Qahira, én vagyok Isten, én vagyok a Mars, én vagyok Isten... A többiek is hamarosan csatlakoztak hozzá ebben a kántálásban, egészen vad énekké változtatták azt. És a forgó arcmaszkok villogásában időnként megpillantotta a mosolygó, kecses mozdulatokkal pörgő arcokat. Ahogy forogtak maguk körül, a kinyújtott ujjaik cikornyás arabeszkeket hagytak maguk után a tovább hömpölygő vörös porban. És most, ahogy forogtak, ujjhegyeikkel megérintették őt, vezetve, vagy akár ténylegesen átalakítva ügyetlen forgásait, beillesztve a mintájukba. Kiabálta a bolygó neveit, a többiek pedig kórusban ismételték utána. Végigkántálták a neveket arabul, szanszkritül, inkául, a Mars összes nevét, összekeverve egy szótag-levesbe, polifon muzsikát alkotva, amely egyszerre volt gyönyörű és vacogtatóan idegen. Mert a Mars nevei olyan időkből származtak, amikor a szavak furcsának tűntek, és a nevek még varázzsal bírtak, ezt lehetett hallani, mikor kiénekelte őket.

Mikor végül abbahagyta a táncot, és leült, hogy csak nézze őket, elkezdte rosszul érezni magát. A világ úszott a szeme előtt, a középfülében lévő szerv kétségtelenül még mindig pörgött, mint egy rulettgolyó. Pulzált előtte a látvány. Képtelen volt megmondani, hogy ezt vajon mi okozta: az előtte kavargó por, vagy pedig valami odabent. De akárhogyan is, a szeme kidülledt a látványtól. Kerengő dervisek a Marson? Nos, a mohamedán világban ők egyfajta deviánsok, az iszlámban igen ritka ökumenikus irányzattal, ráadásul még tudósok is. Így tehát ők válhatnak az ő útjává az iszlámba, talán ez a tariqatja. És az ő dervis-ceremóniáikat talán be lehet építeni az areofániába, mint a mostani kántálás során. Ingadozva felállt. Hirtelen megértette, hogy az embernek nem kell mindent nulláról kezdenie, sokkal inkább arról szól a dolog, hogy azáltal hoz létre valami újat, hogy az összes eddigiből szintetizálja azt, amit jónak talál. „A szerelem megzengette a szeretet akkordját a hárfámon.” Túlságosan szédült. A többiek nevettek rajta, és betámogatták. Ő a szokásos módján beszélt hozzájuk, remélve, hogy megértik.

– Nem érzem jól magam, azt hiszem, hogy hánynom kell. De meg kell mondanotok nekem, hogy miért nem hagyhatjuk magunk mögött ezt a szomorú földi csomagot. Miért nem tudunk mindannyian együtt megalapítani egy új vallást. Az Al-Qahira Mangala-Kasei imádatát.

Felnevettek, és a vállukon visszavitték a menedék felé.

– Komolyan beszélek – mondta, miközben forgott vele a világ. – Azt akarom, hogy ti csináljátok ezt meg. Azt akarom, hogy a táncotok része legyen. Nyilvánvaló, hogy ti tudjátok a legjobban megalkotni ezt a vallást, hiszen már eleve ezt csináljátok. – De igen veszélyes, ha az ember a sisakjába hány, így hát csak nevettek, és betuszkolták az egyik préselt kőből álló lakóhelyre, amilyen gyorsan csak tudták, ott pedig kihányt mindent, miközben egy nő fogta a fejét, és gyönyörű déli akcentussal beszélt hozzá.

– A király arra kérte bölcseit, hogy hozzanak neki valami apróságot, ami boldoggá teszi akkor, amikor szomorú, viszont elszomorítja, amikor boldog. Némi gondolkodás után egy gyűrűvel tértek vissza, amelybe a következő üzenet volt belevésve: „Nyugodj meg, ez is el fog múlni.”

– Egyenesen bele az újrafelhasználóba – mondta Boone. Visszafeküdt, de forgott vele a világ. Nem túl kellemes érzés, amikor az ember megpróbál nyugodtan feküdni. – De mit akartok ti itt? Mit akartok itt a Marson? El kell mondanotok, hogy mit akartok itt. – Elvitték őt a közös szobába, a társalgóba és megterítették az asztalokat kis csészékkel, és egy kanna illatos teával. Úgy érezte magát, mintha még mindig pörögne, és a kristályablakokon végigfutó por látványa egyáltalán nem segített a dolgon.

Az egyik mellette ülő öregasszony felvette a kannát, és teletöltötte John csészéjét, majd letette, és elkezdett mutogatni.

– Most te töltsd meg az enyémet. – John megtette, némileg még bizonytalanul, és akkor a teáskanna körüljárt a teremben. Mindenki valaki másnak a csészéjét töltötte meg.

– Minden étkezést így kezdünk el – mondta az öregasszony. – Ez is egy kis jele annak, hogy együtt vagyunk. Tanulmányoztuk a régi kultúrákat, mielőtt a ti globális piacotok mindent elborított. És azokban a korokban igen sokfajta kapcsolattartási forma létezett. Néhányuk az ajándékozáson alapult. Mindannyiunk rendelkezik valamivel, tudod, amit ingyen kapunk a világegyetemtől, és minden lélegzetvétellel visszaadunk ebből valamennyit.

– Úgy, mint az ökológiai hatékonyság egyenletében – mondta John.

– Talán. Egész kultúrák épültek fel az ajándék-gondolatkörre, például Malajziában, az amerikai északnyugaton, sok primitív kultúrában, Arábiában mi vizet adunk vagy kávét, ételt és menedéket. Nem szabad semmit sem megtartanod, bármit is kapsz, hanem vissza kell adnod, amikor rád kerül a sor. Lehetőleg még sokkal többet, mint amennyit kaptál. Azért dolgoztál, hogy képes legyél többet visszaadni, mint amit kaptál. És mi azt gondoljuk, hogy ez lehetne egy tiszteletre méltó közgazdaságtannak az alapja.

– Ez pont az, amit Vlad és Ursula mondott.

– Talán.

A tea segített neki, hogy kis idő múlva visszatérjen az egyensúlyérzete. Sok más dologról is beszélgettek. A nagy viharról, a hatalmas, kemény, oszloptalapzatszerű szikláról, ahol éltek. Késő este megkérdezte, hallottak-e már a Kojotról, de ők azt mondták, hogy még soha. Hallottak ugyan történeteket egy teremtményről, akit úgy hívtak: „az a titokzatos valaki”. A marsiak egy ősi fajának utolsó túlélője ő, egy összeaszott lény, aki miközben barangol a bolygón, segít a bajba került utazókon, terepjárókon és telepeken. Az előző évben a Chasma Borealis-i vízkutató állomáson látták egy jégesőt követő áramkimaradás közben.

– De ő nem az Óriás, ugye?

– Nem, nem: az Óriás irdatlan nagy. A rejtőzködő pedig olyan, mint mi. Az ő népe voltak az Óriás alattvalói.

– Á, most már értem.

De nem igazán értette. Ha az Óriás az magát Marsot jelenti, akkor talán a rejtőzködő történetét Hiroko találta ki, de ebben sem lehetett bizonyos. Szükség lett volna egy folklórkutatóra vagy egy mítoszkutatóra, valakire, aki el tudta volna mondani neki, hogyan születnek ezek a történetek, de csak ezek a szufik álltak rendelkezésre. Mosolygósak és furcsák, maguk is mesébe illő teremtmények, itt, az új világban a polgártársai. Nevetnie kellett. Ők vele nevettek, és ágyba kísérték.

– A perzsa költőtől, Rumij Jalaluttintól szoktunk egy esti imádságot mondani – mondta neki az öregasszony, és belekezdett:

„Ásványként haltam meg, s növény lett belőlem.

Növényként haltam meg, s állat lett belőlem.

Állatként haltam meg, s ember lettem.

Mitől féljek? Lettem-e kevesebb halálom által?

Ha egyszer emberként is meghalok,

Áldott angyalok között lebegek majd.

És amikor feláldozom angyal-lelkemet,

Az leszek, mi még nem létezett soha.”

– Aludj jól – mondta a nő a szendergő férfinak. – Ez mind a mi utunk.

Másnap reggel merev végtagokkal mászott be a terepjárójába, időnként felszisszenve az izomláztól, és elhatározta, hogy amint egy kicsit távolabb kerül, bekap egy kis omeget. A tegnap esti nő is eljött, hogy kikísérje, és John gyengéden hozzáérintette maszkját a nőéhez.

– Akár ebben, akár abban a világban lesz majd – búcsúzott el a nő –, a szereteted odavezet majd minket.

A jeladókkal szegélyezett út vezette őt keresztül a barna szél szaggatta napokon át, ahogy keresztülvágott a Margaritifer Sinustól délre elhelyezkedő területen. Ide vissza kell majd jönnöm valamikor, hogy megnézzem, gondolta John, mert a viharban nem látott mást, csak repülő csokoládét, amelyet csak időnkénti fénycsíkok törtek meg. A Bakhuysen-kráter közelében megállt egy új telepnél, melyet Turner Wellsnek hívtak. Itt egy erős hidrosztatikus nyomás alatt álló víztározót csapoltak le alulról, hogy majd áramot termeljenek azáltal, hogy az artézi áramlást egy sor turbinán vezetik át. Az így felszabaduló vizet majd formákba öntik, megfagyasztják, és robotokkal elszállítják a déli féltekén szanaszét található száraz telepekre. Mary Dunkell dolgozott itt, és körülvezette Johnt a kúton, az erőművön és a jégtárolókon.

A feltáró fúrás, az igazat megvallva, borzasztóan megijesztett mindannyiunkat. Amikor a fúró elérte a víztározó folyékony részét, akkor szinte kirobbant a kútból, és nem sokon múlott, hogy sikerült szabályozni a kiömlő vízsugarat.

– Miért, mi történt volna, ha nem lettetek volna képesek rá?

– Hát, nem is tudom. Odalent rengeteg víz van. Ha áttörte volna a sziklát a kút mellett, akkor mindent elsodort volna, mint azok a nagy vízleeresztő csatornák is a Chryse-en.

– Olyan nagy?

– Ki tudja? Lehetséges.

– Ez igen!

– Na, ezt mondtam én is. Ann belekezdett egy vizsgálatba, amellyel meg lehetne állapítani a víztározó nyomását a szeizmikus tesztek alatt visszavert hullámok alapján. De tudod, vannak itt emberek, akik igencsak szeretnének szabadon engedni egy vagy két víztározót. Különböző üzeneteket hagynak a hirdetőtáblákon a hálózaton. Nem lennék meglepve, ha Sax is közöttük lenne. Hatalmas víz- és jégáradások, rengeteg szublimálás a levegőbe, vajon miért ne támogatná?

– De a régiekhez hasonló vízáradások legalább annyira destruktívak lennének a tájra, mintha aszteroidákat dobálnánk le rá.

– Nem, ennél sokkal pusztítóbbak. Azok a csatornák, amelyek a Káosz lejtőjén helyezkednek el, hihetetlen kitörések nyomát jelzik. A legjobb földi analógia a Kelet-Washington államban található megannyi pusztaság. Hallottál már róluk? Úgy körülbelül tizennyolcezer évvel ezelőtt egy tó fedte Montana legnagyobb részét. Lake Missoulának hívták, és jégkorszaki olvadt vízből állt. Egy jéggát zárta le. Egyszer csak ez a gát átszakadt, és a katasztrófa révén kiürült ez a tó. Körülbelül kéttrillió köbméternyi víz zúgott végig a Kolumbia-fennsíkon, ki a Csendes-óceánba, mindez néhány nap alatt.

– Nem semmi.

– Amíg ez a dolog tartott, az erőssége körülbelül az Amazonas vízhozamának százszorosát tette ki. És olyan csatornákat vágott a bazaltszikla talajba, amelyek akár kétszáz méter mélyek is lehetnek.

– Kétszáz méter?

– Pontosan. És ez még semmi azokhoz képest, amelyek a Chryse csatornáit alakították ki. Ez az egybetorkolló csatornarendszer odaát körülbelül olyan területet takar...

– Kétszáz méternyi sziklatalaj?

– Aha. Hát ez nem csak normális erózió. Az ehhez hasonló hatalmas áradásokban olyan módon változik a nyomás, hogy feloldott gázok válnak ki belőle, és amikor ezek a buborékok kibukkannak, hihetetlen nyomást tudnak kifejteni. Kevés dolog képes ellenállni az ehhez hasonló erőnek.

– Így tehát még rosszabb lenne, mint egy aszteroidabecsapódás.

– Az biztos, hacsak nem egy igazán nagy aszteroidát akarsz ledobni. De vannak olyan emberek, akik szerint pontosan ezt kellene tennünk, nem?

– Tényleg?

– Miért, te is tudod, hogy vannak ilyenek. De az áradások még jobbak, ha ilyesmi jár a fejedben. Ha el tudnál vezetni egyet egészen Hellasig, akkor ott egy egész tengert lehetne kialakítani, és az is lehet, hogy gyorsabban érkezne az utánpótlás, mint ahogy a felszíni jég szublimál.

– Egy ilyen áradást irányítani! – kiáltott fel John.

– Nos, igen, hát ez nem lenne lehetséges, de hogyha a megfelelő helyen találnál egyet, akkor erre nem is lenne szükség. Utána kell nézned, vajon Sax hová küldte a legutóbbi varázsvesszős, forráskutató csapatot, aztán vond le a megfelelő következtetéseket.

– De ezt a UNOMA biztosan megtiltaná.

– És ez vajon mióta érdekli Saxet?

John felnevetett.

– Ó, most már érdekli. Túlságosan sokat adtak neki ahhoz, hogy egyszer csak figyelmen kívül hagyja őket. Magukhoz kötözték a pénzzel és a hatalommal.

– Talán.

* * *

Aznap hajnalban fél négykor egy kisebb robbanás történt az egyik kútfejnél, a riasztó csengők szétszakították álmaikat. Félmeztelenül rohantak végig a csatornákon, és meglátták a kitörő vízsugarat, amely az éjszaka száguldó porfelhőibe tört felfelé. A sietősen ráirányított reflektorok bizonytalan imbolygó fényében látszott az apró darabokra szakadó fehér víztorony. A víz jégdarabok formájában érkezett vissza a homokfelhőkből. Tekegolyónyi jégdarabok estek ebben a jégesőben, a szél magával vitte ezeket az ágyúgolyókat, és tovább ostromolta a lejjebb elhelyezkedő kutakat. Már térdig értek a jégdarabok.

Az előző éjszaka beszélgetésének fényében John igencsak megrémült, és rohant körbe-körbe, míg meg nem találta Maryt. A kitörés zaját és a vihar állandó süvítését túlharsogva, Mary belekiáltotta John fülébe:

– Küldj el innen mindenkit, fel fogok robbantani egy töltetet a kút mellett, és megpróbálom eltömni. – A fehér hálóinges nő elrohant, John összeszedte a bámészkodókat, és visszavitte őket a csatornán keresztül a szállásukra. Mary ott csatlakozott hozzájuk a zsilipben, fújtatva valamit állított a csuklóján lévő panelen, majd a kút irányából egy halk, mély morajlás hallatszott. – Gyertek, nézzük meg – mondta. Átmentek a zsilipen és visszafutottak a csatornákon keresztül az ablakhoz, ahonnan nagyon jól lehetett látni a kutat. Ott feküdtek a fúrótorony roncsai a fehér jéglabdák halmának közepén, mozdulatlanul félredőlve. – Igen, lezártuk – kiáltott fel Mary.

A többiek nem túl lelkes éljenzése követte bejelentését. Néhányan lementek a kúthoz, hogy megnézzék, hátha lehet még valamit tenni, ezzel is biztosítva a szituációt.

– Jó munka! – mondta John Marynek.

– Nagyon sokat olvastam az eltömítési lehetőségekről ama bizonyos első incidens óta – mondta Mary, még mindig kicsit lihegve. – És minden teljesen készen állt, bár igazából soha nem adódott alkalmunk, hogy kipróbáljuk, de, ugye, az ember soha nem tudhatja.

– Vannak felvételeitek a zsilipek működéséről? –kérdezte John.

– Persze.

– Nagyon jó.

John nekiállt megvizsgálni őket. Csatlakoztatta Pauline-t az állomás rendszerére, kérdéseket tett fel, és megvizsgálta a kijelzőjén megjelent válaszokat. Senki sem használta a zsilipeket az időrés után aznap este. Felhívta a felettük lévő időjárás-műholdat, belépett a radar- és infravörös rendszerekbe, amelyekhez Saxtől kapta meg a kódokat, és végigpásztázta a Bakhuysen körüli területet. Nem látta semmi jelét, hogy bármilyen gép működött volna a környéken, néhány régi szélmalom hő-képétől eltekintve. A jeladók pedig azt mutatták, hogy az utakon senki sem közlekedett, mióta megérkezett előző nap.

John görnyedten ült Pauline előtt, lassúnak és butának érezve magát. Nem jutott eszébe más, amit még ellenőrizhetne, és az eddigiek azt sugallták, hogy aznap este senki sem járt odakint, aki kárt tudott volna okozni. Talán az is lehet, hogy a robbanást napokkal azelőtt készítették elő, bár az eszköz elrejtése akadályokba ütközhetett volna, hiszen minden nap dolgoztak ezeken a kutakon. Lassan felkelt, megkereste Maryt, és együtt elbeszélgettek azokkal az emberekkel, akik az előző nap ezen a kúton dolgoztak. Nem találták semmi jelét annak, hogy bárki is hozzányúlt volna a kutakhoz, egészen este nyolc óráig, de ezután mindenki részt vett a John Boone-partin, és nem használta senki a zsilipeket. Tehát senki nem követhette el. Visszafeküdt az ágyába és gondolkodott rajta még egy kicsit.

– Ó, és apropó, Pauline, kérlek ellenőrizd Sax archívumát! Kérem a tavalyi összes vízkutató expedíció listáját.

Tovább ezen a különös vak úton Hellas felé, összefutott Nágyával, aki éppen a Rabe-kráteren elhelyezett új kupola építését ellenőrizte, mely az addig épített legnagyobb kupolaként felhasználja majd az atmoszféra sűrűsödését, valamint azt, hogy egyre könnyebbé válnak az építőanyagok, s így olyan szituáció jön létre, hogy a gravitációt ki tudják egyensúlyozni nyomással. Így tehát a nyomás alá helyezett dóm szinte súlytalanná válik. A keretet majd megerősített aerogél gerendákból építik meg, az alkimisták legújabb találmányából. Ez az aerogél olyan könnyű és erős, hogy Nágya majdnem extázisba esett, ahogy felsorolta lehetséges használati körét. A kráter-dómok építése már a múlté, jelentette ki. Annyira egyszerű, hogy az ember aerogél támaszokat állít fel egy város területén, nem foglalkozva a sziklahasadékokkal, és az egész lakosságot egy olyan területen helyezi el, mely valójában egy hatalmas, áttetsző sátor.

Folyamatosan erről mesélt Johnnak, ahogy sétáltak körbe a hatalmas építési területté vált Rabe belsejében. Ha elkészül, az egész kráterperemet átszövik a napfényes szobák, és a kupolás belső rész egy olyan farmot is tartalmaz majd, amely 30 ezer ember táplálását képes megoldani. Hatalmas, épület méretű földmozgató-robotok zúgtak el mellettük, kiemelkedve a por sötétjéből, és nem lehetett látni őket, míg ötven méterre nem értek. Teljesen automatizálva dolgoztak ezek a behemótok, vagy távirányítással, a távirányító személyzet pedig valószínűleg nem látott eleget a környezetből, hogy az ott elhaladó gyalogosokra is tudjon vigyázni. Így tehát John némileg idegesen követte Nágyát, ahogy sétálgattak körbe-körbe, visszaemlékezve arra, hogy a Bradbury Point bányászai milyen félénken viselkedtek, és még látták is, hogy mi történik. Nevetnie kellett Nágya nemtörődömségén. Mikor a föld elkezdett remegni a lábuk alatt, csak megálltak és elkezdtek körülvizslatni, készen állva arra, hogy elugorjanak egy feléjük tartó, építmény méretű jármű elöl. Hát, az biztos, nem unatkozott egy percig sem a látogatás alatt. Nágya panaszkodott a porra, amely nagyon sok gépet tönkre tett. A nagy vihar már 4 hónapja dühöngött, évek óta a leghosszabb ideig, és még mindig nem tűnt úgy, mintha véget akarna érni. A hőmérséklet sokat esett, az emberek konzerveket és szárított ételeket ettek, amit csak néhányszor váltott fel egy mesterséges fényben termesztett saláta vagy zöldség. És a por bejutott mindenhová. Sőt, ahogy így beszélgettek, John érezte, ahogy kiszárad tőle a szája, a szeme. Gyakorivá vált a fejfájás, a homlok- és orrmelléküreg-gondok, a fájó torok, a hörghurut, az asztma, és általában a tüdőgyengeség. Az addig is gyakori fagyási sérülések mellett. A számítógépek pedig veszedelmesen megbízhatatlanokká váltak, sok-sok hardverprobléma, MI-neurózis vagy retardáció. Úgy teltek a napok a Rabe-en, mintha az ember egy sziklán belül élne, mondta Nágya, a naplementék pedig hasonlítottak a szénbánya-tüzekre. Teljesen megtelt már velük a hócipője.

John témát váltott.

– Mit gondolsz erről az űrliftről?

– Nagy

– De a hatásáról, Nágya, a hatásáról.

– Ki tudja. Soha nem lehet megjövendölni, hogy milyen lesz, nem?

– Ez stratégiailag igen fontos állomás lesz majd. Olyasmi, amiről Phyllis beszélt akkor, amikor megpróbáltuk eldönteni, hogy ki fogja majd megépíteni a phobosi állomást. Ő pedig, tessék, megépítette az ő saját stratégiai pontját. Ez pedig nagy hatalommal jár.

– Ezt mondja Arkagyij is, de én nem látom be, miért ne lehetne ezt is közös erőforrásként kezelni, mint egy természeti jelenséget.

– Optimista vagy

– Igen, ezt mondja Arkagyij is. – Megvonta a vállát. – Csak próbálom értelmesen nézni a világot.

– Én is.

– Tudom, néha úgy érzem, már csak ketten maradtunk ilyenek.

– És Arkagyij?

A nő felnevetett.

– De hát ti ketten együtt vagytok.

– Aha. Úgy, mint te és Maja.

– Igazad van. Egy-null.

Nágya röviden elmosolyodott.

– Megpróbálom rávenni Arkagyijt, hogy gondolkodjon el mindenféléről. Ennél többet nem tehetek. Acheronban találkozunk egy hónap múlva, hogy megkapjuk a kezelést. Maja azt mondta nekem, jobb kettesben menni.

– Én is javaslom – mondta John, mosollyal az arcán.

– És a kezelés?

– Jobb mint a másik lehetőség. Nem?

A nő felgöcögött, mintha megcsiklandozták volna. Akkor megremegett a talaj csizmájuk alatt, megmerevedtek, és jobbra-balra fordították fejüket, hátha meglátnak egy árnyékot a félhomályban. Mint egy mozgó hegy, egy hatalmas fekete tömeg jelent meg az egyik oldalon. Elfutottak a másik irányba, időnként megbotlottak, szikladarabokon, és roncsokon ugráltak át. John közben azon tűnődött, hogy vajon ez is egy újabb támadás-e, vagy sem, Nágya pedig pergő nyelvvel adott ki parancsokat a közös hullámsávon, jól letolva a távirányítókat, hogy infravörös képernyőiken nem követik őket nyomon.

– Nézzétek a képernyőiteket, ti lusta gazfickók!

A föld már nem remegett tovább. A fekete leviatán nem mozdult többet. Óvatosan megközelítették. Egy brobdingnagi, lánctalpas, platós teherautó állt előttük. Helyben épült a Utopia Planitia Machines gyárban, ahol robotok építenek irodaház méretű robotokat.

John felbámult a gépre, s érezte, hogy izzadság folyik le a homlokáról. Elmúlt a veszély. Pulzusa lelassult.

– Az ehhez hasonló szörnyetegek mindenhol ott vannak a bolygón – mondta Nágyának tűnődve. – Vagdosnak, föld-gyaluznak, ásnak, töltenek, építenek. Hamarosan néhányan rá fognak csatlakozni közülük az egyik két kilométer átmérőjű aszteroidára, és fel fognak építeni egy olyan erőművet, amely magát az aszteroidát használja üzemanyagként ahhoz, hogy áthozza egy Mars körüli pályára, amelyen más gépek landolnak, és elkezdik majd átalakítani ezt a sziklát egy olyan kábellé, ami körülbelül 37000 kilométer hosszú. Gondolj bele mekkora ez, Nágya, hogy mekkora.

– Hát, tényleg nagy, az igaz.

– Igen ez elképzelhetetlenül nagy. Valami, ami teljesen túl van az emberi megértés határain. Hatalmas, masszív mennyiségű, távirányított munka. Egyfajta spirituális, távirányított waldo. Bármi is jut eszedbe, végre lehet hajtani. – Lassan körbesétálták a föléjük tornyosuló hatalmas fekete tárgyat: nem több, mint egy teherautó, semmi ahhoz képest, ami majd az űrlift lesz. És mégis, ez a teherautó is, gondolta a férfi, egy csodálatos dolog. – Az izom, és az agy kiterjeszkedtek a robotok hadán keresztül, amely olyan nagy és hatalmas, hogy bonyolult még elképzelni is. Talán lehetetlen is. Talán ez is része a te tehetségednek, meg Saxének is, hogy olyan izmokat feszítsünk meg, amelyekről senki sem tudja még, hogy rendelkezünk velük. Tudod, hogy lyukakat fúrunk, keresztül a litoszférán, a terminátort megvilágítjuk odatükrözött napfénnyel, az a sok-sok város megtölti a fennsíkokat, és hozzátapad a sziklafalakhoz – most pedig egy kábel, ami túl ér a Phoboson és a Deimoson, olyan hosszú, hogy egyszerre körpályán kering, ugyanakkor a földön is áll? Képtelenség még elképzelni is.

– Nem képtelenség – jegyezte meg Nágya.

– Nem. És most természetesen látjuk hatalmunk bizonyítékát mindenhol körülöttünk. Majdnem letarol minket, ahogy végzi a munkáját. És ha az ember lát, akkor hisz is: akár képzelőerő nélkül is láthatod, hogy miféle hatalommal rendelkezünk. Talán ezért van az, hogy a dolgok miért olyan furcsák manapság. Mindenki tulajdonról és szuverenitásról, igényekről és harcokról beszél. Az emberek vitáznak, mint az olimposzi istenek annak idején, mert manapság mi is annyira hatalmasok vagyunk, mint ők annak idején.

– Vagy még inkább – felelte Nágya.

* * *

Tovább folytatta útját a Hellespontus Montesbe, addig az íves hegyláncolatig, mely körülveszi a Hellas Basint. Egy éjszaka, amikor aludt, a terepjárója valamiért elhagyta a jeladókkal kijelölt utat. Felébredve egy keskeny völgyben találta magát, amelyet nem túl magas, szurdokokkal szabdalt sziklafalak határoltak. Valószínűnek tűnt, hogy ha ott marad a völgyben, hamarosan újra keresztezi majd az utat, így tehát elindult, át az úttalan utakon. A völgy talaját azonban üres csatornákhoz hasonló, sekély, tektonikus keresztárkok szabdalták fel, és Pauline-nak folyton meg kellett állnia, és visszafordulva egy újabb ágat kipróbálni, az útkereső algoritmus szerint, ahogy egymás után tűntek elő a porfelhőből a kis völgyszorosok és szurdokok. Amikor John elvesztette a türelmét, s megpróbálta átvenni az irányítást, csak még rosszabb lett a helyzet. A vakok országában a robotpilóta a király.

Végül lassan odaérkezett a völgy szájához, ahol a térkép alapján megtalálta a jeladókkal övezett utat, ahogy az leereszkedik egy alatta elhelyezkedő, szélesebb völgybe. Aznap este, megnyugodva állt meg, és leült a tévé elé megvacsorázni. A Mangalavid a Noctis Labyrinthus egy csoportja által épített aeloia premierelőadását közvetítette. Az aeloia, mint kiderült, egy apró épület, melybe nyílásokat vágtak, amelyek fütyültek, süvöltöttek vagy nyikorgó hangokat adtak ki, attól függően, hogy milyen erősen és milyen szögben érte őket a szél. A premier alkalmával a noctisi lejtőn állandó, lefelé érkező szelet kiegészítette egy-két katabatikus széllökés a viharból. És a zene hullámzott, mint egy kompozíció, gyászosan, dühösen, disszonánsan, majd hirtelen időnként rövid időre harmonikusan, mintha egy értelemmel rendelkező agy munkája lenne, talán egy idegen agyé, de minden bizonnyal több, mint véletlenszerű esemény. „A majdnem véletlenszerű aeloia”, ahogy a kommentátor mondta.

Ezután a földi hírek következtek. A gerontológiai kezelés eredményét kiszivárogtatta egy genfi hivatalnok, és ez a hír egy nap alatt bejárta a világot, és most vad vita folyt erről az ENSZ közgyűlésében. Sok küldött követelte, hogy a kezeléseket alapvető emberi joggá kell tenni, amelyet mindenki számára garantáljon az ENSZ, amelyet a fejlett nemzetek támogassanak anyagilag, és amelyre azonnal össze kell gyűjteni a pénzt, ezzel biztosítva, hogy a kezelés mindenki számára elérhető legyen. Ugyanekkor más jelentések is érkeztek. Néhány vallási vezető szembeszállt a kezelésekkel, közöttük a pápa is. Kitört néhány lázongás is, némi kárt okozva bizonyos orvosi központoknál. Igen nagy volt a felfordulás több kormányban. A televízióban csak feszült vagy dühös arcot lehetett látni, ahogy változást követeltek; és a belőlük sütő összes egyenlőtlenség, gyűlölet és nyomorúság meghökkentette Johnt, nem is tudta tovább nézni. Elálmosodott, de igen rosszul aludt.

Frankról álmodott éppen, amikor egy hang ébresztette fel. Kopogás a szélvédőjén, mindez az éjszaka közepén. Félálomban rácsapott a zsilip zárjára. Ahogy felült, azon tűnődött, hogy miért ez az első reakciója. Vajon hol tanulta ezt? Megdörzsölte állát, és rákapcsolt a közös hullámhosszra.

– Halló! Van odakint valaki?

– A marsiak – jött a válasz.

Egy férfi hangja. Akcentussal beszélte az angolt, de John nem tudta pontosan megállapítani, hogy milyennel.

– Beszélni szeretnénk veled – folytatta a hang.

John felállt, és kinézett a szélvédőn. Éjszaka a viharban alig látott valamit. De úgy tűnt, mintha egy-két alak állna az ablak alatt a feketeségben.

– Csak beszélni szeretnénk – erősködött a hang.

Ha meg akarták volna ölni, akár be is robbanthatták volna a terepjáró ajtaját, miközben ő aludt. Mindemellett nem igazán tudta elképzelni, hogy bárki is rosszat akarna neki. Nincs rá semmi okuk.

Így hát beengedte őket.

Öten jöttek be, mindannyian férfiak. Rojtos, kopott, piszkos védőruhákban, amelyet nem igazán védőruhák számára készült anyaggal foltoztak meg. Sisakjukon nem látott semmi azonosító jelet, és leszedték róluk az összes festéket is. Ahogy levették őket, látta, hogy az egyikük egy fiatal ázsiai férfi. Nem lehetett több, mint tizennyolc éves. A fiatalember előrement, és leült a vezetőülésbe. Odahajolt a kormány fölé, hogy közelebbről megvizsgálja a műszerfalat. Most egy másik vette le a sisakját, egy alacsony, kreol bőrű ember, keskeny arccal és hosszú rasta-tincsekkel. Leült a kipárnázott székre, John ágyával szemben, és megvárta, míg három társa is leveszi sisakját. Amikor ők is végeztek, lekuporodtak, és figyelmesen nézték Johnt. Még nem látta egyiküket sem azelőtt.

A keskeny arcú férfi azt mondta:

– Azt akarjuk, hogy csökkentsd a bevándorlás sebességét. – Ő beszélt odakint, ismerte fel John. Az akcentusa karib-tengerinek tűnt. Halkan beszélt, majdnem suttogva, és Johnnak nehezére esett, hogy ne utánozza.

– Vagy állítsd meg teljesen – mondta a fiatalember a vezető ülésből.

– Pofa be, Kasei! – A keskeny arcú ember nem vette le a pillantását John arcáról. – Túl sok ember jön ide fel, ezt te is tudod. Ők nem marsiak, és nem foglalkoznak azzal, hogy mi történik itt. Maguk alá gyűrnek minket. El fognak sodorni téged is, ezt te is tudod. Tudjuk, hogy marsiakká akarod őket változtatni, de sokkal nagyobb számban jönnek, mint ahogy te végzed a munkádat, nem vagy képes lépést tartani vele. Egyetlen dolog segítene: ha csökkentjük a beáramlást.

– Vagy teljesen megállítjuk.

– A férfi szemforgatva egy grimaszt vágott, ezzel is John megértését kérve. „Fiatalság, bolondság”, látszott az arcán.

– Ebbe nincsen beleszólásom – kezdte John, de a férfi a szavába vágott.

– De tudod ezt támogatni. Hatalommal bírsz, és a mi oldalunkon állsz.

– Ti Hirokóval vagytok?

A fiatalember ciccegett egyet. A keskeny arcú ember nem mondott semmit. Négy arc bámult Johnra. Az ötödik határozottan bámult kifelé az ablakon.

John megszólalt.

– Ti szabotáljátok a mohole-okat?

– Azt akarjuk, hogy állítsd meg az emigrációt.

– Azt akarom, hogy hagyjátok abba a szabotázst, ezzel csak még több embert hoztok ide. Rendőröket.

A férfi csak tovább nézte.

– Miből gondolod, hogy kapcsolatba tudunk lépni a szabotőrökkel?

– Találjátok meg őket! Törjétek rájuk éjszaka az ajtót.

A férfi elmosolyodott.

– Akit nem látunk, arra nem is gondolunk már többet.

– Nem feltétlenül.

Biztos, hogy Hirokóval vannak. Occam borotvaelmélete. Nem lehetett több egy rejtőzködő csoportnál. Vagy persze lehet, hogy igen. John furcsán érezte magát, és azon tűnődött, hogy vajon látogatói kieresztettek-e valamit a levegőbe. Talán valami aerosolt. Igen. Tényleg furcsán érezte magát. Minden olyan szürreálisan, álomszerűen játszódott le, ahogy a szél mozgatta a terepjárót, az aeloia furcsa, elnyújtott süvítésének kíséretében. Gondolatai lelassultak, és folyton ásítania kellett. Ez az, gondolta, még mindig próbálok felébredni egy álomból.

– Miért rejtőzködtök? – hallotta saját hangját.

– A Marsot építjük, pont mint te. Mi a te oldaladon állunk.

– Akkor segítenetek kell. – Megpróbált gondolkodni. – Mit szóltok az űrlifthez?

– Nem foglalkozunk vele. – A gyerek már megint ciccegett egyet. – Az nem számít, az emberek számítanak.

– A lift nagyon sok embert fog hozni.

A férfi elgondolkodott ezen.

– Lassítsd le a bevándorlást, és akkor meg sem épül.

Még egy hosszú csönd, amelyet csak a szél különös kommentárja szakított meg olykor. Meg sem épül? Vajon azt gondolják, hogy azok építenék meg, akik majd érkeznek? Vagy talán a pénzre gondolnak?

– Majd meglátom, mit tehetek – mondta John.

A fiatalember megfordult, és rábámult.

John felemelte az egyik kezét, hogy elhallgattassa.

– Majd meglátom, mit tehetek. – A saját keze ott állt előtte, egy hatalmas, rózsaszínű húshalom. – Ennél többet nem mondhatok. Ha eredményeket ígérnék, akkor hazudnék. Tudom, mire gondoltok, és megteszem azt, amit megtehetek. – Kicsi elgondolkodott még rajta, – igen nehezére esett. – Elő kellene jönnötök a rejtekből, segítenetek kéne nekünk, szükségünk van rátok.

– Mindenki a maga módján – mondta a férfi csendesen. – Most mennünk kell. Nem veszítünk szem elől, hogy lássuk, mit teszel.

– Mondjátok neki, Hirokónak, hogy beszélni akarok vele.

Az öt férfi ránézett, a fiatal ugrásra készen, dühösen.

A keskeny arcú férfi gúnyosan elmosolyodott.

– Ha majd találkozunk, át fogom adni az üzenetet.

Az egyik kuporgó férfi maga előtt tartott egy átlátszó kék masszát, egy aerogél szivacsot, amelyet alig látott az éjszakai fényben. A férfi összeszorította öklét. Igen. Drog. Hirtelen felugrott, meglepte a fiatalembert, és végigkarmolta a csupasz nyakát. A padlóra zuhant, és meg sem mozdult.

Mire magához tért, látogatói már elmentek. Fájt a feje. Visszaesett az ágyra, egy nyugtalan álomba. Furcsa, de visszatért az álma Frankkel. És John mesélt neki erről a látogatásról.

– Bolond vagy – mondta Frank. – Nem értesz semmit.

Amikor újra felébredt, reggel lett. Odakint a szélvédőjén túl kavargott a homályos, sötét barnaság. Úgy tűnt, hogy csökkent a szél erőssége az elmúlt hónapban, de ezt nem lehetett pontosan megállapítani. Átmenetileg formákat vettek fel a porfelhők, aztán szinte azonnal eltűntek, visszaolvadtak az összevisszaságba, egyfajta szenzordeprivációs hallucinációként. Igen, maga a vihar érte el ezt a hatást, maga a szenzordepriváció, és igencsak klausztrofóbiássá tette őt. Evett egy kis omeget, felöltözött és kiment, majd körbe sétált. Finom porszemcséket lélegzett be, ahogy le lehajolva megpróbálta követni látogatói nyomát.

Amikor sziklás talajra ért, a nyomok eltűntek. Furcsa randevú, gondolta, egy elveszett terepjáró éjszaka. Vajon hogyan találták meg?

Hacsak nyomon nem követték egész idő alatt.

Mikor visszaért, felhívta a műholdakat. A radaron és az infravörös szkenneren csupán a terepjárója látszott. Úgy tűnt, lehet a közelben egy búvóhelyük, mert még a védőruhákat is kimutatta volna az infravörös kereső. Igen könnyű elbújni az ehhez hasonló hegyek között. Előhívta Hiroko térképét, és rajzolt egy elnagyolt kört a mostani helyzete köré, amely a hegyek felé, északra és délre egy kicsit kipúposodott. Igen sok ilyen kör volt már a Hiroko-térképen, de igazán alaposan egyiket sem kutatták végig a földi helyi csoportok, és valószínűleg már nem is fogják soha, mivel legtöbbjük igen kaotikus felszínen helyezkedett el, töredezett, Wyoming vagy Texas méretű területeken.

– Ez egy hatalmas világ – motyogta.

Fel-alá járkált a kocsi belsejében a padlót figyelve, majd eszébe jutott a legutolsó dolog, amit még tett, mielőtt elájult. Megvizsgálta a körmét. Igen, talált ott egy kis bőrdarabot. Az autoklávból kivett egy mintavevő edényt, és gondosan rákapargatta, amit talált. A genom alapján történő azonosítás minden bizonnyal meghaladná terepjárója képességeit, de bármelyik nagy laboratórium képes lesz majd arra, hogy azonosítsa a fiatalembert, ha a genomja szerepel az archívumban. Ha pedig nem, az is igen hasznos információ. És talán, bár ezt nem tudta pontosan, Vlad és Ursula azonosítani tudja majd a szülei alapján.

* * *

Aznap délután újra rátájolt a jeladó-útra és következő nap estéjén megérkezett a Hellas Basinbe. Ott találta Saxet, aki egy konferencián vett részt az új tó mellett, bár a jelek szerint ez a konferencia egyre inkább a mesterséges megvilágítással történő mezőgazdasági termelésről kezd el szólni. Másnap reggel John elvitte sétálni őt az épületek közötti egyik üvegfolyosóba, és sétálgattak a változó sárga félhomályban. A Nap csak sáfrányszínű fénynek látszott a keleti felhők mögött.

– Azt hiszem, találkoztam a Kojottal – mondta John.

– Óh! Tényleg? És elmondta neked, hol van Hiroko?

– Nem.

Sax megvonta vállát. Úgy tűnt, arra a beszédre koncentrál, melyet aznap este fog majd tartani. Így John úgy döntött, nem utazik el olyan hamar, és a tóállomás többi lakójával együtt végighallgatta a beszédet. Sax megnyugtatta őket, hogy az atmoszférikus felszíni és örökjégbeli mikrobaktériumok olyan sebességgel nőttek, amely igen jelentős százalékát tette ki az elméleti maximumnak. Úgy körülbelül két százalékát, hogy pontosak legyünk. Néhány évtizeden belül meg kell majd fontolniuk a külső kultivációt is. Ezt a bejelentést sajnos nem tapsolta most meg senki, mert minden jelenlévő teljesen elmerült a nagy vihar által okozott problémákban. Úgy tűnt, mindenki azt gondolja, hogy Sax elszámította magát, és ennek az eredményeképpen kezdődött az egész. A felszíni hőmegtartás még mindig csak a normaérték huszonöt százalékát érte el, ahogy egyikük szúrósan megjegyezte, és úgy tűnt, a vihar még egy jó darabig eltart. Csökken a hőmérséklet, és mindenki egyre idegesebb lesz. Az újonnan érkezők pedig soha nem láttak többet az őket körülvevő néhány méter sugarú körnél, és járványosan terjed közöttük a kedvetlenségtől a katatóniáig terjedő pszichológiai problémák egész sora.

Sax egy enyhe vállrándítással intézte el ezt az egészet.

– Ez a legutolsó globális vihar – mondta –, úgy fogják ezt feljegyezni a történelemkönyvek, mint egyfajta hőskort. Úgyhogy élvezzétek, amíg lehet.

Ezt se fogadta túl lelkesen a közönség, bár a jelek szerint ez nem tűnt fel Saxnek.

Néhány nappal később Ann és Simon érkezett meg a telepre, 3 éves kisfiukkal, Péterrel, aki, amennyire meg tudták állapítani, a harmincharmadik Marson született gyermek lehetett. Az első száz után létrejött kolóniák termékenynek bizonyultak. John a padlón játszott a gyerekkel, miközben Ann-nel és Simonnal híreket cseréltek, és elmeséltek egymásnak néhányat a hatalmas vihar ezeregyéjszaka-meséiből. John úgy gondolta, Ann biztosan élvezi a vihart, hiszen drasztikus csapást mér a földiesítési folyamatokra, egyfajta bolygóméretű allergiás reakciót, ahogy messze az átlagos alá zuhan a hőmérséklet. A gondatlan, vakmerő kísérletezők küszködnek a kis csenevész eltömődött gépeikkel... De nem tűnt különösebben boldognak. Sőt az igazat megvallva, dühösen járt-kelt, mint általában.

– Egy vízkereső csoport lyukat fúrt az egyik daedaliai vulkanikus kürtőbe, és olyan egysejtű mikroorganizmusokra bukkant, amelyek igen jelentősen eltérnek az északon szabadon eresztett ciano-baktériumoktól. Ezt a kürtőt szinte teljes mértékben lezárta a sziklás talaj, és messze található bármelyik olyan helytől, ahol elhelyeztünk volna bármit is. Mintákat küldtek belőle Acheronba elemzésre, és miután Vlad megvizsgálta, kijelentette, hogy hasonlít az egyik szabadon engedett fajuk mutáns ágára, és valószínűleg szennyezett fúrófelszerelés injektálta bele a mintát tartalmazó szikladarabba. – Ann megdöfködte John mellkasát az ujjával. – Valószínűleg földi – mondta Vlad. – Valószínűleg földi eredetű.

– Vajoszinüjeg föjdi – mondta a kicsi gyerek, tökéletesen utánozva Ann hanglejtését.

– Nos, hát akkor valószínűleg tényleg az is -mondta John.

– De soha sem fogjuk megtudni. Az elkövetkezendő évszázadokban ezen vitáznak majd, létrehoznak egy tudományos folyóiratot, amelyet csak ennek az egy témának fognak szentelni, de soha nem fogjuk pontosan tudni.

– Hát nézd, ha nehéz megállapítani a különbséget, akkor ez valószínűleg földi származású – mondta John, rámosolyogva a kisfiúra. – Valószínűleg egy másodperc alatt kimutatható bármi, ami elkülönítve alakult ki a földi élettől.

– Valószínűleg – mondta Ann. (Vajoszinüjeg.) – Persze mi van akkor, ha van egy közös forrás, az űrspórák-elmélet szerint például, vagy becsapódási törmelék jut el az egyik bolygótól a másikig, a szikla mélyében eltemetett mikroorganizmusokkal?

– Ez nem hangzik valami meggyőzően. Vagy igen?

– Nem tudjuk. És most már soha nem is fogjuk megtudni.

John nem volt túl együttérző.

– Nézd, akár még a Viking leszállóegységektől is származhatnak – mondta –, soha nem sikerült igazán hatékonyan sterilizálni az itteni kutatásainkat. Ilyen az élet. Mert eközben sokkal komolyabb problémákkal küszködünk. – Mint például a globális porvihar, amely több ideje tart, mint a valaha is feljegyzett leghosszabb. Vagy bevándorlók áradata, olyan minimális kötődéssel a Marshoz, hogy azt már csak életkörülményeik múlták alul. Vagy egy közeledő szerződésmódosítás, amellyel kapcsolatban képtelenek zöld ágra vergődni egymással. Vagy egy olyan földiesítési erőfeszítés, amelyet rengeteg ember ki nem állhat. Vagy pedig az, hogy az ember szülőbolygóján kritikussá válik a helyzet. Vagy egy próbálkozás, esetleg kettő, hogy John Boone-nak valami baja essék.

– Igen, igen – válaszolt erre Ann. – Tudom. De ez mind csak politika, ettől soha nem fogunk tudni megszabadulni. De ez tudományos kérdés, amelyet meg akartam válaszolni. És most már nem vagyok rá képes. Senki sem képes rá.

John vállat vont.

– Erre a kérdésre soha nem találjuk meg a választ, Ann, bármi is történik. Ez az egyik olyan kérdés, amelynek az a sorsa, hogy mindörökre megválaszolatlanul maradjon. Nem tudtad?

„Vajoszinüjeg föjdi.”

Néhány nappal ezután egy rakéta landolt a kis tó melletti rakétakikötőben, és egy kis csoportnyi földi tűnt elő a kavargó homokból, még mindig nehezen egyensúlyozva járás közben. Mind nyomozók, mondták. A UNOMA küldte őket, hogy megvizsgálják a szabotázsokat és a hozzá kapcsolódó eseményeket. Összesen tízen érkeztek, nyolc jóképű fiatal férfi, és két vonzó fiatal nő. Legtöbben az amerikai FBI-tól . Vezetőjük, egy magas barna hajú férfi, Sam Houston, interjút kért Boone-tól, John pedig udvariasan beleegyezett.

Amikor másnap a reggelinél találkoztak, megjelent az összes ügynök, a két nőt is beleértve. Jámboran, habozás nélkül válaszolt összes kérdésükre, bár ösztönösen csak azt mondta el nekik, amiről úgy gondolta, már tudnak, illetve egy kicsivel többet, hogy őszintének és segítőkésznek tűnjön. Udvariasan és tiszteletteljesen viselkedtek. Alaposak voltak, amikor ők kérdeztek, és nagyon szűkszavúak, amikor őket kérdezte bármiről is. Úgy tűnt, nem tudják pontosan, milyen is az élet a Marson, sem részleteket nem ismertek az itteni helyzetről. És olyan kérdéseket is feltettek neki, amelyek az underhilli első évekre vonatkoztak, vagy pedig Hiroko eltűnésének idejére. Nyilvánvalóan ismerték az akkor történt eseményeket, valamint az első száz médiasztárjai közötti különböző kapcsolatokat is, legalábbis nagy vonalakban. Sok kérdést tettek fel neki Majáról, Phyllisről, Arkagyijről, Nágyáról, az acheroni csoportról, Saxről. Akik közül mindenkit jól ismertek ezek a fiatal földiek, akiket folyton néztek otthon, a televíziójukon. De, úgy tűnt, nagyon keveset tudnak azon kívül, amit itt videóra vettek és visszaküldtek a Földre. Miközben elkalandoztak a gondolatai, John azon tűnődött, vajon ez igaz-e az összes földire.

Végül is semmiféle más információforrással nem rendelkeztek.

Az interjú végén az egyikük, akit Chengnek hívtak, megkérdezte, van-e még valami, amit szeretne elmondani. John, aki többek között elhallgatta a Kojot éjszakai látogatását, nemmel felelt.

– Most más nem jut az eszembe. – Cheng bólintott. Sam Houston szólalt meg:Nagyon értékelnénk, ha hozzáférést biztosítana számunkra az MI-jéhez ezekkel az ügyekkel kapcsolatban.

– Sajnálom – mondta John elnézést kérő hangon –, de ezt nem tehetem. Senkinek sem adok hozzáférést az MI-hez.

– Egy önpusztító zár van rajta? – kérdezte Houston meglepve.

– Nem. Egyszerűen csak nem teszek ilyet, ezek az én privát adataim.

John mélyen a szemébe nézett a férfinak, érezte, ahogy feszeng a társai előtt.

– Nos, az igazat megvallva, tudnánk egy erre irányuló parancsot szerezni a UNOMA-tól, ha úgy jobban tetszik.

– Ezt kétlem, de ha mégis sikerülne megszerezniük, akkor sem engedem be magukat.

John rámosolygott, majdnem felnevetett. Egy újabb pillanat, amikor az „első ember a Marson” igen hasznosnak bizonyult. Nem tudtak semmit tenni ellene anélkül, hogy sokkal több bajt ne okoznának annál, mint amennyit ez az egész ér. Felállt, végignézett a kis csoporton, mindazzal a könnyed, bár igen jelentős arroganciával, amivel csak tudott. –Majd tudassák, ha tehetek még önökért valamit.

Kijött a szobából.

Pauline, kapcsolódj rá az épület kommunikációs központjára, és szedj le mindent onnan, amit csak tudsz azzal kapcsolatban, amit ki- illetve elküldenek innen. – Majd felhívta Helmutot, tudva azt, hogy az ő saját hívásait is megvizsgálják majd később. Rövid kérdéseket tett csak fel, mintha csak referenciákat kérne. Igen, valóban küldött egy csapatot a UNOMA. A legutóbbi hat hónapban felállított erő részét képezték, akiket megbíztak a problémák kezelésével.

Tehát rendőrség a Marson, a már meglévő egy detektív mellé. Hát igen, erre lehetett számítani. De mindenesetre még így is kellemetlennek érezte. Nem lehet úgy nyomozni, hogy körülötte lézengenek ezek az emberek, figyelik és gyanakodnak rá, mért nem adott nekik hozzáférést Pauline-hoz. És az igazat megvallva, nem talált olyan tennivalót, ami lefoglalta volna itt Hellasban. Itt nem történt szabotázsakció, és valószínűtlennek tűnt, hogy bármi is történni fog ezután. Maját nem igazán érdekelte ez az egész: nem akarta, hogy a férfi zavarja őt a problémáival, a saját gondjaival akart foglalkozni, a víztározó-projekt technikai részleteivel.

– Valószínűleg te vagy a legfőbb gyanúsítottjuk – mondta dühösen –, mindig történik veled valami. Egy teherautó Thaumasiában, egy kút Bakhuysenben, és most pedig, tessék, nem engeded be őket a feljegyzéseidbe. Miért?

– Miért? Mert nem szimpatikusak – mondta John villódzó tekintettel. Minden visszatért a régi kerékvágásba Majával. Nos, nem, nem igazán. Mindent egyfajta közös jókedvvel tettek, mintha egy jó szerepet játszanának a színházban, tudva, hogy mindenre van idejük. Most már tudták, hogy mi az igazság, ami a kapcsolatuknak a lényege. Így tehát ebből a szempontból sokkal jobb lett minden, de a felszínen még mindig ugyanaz a régi melodráma folyt. Maja nem foglalkozott a dologgal, így hát végül John is feladta. Ezután egy pár napot azzal töltött, hogy végig gondolt mindent. Lement az állomás laboratóriumába, és levitte azt a bőrmintát, amelyet a körme alól vett ki, hogy tenyésszék ki, klónozzák, és vizsgálják meg. Ezzel a genommal senki nem szerepelt a bolygó archivumaiban, tehát elküldte az információt Acheronba, analízist kérve, és bármilyen más információt, amit számára adni tudnak. Ursula kódolva küldte vissza az eredményeket, és egyetlen szót írt csak a végére. Gratulálok!

Újraolvasta az üzenetet, és hangosan szitkozódott egyet. Elment sétálni, miközben felváltva nevetett ,és káromkodott tovább.

– Te rohadt Hiroko! Menj a pokolba! Mássz ki a lyukadból és gyere, segíts nekünk! Ha-ha-ha! Te ribanc! Elegem van már ebből a Persephoné-bújócskából!

Még a közlekedő csőjárdákat is túl nyomasztónak, fullasztónak találta, így hát elment a garázsba. Felöltözött, és kiment a zsilipen, sétát tett odakint, amit már egy jó pár napja nem tett meg. Kiment a város északi nyúlványának végéhez, sivatagos talajon. Sétált körbe-körbe, abban a folyton változó, pormentes levegőoszlopban, amelyet minden város szélárnyéka létrehozott, újra és újra átgondolva a szituációt, a települést nézve. Hellas nem lesz annyira szép, mint Burroughs, Acheron, Echus vagy akár Senzeni Na. Egy medence aljában helyezkedett el, igazán jelentős kiemelkedés vagy magasabb hely nem volt, ahová építeni lehetett volna, semmi kilátás. Bár azt be kell ismerni, hogy a kavargó por ebben a pillanatban lehetetlenné tette azt, hogy ezt így meg lehessen állapítani. A várost félhold alakban építették, amely végül majd egy új tónak a partja lesz. Igen jól néz majd ki. Kis vízpart lesz, ám addig legalább annyira jelentéktelen, mint Underhill, tele a legmodernebb áramtermelő és kiszolgáló apparátussal, szellőzőcsatornákkal, kábelekkel, csatornákkal, amelyek mint hatalmas levedlett kígyóbőrök, kúsztak mindenfelé... régi, jó, tipikus kutatóállomás, semmi esztétika. De hát nem is baj. Nem lehet minden várost hegyoromra építeni.

Két ember ment el mellette, polarizált maszkokban. Furcsa, gondolta, hiszen olyan sötét van itt a viharban. Akkor neki ugrottak, és a földre döntötték. Egy vad John Carter-ugrással felpattant a homokból, és elkezdett ökleivel hadonászni, de nagy meglepetésére támadói eltűntek a kavargó porfelhők között. Megtántorodott és utánuk bámult. Eltűntek a porfátyol mögött. Száguldva robogott testében a vér, majd érezte, hogy elkezd vérezni a válla. Odanyúlt, és észrevette, hogy felvágták a védőruháját. Rászorította kezét a szakadásra, és elkezdett gyorsan futni. Már egyáltalán nem érezte a vállát. Milyen furcsa így futni, hogy a keze így átkarolja magát és fönt van a nyaka mögött. Úgy tűnt, a levegőellátásnak nem esett baja. De mégis. Egy szakítást érzett a csövön a nyaknál. Elvette a kezét a válláról, de csak annyi ideig, hogy maximális erősségűre állítsa a levegőáramlást. A hideg, mint furcsa láthatatlan jeges víz, folyt le a hátán. Mínusz száz Celsius-fok. Visszatartotta a lélegzetét, és érezte, hogy por van az ajkán, kiszárítja a száját. Képtelenség megmondani, hogy mennyi szén-dioxid került be az oxigénellátásába, de nem kell olyan sok, hogy az ember meghaljon tőle.

A garázs megjelent a félhomályban. Öntudatlanul bár, de pont arrafelé kezdett el futni, és megörült, hogy milyen könnyen megtalálta. De öröme azonnal elpárolgott, amikor odaért a zsilipajtóhoz, megnyomta az Open gombot, és nem történt semmi. Nem nehéz feladat bezárni egy zsilip külső ajtaját, egyszerűen csak nyitva kell hagyni a belsőt. Tüdeje égett. Már nagyon szeretett volna levegőt venni. Körbefutotta a garázst, és amíg oda nem ért a csőhöz, amely összekötötte a lakóhellyel. Amikor odaért, bebámult a több rétegű műanyagon keresztül. Senkit sem látott. Elvette a kezét a vállán lévő szakadásról, amilyen gyorsan csak tudta, kinyitotta a bal alkarján lévő kis dobozt, és kivett egy kis fúrógépet. Bekapcsolta és belenyomta a műanyagba, amely ahelyett, hogy átszakadt volna, inkább bedudorodott és összegyűrődött a pörgő fúrófej köré, egész addig, amíg a kis gép majdnem eltörte a könyökét. Vadul elkezdett szurkálni vele, és végül sikerült átszakítania a műanyagot. Majd szakított egyet lefelé, tovább tágítva a lyukat, amíg elég nagy nem lett, hogy be tudja dugni a fejét. Amikor már derékig bejutott, nem mozdult tovább, testét egyfajta dugóként használva ebben a lyukban. Kipattintgatta sisakjának zárját, letépte fejéről, és végre beszívott egy adag levegőt, olyan erővel, mintha egy hosszú-hosszú merülésből érkezett volna fel a felszínre. Ki-be, ki-be, ki-be, takarítsuk ki azt a szén-dioxidot a vérből. Nem érezte a vállát és a nyakát. Valahol a garázsban megszólalt egy riasztócsengő.

Húsz másodpercnyi erőteljes gondolkodás után átküzdötte lábát is a lyukon, és végigrohant a gyorsan nyomást vesztő csövön a lakóhely felé, a garázzsal ellenkező irányba. Szerencsére az ottani ajtó azonnal kinyílt. Amint beért, beugrott egy liftbe, és elment a föld alatti harmadik szintre, ahol az egyik vendéglakosztályban lakott. Kinyílt a liftajtó, és John óvatosan kinézett. Senki. Besietett a szobájába, odabent levette magáról a védőruhát, és a sisakkal együtt elrejtette a szekrényben. A fürdőszobában megijesztette elfehéredett vállának és háta felső részének látványa, igazán borzasztó fagyási sérüléseket szerzett. Bekapott néhány fájdalomcsillapítót és tripla adag omeg-endorfot. Felvett egy inget, nadrágot, cipőt. Megfésülte a haját, összeszedte magát. A tükörben egy üvegszemű, szétszórt arcot látott, mint akit sokk ért. Elkezdett vad fintorokat vágni, megpofozta magát, megváltoztatta arckifejezését, és mélyeket lélegzett. A szer hatott, és a tükörképe egy kicsit jobban nézett már ki.

Kiment az előcsarnokba, végigsétált a hosszú fala melletti árkádsoron, amely három másik emelet felett húzódott. Végigsétált a korlát mellett, az öröm és a düh furcsa keverékével nézegetve a lenti embereket. Akkor Sam Houston és egyik női kollégája odajöttek hozzá.

– Bocsásson meg, Mr. Boone, de kérem, jöjjön velünk.

– Mi a probléma?

Egy újabb esemény történt, valaki átszakította az egyik közlekedő járdát.

– Valaki kiszakított egy csövet? Maga ezt eseménynek hívja? Itt tükör-műholdak röppennek ki a körpályáról, és teherautók esnek le a mohole-okban, maga pedig egy ilyen csínyt eseménynek mer nevezni?

Houston csak bámult rá. Boone majdnem felnevetett, ahogy nézte.

– És mit gondol, mégis mit tehetek én? – kérdezte.

– Tudjuk, hogy maga segít Dr. Russellnek. Azt gondoltuk, szeretné, ha informálnánk erről.

– Oh! Értem. Hát akkor menjünk és nézzük meg.

S következett az, hogy úgy kellett viselkednie, mintha mi sem történt volna; közel két órán keresztül járt-kelt, és egész idő alatt lángolt a válla a fájdalomtól. Houston, Cheng és az összes többi nyomozó bizalmas hangon beszélgettek vele, és várták a tanácsait. De ugyanakkor hűvös pillantásokkal méregették, John pedig erre csak egy kis mosollyal tudott válaszolni.

– Vajon miért most? – kérdezte Houston.

– Lehet, hogy valakinek nem tetszik, hogy maguk itt vannak – mondta John. Csak amikor véget ért az egész színjáték, jutott ideje végiggondolni, vajon miért nem akarta azt, hogy rájöjjenek arra, hogy őt megtámadták. Kétségtelen, hogy akkor sokkal több nyomozót küldtek volna fel, és ez nem lett volna jó. Továbbá minden bizonnyal ez jelentette volna a fő hírt a Marson és a Földön, így visszakerült volna a reflektorfénybe. Ő pedig már megelégelte a reflektorfényt.

Ezen kívül lehetett még valami oka, de nem tudta pontosan megmondani, miért érez így. A tudatalatti detektív. Undorodva felhorkantott. Hogy elterelje a figyelmét a fájdalomról, egyik étkezőtől a másikig járkált, remélve, hogy egyik ember arcán meglátja a rosszul elrejtett meglepetést, amikor besétál az étterembe. Visszatértem halottaimból. Melyikőtök ölt meg engem? És egyszer vagy kétszer valóban látta, hogy valaki összerezzen, amikor átsuhan rajta a tekintete. De az igazság az, gondolta kedvetlenül, hogy nagyon sok ember rezzent össze, amikor rájuk nézett. Mintha el akarná kerülni egy cirkuszi nyomorék vagy egy elítélt ember pillantását. Még soha nem érezte azt, hogy másokra ilyen hatással van a hírneve, és ez igen feldühítette.

Lassan kezdett elmúlni a fájdalomcsillapító hatása, így korán tért vissza szobájába. Az ajtó nyitva állt. Amikor berohant, benn talált két UNOMA-nyomozót.

– Mit csinálnak maguk itt? – kiáltott fel dühösen.

– Csak vigyázunk magára – mondta az egyikük megnyugtató hangon. Egymásra pillantottak. – Nem szeretnénk, ha bárki is valami butasággal próbálkozna.

– Mint például betörés? Meg magánterület megsértése? – mondta Boone az ajtófélfának dőlve.

– Ez is része a munkánknak, uram. Bocsásson meg, hogy felidegesítettük. – Idegesen topogtak, ahogy csapdába estek a szobájában.

– És mégis, ki adott erre felhatalmazást? – mondta Boone, karba téve a kezét.

– Nos – ismét egymásra néztek –, Mr Houston a felettesünk.

– Akkor hívják fel, azonnal jöjjön ide.

Egyikük belesuttogott a csuklóján lévő panelbe. Gyanúsan rövid idő múlva érkezett meg Sam Houston, és ahogy arcán dühös kifejezéssel sietett feléjük, John felnevetett.

– Mégis mit csinált, itt a szomszéd kanyarban várakozott?

Houston odasétált hozzá, előrenyomta arcát, és mély, halk hangon el kezdte mondani:

– Nézze, Mr. Boone, mi itt egy igen fontos nyomozás közepén tartunk, és maga ezt akadályozza. – Független attól, hogy maga esetleg azt hiszi, a törvény felett áll.

Boone előredőlt hirtelen, úgy hogy Houstonnak vissza kellett hőkölnie, nehogy összeütközzön az orruk.

– Maguk nem képviselik itt a törvényt – mondta. Leengedte karba tett kezét, és elkezdte mutató ujjával Houstont böködni a mellkasán, úgy hogy annak hátrálnia kellett végig a hallon. Most Houston kezdte elveszíteni a türelmét, és Boone felnevetett. – Mégis, mit fog velem csinálni? Letartóztat, megfenyeget, valami okot ad nekem arra, hogy legyen mit mesélnem a következő Euroviden lejátszott jelentésemben? Na, tetszene magának? Szeretné, ha megmutatnám a világnak, hogy John Boone-t nem hagyja békén valami kis pléhjelvényes funkcionárius, aki eljött a Marsra, azt gondolva, hogy ő egy vadnyugati seriff? – Visszaemlékezett arra a véleményére, hogy aki harmadik személyben beszél magáról, az önmagáról vallja be, mennyire hülye, erre felnevetett és folytatta. – John Boone-nak nem tetszenek az ilyen dolgok, nem, nem, nagyon nem!

A másik kettő eközben kihasználta az alkalmat, és kisurrant a szobájából, s közelről figyelték a fejleményeket. Houston arca olyan színt vett fel, mint az Ascraeus Mons, és látszottak a fogai, ahogy vicsorított.

– Senki sem áll a törvény felett – nyökögte. – Itt veszedelmes bűncselekmények történnek, és többségük akkor, amikor maga is ott van.

– Igen, mint például betörés és magánterület megsértése.

– Ha mi úgy látjuk fontosnak, ha ezáltal gyorsabban le tudjuk folytatni a nyomozást, akkor igenis át fogjuk vizsgálni a szobáját vagy a feljegyzéseit. Megvan rá a felhatalmazásunk.

– Én meg azt mondom, hogy nincs meg – mondta John arrogánsan, és csattintott az ujjaival a férfi arca előtt.

– Át fogjuk kutatni a szobáját – mondta Houston, minden egyes szót hangsúlyozva.

– Takarodjon innen! – csattant fel John, és kezével hessegető mozdulatokat tett a másik kettő felé is. – Felnevetett, és gúnyosan megjegyezte: – Igen, takarodjanak innen, maguk inkompetensek! Menjenek innen, és olvassák el, mit is ír a szolgálati szabályzat a házkutatásról és a lefoglalásról!

Bement a szobájába, becsukta az ajtót maga mögött, és megállt.

Úgy hallatszott, mintha egyedül hagynák. De akárhogy is, úgy kellett tennie, mintha nem foglalkozna velük. Felnevetett, bement a fürdőszobába, és bevett még néhány fájdalomcsillapítót.

Szerencsére nem jutottak el a szekrényig. Nehezen tudta volna megmagyarázni az elszakított védőruhát anélkül, hogy elmondaná az igazságot. Az pedig nem tiszta ügy Furcsa, ahogy összegubancolódnak a dolgok, amikor az ember elrejteni szándékozik azt a tényt, hogy valaki megpróbálta megölni. Itt megállt egy pillanatra, ahogy rádöbbent, mennyire ügyetlen próbálkozás volt. Legalább száz ennél hatékonyabb módszer van arra, hogyan lehet megölni valakit, akin csak egy védőruha van itt a Marson. Talán csak meg akarták ijeszteni, vagy azt remélték, hogy meg fogja próbálni elhallgatni a támadást, amivel hazugságon kapnák, és akkor már lenne valamijük ellene...

Értetlenül rázta meg fejét. Occam borotvája! Occam borotvája. A detektív első számú szerszáma. Ha valaki megtámad téged, akkor rosszat akar neked, ez alapvető igazság. Fontos, hogy rájöjjön, ki támadta meg. És így tovább. Erős fájdalomcsillapítót vett be. Az omeg-endorf hatása kezdett elmúlni; kicsit lassabban forgott már az agya. Nehéz lesz majd meg szabadulni a védőruhától. Különösen a nagydarab sisaktól. De már benne van nyakig, és innen nincs könnyű út kifelé. Felnevetett. Tudta, hogy végül majd csak kitalál valamit.

Beszélni akart Arkagyijjal. Egy hívással kiderült, hogy Arkagyij befejezte a gerontológiai kezelést Acheronban Nágyával, és visszatért a Phobosra. John még soha nem járt a gyors kis holdon.

– Miért nem jössz fel, és nézed meg? – mondta Arkagyij a telefonba. – Jobb, ha személyesen beszélünk, nem?

– Oké.

Az Ares huszonhárom évvel azelőtti landolása óta nem járt az űrben, és a gyorsulás és a súlytalanság ismerős élménye furcsa, váratlan émelygést okozott. Megemlítette ezt Arkagyijnak, ahogy dokkolt a Phoboson, s ő így válaszolt:

– Velem is meg szokott történni, egész addig, amíg rá nem szoktam arra, hogy vodkát iszom a felszállás előtt. – Belekezdett egy igen hosszú fiziológiai magyarázatba, de a részletek kezdték dühíteni Johnt, így hát félbe szakította. Arkagyij felnevetett. A gerontológiai kezelés nála is a szokásos utóhatásokkal és jó érzéssel járt, de ő már eleve is boldogan szemlélte a világot. Úgy nézett ki, hogy valószínűleg akár még ezer évig is kihúzza betegség nélkül.

Stickney zsibongó kis városnak bizonyult. A kráter betonkupoláját a legfrissebb találmány, nagy teherbírású sugárzásvédő borítás lepte, talaját pedig koncentrikus körökben, teraszosan építették ki, amely a fenéken egy kis térben ért véget. Ezeken a gyűrűkön felváltva parkok és kétemeletes épületek helyezkedtek el, tetejükön kis kertekkel. Mindenhol hálókat lehetett látni a levegőben, azok számára, akik túl nagyot ugrottak itt a városban, nehogy véletlenül felszálljanak. A szökési sebesség, hogy az ember elhagyja a felszínt, csupán 50 kilométer per óra, így még az is elképzelhető volt, hogy az ember szinte lefusson erről a kis holdról. Nem sokkal a kupola alatt John észrevette a körbefutó vonat egy kisebb változatát, amely a város épületeihez képest vízszintesen futott, és olyan sebességgel mozgott, hogy utasainak a marsi gravitáció illúzióját nyújtotta. Naponta négyszer állt meg, hogy utasokat vegyen fel, de ha John, menedéket keresve, szintén felszáll, ezzel csak késlelteti akklimatizációját, így hát elment a neki szánt vendégszobába, és miközben nyomorultul érezte magát, arra várt, hogy elmúljon a hányingere. Úgy tűnt, ő már bolygólakóvá vált, véglegesen marsi, és fájdalmat okozott, hogy maga mögött hagyta otthonát. Nevetséges, de igaz.

Másnap már jobban érezte magát, és Arkagyij körülvezette a Phoboson. A belső részét átlyuggatták csatornákkal, járatokkal, tárnákkal és több hatalmas nyílt helyiséggel, amelyek közül többet még mindig nagyobbítottak, s ahonnan vizet és üzemanyagot bányásztak. A holdon belüli belső csatornák nagy többsége sima funkcionális csőből épült, de a belső terek és néhány nagyobb járat Arkagyij szocio-építészeti elméletei alapján épültek fel. A férfi körülvezette, megmutatta Johnnak ezeket is: kör alakú hallok, vegyesen munka- és pihenő területek, teraszos építkezés, vésett fémes falak, mind olyan jellemző, amely standarddá vált a marsi kráter-orientált építkezési szakaszban, de amelyet Arkagyij még mindig büszkén mutogatott.

A Stickneyvel ellentétes oldalon üveggel fedtek le három kisebb felszíni krátert, és kis falvakkal töltötték meg őket, ahonnan jól lehetett látni az alattuk elsuhanó bolygót. Olyan látvány, amely Stickneyből soha nem látszott, mivel a Phobos hossztengelye együtt mozgott a Marséval, így ez a nagy kráter mindig az ellenkező irányba mutatott. Arkagyij és John Szemenovban álltak, és a kupolán keresztül a Marsot nézték, amely félig beborította az eget. A nagy porfelhők miatt igen kevés látszott a felszínéből.

– A Nagy Vihar – mondta Arkagyij. – Sax biztosan a haját tépi.

– Á dehogy – mondta John –, ez számára csak egy kisebb, pillanatnyi fennakadás, apró működési hiba...

Arkagyij felröhögött. A két férfi könnyedén tért vissza a régi bajtársi hangulathoz, ahhoz az érzéshez, hogy egyenlőek, majdnem testvérek. Arkagyij nem változott semmit, nevetett, viccelődött, ugratott mindenkit. Szinte özönlöttek belőle az ötletek és vélemények. Olyan magabiztossággal, ami Johnnak borzasztóan tetszett. Még most is, amikor biztos abban, hogy Arkagyij ötletei közül igen sok rossz, sőt akár veszélyes is.

– Nos, az igazat megvallva, Saxnek valószínűleg igaza van – mondta Arkagyij. – Ha ezek a kortalanító kezelések használnak, és akár évtizedekkel tovább élünk, mint azelőtt, akkor ez valószínűleg egy szociális forradalommal jár majd. A létesítmények fennmaradása mögötti meghatározó erő nem más, mint az élet rövidsége, bármilyen furcsa is ezt kimondani. Sokkal könnyebb ragaszkodni valamilyen rövidtávú túlélő-tervezethez, mint mindent feladva megkockáztatni egy új tervet, amelyik esetleg nem válik be. Függetlenül attól, hogy ez a rövid távú terv mennyire pusztító lehet az őt követő generáció számára. Majd foglalkozzanak ők vele. És tényleg, az teszi még nehezebbé a dolgot, hogy mire az emberek kitapasztalják a rendszert, már megöregedtek és halál küszöbén állnak. A következő generációnak pedig ott az egész, masszívan és körbeárkoltan, és újra meg kellett tanulniuk az egészet elölről. De tudod, ha az ember már kitanulta a fortélyokat, majd ötven éven keresztül csak bámul rá, akkor végül azt mondja majd, hogy „Miért nem lehet ezt egy kicsit racionálisabbá tenni? Miért nem lehet ez olyan, mint a szívünk vágya? Mi tart vissza minket ettől?”

– Na igen, talán ezért bolondult meg szinte minden odalenn – mondta John. – De valami azt súgja nekem, hogy ezek az emberek nem hosszú távon gondolkodnak. – Röviden összefoglalta Arkagyijnak a szabotázsakciót, és egy igen merész kérdéssel fejezte be. – Nem tudod, hogy ki a felelős? Te is benne vagy?

– Mi? Én? Nem, John, te jobban ismersz engem ennél. A pusztítás buta dolog. A vörösök csinálják, úgy tűnik, és én nem vagyok vörös. Nem tudom pontosan, hogy ki csinálja, de talán Ann tudja. Megkérdezted már tőle is?

– Azt mondja, ő sem tudja.

Arkagyij felkacagott.

– A jó öreg John Boone. Imádom. Na nézd csak, barátom. Elmondom neked, hogy miért történnek ezek a dolgok, és te, ha szisztematikusan dolgozol rajta, talán majd többet kiderítesz. Oh! Itt van a Stickney-i kisvasút. Gyere, szálljunk fel, meg akarom neked mutatni az Infinity Vaultot, a végtelen tükörrendszert. Ez tényleg nagyon szép darab.

Odavezette Johnt egy kicsi metrókocsihoz, és lelebegtek egy csatornán keresztül a Phobos központjának közelébe, ahol a kocsi megállt, és ők kiszálltak. Átlökték magukat a kis keskeny szobán, és végighúzták magukat egy hallon. Johnnak feltűnt, hogy a teste ismét hozzászokott a súlytalansághoz, és már képes irányítani a mozgását lebegés közben. Arkagyij odavezette egy hatalmas, nyitott teremhez, amely első pillantásra túl nagynak tűnt ahhoz, hogy a Phoboson belül legyen: a falat, a padlót és a mennyezetet tükrök borították, és minden egyes kerek fényezett magnéziumlapot úgy állítottak be, hogy több ezernyi, végtelenbe futó tükörképben jelent meg minden tárgy ebben a kis mikrogravitációs térben.

Megálltak a padlón, beakasztották lábujjaikat az ott elhelyezett kis gyűrűkbe, és lebegtek, mint tengerfenéki növények, Arkagyijok és Johnok hullámzó tömegében.

– Tudod, John, az élet gazdasági alapja a Marson most változóban van – mondta Arkagyij. – Nem, ne merészelj kigúnyolni! Egészen eddig egy nem pénzen alapuló gazdaságban éltünk, úgy, ahogy egy kutatóállomáson kell. Mintha valaki megnyerte volna a fődíjat, ami kiszabadítja a gazdasági mókuskerékből. Nos, nekünk sikerült, sokaknak másoknak is velünk együtt, és mindannyian több éve így éltünk itt. De most emberek ezrei özönlenek a Marsra! Többségük azt tervezi, hogy itt dolgozik, pénzt keres, majd visszatér a Földre. A transznacionális cégeknek dolgoznak, amelyek koncessziókat kaptak a UNOMA-tól. A Mars-szerződést természetesen betűre pontosan betartják, mivel állítólag a UNOMA felelős itt mindenért, de a szellemét gátlástalanul megszegik, sőt, maga az ENSZ is ezt teszi.

John egyetértően bólintott.

– Igen, erről már én is hallottam. Helmut mesélt nekem róla. Szinte az arcomba vágta.

– Helmut egy csiga. De figyeld csak meg, hogy amikor eljön a szerződésmódosítás ideje, úgy fogják megváltoztatni a törvény szövegét, hogy illeszkedjen az új szellemhez. Sőt, akár azt is engedélyezik maguknak, hogy még többet tegyenek. Mindezt azért, mert stratégiailag fontos fémeket fedeztek fel, és itt van ez a rengeteg szabad terület. Ez megmenthet sok országot odalent, s új területet jelent a vállalatok részére is.

– Szerinted megvan a szükséges támogatottságuk, hogy meg tudják változtatni a szerződést?

Több milliónyi Arkagyij bámult kidülledt szemmel legalább ugyanannyi Johnra.

– Ne legyél már ilyen naiv! Hát persze, megszerezték az elegendő támogatást! Na figyelj, a Mars-szerződést a régi Világűr-szerződés mintájára kötötték. Ez az első hiba, mert a már eleve gyenge és labilis Világűr-szerződés eredményeképpen a Mars-szerződés is ilyen lett. A szerződés szövege szerint egy ország úgy válhat a Szerződési Tanács szavazó tagjává, hogy valamilyen érdekeltséget hoz itt létre, pont ezért látjuk azt, hogy gomba módra szaporodnak az új Nemzeti Tudományos Állomások, az Arab Liga, Nigéria, Indonézia, Azania, Brazília, India és Kína, és az összes többi állam telepei. Ugyanakkor az új országok közül sokan éppen azért szereznek tagságot, mert a megújításakor meg akarják szegni a Szerződést. Meg akarják nyitni a Marsot saját kormányaik részére, kivenni az ENSZ irányítása alól. A transznacionális cégek pedig álcaországokat használnak, mint Szingapúr, Seychelles-szigetek és Mondávia, hogy megpróbálják elérhetővé tenni a Marsot saját telepeseik részére, saját irányításuk alatt.

– De a módosításig még hátravan néhány év – vetette közbe John.

A több milliónyi Arkagyij hitetlenkedve forgatta a szemét ennek hallatán.

– Nem, ez mind most történik, ebben a pillanatban. És nem csak a beszéd szintjén, hanem a mindennapi események szintjén is, odalenn. Amikor ideérkeztünk, majd az azt követő húsz évben, a Mars hasonlított az Antarktiszhoz, csak még tisztább változatban. A világon kívül álltunk, nem rendelkeztünk magántulajdonnal – néhány ruha, egy polc, ennyi az egész! Ugye tudod, mire gondolok, John. Ez az elrendezés hasonlít a történelem előtti élethez, és úgy érezzük, hogy ez így jó, mert az agyunk ráismer onnan, hogy hárommillió éven keresztül ezt gyakoroltuk. Lényegében az agyunk azért alakult ki jelenlegi formájában, mert ezt a választ adta a világ realitására. Így tehát az emberek igen rá tudnak szokni erre az életre, amikor megkapják az esélyt, hogy így éljenek. Hiszen ilyen módon képes vagy teljes figyelmeddel az igazi munkára koncentrálni, azaz mindenre, amit csak teszel, tehát arra, hogy életben maradj, vagy készíts valamit, vagy kielégítsd a kíváncsiságodat, vagy játssz. Ez egy utópia John, különösen a kezdetleges kultúrákban, illetve a tudósok álmaiban. Magyarán mindenütt. E logika alapján egy tudományos kutatóállomás, az igazat megvallva, a történelem előtti utópia egy kis modellje, melyet a transznacionális pénzgazdaság hozott létre, okos főemlősök, akik jól akarnak élni.

– Az ember azt hinné, hogy akkor mindenki szeretne ehhez csatlakozni – mondta John.

– Igen, és meg is tennék, de ezt számukra nem ajánlják fel; innen lehet tudni, hogy ez mégsem egy utópia. Mi, az okos főemlős tudósok, hajlandóak vagyunk kicsi szigeteket létrehozni saját magunknak, ahelyett, hogy inkább azért dolgoznánk, hogy ilyen életfeltételeket hozzunk létre mindenki számára. Ennek következtében egy ilyen sziget nem más, mint a transznacionális rend része. Hiszen pénzbe kerülnek, soha semmit sem adnak ingyen, az igazán tiszta és független kutatás nem létezik, mert akik anyagilag támogatják a tudós szigeteket, profitot remélnek a befektetésük után. Most pedig elérkeztünk ide: követelik a profitot a mi kis szigetünktől. Azáltal, hogy stratégiailag fontos fémeket fedeztek fel itt, a fizetési módszer világossá vált. Így a ciklus körbeért, most visszakerül kezükbe a tulajdon, az árak és a fizetések, az egész profitrendszer. Egy bányává változtatják a kis tudományos állomást, sajnos ugyanazzal az attitűddel, ahogy a bányászok viseltetnek a kincs fölött lévő földdel. A tudósoktól megkérdezik: „Mennyit is ér, amit csinálsz?” Arra kérik őket, hogy fizetésért dolgozzanak, munkájuk profitját pedig adják át a vállalkozások vezetőinek, akiknek dolgoznak.

– Én nem dolgozom senkinek sem – mondta John.

– Nos, de igen. Dolgozol a földiesítési projektben. Annak ki állja a költségeit?

John kipróbálta Sax válaszát.

– A Nap.

Arkagyij felröhögött.

– Nagy tévedés. Nem a Nap, meg néhány robot, ez itt emberi munkaidő, és ráadásul nagyon sok. Ezeknek az embereknek pedig enniük kell, és így tovább. Ezzel is ellátja valaki őket, meg minket is, de mi eddig nem foglalkoztunk azzal, hogy olyan feltételeket hozzunk létre saját magunk számára, hogy önellátók lehessünk.

John elfintorodott.

– Nos lehet, kezdetben valóban igényeltünk némi segítséget, hiszen több milliárd dollárnyi felszerelést küldtek el ide. Igen sok munkaidő, hogy a te szavaiddal éljek.

– Pontosan. De amint megérkeztünk, erőfeszítéseket tehettünk volna azért, hogy önellátók és függetlenek legyünk, majd visszafizettünk volna nekik mindent, és kész, végeztünk volna velük. De nem tettük, és most megérkeztek az uzsorások. Például, ha még a kezdetek kezdetén valaki megkérdezett volna minket, melyikünk keres többet: te, vagy én, akkor nem tudtuk volna megmondani, igaz?

– Igazad van.

– Persze. Teljesen értelmetlen kérdés lett volna. Viszont ha most megkérdezed, a válasz nem ennyire egyszerű, meg kell beszélnünk. Te dolgozol tanácsadóként valakinek?

– Nem.

– Én sem. És Phyllis? Ő dolgozik az Amexnek, a Subarashiinak, és az Armscornak. Frank pedig a Honeywell-Messerschmidtnek, a GE-nek, a Boeingnak, a Subarashiinak és így tovább. Ők mindketten gazdagabbak nálunk, és ebben a rendszerben a gazdagabb azt is jelenti, hogy hatalmasabb.

– Na, ezt majd meglátjuk, gondolta John. De nem akarta, hogy Arkagyij megint kinevesse, tehát megtartotta magának a véleményét.

– És ez mindenütt így történik a Marson – mondta Arkagyij. Körülöttük Arkagyijok egész felhője legyezett a kezeivel. Úgy nézett ki, mint egy vörös hajú, démonokból álló tibeti mandala. – És természetesen néhányan észreveszik, hogy mi folyik. Vagy én mondom el nekik. És ezt meg kell értened, John; vannak olyanok is közöttük, akik akár harcolnának is azért, hogy a dolgok olyanok legyenek, mint régen. Sokan nagyon jól érezték magukat abban az életben, amit tudós ősemberként éltek, így tehát képtelenek ezt harc nélkül feladni.

– Tehát a szabotázsok...

– Igen! Talán néhányat közülük ezek az emberek követtek el. Ezzel maguk ellen dolgoznak szerintem, de ők nem értenek velem egyet. A szabotázsakciókat főleg olyanok hajtják végre, akik olyannak szeretnék látni a Marsot, amilyen volt, mielőtt mi ideérkeztünk. Én nem tartozom közéjük, én harcolnék azért, hogy a Mars ne váljon a transznac bányászat szabad prédájává. Azért, hogy ne váljunk mindannyian valami üzletember-réteg boldog rabszolgáivá, bezárva egy erődítményszerű udvarházban. – Szembefordult Johnnal, aki a szeme sarkából végtelen példányban látta szembenállásukat. – Te nem így érzel?

– De igen, az igazat megvallva. – Elvigyorodott – De igen. Úgy érzem, hogy bármilyen ellentét is van köztünk, az csak a módszerek miatt lehet.

– Miért, te milyen módszereket javasolsz?

– Nos, én alapvetően azt akarom, hogy a Szerződést változatlan formában újítsák meg, majd pedig tartassák be. Ha ez megtörténik, megkapjuk, amit akarunk, vagy legalábbis meglesz az alapunk arra, hogy teljes függetlenséget érjünk el.

– A Szerződést nem fogják megújítani – mondta Arkagyij erőteljesen. – Valami sokkal radikálisabbra van szükség, hogy megállítsuk őket, John. Cselekednünk kell – igen, ne nézz rám ilyen hitetlenkedve. Elvenni tőlük ezt-azt, vagy akár megszerezni a kommunikációs rendszert – bevezetni saját törvénykezésünket, amelyet a bolygón mindenki elfogad – igen, John, igen! Ez be fog következni, mert fegyverek vannak az asztal alatt. Egyedül a tömeges tüntetések és a polgári engedetlenség képes legyőzni őket. Ez kiderül a történelemből.

Milliónyi Arkagyij gyülekezett John körül, sokkal komolyabb arccal, mint amilyennek valaha is látta; olyan komolynak, hogy John összeráncolt homlokkal figyelte, a tátva maradt száj regresszív arckifejezésével. Becsukta a száját.

– Először szeretném kipróbálni az én módszeremet – mondta válaszul.

Erre az összes Arkagyij felnevetett. John játékosan meglökte a karját, és Arkagyij leérkezett a padlóra, majd felugrott és nekiütközött. Birkóztak, amíg egymás közelében tudtak maradni, majd a helyiség két külön végébe repültek. A tükrökben milliónyi ember szállt bele a végtelenségbe.

Ezután visszamentek a metróhoz, majd elmentek vacsorázni Szemenovba. Miközben ettek, a Mars kavargó felszínét nézték: mint egy gázóriás. Hirtelen úgy tűnt Johnnak, hogy egy hatalmas narancsszínű petesejtre hasonlít. Kromoszómák csapkodnak egy érdes narancshéj alatt. Egy új teremtmény, amely hamarosan megszületik, kétségtelenül génsebészeti módszerekkel átformálva, ők pedig, a génsebészek, még mindig azon dolgoztak, hogy miféle teremtményt hozzanak létre. Mindannyian azzal próbálkoztak, hogy hozzáillesszék azokat a géneket, amelyeket szerettek volna benne tudni: a sajátjaikat. Hogy plazmidokra helyezve bejuttassák őket a bolygó DNS-spiráljaiba, hogy egyszer majd megpillantsák a kívánt jellemzőket az új, képzeletbeli szörnyetegen. Igen. És Johnnak tetszett, legalábbis nagyrészt, amit Arkagyij szeretett volna belerakni. De ragaszkodott a saját ötleteihez is. Majd meglátjuk, hogy végül ki lesz felelős a genom döntő részéért.

Rápillantott Arkagyijra, aki szintén az égboltot beborító bolygót nézte, a tükörteremben látott komoly arckifejezéssel, amelyik igen mélyen, pontosan és erőteljesen bevésődött Johnba, de egy furcsa, többszörös, légyszem-formátumban.

John leereszkedett a nagy vihar félhomályába, és odalent a homályos, tomboló szél sodorta napok alatt, olyan dolgokat látott, amilyenekkel még soha nem találkozott azelőtt. Most vette hasznát annak, hogy Arkagyijjal beszélgetett. Új szemmel nézte a világot; például amikor dél felé utazott Burroughsból, a Sabishii („magányos”) mohole felé, és meglátogatta az ott élő japánokat, akik már régen ott éltek, az első száz japánt, akik csupán hét évvel azután érkeztek meg, hogy az első száz telepes a Marson landolt. Ők, az első száztól eltérően, nagyon szoros közösséget alkottak, és teljesen „bennszülöttekké” váltak. Sabishii megőrizte apró méretét, annak ellenére, hogy egy mohole-t ástak mellette. A város a Jarry-Desloges kráter mellett lévő durva sziklatömbök között bújt meg, így hát, ahogy haladt előre, végig a jeladók mentén, a telep közelében rövid pillanatokra nagy sziklatömböket látott, amelyekbe hatalmas arcokat, néha figurákat vájtak, vagy igen részletes rajzokkal díszítették, vagy kimélyítették őket, ezzel apró shintoista vagy zen szentélyeket létrehozva. Ilyen látomások után belebámult a porfelhőkbe, de a figurák folyton eltűntek, mintha hallucinációk lettek volna: már majdnem sikerült kivennie őket a homályban, aztán eltűntek. Ahogy odaért a város mögötti tisztább levegőjű területre, észrevette, hogy Sabishii lakói a nagy tárnából kihordott sziklákat erre a területre hordták, és kanyargós kis dombokat építettek belőlük sajátos mintázatban. Mire hasonlít? Talán egy sárkányra? Megérkezett a garázshoz, ahol egy csoport üdvözölte. Mezítláb, hosszú hajjal, rojtos, barna színű melegítőben, vagy szumóbirkózó ágyékkötőben, összeaszott öreg japán marsi bölcsek, akik beszéltek neki a terület kami központjairól, és arról, hogy legmélyebb érzésük az on iránt milyen régen átirányult már a császárról a bolygóra. Megmutatták neki a laborokat, ahol areobotanikával és sugárzásbiztos öltözetek kifejlesztésével foglalkoztak. Igen sok, komoly munkát végeztek a víztározókutatás és lokalizálás területén is, s klimatológiával is foglalkoztak az egyenlítői területeken. Ahogy őket hallgatta, Johnnak az az érzése támadt, hogy biztosan kapcsolatban állnak Hirokóval, egyszerűen az lenne a legfurcsább, ha ez nem így lenne. De vállat vontak, amikor erről kérdezte őket. John elkezdte szépen, lassan kérdezgetni őket, megalapozva azt a bizalommal teli atmoszférát, amelyet olyan gyakran sikerült kialakítania a régiekkel, azt az érzést, hogy nagyon sok közös van bennük, hiszen már jó régen együtt vannak itt, saját hőskoruk óta. Néhány napnyi kérdezősködés és városnézés után, és mert úgy viselkedett, „mint egy férfi, aki tudja, mi a giri” , lassan kezdtek kinyílni előtte, és elmondták, csendes, de merész módon, hogy nem tetszett nekik Burroughs hirtelen növekedése, vagy a közvetlenül mellettük lévő mohole, és általában véve a lakosság számának a növekedése, sem pedig az a nyomás, amelyet a japán kormány fejtett ki rájuk, hogy kutassák végig a Great Escarpmentet, és „keressenek aranyat”.

– Nem engedelmeskedünk – mondta Nanao Nakajana, egy egyenetlen fehér bajusszal, türkiz fülbevalókkal és lófarokba fogott, hosszú fehér hajjal rendelkező, ráncos öregember. – Nem fognak tudni minket rávenni erre.

– És ha megpróbálják? – kérdezte John.

– Akkor sem járnak sikerrel. – És a férfi könnyed, de meggyőző hangjára John is felfigyelt, és visszaemlékezett a beszélgetéseire Arkagyijjal a tükrök között.

Azóta a dolgokra új módon figyelt oda, új kérdéseket tett fel. Másrészről Arkagyij is üzent barátainak, ismerőseinek, hogy mutatkozzanak be Johnnak, és vezessék körbe. Amikor tehát John a Sabishiitől a Senzeni Nához vezető úton megállt különböző telepeken, gyakran jöttek oda hozzá kisebb csoportok, két, három, néha öt ember, akik bemutatkoztak, és azt mondták: „Arkagyij úgy gondolta, hogy magát biztosan érdekelni fogja ez”, és elvezették egy föld alatti, önálló áramellátással rendelkező farmra, vagy egy szerszám- és felszerelésraktárba, vagy egy elrejtett, terepjárókkal teli garázsba, vagy teljes fennsíklakóhelyekhez, amelyek bár üresen álltak, készek voltak arra, hogy bármikor beköltözzön oda valaki. John kidülledt szemmel, tátott szájjal követte őket. Kérdéseket tett fel, és meglepetten csóválta a fejét. Igen, Arkagyij tényleg megmutatott neki dolgokat: egy egész mozgalom jött létre idelent, egy-egy sejttel minden városban.

Végül megérkezett Senzeni Nába. Azért tért vissza, mert Pauline talált ott két munkást, akik nem jelentkeztek munkára aznap, amikor majdnem rázuhant a teherautó, és nem szolgáltak még magyarázattal. Egy nappal érkezése után kikérdezte őket, de mindketten hihető magyarázatot adtak, miért nem jelentek meg: elmentek sziklát mászni. Miután elnézést kért, hogy feltartotta őket, és elindult vissza a szobájába, három másik mohole-technikus mutatkozott be Arkagyij barátjaként. John lelkesen üdvözölte őket; örült, hogy talán mégsem haszontalanul tette meg a hosszú utat. Egy nyolcfős csoport elvitte egy terepjáróval a mohole-lal párhuzamosan futó kanyonba. Végigzötyögtek rajta, keresztül a mindent eltakaró poron, míg meg nem érkeztek egy lakóhelyig, amelyet egy kiugró kanyonfalba vájtak, rejtve a műholdak elől, a keletkezett hőt pedig több szétszórt levegőztetőn eresztették ki, amely az űrből úgy nézett ki, mint Sax régi szélmalom-fűtőelemei.

– Úgy gondoljuk, hogy Hiroko csoportja is ugyanezt tette – mondta az egyik vezetője, Marian. Hosszú orra és egymáshoz túl közeli szeme miatt nagyon érdeklődőnek tűnt a pillantása.

– Tudjátok, hogy hol van Hiroko? – kérdezte John.

– Nem. De úgy gondoljuk, hogy valahol a Káoszban.

A szokásos válasz. Kérdezgette őket a sziklába épített lakóhelyről. Marian elmondta neki, hogy Senzeni Nából származó felszerelés segítségével épült. Jelenleg nem lakott ott senki, de készen állt, ha majd szükség lesz rá.

– Szükség lesz rá? Mire? – kérdezte John, ahogy bejárta a hely kis sötét szobáit.

Marian rábámult.

– Hát a forradalomra, természetesen.

– Forradalom?

Visszafelé menet John nem beszélt sokat. Marian és társai érezték Boone sokkját, és ez őket is igen kényelmetlenül érintette. Talán arra gondolhattak, hogy Arkagyij nem hozott jó döntést, mikor arra kérte őket, mutassák meg Johnnak a lakóhelyüket.

– Nagyon sok ilyen készül mostanában – mondta Marian védekező hangon. Hirokótól származott az ötlet, és Arkagyij úgy gondolta, hasznukra lehet. A nő és útitársai elkezdték a kezükön számolni: egy egész raktárnyi levegő- és jégbányászó felszerelés az egyik déli sarki feldolgozó állomás szárazjég-csatornájában elrejtve; a Kasei Vallis alatt elhelyezkedő hatalmas víztározóba lenyúló kút; elszórtan elhelyezett üvegház-laboratóriumok Acheron körül, amelyekben gyógyszernövényeket termesztettek; egy kommunikációs központ a Nágya által tervezett underhilli árkádsor alagsorában. – És ez csak az, amiről tudunk. Van több egy oldalas, olvasás után megsemmisülő szamizdat a hálózaton, amihez semmi közünk, és Arkagyij biztos abban, hogy több másik csoport is van odakint, ugyanazt teszik, mint mi. Lehet, hogy amikor majd komolyra fordul a helyzet, mindannyiunknak szüksége lesz búvóhelyre, ahonnan tudunk majd harcolni.

– Ugyan már – mondta John. – Fel kellene fogniuk, hogy ez az egész forradalom-forgatókönyv csupán az amerikai forradalom mintájára létrejött képzelgés, tudják, a Nagy Határvonal, a szívós, edzett úttörő telepesek, akiket kizsákmányol a birodalmi hatalom, a felkelés, hogy gyarmatból független állammá váljanak – ez mind csak rossz analógia.

– Miért? – szólt közbe Marian – Mi a különbség?

– Például, hogy csak egyet említsek, nem olyan földön élünk, amely képes minket fenntartani. Másodsorban, a Marson nem rendelkezünk a sikeres felkeléshez szükséges eszközökkel.

– Sajnos, nem értek egyet egyik ponttal sem. Talán Arkagyijjal kellene beszélned még egy kicsit erről.

– Meg fogom próbálni. Én mindenesetre úgy gondolom, van egy jobb módszer annál, hogy észrevétlenül ellopkodjuk a felszerelést; valami, ami egy kissé direktebb. Egyszerűen csak megmondjuk a UNOMA-nak, hogyan szövegezzék meg az új Mars-egyezményt.

Útitársai kételkedve rázták meg a fejüket.

– Mondhatunk nekik bármit – mondta Marian semmi hatással nem lesz a tetteikre.

– Miért nem? Azt hiszed, hogy egyszerűen csak figyelmen kívül hagyhatják az itt élőket? Lehet, hogy nonstop járataik vannak már, de még mindig nyolcvanmillió kilométerre vagyunk tőlük. És mi itt vagyunk, ők nem. Ez lehet, hogy nem Észak-Amerika az 1760-as években, de, mint akkor, nekünk is van néhány előnyünk: távol vagyunk tőlük, és egyelőre mi vagyunk itt az urak. Az a fontos, hogy ne vegyük át a gondolkodásmódjukat, ne essünk bele ugyanazokba az erőszakos hibákba.

Így érvelt tovább a forradalom, a nacionalizmus, a vallás, a közgazdaságtan ellen, az összes olyasfajta földi gondolkodásmodell ellen, ami hirtelen eszébe jutott, mindent összemosva szokásos stílusában.

– A forradalom soha nem működött, még a Földön sem igazán. Itt pedig teljesen divatjamúlt megoldás. Egy új programot kéne kidolgoznunk, ahogy Arkagyij is mondja, amelynek része lenne az is, hogy kezükbe vegyük saját sorsunk irányítását. És ti mindannyian a múltról fantáziáltok. Pontosan abba az elnyomásba vezettek minket, amiről panaszkodtok. Egy új marsi módszerre van szükségünk, egy új marsi filozófiára, közgazdaságra, vallásra.

Megkérdezték, hogy vajon mégis mik lennének az új marsi gondolkodásmódok. Széttárta a kezét.

– Honnan tudhatnám? Amikor még nem léteznek, nehéz beszélni róluk. Nehéz őket elképzelni, mert nincsenek meg a fogalmaink róluk. Ez mindig problémát okoz, amikor valami újat akarunk létrehozni, és higgyétek el, én tudom, mert én már igen régen próbálkozom. De azt hiszem, azt el tudom nektek mondani, milyen érzés lesz. Olyan, mint az itteni első évek, amikor egy csoportot alkottunk, és mindannyian együtt dolgoztunk. Nem létezett más cél, mint hogy letelepedjünk, és felfedezzük a környéket, és mindannyian együtt döntöttünk a teendőkről. Azt vallom, hogy ilyen érzést kellene keltenie bennünk.

– De azok a napok már elmúltak – mondta Marian, és a többiek egyetértve bólintottak. – Ez csak a te saját fantáziálgatásod a múltról. Üres szavak. Mintha filozófiaórát tartanál egy aranybányában, miközben hadseregek robognak feléd minden irányból.

– Nem, nem – mondta John. – Én az ellenállás módszeréről beszélek, olyan módszerekről, melyek megfelelnek a valódi szituációnknak, nem pedig valami történelemkönyvből szedett forradalmi fantáziálgatásról.

És körbe és körbe jártak, újra és újra, amíg vissza nem tértek Senzeni Nába, ahol elmentek a munkások szobájába, a legalsó lakószintre, és élénken folytatták a vitát. Keresztül az időrésen is, késő éjszakáig. És ahogy vitáztak, boldogság töltötte el Johnt, mert látta, hogy elkezdenek gondolkodni arról, amit mond. Világossá vált, hogy hallgatnak rá, végiggondolják, amit mond, és számít nekik, mit gondol róluk. Ez jelentette az összes közül a legjobb visszatérést a régi Első Ember-féle reflektorfénybe. Ez, és Arkagyij beleegyezése két, kézzelfogható befolyást nyújtott számára felettük, amellyel meg tudta ingatni magabiztosságukat, gondolkodásra tudta őket késztetni, rá tudta őket venni, hogy újragondoljanak mindent, hogy megváltoztassák a véleményüket.

És így a nagy vihar hajnali rózsaszín félhomályában végigbarangoltak a hallokon, tovább a konyhába, és nem hagyták abba, kinéztek az ablakon, és kávéztak, izzott bennük az inspiráció az őszinte vitatkozás izgalmában, és amikor végre befejezték, hogy tudjanak egy kicsit pihenni, mielőtt teljes erővel elindul a nap, még Marianen is tisztán látszott, hogy megrázták az események, és mindannyian mélyen elmerültek gondolataikban, félig meggyőzve arról, hogy Johnnak igaza van.

John fáradtan, de boldogan sétált vissza a vendéglakosztályába. Akár így akarta Arkagyij, akár nem, őt tette meg mozgalmának egyik vezetőjévé. Lehet, hogy később meg fogja bánni, de már nincs visszaút. Bízott abban, hogy minden jól sül majd el. Egyfajta hidat jelenthetne ez a föld alatti mozgalom és a Marson élő többi ember között, mind a két világban működve, összehangolva a kettőt, összegyúrva őket egy közös erővé, amely így sokkal hatékonyabb, mint önmagában akármelyik. Egy erő, amelyben talán összekeveredik a többség ereje és a föld alatti mozgalom lelkesedése. Arkagyij szerint ez lehetetlen szintézis, de John több olyan adottsággal rendelkezett, amilyennel Arkagyij nem, és így képes volt arra, nos, arra nem, hogy visszaéljen Arkagyij vezetőszerepével, de arra igen, hogy egyszerűen megváltoztassa mindannyiukat.

A vendéglakosztályban lévő szobájának ajtaja nyitva állt. Riadtan berobogott, és a szoba két székében Sam Houston és Michael Cheng ült.

– Nos – kérdezte Houston –, merre jártunk mostanában?

– Na ne már! – mondta John, hirtelen dühös lett, korábbi jó hangulata egy másodperc alatt eltűnt. –Talán rossz ajtón jöttem be. – Hátrahajolt, és megnézte a szobaszámot. – Nem, nincs tévedés, ez az én szobám. – Felemelte a karját, és bekapcsolta a csuklópanel felvevőjét. – Mit csinálnak itt maguk?

– Csak tudni akarjuk, hogy merre járt – mondta Houston nyugodtan. – Megvan rá a hatáskörünk, hogy az összes szobába belépjünk, és hogy az összes kérésünkre megkapjuk a választ. Úgyhogy jobb lesz, ha elkezdi.

– Na, hagyjon békén – jegyezte meg gúnyosan John. – Maga soha nem fárad bele abba, hogy folyton a rossz zsarut játssza? Nem pihennek néha, srácok?

– Mi csak válaszokat akarunk a kérdéseinkre –mondta Cheng gyengéden.

– Ó, kérem, Mister Jó Zsaru – mondta John. – Így vagyunk ezzel mindannyian, nem?

Houston felállt. Már ő is közel járt ahhoz, hogy elveszítse türelmét, és John odasétált hozzá, s pont úgy állt meg, hogy mellkasuk körülbelül tíz centiméterre volt egymástól.

– Takarodjanak a szobámból – mondta. – Takarodjanak, vagy kidobom magukat! És aztán majd később eldöntjük, hogy kinek van joga itt bent lenni.

Houston csupán bámult rá, és John minden figyelmeztetés nélkül, keményen mellbe taszította. Houston nekiütközött a székének, és önkéntelenül is leült. Felugrott, hogy nekiessen Johnnak, de Cheng beugrott kettőjük közé, és megszólalt.

– Sam, álljunk meg egy percre. Várj egy percet. –Közben John nem fejezte be a kiabálást, teli torokból üvöltött. – Takarodjanak a szobámból! – Időnként nekiment Cheng hátának, és a férfi válla fölött Houston vörös arcát bámulta. Majdnem felnevetett a látványtól; a sikeres taszítás után visszatért a jókedve, és odalépdelt az ajtóhoz, kiabálva: – Kifelé, kifelé, kifelé! – hogy Houston ne lássa meg a vigyort az arcán. Cheng kihúzta dühös kollégáját a hallba, és John követte őket. Ott a három férfi megállt, Cheng pedig gondosan partnere és John közé helyezkedett. Nagyobbra nőtt mindkettőjüknél, és most Johnnal szemben állt, arcán aggódó, dühös kifejezéssel.

– Nos, hol is tartottunk? – kérdezte John ártatlanul.

– Tudni akarjuk, hogy merre járt. – mondta Cheng makacsul. – Okunk van azt feltételezni, hogy a maga úgynevezett nyomozása a szabotázsakciókkal kapcsolatban egy igen megfelelő álca csupán.

– Pontosan ezt gondolom én is magukról – mondta John.

Cheng nem vett tudomást a megjegyzésről.

– Különféle események történnek mindenhol, pont azután, hogy Ön meglátogatja ezeket a helyeket.

– Sőt, akár még közben is...

Homokszállító teherautók zuhantak le az összes mohole-ban, amelyet meglátogatott eddig a nagy vihar alatt. Komputervírusok megtámadták Sax Russell irodájában a szoftvert Echus Overlookban, pont azután, hogy maga beszélt vele 2047-ben. Vírusok támadták meg a gyorsan növő zuzmókat Acheronban, pont azután, hogy maga elment, és még sorolhatnám.

John megvonta vállát.

– Igen? Már két hónapja itt vannak, és még csak ennyit tudtak kideríteni?

– Ha igazunk van, akkor ez elég. Hol járt tegnap este?

– Sajnálom – mondta John. – Nem válaszolok olyan emberek kérdéseire, akik betörnek a szobámba.

– Pedig ezt kell tennie – mondta Cheng. – Ez a törvény.

– Milyen törvény? És mégis, mit fog velem csinálni? – Elfordult tőle a nyitott ajtó irányába, de Cheng eléje állt. Újra elvesztette türelmét, és egy hirtelen mozdulatot tett Cheng felé, akinek megrándult ugyan egy arcizma, de nem mozdult az ajtóból. John sarkon fordult, és elsétált vissza, a közös helyiségek felé.

Aznap délután terepjáróba ült, maga mögött hagyta Senzeni Nát, és elindult a jeladókkal szegélyezett úton északra, a Tharsis keleti nyúlványa mellett. Jól tudott haladni a jó minőségű úton, és három nappal később már 1300 kilométerrel odébb, északra járt, így északnyugat felől megközelítette a Noctis Labyrinthust. Amikor egy nagyobb útkereszteződéshez ért, egy új üzemanyagtöltő állomás mellett, jobbra fordult, és keletnek indult Underhill felé. Minden nap, miközben a terepjáró vakon gördült előre a porban, Pauline-nal dolgozott.

– Pauline, kérlek vizsgáld meg az egész bolygóra kiterjedően, hogy a feljegyzések szerint hol tűnt el fogászati felszerelés. – A gép egy ilyen szokatlan és összetett kérés esetén nem dolgozott sokkal gyorsabban, mint egy ember, de végül megérkezett a kért információ. Majd arra utasította, hogy vizsgálja meg az összes gyanúsított mozgásáról szóló feljegyzéseket, aki csak eszébe jutott. Amikor végignézte, merre jártak, felhívta Helmut Bronskit, hogy tiltakozzon Houston és Cheng eljárása ellen.

– Arra hivatkoznak, hogy maga felhatalmazásával dolgoznak, Helmut, így hát gondoltam, tudnia kellene, hogyan viselkednek.

– Minden tőlük telhetőt megtesznek mondta Helmut – Igazán örülnék, hogy ha békén hagyná őket, John, és együttműködne velük. Igen hasznos lenne. Tudom, hogy nincs semmi rejtegetnivalója, hát miért nem segítőkészebb egy kicsit?

– Ugyan már, Helmut, ezek nem kérnek segítséget. Csupán főnökösdit játszanak. Mondja meg nekik, hogy fejezzék be!

– Csak a munkájukat próbálják végezni – jegyezte meg Helmut óvatosan, érzelmek nélkül.– Nem hallottam semmiről, ami illegális lenne.

John megszakította a kapcsolatot. Később felhívta Franket Burroughsban.

– Mi van Helmuttal? Miért játssza át a bolygót ezeknek a rendőröknek a kezére?

– Te hülye – mondta Frank. Bőszen gépelt egy számítógép képernyője előtt ülve, ahogy beszélt. Azt a benyomást keltette, hogy alig van tudatában annak, mit mond. – Foglalkozol te egyáltalán azzal, hogy mi történik itt?

– Én azt hittem, hogy igen – mondta John.

– Térdig állunk a benzinben, és ezek a rohadt öregedés elleni kezelések pedig a gyufaszál. De te még azt sem értetted meg soha, hogy egyáltalán miért küldtek minket ide, úgyhogy miért kéne megértened most bármit is? – Tovább gépelt, erősen koncentrálva a képernyőre.

John egy kis ideig figyelte a Frank kis képét a csuklóján, végül megkérdezte:

– Ne kímélj, mondd el nekem, Frank, miért küldtek minket ide?

– Azért, mert Oroszország és a mi Egyesült Államunk teljesen kétségbeestek, ezért. Két roskatag, idejétmúlt ipari dinoszaurusz, amiket az a veszély fenyegetett, hogy behabzsolja őket Japán és Európa, s az összes, Ázsiában megjelent kis tigris. Itt volt nekünk az egész haszontalan űrprogram, és néhány hatalmas és fölösleges világűr-iparág, így hát összegyűjtöttük őket, s idejöttünk, hátha találunk majd valami értékeset. És bejött! Úgy is mondhatnánk, hogy aranyat találtunk. Ami persze csak még több olajat öntött a tűzre, mert egy aranyláz során kiderül, ki a hatalmas, és ki nem. Most pedig, annak ellenére, hogy mi értünk ide először, nagyon sok új tigris van odalent, akik jobbak nálunk, és mindannyian szeretnének egy részt kiszakítani maguknak ebből. Nagyon sok országban fogytán a hely, és még inkább az erőforrások. Tízmilliárd ember, akik nyakig állnak a szarban.

– Úgy emlékszem, egyszer te mondtad nekem, hogy a Föld folyton az összeomlás szélén áll.

– Nem, ez most más. Gondold csak végig. Ha ezt a rohadt kezelést csak a gazdagok kapják meg, akkor a szegények fellázadnak, és az egész felrobban. Ha mindenki megkapja, akkor a lakosság száma ugrásszerűen megnő, és ugyanúgy felrobban az egész. Bármit teszünk, nincs jó döntés! Ez van! És természetesen a transznacionálisok ellenzik ezt. Borzasztóan nem megy az üzlet, amikor összedől a világ. Így hát nagyon félnek, és úgy döntöttek, hogy megpróbálják a dolgokat erővel együtt tartani. Helmut és a te rendőreid csak a jéghegy legkisebb csúcsa. Igen sok törvényhozó gondolja úgy, hogy egy, egész világra kiterjedő rendőrállam a következő néhány évtizedre az egyetlen esélyünket jelenti, hogy katasztrófa nélkül tudjuk stabilizálni a népesedést. Irányítás felülről. A hülye, szemét állatok.

Frank undorodva megrázta fejét, majd odahajolt a képernyője fölé, és teljesen elmerült a tartalmában. John megszólította.

– Megkaptad a kezelést, Frank?

– Persze, hogy megkaptam. Hagyj békén, John. Dolgoznom kell.

A déli nyár jobban felmelegedett, mint az azt megelőző, szintén a nagy vihar alatt, de még mindig hidegebb volt, mint bármelyik, a vihar előtti nyár. A vihar már lassan két Mars-éve tombolt, több mint három földi éve, de Sax igen filozofikus módon kezelte ezt az egészet. John felhívta őt Echus Overlookban, és amikor megjegyezte, mennyire hideg van éjszaka, Sax csak ezt válaszolta rá:

– Igen, valószínű, hogy alacsony marad a hőmérséklet a földiesítési időszak legnagyobb részében. Persze önmagában a meleg nem célunk. A Vénusz is meleg. Sokkal inkább az, hogy túléljük: ha be lehet lélegezni a levegőt, akkor nem érdekel, hogy fázom.

Eközben hideg maradt az idő, minden éjszaka mínusz száz fok alá esett a hőmérséklet, még az egyenlítőn is. Mikor John megérkezett Underhillbe, egy héttel Senzeni Nából történő távozása után, rózsaszín jégszerűséget talált a járdákon. Alig lehetett észrevenni a vihar tompa félhomályában, és veszélyessé tette a gyalogos közlekedést. Underhill lakosai idejük nagy részét odabent töltötték. John néhány héten át segített a helyi génsebészeknek, akik terepen teszteltek egy új, gyorsan növő hóalgát. Underhill megtelt ismeretlenekkel, leginkább fiatal japánokkal vagy európaiakkal, akik szerencsére még mindig az angolt használták az egymás közötti kommunikációban. John a régi dongaboltozatú helyiségek egyikében szállt meg a négyszög északkeleti sarkának közelében, amely nem örvendett akkora népszerűségnek, mint Nágya árkádsora, kisebb és sötétebb szobái miatt, így helyiségeinek nagy részét már csak raktárként használták. Furcsa érzések futottak végig rajta, ahogy körbesétált a folyosók négyszögében, visszaemlékezett a medencére, Maja szobájára, az étkezőre. Most mind sötétségben úszott, telezsúfolva dobozokkal. Azok az évek... amikor az első száz még az egyetlen, százfős telepes kolóniát jelentette. Egyre nehezebben sikerült felidéznie, milyen érzés is az.

Pauline segítségével nyomon követte jó néhány ember mozgását, közöttük a UNOMA nyomozócsoportét is. Persze ez nem lehetett alapos megfigyelés, mert gyakran nehezen tudta követni a nyomozókat, különösen Houstont és Chenget, s az ő csoportjukat, akikről gyanította, hogy gyakran szándékosan nem jelentkeztek be a hálózatra. Ugyanakkor az űrkikötők érkezési jegyzőkönyvei minden hónapban újabb bizonyítékkal szolgáltak, hogy Frank nem téved: ők csak a jéghegy csúcsát alkotják. Nagyon sokan, különösen a Burroughsban landolók, a jelek szerint a UNOMA-nak dolgoztak, papírjaik nem tüntették fel, milyen minőségben, majd pedig kirajzottak a bányákba, mohole-okba és egyéb telepekre, ahol a helyi biztonsági vezetők mellé osztották be őket. Előző, földi munkahelyeik listája is igen érdekesnek bizonyult.

A Pauline-nal eltöltött pár órányi munka után John gyakran elment egy-egy rövid sétára, összezavarodva, és keményen törte fejét. Már messzebbre el lehetett látni, mint korábban: kezdett egy kicsit kitisztulni az idő a felszínen, bár a rózsaszín jég még mindig veszélyessé tette a sétát. Úgy tűnt, hogy enyhül egy kicsit a vihar. A felszíni szélsebesség már csak kétszeresével vagy háromszorosával haladta meg a vihar előtti 30 kilométer/órát, a levegőben lévő por pedig néha már alig tűnt többnek, mint egyfajta sűrű pára, amely a naplementéket rózsaszín, sárga, narancsszínű, piros és lila lángoló pasztellre színezte, s amelyet csak időnként szakított meg rövid időre a zöld vagy a türkiz. Az jégen megtörő szivárvány és melléknapok, valamint a ritkán látható tiszta, sárga fény gyönyörű sugarai a természet legízléstelenebb, legtünékenyebb és leglátványosabb ruhájába öltöztették az eget. Miközben ezt a párás szín- és mozgás-kavalkádot nézte, John egy kicsit megfeledkezett gondjairól, megmászta a nagy fehér piramist, körülnézett, majd visszatért, hogy újrakezdje a harcot.

Egyik este az egyik ilyen naplemente-extravagancia után lemászott a nagy piramis csúcsáról, és lassan sétált vissza Underhill felé. Hirtelen feltűnt neki két alak, amint éppen kimásznak a garázs egyik oldalsó ajtaján, majd végigsétálnak egy hosszú, átlátszó csövön, és beszállnak az egyik terepjáróba. Észrevett valami gyors és alattomos tónust a mozgásukban, és megállt, hogy közelebbi pillantást vessen rájuk. Tarkójukról és testméretükről felismerte a sisak nélküli Houstont és Chenget, akik a földiekre jellemző, nem túl hatékony, ingadozó mozgással beszálltak a terepjáróba, és elindultak felé. John polarizálta a maszkját, és továbbsétált előre, lehajtott fejjel. Próbált úgy kinézni, mint aki éppen most érkezik munkából; kicsit félre is húzódott, hogy megnövelje a távolságot közte és a kocsi között. A terepjáró bevette magát az egyik sűrű porfelhőbe, és hirtelen eltűnt.

Mire odaért a garázsajtóhoz, mélyen gondolataiba merült, és elkezdett egy kicsit félni is. Mozdulatlanul állt az ajtónál, végiggondolt mindent, és amikor megmozdult, nem az ajtó felé indult, hanem a mellette lévő konzol felé. Többfajta különböző típusú aljzat helyezkedett el a kis hangszórók alatt, és óvatosan kihúzta a dugaszt az egyikből. Letakarította a szélét ellepő apró porszemcséket – ezeket az aljzatokat már nem használta senki –, és bedugta csuklópaneljét. Beütötte a kódot Pauline-nak, s megvárta, míg a rendszer ellenőrzi a kódolást és a dekódolást.

– Igen, John – hallatszott Pauline hangja a sisakrádión.

– Kapcsold be a kamerádat, kérlek Pauline, és pásztázz végig a szobámon. – Pauline az ágya melletti kis asztalon ült, bedugva a falba. Egy ritkán használt, kis méretű száloptikás kamerával rendelkezett, és John a csuklópaneljén megjelenő, apró képen nem látott sokat. A szobában sötétség honolt, mert csak az éjszakai fény égett, és maszkjának görbülete is torzító tényező volt. Így hát nem sikerült kivennie pontosan, mit lát, még úgy sem, hogy egészen a szeme elé emelte a képernyőt. Változó szürke formák, ott az ágy, valami fekszik rajta, majd pedig a fal. – Vissza tíz fokkal – mondta John, és hunyorítva megpróbálta értelmezni a kétszer két centiméteres, négyzetes képet. Megjelent az ágya, és egy benne fekvő férfi. Vajon tényleg ezt látta? Cipőtalp, törzs, haj. Nehéz így megállapítani. A test nem mozdult. – Pauline, hallasz valamit a szobában?

– A szellőzőket, az áramfejlesztőket.

– Kérlek, add le nekem maximális hangerővel, hogy mit hall a mikrofonod. – Balra döntötte fejét a sisakban, rászorítva fülét a kis hangszóróra. Egy kis huss, zümmögés, sistergés. Egy ilyen eljárás túlságosan sok hibalehetőséggel járt, különösen ha figyelembe vesszük ezeknek a rozsdás, régi aljzatoknak a torzítását is. De lélegzés hangját egyáltalán nem hallotta. – Pauline, kérlek, lépj be Underhill monitorrendszerébe, és ha megtaláltad a szobánk ajtaján lévő kamerát, légy szíves küldd ide a képet a csuklómra.

John vezette Underhill biztonsági rendszerének kiépítését néhány évvel ezelőtt, így Pauline gond nélkül tárolhatta az összes tervet és kódot a memóriájában, nem is tartott neki sok ideig, mire felcserélte a gazdája csuklóján lévő képet azzal, amelyet a szobáján kívüli kamera mutatott az előcsarnokban. A lakosztály lámpái égtek, és a kamera pásztázása megmutatta neki, hogy a szoba ajtaja be van csukva; nem többet.

Hagyta, hogy keze leessen oldala mellé, és gondolkodni kezdett. Öt perccel később újra fölemelte a kezét, és instrukciókat kezdett adni Pauline-on keresztül az underhilli biztonsági rendszernek. A kódok ismeretében azt a parancsot adta az egész kamerarendszernek, hogy kezdje el letörölni a kamerák szalagjait, majd pedig óránkénti körforgásban futtassa le őket a szokásos nyolc órányi helyett. Ezt követően parancsot adott két takarítórobotnak, hogy menjenek a szobájához, és nyissák ki az ajtaját. Amíg ezzel foglalatoskodtak, ott állt remegve, várva, hogy szépen lassan odagördüljenek a termeken keresztül. Amikor kinyitották az ajtaját, látta őket Pauline kis szemén keresztül. Fény özönlött be a szobába, és egy pillanatra mindent kitörölt, majd automatikusan kompenzált a kamera szűrője, és így sokkal tisztábban látott. Igen, egy férfi feküdt az ágyán. Johnnak hirtelen elakadt a lélegzete. A csuklópaneljén lévő apró kis gombokat használva távirányította a robotokat. Nem ment simán, a robotok rángatták a férfit, de ha ez az egész procedúra mégis felébreszti, annál jobb.

Nem ébresztette föl. A férfi mozdulatlanul lógott le a robot ölelő karjában, a két oldalon, ahogy algoritmikus gyengédséggel fölemelte. Egy teljesen mozdulatlan test. A férfi már nem élt.

John mély levegőt vett, majd nem fújta ki egy darabig, s közben folytatta a távirányítást. Utasította az első robotot, hogy rakja bele a testet a második robot nagy szemeteszsákjába. Könnyű feladatnak ígérkezett visszaküldeni a robotokat, át a hallon, a raktárukba. Több ember sétált el mellettük, ahogy végiggördültek az úton, de ez ellen nem tudott tenni semmit. A testet nem lehetett látni, csupán felülről, és remélhetőleg senki sem figyelte meg őket annyira, hogy emlékezzen majd később rájuk.

Amikor eljutottak a raktárba, megállt egy percre, nem tudta, hogyan haladjon tovább. Elvigye a testet az alkimisták negyedében lévő hamvasztó-kemencébe? De nem. Most, hogy biztonságosan kihozta a szobájából, már nincs szüksége arra, hogy megszabaduljon a holttesttől. Sőt, később szüksége is lesz majd rá. Most kezdett csak el azon tűnődni, hogy vajon ki ez az ember. Megparancsolta az első robotnak, hogy rakja oda a külső szemét a test jobb csuklójához, és olvassa le az azonosítójelet a mágneses érzékelőjével. Sokáig tartott, míg a szem megtalálta a pontos helyet a csuklón, aztán pontosan ráállt, és ott maradt. A mindenki csuklójába beültetett kis négyzet standard pontnyelven tartalmazott információkat, és Pauline-nak csak egy percig tartott, hogy kiderítse, ki az. Jasika Mui, az UNOMA könyvvizsgálója Underhillben, aki 2050-ben érkezett. Egy valódi személy. Egy férfi, aki akár ezer évig is élhetett volna.

John elkezdett reszketni. Nekidőlt Underhill ablakokkal tagolt kék téglafalának. Még úgy egy órára van szüksége, mielőtt bemehet, esetleg egy kicsivel kevesebb. Türelmetlenül ellökte magát, és körbesétálta a négyszöget. Általában tizenöt percig tartott, hogy az ember körbeérjen, de neki most tíz perc sem kellett hozzá. A második kör után elsétált a lakókocsiparkba.

Már csak kettő maradt itt a régi lakókocsik közül, és úgy tűnt, vagy nem lakik itt senki, vagy már csak raktárnak használják őket. Alakok váltak ki az éjszaka porából a két kocsi között, és John megijedt egy másodpercre, de aztán mindketten tovább sétáltak. Visszatért a négyszöghöz, és újra körbesétálta, majd az ösvényen elsétált az alkimista-negyedbe. Ott állt egy darabig, nézve a már patinássá vált csövek, vezetékek és zömök, fehér épületek komplexumát, mind beborítva fekete, kalligrafikus egyenletekkel. Visszagondolt az első éveikre. Idáig fajultak a dolgok, szinte egy szempillantás alatt. A nagy vihar félhomályában. Civilizáció, rothadás, krízis. Gyilkosság a Marson. Összecsikordult a foga.

Eltelt egy óra, este kilenc óra lett. Visszatért a zsiliphez, és bement. Levette a sisakját, a védőruháját és a csizmáját az öltözőben, és levetkőzött. Bement a tusolóba és lezuhanyozott. Megszárítkozott, felvett egy melegítőt, megfésülte a haját. Mély levegőt vett, és elsétált a négyszög déli oldalához, keresztül a szobákon, egészen a sajátjáig. Ahogy nyitotta ki az ajtót, nem érte meglepetésként, amikor négy UNOMA-nyomozó jelent meg, de igyekezett meglepettnek látszani, mikor azt parancsolták neki, hogy álljon meg.

– Mi ez? – kérdezte. Nem Houston jött el, sem Cheng, hanem három férfi, meg az egyik nő azok közül, akikkel Low Pointnál az első csoportban már találkozott. A férfiak körülvették, közrefogták egy szó nélkül, és kitárták az ajtót, majd ketten bementek. John leküzdötte a vágyat, hogy megüsse őket vagy kiabáljon velük, esetleg hogy nevessen rajtuk, amiért tapasztalniuk kellett, hogy üres a szoba. Pusztán kíváncsian bámult rájuk, és megpróbálta visszafogni magát, csupán dühösnek tűnni, ami elvárható tőle, ha nem tudja, mi történik. Ez a düh persze természetesen igen nagymértékű lett volna, és amint lassan kinyitotta ezt a belső kis kaput, igencsak nehezére esett, hogy ne eressze szabadon dühét teljes erővel, hogy megtartsa egy ártatlan ember szintjén. Le kellett őket szidni, mintha túlbuzgó rendőrök lennének, nem pedig támadóan fellépni, mint gyilkos funkcionáriusok ellen; ez viszont borzasztóan nehezére esett.

A váratlan szituáció miatti zavarodottságukban sikerült elküldenie őket néhány harapós mondattal, és amikor becsukta az ajtót mögöttük, megállt szobája közepén.

– Pauline, kérlek, kövesd nyomon, hogy mi történik a biztonsági rendszerben, és mentsd el magadnak! Mutasd a képernyőn a kamerák képeit, ahol őket látni! – Pauline tehát figyelemmel kísérte a nyomozókat, akiknek csak néhány percre volt szükségük, hogy eljussanak a biztonságiak szobájába, ahol csatlakoztak hozzájuk Cheng és a többiek. Azonnal a kameracsomagokhoz kaptak. John Pauline képernyője mellett ült, és végignézte, ahogy visszatekercselik és megnézik a szalagokat, majd rádöbbennek, hogy csak egy óra hosszúságúak, és a délután eseményeit letörölte valaki. Na, ezen majd lesz mit gondolkodniuk, gondolta. Keserűen elmosolyodott, és utasította Pauline-t, hogy lépjen ki a rendszerből.

Hullámokban tört rá a kimerültség. Még csak tizenegy óra felé járt, de ez a rengeteg adrenalin és a reggeli omegendorf-adag már kezdte elveszíteni hatását. Leült az ágyra, de eszébe jutott, mi feküdt ott azelőtt, és azonnal felkelt. Végül a földön aludt.

Az időrés közepén Spencer Jackson ébresztette fel azzal a hírrel, hogy találtak egy holttestet az egyik robot szemeteszsákjában. Fáradtan állt Spencer mellett a klinikán, Jasika Mui holttestét bámulva, mindezt a nyomozók fürkész pillantásai közepette. A diagnosztizáló rendszeren legalább olyan alaposan tudtak boncolást végezni, mint bármilyen más vizsgálatot, talán még pontosabban is, ennek következtében sikerült kideríteni a halál okát: egy véralvasztó szer jutott be a férfi szervezetébe. John komor tekintettel egy alapos, mindenre kiterjedő bűnügyi boncolást rendelt el; Mui testét és ruháit át kell vizsgálniuk, és minden mikroszkopikus részecskét össze kellett hasonlítani genomjával. Minden oda nem tartozó részecskének meg kell találni a gazdáját azok között, akik jelenleg Underhillben tartózkodnak John rábámult a UNOMA nyomozóira, miközben ezt az utasítást kiadta, de arcizmuk sem rezdült. Minden bizonnyal kesztyűben és védőruhában dolgoztak, vagy, akárcsak ő, távirányítással. El kellett fordulnia, hogy elrejtse utálatát; nem mutathatta ki, hogy pontosan tudja, mi történt!

De persze azt tudták, hogy ők tették oda a holttestet; és arra is biztosan gyanakodnak, hogy ő vitte el onnan, és ő törölte le a kamera szalagjait. Tehát tudták, hogy tud mindenről, vagy legalábbis sejtették. De nem lehettek benne biztosak; neki viszont nem állt érdekében, hogy bármiről is megbizonyosodjanak.

Egy órával később visszatért a szobájába és lefeküdt, ismét a padlóra. Bár még mindig nem sikerült kipihennie magát, nem tudott elaludni. A mennyezetet bámulta, és gondolkodott. Végiggondolta mindazt, amit sikerült kiderítenie.

Hajnaltájban úgy érezte, hogy sikerült mindent rendszerbe szednie. Mivel nem tudott elaludni, feladta a hiábavaló erőlködést, és sétára indult. Úgy érezte, kinn kell lennie, messze az emberi világtól és az undorító rothadástól, kinn az erős szélben, melyet annyira drámaivá tett a vihar száguldó pora.

De amikor kilépett a zsilipen, csillagokat látott az égen. Egész tömegnyi csillagot – mind úgy világítottak, mint régen, a legcsekélyebb villódzás nélkül, a halványabbakkal együtt, olyan sűrűn, hogy a fekete ég enyhén fehérnek tűnt, mintha a Tejút beborítaná az egész égboltot.

Amikor magához tért a meglepetéstől, hogy újra látja a majdnem elfelejtett csillagokat, beszólt a sisakrádión, és elmondta a többieknek a hírt.

Nagy felfordulás lett; ahogy meghallották az emberek, felébresztették a barátaikat és lerobogtak az öltözőbe, hogy felmarkoljanak egy védőruhát, amíg jut nekik. Egymás után nyíltak ki a zsilipajtók, és özönlöttek kifelé az emberek.

A keleti ég feketés-vörössé vált, majd gyorsan elkezdett világosodni. Az egész égbolt sötét-rózsaszínre változott, majd egyre fényesebb lett. Egymás után tűntek el a csillagok, egyszerre több száz, végül csak a Vénusz és a Föld maradt ott keleten, az egyre erősödő fényben. A keleti ég fényesebb és fényesebb lett, fényesebbnek tűnt, mint valaha; még a maszkon belül is könnyes lett a szemük, ahogy hunyorogtak, és a látványtól néhányan felkiáltottak a közös sávon. Erre-arra szökelltek, a rádióban összevissza beszéltek, összefüggéstelenül, az ég lehetetlenül fényes lett, és fényesebb és fényesebb, úgy tűnt, szinte felrobban: pulzált a ragyogó rózsaszín fényben, és elnyelte a Vénusz és a Föld kis pöttyét is. És amikor a Nap megjelent a horizonton, és sugarai végigszáguldottak a síkságon, mintha egy termonukleáris bomba robbant volna fel, az emberek felmorajlottak, fel-alá ugráltak, és végigfutottak a sziklák és az épületek hosszú fekete árnyéka mentén. Minden kelet felé néző falon hatalmas, fauvista színkavalkád úszott, az üvegmozaikok vakítóan fénylettek, nem lehetett rájuk nézni. A kristálytiszta levegőt szinte harapni lehetett, borotvaéles intenzitással hangsúlyozott ki mindent.

John eltávolodott a tömegtől, keletre, Csernobil felé. Kikapcsolta sisakrádióját. Az ég sötétebb rózsaszínben úszott, mint amire emlékezett, a zenit körül egy kicsit erősebb lilával. Mindenki szinte megőrült Underhillben. Többségük még soha nem látott marsi napsütést, és minden kétséget kizáróan úgy tűnhetett nekik, mintha egész életüket a nagy viharban élték volna le. Most viszont véget ért a vihar, és megrészegülve barangoltak odakint a napsütésben, meg-megcsúszva a még el nem olvadt rózsaszín jégfoltokon. Itt és ott hócsatákat vívtak a sárga színű hóval, megmászták a fagyos piramisokat. Mikor John ezt látta, megfordult, és maga is fölment az utolsó piramisra, hogy egy pillantást vessen az Underhill körüli hegyekre és völgyekre. Nem változtak semmit, talán egy kicsivel több üledék rakódott le a fagyos felszínükre. Rákapcsolódott a közös sávra, de azonnal le is kapcsolta, mert a benn ragadtak védőruhákat követeltek, odakint pedig senki sem figyelt rájuk. „Már egy óra elmúlt a napfelkelte óta!” kiáltott fel valaki, bár John számára ez hihetetlennek tűnt. Megrázta fejét. A rekedt hangok és az ágyon fekvő holttest emléke igencsak megnehezítették, hogy bármilyen örömet érezzen a vihar elmúltával.

Végül visszatért, és átadta védőruháját két hozzá hasonló méretű nőnek, akik rögtön összevesztek, hogy ki menjen ki következőként, majd lement a kommunikációs központba, és felhívta Saxet Echus Overlookban. Amikor sikerült elérnie, gratulált neki, hogy véget ért a vihar. Sax egy rövid kézmozdulattal elintézte az egészet, mintha ez már évekkel ezelőtt történt volna.

– Leszálltak az Amor 2051B-n – mondta. Ez az a jégaszteroida, amelyet Mars körüli pályára akartak állítani. Éppen a rakétákat helyezték el rajta, amelyek az Areséhez hasonló pályára állítják. A hőpajzs nélkül az aerofékezés teljesen felégeti majd. Úgy tűnt, minden készen áll egy hat hónap múlva bekövetkező érkezésre. Ez az igazi hír, jelezte Sax a maga pislogó, nyugodt módján. A nagy vihar, az már csak történelem.

Johnnak nevethetnékje támadt. De akkor eszébe jutott Jasika Mui, és beszámolt róla Saxnek, mert szerette volna, ha sikerül más örömét is megkeserítenie ezzel. Sax csak pislogott egyet.

– Aha, komolyodik a helyzet – mondta végül.

John undorodva mondott viszontlátást, és megszakította a rádiókapcsolatot.

Ahogy visszafelé sétált a termeken keresztül, vadul és zavaróan összecsaptak benne a jó és rossz érzések. Visszatért a szobájába, bevett egy omeg-endorfot, meg az új pandorfok közül egyet, amelyet Spencer adott neki, és elment sétálgatni a négyszög központi átriumába, a fák, növények közé, a vihar alatt született vékony kis sarjak közé, melyek felfelé küszködtek, a mennyezeti fénycsövek felé. Az égbolt nem változott, még mindig tiszta sötét-rózsaszínben játszott, ugyanolyan fényesen. Sokan visszatértek már, és az átriumban szórakoztak a termények sorai között. Összefutott pár baráttal, ismerőssel is, de legtöbbjüket nem ismerte. Visszatért a szobákba az ismeretlenekkel teli helyiségeken keresztül, akik néha éljeneztek, amikor ő belépett. Ha elég sokáig kiabáltak, hogy „Beszédet!”, akkor felállt egy székre, és eldarált valamit, érezve az endorfineket, amelyek hatását ma kiszámíthatatlanná tette a meggyilkolt emberről szóló tűnődése. Néha igen vehemens lett, és soha nem tudta, mit fog legközelebb mondani, amíg ki nem jött a száján. „Láttuk John Boone-t merevrészegen”, fogják majd mondani, „aznap, amikor véget ért a Nagy Vihar”. Csak nyugodtan, gondolta. Mondjanak az emberek, amit akarnak. Már egyáltalán nem számított, hogy mit tesz, ha a legendájáról van szó.

Az egyik szobában egy csoportnyi egyiptomi üldögélt, nem olyanok, mint az ő szufijai, hanem ortodox mohamedánok. Beszélgettek, kávét iszogattak, igen boldogok voltak a koffein és a napsugár miatt. Bajuszuk alatt villogó fehér fogakkal teli mosolyukkal végre egyszer igen barátságosan fogadták, sőt még örültek is, hogy ott látják. Ettől felbátorodott, és a nap lendületét tovább követve elkezdett hozzájuk beszélni.

– Nézzék, részei vagyunk egy új világnak. Ha az ember nem a marsi realitásra alapozza a cselekedeteit, akkor skizofrénné válik, a teste az egyik bolygón van, a lelke pedig a másikon. Egy ilyen módon kettészakadt társadalom nem működhet hosszú ideig.

Egyikük mosolyogva felelt neki.

– Azt tudnia kell, hogy mi már sokat utaztunk életünkben. Mi egy vándorló nép vagyunk, de bármerre is járunk, Mekka a lelkünk hazája. Elrepülhetnénk az univerzum túlsó végébe, ez akkor is így lenne.

Hát erre nem lehetett mit mondani. Sőt, az ilyen egyenes őszinteséget sokkal tisztességesebbnek tartotta, mint amellyel előző éjszaka dolga volt, így bólintott, és válaszolt neki.

– Értem. – Hasonlítsuk össze ezt a nyugat képmutatásával, ahol az emberek profitról beszéltek az imádságos reggelik alatt, olyan emberek, akik képtelenek megnevezni egyetlen dolgot is, amiben hisznek, olyan emberek, akik a tényleges, kézzel fogható dolgokat tartották értéknek, akik azt mondták: „Hát ilyen az élet”, mint ahogy például Frank tette ezt oly sokszor.

Így hát John ott maradt, és tovább beszélgetett az egyiptomiakkal egy darabig, és amikor végül elment tőlük, jobban érezte magát. Visszasétált saját szobájába a mulatozó hangokat hallgatva, amelyek átszűrődtek a hallba minden szobából. Kiáltások, sikítások, boldog tudósbeszéd. „Ezek olyan halofiták,hogy nem szeretik a sós talajt, mert túl sok benne a víz”, gyöngyöző kacagás.

Támadt egy ötlete. Spencer Jackson a szomszéd helyiségben lakott, és éppen benn is találta, amikor berobogott, így hát elmesélte neki, mit talált ki.

– Össze kellene gyűjtenünk mindenkit egy nagy ünnepre, most, hogy véget ért a vihar. Az összes amolyan Mars-központú csoportot, tudod, mindenkit, aki ráér. Bárkit, aki el akar jönni oda.

– Hol?

– Fenn az Olympus Monson – vágta rá gondolkodás nélkül. – Talán még arra is rá tudnánk venni Saxet, hogy úgy időzítse jégaszteroidájának érkezését, hogy onnan mindannyian végig tudjuk nézni. – Jó ötlet – felelte Spencer.

Az Olympus Mons egy pajzsvulkán, ezért olyan kúp alakú, hogy legtöbb helyen nem túl meredek. Hatalmas magassága inkább még hatalmasabb kiterjedéséből ered. Huszonöt kilométerrel magasabb, mint az őt körülvevő síkság, de nyolcszáz kilométer széles, így hát a lejtő átlagosan 6 fokos. A kerületén körbefut egy kör alakú sziklafal, körülbelül hét kilométer magasságban, és ez a fantasztikus kilátással rendelkező szikla, amely kétszer olyan magas, mint az Echus Overlook, igen sok helyen megközelíti a függőlegest is. Egyes részei már odavonzották a bolygón lévő kisszámú sziklamászókat is, de még eddig senkinek sem sikerült megmásznia, így hát a bolygó lakóinak többsége számára igen látványos akadályt jelentett, hogy eljussanak a csúcson lévő kürtőhöz. Az utazók a sziklafalhoz az északi oldalon elhelyezkedő széles rámpán jutottak el, ahol az egyik legutóbbi lávafolyam lefutott egy szikláról. Az areológusok elmesélték, milyen lehet egy száz kilométer széles megolvadt sziklafolyó: túl fényes, nem lehet ránézni, ahogy hétezer métert zuhan le a fekete lávával borított síkságra, ahogy egyre vastagabban rakódik egymásra. Ez a lávafolyam maga után hagyott egy feljárót, amely csupán egy kis bukkanónak látszott, ahogy a sziklafalat keresztezte. Igen egyszerű, nem túl meredek emelkedő volt, és ezután egy körülbelül kétszáz kilométeres autóút eljuttatta őket a fenti kráter pereméhez.

Az Olympus Mons csúcsán lévő kürtőperem olyan széles és lapos, hogy miközben nagyon jó kilátást nyújt a gyűrűkből álló kürtőbe, a bolygó többi része nem látható onnan. Kifelé nézve csak a perem külső széle látható, majd az ég. De a perem déli részén van egy kisebb meteorkráter, amelynek nincs neve, csupán egy jele a térképen: THA–Zp. Ez a kis kráter belső része megbúvik ott, és így nem éri az Olympus Monson végigfutó erős légáramlás, s a friss, csipkézett perem déli ívén állva szép kilátás nyílik lefelé a vulkán lejtőjén, és tovább, a nyugat felé emelkedő síkságra. Egy Tharsis-szerű látvány, mintha a bolygóra a közeli űrből elhelyezett kilátóról néznénk le.

Közel kilenc hónapig tartott, mire az aszteroidát marsi randevújához vezérelték, így elegendő idejük maradt, hogy John ünnepségének híre eljusson mindenkihez. Hamarosan elkezdtek szállingózni az emberek, elnyúlt terepjáró-karavánokban kettesével, ötösével, tízesével, végig föl az északi rámpán, majd körbe a Zp külső déli lejtőjén, és felépítettek sok nagy méretű, félhold alakú, átlátszó falú sátrat merev, átlátszó padlókkal, amelyek két méterre álltak a földtől, erős cölöpalapon nyugodva. Ezek volt a legújabban feltalált átmeneti menhelyek, és mindegyikük belső íve a hegynek felfelé állt. Így mikor elkészültek, egy egész sornyi félhold állt ott, lépcsőzetesen egymás felett, mint egy teraszos hegyoldalban elhelyezett csoportnyi üvegház, ami kilátóként tekintett le a bronzszínű világ alattuk fekvő, végtelen tájaira. A hét minden napján érkeztek a karavánok, léghajók küzdötték fel magukat a hosszú emelkedőn, és kikötötték őket Zp-n belül, úgy összezsúfolva, hogy a kis kráter belső része úgy nézett ki, mint egy hatalmas tál tele születésnapi lufikkal.

A tömeg nagysága meglepte Johnt, aki úgy számolt, hogy csupán egynéhány barát utazik majd el egy ilyen távoli helyre. De ez is újabb bizonyítékát adta annak, hogy képtelen felfogni a bolygó jelenlegi lakosságának méreteit. Elképesztő tömeg, közel ezer ember gyűlt ott össze. Igen sok arcot látott már közülük, többet pedig névről ismert, így hát mégiscsak barátok gyűltek itt össze. Mintha hirtelen kinőtt volna a földből körülötte egy szülőváros, amelynek létezéséről még csak sejtelme sem volt. Sokan eljöttek az első száz közül is, összesen negyvenen, közöttük Maja és Sax, Ann és Simon, Nágya és Arkagyij, Vlad és Ursula, és az összes többiek az acheroniak közül, Spencer, Rya, Alex és Raul, Janet, Mary, Dimitrij és Jelena, és a Phobosról is mindannyian, és Arnie és Szasa és Jeli, és még sokan mások. Közülük többet már húsz éve nem látott. Mindenki, akihez közel állt, Frank kivételével, aki azt mondta, hogy túl elfoglalt, és Phyllis is távol maradt, aki egyáltalán nem válaszolt a meghívásra.

De nem csak az első száz nagy része jött el. A többiek között is igen sok régi baráttal találkozott, vagy barátok barátaival: igen sok svájcival, közöttük az útépítő cigányokkal is; japánokkal mindenhonnan; a bolygón lévő legtöbb orosz is eljött; szufi barátai is; és mindannyian szétszóródtak a teraszos félholdsátrakban; a sok karaván, a léghajók személyzete, akik rendszeresen lerobogtak a zsilipekhez, hogy üdvözöljék az éppen érkezőket.

Napközben legtöbben odakint barangoltak a sátrakon kívül, apró szikladarabokat gyűjtögetve a hatalmas ívelt lejtőn. A Zp-meteor becsapódása törmelékes összecementált lávát szórt szanaszét, közöttük cserépedényszerű sisztovita darabokat is, mélyfeketét vagy világost, vérvöröst vagy olyat, melyet telepöttyöztek a becsapódás során keletkezett gyémántok. Egy Görögországból érkezett archeológuscsoport elkezdte ezeket egyfajta mintában lerakosgatni a földre a sátruk megemelt padlója alá, és hoztak magukkal egy kis égetőkemencét is. Így hát át tudtak varázsolni néhány ilyen darabot sárgává, zölddé vagy kékké, hogy feldobja a mintát. Futótűzként terjedt tovább ez az ötlet, és két napon belül minden egyes átlátszó sátortalapzat mozaikkal díszített talaj fölött állt: térképek, madarak és halak képei, fraktális absztraktok, Escher-rajzok, tibeti kalligráfia, ahová azt írták, hogy Om Mani Padme Hum, a bolygó és egyéb kisebb régióinak a térképe, egyenletek, emberi arcok, tájak és így tovább.

John azzal töltötte idejét, hogy sátorról sátorra járkált, beszélgetett, élvezte a karneváli hangulatot, azt az atmoszférát, amely persze nem zárta ki a véleménykülönbséget, a rengeteg vitát. Sok ilyen is történt, de a legtöbben szórakozással töltötték idejüket: beszélgettek, iszogattak, elmentek kirándulni a régi lávafolyam hullámzó felszínére, mozaikpadlókat készítettek, táncoltak a különböző amatőr zenekarok zenéjére. Ezek közül a csúcsot egy magnéziumdobos banda jelentette. Helyi hangszerekkel, valamint Trinidad és Tobagóról, egy notórius álcaországból származó zenészekkel, akik egy igen erőteljes helyi ellenálló mozgalomhoz csatlakoztak. A választékot egy countrybanda is színesítette, egy igen jó slide gitárzenésszel, meg egy ír banda, házilag készített hangszerekkel és állandóan változó, egymást váltó zenészekkel, ami még azt is lehetségessé tette, hogy többé-kevésbé végigjátsszanak 24 órát. Ezt a három bandát táncosok tömegei vették körül, és ahol játszottak, a sátrakban minden mozdulat egyfajta pulzáló tánccá alakult, mintha a járás hirtelen megtelt volna a zene kecsességével és életteli izgalmával, a gravitációval és a látvánnyal.

Jól sikerült a fesztivál, és John nagyon jól érezte magát. Minden idejét szórakozással töltötte, és nem kellett hozzá omeg-endorf vagy pandorf. Egyszer, amikor Marian és a Senzeni Nából érkező banda elkapta őt egy sarokban, és elkezdtek tablettákat osztogatni egymásnak, csak felnevetett.

– Köszönöm szépen, azt hiszem, most nem kérek – mondta a fiatal forrófejűeknek, kezét rázva. – Olyan lenne, mintha szenet vinnénk Newcastle-ba, tényleg.

– Mintha szenet vinnénk Newcastle-ba?

– Igen, ezzel azt mondja, hogy ugyanaz, mintha jégpáncélt vinnénk a Borealisba.

– Vagy több szén-dioxidot pumpálnánk az atmoszférába.

– Vagy lávát hoznánk az Olympushoz.

– Vagy sót raknánk ebbe a rohadt talajba.

– Még több vas-oxidot tennénk bárhová ezen az egész rohadt bolygón.

– Pontosan – mondta John felnevetve. – Én már teljesen vörös vagyok.

– De nem olyan vörös, mint azok ott – mondta egyikük, nyugat felé mutatva. Három kicsi, öregebb típusú, homokszínű léghajóból álló kötelék lebegett felfelé a vulkán lejtőjén, és nem válaszoltak a rádióhívásokra. Mire átjutottak a Zp peremén és lehorgonyoztak a nagyobb és színesebb léghajók mellett a kráterben, mindenki arra várt, hogy a zsilipnél lévő nézők majd megmondják, hogy mégis kik érkeztek. Majd amikor kinyíltak a gondolák, és egy körülbelül húsz főből álló, védőruhákat viselő csapat lépett ki, hirtelen minden elcsendesedett.

– Ez Hiroko – mondta Nágya hirtelen a közös sávon. Az első száz odasietett a felső sátorhoz, le nem véve szemét a perem felett végigfutó közlekedő sétacsőről. Az újonnan érkezettek végigsétáltak a csövön, át a sátor zsilipjéhez, majd átjöttek, és tényleg Hiroko jött meg. Hiroko, Michel, Jevgenyija, Ivao, Gene, Ellen, Rya, Raul, és egy egész csoportnyi fiatal.

Sikítások és kiáltások szaggatták ízekre a levegőt, átölelték egymást, néhányan sírtak, és elhangzott jó néhány dühös vádaskodás is, magától Johntól is, aki nem tudta megállni, amikor végre odafért ő is Hirokóhoz. Az a rengeteg óra a terepjárójában, ahogy aggódott mindenféle miatt, azután vágyakozva, hogy bárcsak tudna vele beszélni. Most megragadta a nő vállát, és majdnem megrázta, készen arra, hogy forró szavak ömlenek majd ki a száján. De a mosolygó nő annyira hasonlított arra, akire emlékezett, s ugyanakkor mégsem. Arca keskenyebb és ráncosabb. Nem ő, és mégis tisztán ő. A nő arca összefolyt és hullámzott a szeme előtt, átváltozott abból, akire számított, azzá, akit látott. Még az érzéseiben is eléggé összezavarta őt ez a hallucinációs átolvadás, így csak ennyit tudott mondani:

– Ó, annyira szerettem volna veled beszélni.

– Én is – mondta a nő, bár igen nehezen lehetett hallani a lármában. Nágyának Maja és Michel közé kellett állni, mert Maja újra és újra azt kiabálta.

– Miért nem mondtad el nekem? – majd könnyekben tört ki.

Johnnak elterelte ez a figyelmét, és akkor meglátta Arkagyij arcát Hiroko válla mögött. Olyan arckifejezéssel, amely azt mondta, hogy igen sok kérdést fel fognak neki majd tenni később, és egyszeriben megszakadt gondolatának fonala. Igen, nemsokára nagyon sok kemény dolgot ki kell majd mondaniuk, de eljöttek! Mégis eljöttek. A sátrakban a hangerő hirtelen húsz decibelnyit erősödött. Az emberek éljeneztek, látva újraegyesülésüket.

Aznap késő délután John összegyűjtötte az első telepeseket, akik közül közel hatvanan jöttek el. A legmagasabban fekvő sátorban gyűltek össze, csak magukban, és kinézegettek a többi épület teteje felett, a mögöttük elhelyezkedő tájra.

Sokkal nagyobb itt minden, mint Underhillben, az ottani szűk sziklás síkságban a város körül. Úgy tűnt, minden megváltozott, a világ és civilizációja borzalmasan nagyra nőtt, és sokkal bonyolultabbá vált, és mégis itt álltak szinte mindannyian. Az annyira ismerős arcok, megváltozva, megöregedve, mint minden emberi arc ahogy az idő eróziója megváltoztatta őket, mintha geológiai korokig élnének, egy mindent tudó arckifejezést adva nekik, mintha az ember látná a víztározókat a szemük mögött. Legtöbbjük a hetvenes éveiben járt. És a világ tényleg kiterjedt, sok különböző módon – végül is most már az is lehetségessé vált, hogy ha szerencsével járnak, sokkal tovább látják majd egymást öregedni. Milyen furcsa érzés.

Így tehát fel-alá járkáltak, nézegették az embereket az alattuk lévő sátrakban és azokon túl, a bolygó foltokkal tarkított narancsszínű szőnyegén; és mindenféléről beszélgettek, gyors, kaotikus hullámokban, egymással interferencia-hullámokat alkotva, akár úgy is, hogy néha mindannyian egyszerre hallgattak el, és csak álltak, együtt, sokkolva, vagy vidáman vigyorogva, mint a delfinek. Az alattuk lévő sátrakban az emberek néha kíváncsian felnéztek rájuk, a műanyag íveken keresztül, hogy egy pillantást vethessenek erre a történelmi találkozóra.

Végül leültek a szobában szanaszét heverő székekre, sajtot és kekszet adogattak körbe, meg néhány üvegnyi vörösbort. John hátradőlt székében, és körülnézett. Arkagyij egyik karjával Maját, másikkal Nágyát ölelte át, és mindhárman nevettek valamin, amit Maja mondott. Sax bagoly módra pislogott örömében, Hiroko pedig szinte belülről világított, annyira jól érezte magát. John soha nem látta ezt a pillantást az arcán a korai években. Igazán kár, hogy meg kellett zavarnia egy ilyen hangulatot, de erre soha nincsen jó pillanat. A hangulat pedig majd visszatér. Így hát egy csöndesebb pillanatban hangosan megszólította Saxet.

– Meg tudom neked mondani, hogy ki áll a szabotázsakciók mögött.

Sax pislogott.

– Tényleg?

– Aha. – Szembenézett Hirokóval. – A te embereid, Hiroko.

Ez kijózanította a nőt, bár még mindig mosolygott, de már a régi zárkózott, privát mosolyával.

– Nem, nem – mondta gyengéden, és megrázta fejét. – Tudod, hogy én soha nem tennék ilyet.

– Igen, így is gondolom, de az embereid mégis ezt teszik a tudtod nélkül. A gyermekeid, hogy pontosan legyünk, akik a Kojottal dolgoznak.

A nő szeme összeszűkült, és egy gyors pillantást vetett lefelé a többi sátorra.

Amikor újra Johnra nézett, a férfi folytatta.

Mert te nevelted fel őket, ugye? Megtermékenyítetted egy jó pár petesejtedet, és lombikban kitenyésztetted őket.

Rövid hallgatás után a nő bólintott.

– Hiroko – mondta Ann fogalmad sincs, hogy ez az ektogén folyamat hogyan működik.

– Teszteltük – mondta Hiroko. – A gyerekekkel pedig nincs semmi probléma.

Most már az egész csoport elhallgatott, és Hirokót és Johnt nézte, aki folytatta.

– Talán, de néhányan nem értenek egyet a te ötleteiddel. Saját kezdeményezéseik alapján dolgoznak, mint a gyerekek. A szemfogaik kőből vannak, vagy nincs igazam?

Hiroko összeráncolta orrát.

– Ezek koronák. Egy kompozit inkább, mint valódi kő. Igen buta divat.

– Ugyanakkor egyfajta összetartozás jele is, és nagyon sok ember van odakint a felszínen, aki szintén hordja, olyanok, akik kapcsolatban állnak a gyerekeiddel, és segítenek nekik a szabotázsakciókban. Majdnem megöltek engem is Senzeni Nában. Az ottani vezetőm is kő-szemfogat viselt, habár igen sokáig tartott, mire sikerült felidéznem, hol láttam ilyet utoljára. Úgy gondolom, véletlen lehetett, hogy mi éppen akkor mentünk le, amikor leesett a teherautó. Nem adtam nekik semmiféle figyelmeztetést, hogy meg fogom őket látogatni, így hát úgy gondolom, az egészet azelőtt tervelték ki, mielőtt odaértem, és nem tudták, hogyan lehet leállítani. Okakura valószínűleg úgy jött le velem ebbe a lyukba, hogy azt gondolta, a nagy cél érdekében majd péppé zúzódik, mint egy bogár.

Egy újabb csöndet követően Hiroko megszólalt.– Ebben biztos vagy?

– Igen, biztos vagyok. Igen sokáig nem láttam tisztán, mert ennél összetettebb a helyzet, több dolog folyik párhuzamosan, de amikor visszaemlékeztem arra, hol láttam az első kőfogat, akkor elkezdtem vizsgálódni; és rátaláltam arra, hogy egy egész szállítmány fogászati felszerelés üresen érkezett a Földről még 2044-ben. Egy egész teherhajót lenyúltak. Ekkor jöttem rá, hogy jó nyomon járok, ráadásul a szabotázsok olyan helyeken és olyan időben történtek, amikor a hálón belül lévők nem tehették volna meg, mint például akkor, amikor meglátogattam Maryt a Margaritifer víztározónál, és felrobbant a kút tokja. Nyilvánvaló, hogy ezt nem tehették az ottaniak, ez egyszerűen lehetetlen, az állomáshely távol van mindentől, és senki sem járt a közelben abban az időpontban, így hát valaki olyan lehetett, aki nem tartózkodott fenn a hálón. Így hát rád gondoltam.

A férfi bocsánatkérően megvonta vállát.

– De amikor az ember jobban utánanéz, rájön, hogy a szabotázsakciók felét egyszerűen nem követhette el senki, aki fönn van a hálón. A másik felében pedig általában láttak valakit a környéken, akinek kőfoga van. Bármennyire is elterjedt divat lett belőle, de mégis úgy gondoltam, hogy te vagy az, és ráállítottam az MI-met, hogy analizálja ezt, és eredményként azt mutatta ki, hogy az esetek mintegy háromnegyed része az alsó, déli féltekén történt. Vagy ott, vagy pedig egy háromezer kilométeres sugarú körben, aminek a középpontja a Marineris keleti végében lévő, igen tagolt terület. E körön belül sok telep helyezkedik el, igaz, de még ezzel együtt is úgy tűnt nekem, hogy ez a Káosz logikus rejtekhelyet nyújthat a szabotőröknek. Mindannyian úgy gondoltuk hosszú éveken át, hogy oda mentetek, amikor elhagytátok Underhillt.

Hiroko arcáról nem lehetett semmit leolvasni. Végül megszólalt.

– Megvizsgáljuk ezt majd, jó?

– Jó.

– John, azt is mondtad, hogy több dolog történik – emlékeztette Sax.

John bólintott.

– Igen, ez nem csak a szabotázsakciókról szól. Tudjátok, valaki azzal próbálkozik, hogy megöljön engem.

Sax pislogott, a többiek pedig meglepve néztek rá, szinte sokkolva.

– Először úgy gondoltam, hogy ez a szabotőrök munkája – mondta John –, akik megpróbálják megállítani nyomozásomat. Ez így tűnt logikusnak, és az első esemény tényleg egy szabotázsakció közben is történt, így hát könnyű volt összezavarodni, de most már biztos vagyok abban, hogy nincs kapcsolat. A szabotőrök nem akarnak engem megölni, megtehették volna, és mégsem tették meg. Egyik este egy csoportjuk meglátogatott, közöttük a fiad, Hiroko, Kasei valamint a Kojot, akiről úgy gondolom, hogy az a potyautas, akit az Aresen rejtegettetek...

Erre mindenki felhörrent. Úgy tűnt, hogy igen sokan közülük gyanították, hogy létezik ez a potyautas, Maja pedig felpattant, és egy drámai mozdulattal rámutatott Hirokóra, felkiáltva. John túlkiabált mindenkit, hogy hallgassanak, és folytatta.

– A látogatásuk volt legjobb bizonyítéka annak, hogy helyes az elméletem a szabotázsakciókról, mert sikerült leszednem néhány bőrsejtet az egyikükről, és miután megvizsgáltattam és összehasonlítottam DNS-ét néhány más mintával, amelyeket különböző szabotázshelyeken találtak, kiderült, hogy ez a személy mindig ott járt. Így hát a szabotőrökkel találkoztam, de nem próbáltak megölni engem. De egyik este Hellas Low Pointnál valaki a földre lökött, és kivágta a védőruhámat.

Bólintott, ahogy hallotta barátai felkiáltását.

– Ekkor történt az első szándékos támadás ellenem, nem sokkal azután, hogy elmentem Pavonisba, és beszélgettem Phyllisszel és egy csoportnyi transznac pasassal arról, hogy közös tulajdonba kellene venni a liftet, és így tovább.

Arkagyij erre felnevetett, de John figyelemre sem méltatta és tovább folytatta.

– Ezek után több alkalommal zaklattak a UNOMA nyomozói, akiknek Helmut adta meg az engedélyt, hogy feljöjjenek ide, és ezt azért tette, mert ugyanazon transznacionálisok fejtettek ki nyomást őrá, sőt, azt is kiderítettem, hogy a legtöbb ilyen nyomozó az Armscornak vagy a Subarashiinak dolgozott a Földön, nem pedig az FBI-nak, mint ahogy mondták nekem. Ezek azok a transznacok, melyek a legnagyobb részt veszik ki a lift-projektből, és a Great Escarpment-beli bányászatból. Most már itt van a saját biztonsági erőjük mindenhol, meg ez az úgynevezett nyomozócsapat. És nem sokkal a nagy vihar vége előtt, néhány ilyen nyomozó megpróbálta rám kenni az Underhillben történt gyilkosságot. Igen, ez történt. Nem jött össze nekik, és nem tudom bebizonyítani, hogy tényleg ők tették, de láttam kettőjüket, ahogy dolgoztak a csapdán, és úgy gondolom, ők ölték meg azt az embert, csak azért, hogy engem bajba keverjenek. Hogy ne legyek az útjukban.

– Szólni kellene Helmutnak – mondta Nágya – Ha egységesen fellépünk ellenük, és ragaszkodunk ahhoz, hogy ezek az emberek menjenek vissza a Földre, akkor nem hiszem, hogy szembe tudnak szállni velünk

– Fogalmam sincs, hogy Helmutnak vajon mennyi valódi hatalma maradt – mondta John. – De talán megéri megpróbálni. Azt akarom, hogy ezek az emberek takarodjanak el a bolygóról. Különösen az a kettő, akit felvettem Senzeni Na biztonsági kameráival. Mindketten bementek a klinikára, és babrálták a takarító robotokat, mielőtt ezt én is megtettem. Így hát az ellenük szóló közvetett bizonyíték olyan erős, amilyen csak lehet.

A többiek nem tudták pontosan, ez mit jelent, de kiderült, hogy többeket zaklattak más UNOMAcsapatok: Arkagyijt, Alexet, Spencert, Vladot, Ursulát, sőt még Saxet is. Gyorsan megegyeztek abban, hogy igen jó ötlet, hogy megpróbálják deportáltatni ezeket a nyomozókat.

– Azt a kettőt, azokat mindenképpen – mondta Maja forró fejjel.

Sax elkezdte nyomogatni csuklópaneljét, és azonnal felhívta Helmutot. Elmagyarázta neki a helyzetet, és a dühös csoport időnként bele-beleszólt a beszélgetésbe.

– Elmegyünk akár a földi sajtóig is, ha nem tesz semmit – jelentette ki Vlad.

Helmut arcán fintor jelent meg, és egy rövid hallgatás után válaszolt.

– Meg fogom ezt vizsgálni. Az ügynököket, akikről panaszkodnak, természetesen vissza fogjuk küldeni a Földre.

– Ellenőrizzék újra a DNS-üket, mielőtt elengedi őket – mondta John. Az underhilli férfi gyilkosai közöttük vannak, ebben biztos vagyok.

– Ellenőrizni fogjuk – mondta Helmut lassan.

Sax megszakította a vonalat, és John újra végignézett a barátain.

– Oké – mondta. – De sokkal több kell sajnos, mint hogy egyszerűen felhívjuk Helmutot azért, hogy elérjük azokat a változásokat, amelyre szükségünk van. Eljött az idő, hogy újra együtt cselekedjünk, igen sok területen, ha azt akarjuk, hogy megmaradjon a szerződés. Ez egy minimum, tudjátok. Csak egy kezdet. Egy koherens politikai frontot kell kialakítanunk, függetlenül attól, hogy milyen ellentmondások vannak közöttünk.

– Úgysem számít, hogy mit teszünk – mondta Sax jámboran, de azonnal nekiugrottak, tiltakoztak érthetetlen, kivehetetlen, összefolyó hangzavarban.

– De igen, számít – kiáltott fel John. – Nekünk is legalább annyi esélyünk van az események irányítására, mint bárki másnak.

Sax megrázta a fejét, de a többiek Johnra figyeltek, és a legtöbben, úgy tűnt, egyetértettek vele. Arkagyij, Ann, Maja, Vlad, mindannyian a saját különböző perspektívájukból... meg lehet tenni, látta John az arcukon. Csak Hiroko arcáról nem olvasott le semmit, aki kifejezéstelen arccal állt, olyan módon bezárkózva, hogy ezzel fájdalmas emlékeket ébresztett benne. Mindig így viselkedett vele, és fájt neki a frusztráció, a felidézett fájdalom, és feldühödött.

Felállt, és egy intett egyet a kezével; már közel jártak a naplementéhez, és a bolygó hatalmas ívelt felszínét még szebbé tették az árnyékok végtelen textúrái.

– Hiroko, szeretnék pár szót váltani veled kettesben. Lemehetünk az alattunk lévő sátorba. Van egy pár kérdésem, és aztán visszajöhetünk ide.

A többiek kíváncsian nézték őket. Pillantásuk súlya alatt Hiroko meghajolt, és elindult, majd John követte.

A sátor félholdjának egyik csúcsában álltak, barátaik és a néha felnéző lentiek pillantásainak kereszttüzében. A sátorban nem tartózkodott senki. Az emberek tiszteletben tartották az első száz igényét arra, hogy maguk legyenek, és szabadon hagytak itt egy sávot.

– Van egy javaslatod, hogyan lehetne megtalálni a szabotőröket? – kérdezte Hiroko.

– Kezdd mindjárt egy fiúval, akit Kaseinek neveznek – mondta John. – Tudod az, amelyik tőled és tőlem származik.

Hiroko nem tudott a szemébe nézni.

John közelebb hajlott hozzá, igen dühösen.

– Úgy gondolom ezek után, az első százból minden férfinak vannak gyerekei.

Hiroko megbillentette a fejét, és nagyon lassan vállat vont.

– Elvittünk magunkkal azokból a mintákból, amelyet mindenki adott. Az anyák a csoport nőtagjai, az apák pedig az összes férfi.

– Honnan vettétek a bátorságot, hogy ezt tegyétek a beleegyezésünk nélkül? – kérdezte John – Hogy gyermekeket hozz létre, anélkül, hogy megkérdeznél minket? Egyáltalán, hogy elfuss, és elrejtőzz? Miért, miért?

Hiroko nyugodtan állta a tekintetét.

– Van egy elképzelésünk arról, hogy milyennek kellene lennie az életnek a Marson. Úgy találtuk, hogy ez nem így alakul, és ami azóta történt, csak minket igazol, így azt gondoltuk, hogy létrehozunk magunknak egy világot...

– De nem látjátok, hogy ez mennyire önző? Mindannyiunknak megvolt ez a gondolata. Mindannyian azt akartuk, hogy más legyen, és borzasztóan keményen dolgoztunk ezért, ti pedig eltűntetek, és létrehoztatok egy mini-világot a kis csoportodnak. Annyira szükségünk lett volna a segítségedre. Olyan gyakran szerettem volna veled beszélgetni. Tessék, itt van egy gyerek, aki belőled és belőlem született, és nem beszéltél velem már húsz éve.

– Nem akartunk önzőnek tűnni – mondta lassan Hiroko. – Kísérletileg akartuk bebizonyítani, és megmutatni, hogyan tudunk itt élni. Valakinek meg kell mutatnia azt, hogy mire gondolsz, amikor egy másféle életről beszélsz, John Boone, valakinek élnie kell ezt az életet.

– De ha ti ezt titokban csináljátok, akkor senki nem láthatja.

– Soha nem terveztük, hogy örökké rejtőzve maradunk. A szituáció rosszra fordult, így hát távol maradtunk, de most már itt vagyunk, és amikor szükségetek lesz ránk, amikor tudunk majd segíteni, újra megjelenünk.

– Minden nap szükség van rátok – jelentette ki John nyomatékosan. – Így működik a társadalmi élet. Hibáztál, Hiroko, mert miközben bujdostatok, drámaian csökkent annak az esélye, hogy a Mars a saját jogán így marad. Rengeteg ember azon dolgozik, hogy felgyorsítsa ezt a változást. Sőt, néhányan az első száz közül is. Ti mit tettetek, hogy megállítsátok őket?

Hiroko nem válaszolt. John folytatta.

– Úgy gondolom, hogy titokban segítettetek Sax-nek. Láttam az egyik feljegyzéseteket nála. És ez még egy, ami ellen tiltakozom: hogy néhányunknak segítetek, másoknak pedig nem.

– De hát ezt teszi mindenki – mondta Hiroko, aki igen kényelmetlenül érezte magát.

– A kolóniátok megkapta a gerontológiai kezelést?

– Igen.

– És Saxtől kaptátok meg?

– Igen.

– Ezek a gyermekek tudják, hogy kik a szüleik?

– Igen.

John bosszúsan, keserűen megrázta a fejét.

– Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogyan tehettél ilyet.

– Nem kérünk, hogy higgy bennünk.

– Nyilvánvalóan nem, de egyáltalán nem zavar téged, hogy ellopod a génjeinket, és gyerekeket állítasz elő? Tudomásunk és beleegyezésünk nélkül? Hogy felneveled őket anélkül, hogy bármi részt adnál nekünk a nevelésükből? Bármi részt a gyerekkorukból?

A nő megvonta a vállát.

– Neked is lehetnek saját gyerekeid, ha akarsz. Ami őket illeti, nos, akadt köztetek olyan, aki gyerekeket akart húsz évvel ezelőtt? Nem. Egyszerűen soha nem került elő a téma.

– Nem voltunk hozzá elég fiatalok.

– Nem voltunk túl öregek. Csak úgy döntöttünk, hogy nem gondolunk erre. Az ignorancia az esetek legnagyobb részében tudatos döntés, tudod. Ebből következően nagyon árulkodó jelét nyújtja annak, hogy mi az, ami igazán fontos valakinek. Nem akartatok gyerekeket, így hát nem tudtatok a késői születésről. De mi tudtunk, és megtanultuk a technikákat. És ha meglátod az eredményeket, be fogod látni, hogy ez egy jó ötlet. Úgy gondolom, meg fogod nekünk majd ezt köszönni. Mégis, mit veszítettél? Ezek a gyerekek a miéink. De van egy genetikai kapocs hozzád is, és mától kezdve számodra is létezni fognak, mint egy váratlan ajándék. Mint egy igen különleges ajándék. – Mona Lisa mosolya megjelent, majd eltűnt.

Már megint az ajándék fogalma. John elgondolkodott ezen.

– Nos – mondta végül. – Erről még sokat fogunk beszélgetni, szerintem.

A szürkület sötétlila csíkká változtatta az alattuk lévő atmoszférát, amely mint egy bíborcsík határolta a fejük felett megjelent, fekete csillagokkal teleszórt mélységet. Az emberek a szufik vezetésével énekeltek odalent a sátrakban: „Harmakhis, Mangala, Nirgala, Aquakuh; Harmakhis, Mangala, Nirgala, Aquakuh”, újra és újra, cifrázva a Mars más neveivel, és biztatva a már ott lévő zenekarokat, hogy hangszeren kísérjék őket, míg végül minden sátor megtelt ezzel a dallal. Együtt énekeltek mindannyian. A szufik akkor elkezdtek kerengeni, és a táncosok kis csomói pörögtek a tömegek közepén.

– Ugye, legalább kapcsolatban maradsz majd velem? – mondta John nyomatékosan Hirokónak. –Kapok legalább ennyit?

– Igen.

Visszatértek a felső sátorba, és a csoport lement együtt, hogy bekapcsolódjon az ünneplésbe. John szép lassan odaküzdötte magát a szufikhoz, és kipróbálta a pörgéseket, amelyeket a fennsíkukon tanult tőlük, az emberek pedig éljeneztek és elkapták, amikor egyensúlyát veszítve kipördült közéjük. Az egyik esés után az a keskeny arcú, rasta-hajú férfi segített neki fölállni, aki az éjszakai látogatást vezette John terepjárójába.

– Kojot! – kiáltott fel John.

– Igen, én vagyok – mondta a férfi. Hangja különös zsibongással futott végig John gerincén. – De nem kell tőlem megijedni.

Odanyújtott Johnnak egy kis flaskát. Egy pillanatnyi hezitálás után Boone elvette és meghúzta. A szerencse a bátrak mellé áll, gondolta. Tequila. A jelek szerint.

– Te vagy a Kojot – kiáltotta, túlharsogva a magnéziumdob-zenekar zenéjét. A férfi szélesen elmosolyodott, és bólintott egyet, visszavette a flaskát és ő is meghúzta. – Kasei itt van veled? – kérdezősködött tovább John.

– Nem, neki nem tetszik ez a meteor. – Barátságosan megütögette a karját, és eltűnt a kavargó tömegben. Visszanézett a válla fölött, és odakiabált neki: – Érezd jól magad!

John nézte, ahogy eltűnik a tömegben, érezve, hogy a tequila ég a gyomrában. A szufik, Hiroko, most Kojot: ez egy áldott összejövetel. Meglátta Maját, odasétált hozzá, átölelte, és föl-le sétálgattak a sátrakban, a cső-járdákban, és az emberek tósztokat mondtak tiszteletükre, ahogy elhaladtak mellettük. A félmerev sátrak padlói gyengéden hullámzottak fel és le.

A visszaszámlálás az utolsó két perchez érkezett, és sokan a felső sátrakban gyülekeztek, majd odaszorították arcukat a délre néző ívek átlátszó falához. A jégaszteroida valószínűleg rögtön el is ég majd, olyan meredek a belépési ív; az egynegyed Phobosnyi tárgy gőzzé, majd ahogy tovább melegszik, oxigén és hidrogénmolekulákká válik. S mindezt néhány perc alatt. Még csak elképzelni sem tudták, vajon hogyan fog majd kinézni.

Ott álltak tehát, néhányan még mindig a név-dalt énekelve, majd a végső visszaszámlálást egyre többen kezdték el skandálni, végül mindannyian kiabálva végigszámolták a legutolsó tízet, az egyre csökkenő számokat, ahogy a torkukon kifért, az asztronauták ősi sikításával. Felmorajlottak, hogy „Nulla!”, és három visszafogott levegőjű szívdobbanáson keresztül semmi nem történt. Majd egy fehér gömb jelent meg a délnyugati horizonton, maga után húzva egy fehér tűzből álló fényes csóvát. Olyan nagy, mint az üstökös a bayeux-i kárpiton, és fényesebb, mint az összes hold és tükrök és csillagok együttvéve. Az égő jég vérző nyomot hagyott maga után, ahogy keresztülszáguldott az égen, fehér a feketén, vadul robogott, gyorsan és alacsonyan. Olyan alacsonyan, hogy nem tűnt sokkal magasabbnak, mint az, ahol ők álltak fent az Olympuson, így hát látták, ahogy fehér darabok válnak le belőle a csóva felé, és mint hatalmas szikrák, szállnak szanaszét. Majd mikor már félig átszelte az eget, több részre töredezett, és egy egész csapatnyi fehéren izzó törmelék indult el kelet felé, szétszóródva, mint a sörét. Az összes csillag hirtelen pislákolni kezdett, megérkezett az első hangrobbanás, elérte a sátrakat, és megrázta őket Rövidesen követte a második bumm is, és a foszfordarabok vadul megrázkódtak egy pillanatra, ahogy keresztezték az eget, és eltűntek a délkeleti horizont mögött. Tűzcsóváik követték őket, bele a Marsba, majd eltűntek. És hirtelen megint sötét lett. Felettük megjelent a megszokott éjszakai égbolt, mintha semmi sem történt volna. Csupán a csillagok pislákoltak.

* * *

Milyen sokáig vártak rá, s maga az esemény alig három-négy percig tartott. Az ünneplők legnagyobb része elnémult a látvány hatására, de sokan közülük önkéntelenül felkiáltottak a szétrobbanás láttán, mint egy tűzijáték alatt, majd még egyszer, ahogy elérte őket a két hangrobbanás hulláma. Azután egy hang sem hallatszott a jól megszokott sötétségben. Az emberek mozdulatlanul álltak. Mit lehet tenni ilyen élmény után?

Aztán megjelent Hiroko, és elindult lefelé, keresztül a sátrakon, oda, ahol John, Maja, Nágya és Arkagyij álltak egymás mellett. És ahogy sétált, halk hangon elkezdett kántálni, s hangja mégis bejárta az összes sátrat, amelyen keresztülment.

– Al-Qahira, Ares, Aquakuh, Bahram. Harmakhis, Hrad, Huo Hsing, Kasei, Ma'adim, Maja, Mamers, Mangala, Mawrth, Nirgal, Shalbatanu, Simud, Tiu –áthaladt közöttük, odament Johnhoz, és szembeállva vele, megfogta jobb kezét, felemelte a magasba, s hirtelen felkiáltott:

– John Boone, John Boone!

És akkor mindenki elkezdett éljenezni és kiabálni. – Boone, Boone, Boone! – Mások pedig azt kiabálták: – Mars, Mars, Mars!

John arca úgy fénylett, mint az előbbi meteor; teljesen elkábult, mintha a becsapódás fejen találta volna. Régi barátai nevettek rajta, és Arkagyij kiáltott egyet:

– Beszédet! – Megpróbálta az amerikai akcentust utánozni. – Beszédet! Beszédet! Beszéééédet!

A többiek is elkezdték, és egy idő után megszűnt a hangzavar, és várakozással telve nézték, felkacagva, ahogy látták leesett állú megdöbbenését. Hiroko elengedte a kezét, ő pedig felemelte a másikat is, szinte segélykérően tartva a feje felett.

– Mit is mondhatnék barátaim? – kiáltott fel – Ez maga a dolog, nincsenek szavak, hogy ezt leírják. A szavak csak szeretnének ilyen szépek lenni.

De a vérében száguldott az adrenalin, a tequila, az omeg-endorf és a boldogság, és anélkül, hogy akarta volna, ömleni kezdtek belőle a szavak, mint már oly sokszor azelőtt.

– Nézzétek – mondta. – Itt vagyunk a Marson. –Erre a többiek felnevettek. – Ez a mi ajándékunk, és ez az igen hatalmas ajándék az ok, amiért létünket annak kell szentelnünk, hogy ez a körforgás fennmaradjon, mint az ökológiai közgazdaságtanban, ahol amit elveszel a rendszertől, ellensúlyozza az, amit visszaadsz neki. Vagy egyensúly alakul ki, vagy pedig még ezt is meghaladja, hogy létrehozza azt az antientrópikus hullámot, amely jellemzője minden kreatív életnek, különösen ennek a lépésnek, át egy új világba, erre a helyre, mely sem természet, sem pedig kultúra, hogy átalakítsunk egy bolygót egy világgá, majd pedig otthonná. Mindannyian tudjuk, hogy különböző embereknek különböző indokai vannak arra, hogy miért vannak itt, és legalább ilyen fontos az is, hogy a minket ideküldő emberek is különböző indokkal tették mindezt, és most kezdjük látni a konfliktusokat, amelyet ezek a különbségek okoznak, viharok tombolnak a horizonton, bajt hozó meteorok repülnek be, és néhány közülük pontosan célba talál, ahelyett, hogy átszállna a fejünk fölött, mint ahogy ez a fehér jégcsomó száguldott itt el az előbb. – Éljenzés. – Lehet, hogy csúnya dolgok fognak történni, sőt majdnem biztos, így nem szabad elfelejtenünk: ahogy ezek a meteorbecsapódások gazdagabbá teszik az atmoszférát, megerősítik és hozzáadják az oxigén elixírjét a sátrakon kívüli méregleveshez, úgy a hamarosan bekövetkező emberi konfliktusok sem lesznek másmilyenek, megolvasztják a jégpáncélt a szociális alapzatunkban, eltüntetve ezeket a befagyott rendszereket, és így nem lesz más választásunk, kénytelenek leszünk alkotni, mivel meg kell alapítsunk egy új társadalmi berendezkedést, ami tisztán marsi, olyan marsi, mint Hiroko Ai, a mi saját Persephonénk, aki visszatért a regolitból, hogy bejelentse ennek az új tavasznak a kezdetét. –Éljenzés – Nos, igen, tudom, hogy azt szoktam mondani, hogy mindent teljesen elölről kell kezdenünk, de a legutóbbi néhány évben, ahogy utazgattam körbe és találkozgattam veletek, rájöttem, hogy ez nem elég jó; nem az a helyzet, hogy nincsen semmink, és kénytelenek vagyunk új formákat teremteni, mint Isten a vákuumból – megvannak a génjeink, mondhatnátok, a mémeink, ahogy Vlad mondja, amin kulturális géneket ért, így tehát egyfajta génsebészetet kell végrehajtanunk, megvannak a kultúra DNS-részei a kezünkben, mind összetörve és összekeverve a történelem miatt, és ki tudjuk majd választani és összeállítani azt, ami a legjobb ebben a génhalomban, összekötni ezt, mind együtt, ahogy a svájciak tették az alapítványukkal, vagy a szufik a vallásukkal, vagy ahogy az acheroni csapat előállította a legutóbbi gyorsan növő zuzmóját, egy kis darab innen, kicsi onnan, minden, ami oda illik, fejben tartva a hétgenerációs szabályt, hogy hét generációval előre tervezünk és hétre gondolunk vissza, és hétszer hét, ha engem kérdeztek, mert most a saját életünkről beszélünk, arról, hogy ez kinyúlik igen messzire, előre az évekbe, és még nem tudjuk, hogy milyen hatással lesz ránk. Az igaz, hogy az önérdek sokkal szorosabban összekapcsolódott, mint bármikor ezelőtt, de mégis, még mindig ez a gyermekeink élete is, és a gyermekeink gyermekeinek az élete, és így tovább, mindörökké, s ezt fejben kell tartanunk, olyan módon kell cselekednünk, ami legalább annyi lehetőséget ad számukra, mint amennyit mi kaptunk, és talán, remélhetőleg, többet is, egyre kreatívabb módszerekkel megzabolázni a Nap energiáját, hogy visszafordítsuk az entrópia folyamatát, az univerzális folyamatok ezen kicsiny világában. És tudom, hogy ez szörnyen általános fogalmazás akkor, amikor az a szerződés, amely az életünket szabályozza, hamarosan módosításra kerül, de erről tényleg nem szabad elfeledkeznünk, mert ami most következik, az nem csak egy szerződés, hanem inkább egyfajta alkotmányozó gyűlés, mert itt a saját szociális berendezkedésünk genomjával van most dolgunk – ezt meg szabad tenni, azt nem, ezt kell tenni, venni vagy adni. És eddig az Antarktiszi-szerződés alapján, egy olyan szabályhalmaz alapján éltünk, amelyet elhagyatott, ember nélküli tájra találtak ki, és amely ezért olyan ingatag és idealista, és amelynek ezt a hideg kontinenst behatolás, emberi behatolás nélkül sikerült megőriznie olyan sok ideig, egészen az elmúlt évtizedig, amikor elkezdték kijátszani, és ez a jele annak, hogy mi az, ami itt is kezdetét vette. Elkezdték megsérteni ezt a szabálygyűjteményt, mint paraziták, amik a gazdaállat perifériáján táplálkoznak, mert pontosan ez az, amire ki akarják cserélni ezeket a szabályokat, megjelent a királyok és csatlósaik ősi parazitamohósága – ez a rendszer, amelyet transznacionális világrendnek nevezünk, ez maga az újra előhozott feudalizmus, egy olyan szabályrendszer, amely anti-ökologikus, ez nem ad vissza, hanem egy lebegő nemzetközi elitet gazdagít, miközben elszegényít minden mást. Természetesen az úgynevezett gazdag elit valójában szintén szegény, távol bármilyen emberi munkától, és ezért bármilyen igazi emberi cselekedettől, parazita a szó legszorosabb értelmében, és mégis hatalmas, mint azok a paraziták, amelyek átvették az irányítást, kiszipolyozva az emberi munka ajándékát, azoktól, akiknek járna, a hét generációtól, és belőlük táplálkozik, miközben növeli az elnyomó hatalmat, amely helyén tartja! – Éljenzés.

– Így tehát ebben a pillanatban, barátaim, az áll előttünk, hogy demokrácia vagy kapitalizmus, és mi az emberi világ eme határmezsgyéjén talán sokkal jobb eséllyel vesszük fel a harcot bárki másnál, hogy felmérhessük és megvívhassuk ezt az egész bolygóra kiterjedő harcot, mert itt nagyon sok az üres föld, csupán kevés és nem megújuló erőforrásokkal rendelkezünk, és magával fog sodorni minket a harc, és nem dönthetünk úgy, hogy nem veszünk benne részt, mi magunk vagyunk az egyik trófea, és az dönti el a sorsunkat, hogy mi történik majd az egész emberi világban. Mivel ez a helyzet, össze kell állnunk a közös jó érdekében, a Marsért és magunkért, és minden emberért a Földön, és a hét generációért. Nagyon nehéz lesz, éveken át fog tartani, és minél erősebbek vagyunk, annál jobbak az esélyeink, és ezért vagyok annyira boldog, hogy láttam ezt az égő meteort az égen, ahogy belepumpálta életünk legfontosabb alkotórészét ebbe a világba, és amiért olyan boldog vagyok, hogy láthatlak itt mindannyiótokat együtt ünnepelni, kik képviseleti kongresszusát alkotjátok mindannak, amit szeretek ebben a világban, de ettől függetlenül, azt hiszem, hogy ez a fémdob-banda készen áll, hogy belecsapjon újra, nem? – Helyeslő kiáltások. – Így hát, barátaim, miért nem kezdünk bele, és táncolunk hajnalig, holnap pedig szétszór majd minket a szél, le ennek a hatalmas hegynek az oldalán, hogy eljuttassuk ezt az ajándékot mindenhová.

Vad éljenzés. A magnéziumdob-zenekar is bekapcsolódott, felerősítve a maga plink és plonk staccatójával, s a tömeg ismét mozgásba lendült.

Egész éjszaka szórakoztak. John sátorról sátorra járt, kezet rázott mindenkivel, megölelte az embereket.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm. Nem tudom, nem emlékszem, mit mondtam, de ez az, amit terveztem egész idő alatt. – Régi barátai nevettek rajta. Sax, aki kávét ivott, és borzasztóan nyugodtnak tűnt, megszólította.

– Szinkretizmus, mi? Nagy érdekes, nagyon jól megfogalmaztad – mondta, arcán alig észrevehető mosollyal. Maja megcsókolta, Vlad, Ursula és Nágya is megcsókolta. Arkagyij pedig fölemelte, egy hatalmas üvöltéssel körbeforgatta őt a levegőben, egy szőrös csókot nyomott az arcára, és felkiáltott.

– Hé, John, el tudnád mondani ezt még egyszer? – mondta, már magától a gondolattól is kacagva. –Mindig meglepsz, John, minden egyes alkalommal. – És Hiroko, a maga sajátságos mosolyával, Michellel és Ivaóval két oldalán, akik vigyorogva nézték.

Michel megszólalt.

– Azt hiszem, ezt értette Maslow csúcsélmény alatt. – Ivao felmordult, és könyökével oldalba vágta, eközben Hiroko megérintette John karját mutatóujjával, mintha életerőt adna át, energiát, vagy ajándékot.

* * *

A következő nap eltakarították az ünnep romjait, szétszedték a sátrakat, maguk mögött hagyva a kilátóteraszokat, amelyek mint egy művészi, zománcozott nyaklánc, díszítették az öreg, fekete vulkán oldalát. Elbúcsúztak a léghajók legénységétől is, akik leereszkedtek a lejtőn, mint megannyi elszabadult lufi. A titkos kolónia homokszínű léghajói tűntek el először a messzeségben.

John beszállt a terepjárójába Majával, elbúcsúzott a többiektől, és kis karavánjuk körülkocsikázott az Olympus Mons peremén, Arkagyij és Nágya, Ann, Simon és fiuk, Peter. Aznap, amikor beszélgettek, John előállt egy ötlettel.

– Beszélnünk kellene Helmuttal és rá kell vennünk az ENSZ-t, hogy elfogadjon minket a helyi lakosság képviselőinek. És elő kell állnunk egy szerződésmódosító javaslattal. Ls 90-re meghívtak egy új sátorváros avatására Tharsistól keletre. Valószínűleg Helmut is eljön. Talán akkor találkozhatnánk, mit szóltok hozzá?

Csak néhányan tudták megígérni, hogy eljönnek, de azonnal kinevezték őket küldötteknek, hogy képviseljék a többieket, és megegyeztek a haditervben. Ezután a szerződés-minta tartalmát vitatták meg, kapcsolatba lépve az összes karavánnal és léghajóval. Másnap elérték az északi Escarpmentre vezető rámpát, és a lábánál szétszóródtak a szélrózsa minden irányába.

– Nagyon jó bulit csaptunk – mondta John a rádióban mindegyiküknek egymás után. – Találkozunk a következőn!

A szufik is elgördültek mellettük, és odaintegettek nekik az ablakból. Odaköszöntek a rádión, elbúcsúztak, és John felismerte az öreg szufi asszony hangját, aki vigyázott rá a WC-n, még a vihar alatt, az első tánca után. Ahogy integetett karavánjuknak, a nő beszélt hozzá a rádión.

– Akár ebben, akár abban a világban, szereteted végül elvezet majd minket oda.

HATODIK RÉSZ

Fegyverek az asztal alatt

Aznap, amikor John Boone-t meggyilkolták, fenn jártunk a keleti Elysiumon, és kora reggel egy meteoreső lepett meg minket, legalább harminc koromfekete darab érkezett villámsebesen. Nem tudom, miből álltak ezek a meteorok, de feketén izzottak fehér helyett, mint a lezuhanó repülőgépekből áramló füst, és gyorsan, egyenesen szálltak, mint a villám. Olyan furcsa látványt nyújtott, hogy mindannyian lenyűgözve bámultuk, és akkor még nem is hallottuk a híreket. De amikor végül igen, megnéztük a naptárat, és kiderült, pont ugyanabban az időpontban történt.

Mi lenn jártunk Hellas Lakefrontban, az ég hirtelen elsötétült, erős szél száguldott végig a tó felett, elsodorva az összes járda-csövet a városban. És akkor meghallottuk.

Mi Senzeni Nában jártunk; ahol annak idején sokat dolgozott, és villámok kezdtek el csapkodni körülöttünk, hatalmas villámok, amelyek egyenesen belecsaptak a mohole-ba, senki sem hitte el, hogy ilyesmi megtörténhet, és a nagy zajban nem hallottunk semmit. Lógott egy képe lenn a munkásszállás egyik szobájának falán, és amikor az egyik villám belecsapott a csarnok ablakába, mindenkit elvakított egy pillanatra, és amikor újra láttunk, észrevettük, hogy eltört a kerete a képnek, az üveg pedig megrepedt és füstölt, és akkor meghallottuk a híreket.

Mi Carrban jártunk; nem hittük el. Az első százból mindenki sírt. Ő lehetett az egyetlen az egész bandában, akit mindenki szeretett. A többiek közül szinte bárkinek a halálhírét hallva nagy részük valószínűleg éljenezett volna. Arkagyij teljesen kiborult, órákon keresztül sírt, megijesztve ezzel mindenkit, mert ez annyira más volt, mint amilyennek ismertük. Nágya megpróbálta megnyugtatni, azt ismételgette: „Nyugodj meg, nyugodj meg, minden rendben van.” Arkagyij pedig azt felelte, hogy nem, semmi sincs rendben, semmi sincs rendben, és üvöltött, és szétdobált mindent, és újra Nágya karjaiba zuhant. Még Nágya is teljesen kiborult. Akkor a férfi elfutott a szobájába, és az egyik gyújtás-transzmitter dobozával tért vissza, és amikor elmagyarázta neki, hogy micsoda, Nágya feldühödött és megharagudott mindannyiunkra, és azt mondta: „Miért tennétek valaha is ilyet?” És Arkagyij sírva azt kiabálta, hogy „Mi az, hogy miért? Amiatt, ami éppen most történt Johnnal. Mert megölték. Megölték őt. Ki tudja, melyikünk lesz a következő? Megölnek mindannyiunkat, ha lehetőséget kapnak rá.” És Nágya megpróbálta visszaadni a jeladót, de erre a férfi olyan dühös lett, és folyton a kezébe nyomta, és azt ismételgette: „Kérlek, Nágya, kérlek. Hátha. Hátha szükség lesz rá. Kérlek”; amíg végül meg kellett tartania, csak hogy megnyugtassa a férfit. Még soha nem láttam ehhez foghatót.

Mi Underhillben jártunk; elment az áram, és mikor visszatért a fény, láttuk, hogy a farm összes növénye keményre fagyott, majd amikor visszatért a fény és a hő, a virágok mind elkezdtek hervadni. Egész éjszaka fenn maradtunk és történeteket meséltünk róla. Visszaemlékeztünk arra, amilyennek láttuk, amikor először idejött, még a 20-as években. Nagyon sokan emlékeztek erre. Én is, mint kisgyerek, emlékszem, ahogy mindenki nevetett az első szavain. Magam is jót mulattam, de arra is emlékszem, hogy nagyon furcsállottam, hogy az összes körülöttem lévő felnőtt is nevet. Mintha mindenkit csiklandoztak volna. Azt hiszem, abban a pillanatban mindenki beleszeretett. Hát lehet nem szeretni valakit, aki mint az első ember egy másik bolygón, kisétál és egyszerűen csak ezt mondja: „Nos, megérkeztünk.” Képtelenség volt nem szeretni.

Ó, én nem is tudom. Láttam egyszer, ahogy behúzott egyet valakinek. Ez a burroughsi vonaton történt, egy fülkében ült velünk. Nyilvánvalóan be lehetett nyomva, és ott ült az a nő is, aki valami deformitással rendelkezett, talán egy nagy orr és semmi áll és amikor elment WC-re, az egyik férfi megjegyezte: „Úristen, ezt a nőt tényleg megverte az ég, hogy ilyen ronda.” És bumm. John belökte a szomszédos székbe és azt mondta: „Olyan, hogy ronda nő, nem létezik.”

Ő így gondolta.

Ő legalábbis pontosan így gondolta, és ezért töltött minden éjszakát más nővel, és nem foglalkozott azzal, hogy néznek ki, vagy hány évesek. Igen sokat kellett magyarázkodnia, amikor ágyban találták azzal a tizenöt évessel. Azt hiszem, Tojtovna soha nem hallott ezekről, különben letépte volna a férfi golyóit. Persze több száz nő állt volna sorba érte. Nagyon szeretett kétszemélyes siklókban szeretkezni, ahogy a nő rajta feküdt, miközben ő irányította a gépet.

Ó, én egyszer láttam, ahogy kihozott egy siklót a zuhanásból, ami bárki mást megölt volna. Az erős nyírószél darabokra tépte volna a siklót, ha megpróbált volna szembeszállni vele, de ő hagyta sodortatni magát, és a sikló másodpercenként ezer méterrel zuhant, mint egy Rickover, végsebességének három- vagy négyszeresével, és amikor már majdnem becsapódott, akkor egy kicsit elcsűrte oldalra, és körülbelül húsz méterrel a föld fölött jött ki belőle, vérző orral és füllel. A Mars legjobb pilótája, úgy repült, mint egy angyal. Sőt, mi több, az egész első száz halott lenne, ha teljesen egyedül és manuálisan nem állította volna őket Mars körüli pályára. Én legalábbis így hallottam.

Páran persze gyűlölték, és jó okkal. Ellenezte, hogy a Phoboson felépítsenek egy mecsetet. És igen kegyetlen is tudott lenni. Még soha nem találkoztam olyan férfival, aki arrogánsabb lett volna nála.

Fenn voltunk az Olympus Monson, és az egész ég elsötétült.

Nos, még a kezdetek kezdetén, Paul Bunyan eljött a Marsra, és elhozta magával kis kék tehenét, Babe-et is. Sétált körbe, faanyagot keresve, és minden lépése megrepesztette a lávát, maga után hagyva egy kanyont. Olyan magasra nőtt, hogy ki tudott nyúlni az aszteroidaövbe, miközben fel-alá sétált, és rágcsálta ezeket a köveket, mintha cseresznyék lennének, majd kiköpte a magot, és bumm, ott termett még egy, kráter

Aztán összefutott az Óriással. Ezelőtt még soha nem találkozott nála nagyobbal, és higgy nekem, az Óriás sokkal nagyobbra nyúlt – a szokásos két nagyságrenddel, és ez nem csak kétszer akkora ám, ha tudni akarod. De Paul Bunyan nem foglalkozott ezzel. Amikor az Óriás azt mondta neki: „Na nézzük, mire vagy képes azzal a fejszével”, Paul azt mondta: „Oké”, és egy suhintással olyan erősen ütötte meg a bolygót, hogy egyszerre mind megjelentek a Noctis repedései. De ekkor az Óriás megkapargatta ugyanazt a helyet a fogpiszkálójával, és kialakult az egész Marineris rendszer. „Próbáljuk meg puszta ököllel”, mondta Paul, és megeresztett egy jobb csapottat a déli féltekére, így alakult ki az Argyre. De az Óriás a közelben megütögetett egy helyet a kisujjával, és ott termett Hellas. „Próbáljunk köpni”, javasolta az Óriás, és Paul köpött egyet: kialakult és megáradt a Nirgal Vallis, olyan hosszan, mint a Mississippi, de az Óriás is köpött egyet, és az összes nagy csatorna egyszerre megtelt. „Próbáljunk szarni”, javasolt az Óriás még egy próbát, és Paul leguggolt, majd kinyomta magából a Cereunius Tholust. De akkor az Óriás is letolta a gatyáját, és ott termett az Elysium ősmasszívum, pont mellette, a melegtől gőzölögve. „Na nézzük, mire vagy képes”, javasolta az Óriás. „Gyere nekem.” Így hát Paul Bunyan felkapta őt a lábujjánál fogva, megpörgette a feje felett, és belecsapta pont az északi sarkba, olyan erősen, hogy az északi féltekén egész máig látszik ez a horpadás. De anélkül, hogy felkelt volna, az Óriás megragadta egy kézzel Paul Bunyant a bokájánál fogva kék tehenével, Babe-bel együtt, belenyomta őket a földbe, és végignyomta őket, keresztül a bolygón, majdnem ki a másik oldalon. Így alakult ki a Tharsis magaslata – Paul Bunyan aki majdnem kilóg – Ascraeus az orra, Pavonis a pénisze, és Arsia pedig a nagy lábujja. Babe pedig a közelében fekszik, kinyomva az Olympus Monst. A csapás mindkettőjüket megölte, Paul vereséget szenvedett.

De természetesen a saját baktériumai megették, majd szanaszét kúsztak a sziklatalajban és a megaregolit alatt, mindenfelé odalenn, felvéve a belső bőséget, és megették a szulfátokat és megolvasztották a jégpáncélt. És bármerre mentek odalenn, minden egyes kicsi baktérium azt mondta: „Én vagyok Paul Bunyan.”

„Ez csak akaraterő kérdése”, mondta Frank Chalmers saját tükörképének. Ez maradt meg csupán abból az álomból, amelyet ébredése szakított félbe. Gyors, határozott mozdulatokkal megborotválkozott, feszülten, tele energiával, amely készen állt arra, hogy felszabaduljon, és már alig várta, hogy el tudja kezdeni a munkát. Még egy emlék merült fel az álomból: „Minél jobban akarod, annál több esélyed van rá, hogy a tiéd lesz.”

Letusolt, felöltözött, és lekocogott az ebédlőbe. Nem sokkal múlt hajnal. A napfény végigömlött Isidisen, vöröses-bronz fényű vízszintes sugaraival, és magasan a keleti égen bárányfelhők úsztak, mint rézforgácsok.

Rashid Miazi, a konferencia szíriai résztvevője ment el mellette, és hűvös bólintással üdvözölte Chalmerst. Frank viszonozta és továbbsétált. Szelim El-Hayil miatt az Iszlám Testvériség Ahad szárnyát vádolták Boone meggyilkolásával, Chalmers pedig minden alkalommal gyorsan és nagy nyilvánosság előtt szállt szembe minden ilyen vádaskodással. „Szelim magányos gyilkos volt”, jegyezte meg nyomatékosan minden alkalommal. „Egy őrült gyilkosság és öngyilkosság kombinációja.” Ez felerősítette az Ahad bűntudatát, miközben kiérdemelte hálájukat is. Nem csoda, hogy Miazi, Ahad-vezetőként, kissé frusztrálva érezte magát.

Maja bejött az ebédlőbe, és Frank barátságosan üdvözölte, automatikusan elrejtve soha nem szűnő kényelmetlen érzéseit a nő jelenlétében.

– Csatlakozhatok? – kérdezte a nő figyelmesen.

– Természetesen.

Maja jó megfigyelőkészséggel bírt a maga módján, Frank pedig inkább a jelen pillanatra koncentrált. Beszélgettek. Lassan előkerült a szerződés témája is, így Frank megjegyezte.

– Bárcsak velünk lehetne most John. Nagy hasznunkra lenne. – Majd később folytatta – Úgy hiányzik. – Az ilyenek azonnal elterelték a nő figyelmét. Maja rátette kezét Frankéra, aki alig érezte, majd csábos pillantással elmosolyodott, rábámult, a férfinak pedig akarata ellenére el kellett fordítania tekintetét. A tévéfalon a Földről küldött híranyag ment, ő pedig megütögette az asztali konzolt és felcsavarta a hangot. A Földről kezdtek rossz hírek érkezni. A tévében egy manhattani hatalmas tiltakozó gyűlést láttak, az egész sziget megtelt a tiltakozók tömegével, amely a szervezők szerint meghaladta a tízmilliót, a rendőrök szerint pedig nem lehetett nagyobb ötszázezernél. A helikopterről készített légifelvételek figyelemfelkeltőnek bizonyultak, de mostanában számos más hely, bár kevésbé látványosnak, mégis sokkal veszélyesebbnek ígérkezett. A fejlett országokban az emberek azért vonultak az utcára, hogy tiltakozzanak a drákói születésszabályozási intézkedések miatt, olyan törvények miatt, melyekhez képest a kínaiak anarchistáknak tűntek, a fiatalok pedig dühösen és kellemetlen érzésekkel tele fortyantak fel, úgy érezve, hogy az életüket kiveszi kezükből egy hatalmas, természetellenesen életben maradt, ős tömeg, maga a feléledt történelem. Nos, igen, ez tényleg nem kellemes. De a fejlődő országokban azért lázadoztak, mert nem biztosítottak számukra megfelelő hozzáférést magukhoz a kezelésekhez, és ez így sokkal rosszabb. Egymás után buktak meg a kormányok, emberek ezrei vesztették életüket. Igazából ezek a manhattani képek csak azért érkeztek, hogy megnyugtassák őket, még mindig minden rendben van. Az emberek még mindig civilizált polgárokként viselkednek, még akkor is, ha ez polgári engedetlenséggel járt. De Mexikóváros, Sao Paulo és Manila lángokban állt.

Maja a képernyőt nézve hangosan felolvasta az egyik manhattani transzparenst: „Küldjétek az öregeket a Marsra!”

Lényegében ez a kivonata egy törvényjavaslatnak, amelyet valaki benyújtott a Kongresszus elé. Ha eléred a százat, el kell tűnnöd vagy a Föld körül keringő, vagy a Holdon elhelyezett, vagy pedig egy itteni öregek otthonába.

– Különösen ide.

– Talán – mondta a férfi.

– Gondolom, ez a magyarázata annak, hogy miért ragaszkodnak ilyen makacsul az emigrációs kvótákhoz.

Frank bólintott.

– Soha nem fogjuk tudni keresztülvinni ezeket. Túlságosan nagy nyomás alatt vannak odalenn, és úgy tekintenek ránk, mint a kevés megoldás közül az egyik nyomás-leeresztő szelepre. Láttad azt a programot az Euroviden a hatalmas, szabad marsi földterületekről? –Maja megrázta fejét. – Olyan volt, mint egy ingatlancég reklámja. Nem. Ha az ENSZ-küldöttek bármilyen beleszólást is engednek nekünk a bevándorlási kérdésekbe, akkor keresztre feszítik őket otthon.

– Így hát mit tehetünk?

A férfi megvonta a vállát.

– Minden pontjában ragaszkodnunk kell a régi szerződéshez, úgy kell viselkednünk, mintha minden változás a világ végét jelentené.

– Aha, tehát ezért őrültél meg ennyire a bevezető anyag alatt?

– Persze. Lehet, hogy ez a rész még nem annyira fontos, de most olyanok vagyunk, mint az angolok Waterloonál. Ha csak egy helyen engedünk, az egész arcvonal összeomlik.

A nő felnevetett. Jól érezte magát a férfi társáságában, és csodálta stratégiáját. Nem csoda, hiszen ez egy okos stratégia, még akkor is, ha esze ágában sem állt ezt követni. Mert helyzetük egyáltalán nem hasonlított az angolokéra Waterloonál; sokkal inkább a franciákéra, akik egy utolsó elkeseredett támadást indítottak, tudván, hogy nyerniük kell, ha életben akarnak maradni. Így hát Frank a szerződés igen sok pontjában engedett, remélve, hogy előbbre tud majd jutni és más kérdésekben ragaszkodhat majd ahhoz, amit igazán fontosnak talált. Ami természetesen azt is célozta, hogy az Amerikai Marsi Szervezetnek és titkárának marad majd némi szerepe. Végül is szüksége lesz majd egy bázisra, ahol dolgozhat.

Így hát megvonta vállát, elutasítva a nő örömét. A tévéfalon a tömeg fel-alá járkált a hatalmas sugárutakon. Párszor összeszorította fogát.

– Na, ideje belekezdeni.

Odafenn a konferencia résztvevői egy sor hosszúkás, magas teremben sétálgattak, amelyeket magas választófalak szabdaltak fel. A keleti tárgyalóteremből napsugár áramlott be a nagy központi terembe, kicsit pirosra festve a fehér kockás szőnyeget, a szögletes tölgyszékeket és a hosszú asztallap sötétrózsaszín kövét. Kis csoportokban társalogtak az emberek a fal mellett. Maja elment, hogy Samanthával és Spencerrel tárgyaljon. A MarsFirst koalíció vezetőiként, mint a marsi közösség nemszavazó képviselői, megfigyelőként meghívást kaptak a konferenciára. A nép pártja, a tribunusok, az egyetlen olyanok, akiket ténylegesen megválasztottak csoportjuk képviseletére. Habár csak azért lehettek ott, mert Helmut megtűrte őket. A férfi mindenkit meghívott, aki csak eszébe jutott, még Ann-nek is megengedte, hogy részt vegyen a vörösök képviseletében, de ő sem szavazhatott, hiába képezték részét ők is a koalíciónak. Sax is eljött, mint a földiesítési erőfeszítések koordinátora, és megjelent még igen sok bányafejlesztési üzletember is, szintén megfigyelőként. Sőt, egész csoportnyi megfigyelő érkezett, de a központi asztal köré, ahol most éppen Helmut rázott meg egy kis harangot, csupán a szavazati joggal rendelkező küldöttek ülhettek le. Az ötvenhárom nemzeti küldött és a tizennyolc ENSZ-tisztviselő helyet foglalt. Egy körülbelül száz főnyi csoport barangolt tovább a keleti szobákban, a nyitott előcsarnokból vagy a kis monitorokon követve figyelemmel a megbeszélést. Az ablakokon túl pedig, Burroughs utcáin, fel-alá araszoltak az emberek és a járművek az átlátszó falú fennsíkokon, a közöttük lévő sátrakban és az ezeket összekötő, átlátszó, a földön fekvő vagy a magasban átívelő csőfolyosók egész hálózatában, valamint a hatalmas völgysátor széles, pázsittal szegélyezett sugárútjain és csatornáin. Egy kis metropolisz.

Helmut megnyitotta a megbeszélést. A keleti szobákban az emberek összegyűltek a képernyők előtt. Frank bepillantott a hozzá legközelebb eső szobába az oszlopos előcsarnokon keresztül. Igen sok hasonló szoba van még mindenütt, a Marson és a Földön is, több milliónyi megfigyelővel. Két világ figyelte, mit csinálnak.

A nap témáját, mint a legutóbbi két hét minden napján, a bevándorlási kvóták jelentették. Kína és India közös javaslattal állt elő. Az indiai iroda vezetője dallamos bombayi angolsággal felolvasta a szöveget. Ha az ember lecsupaszította róla a sallangokat és az álcázást, akkor kiderült, hogy az egész mögött egy százalékos arányban felépített rendszer rejtőzött. Chalmers megrázta fejét. India és Kína. A két országban lakott a Föld lakosságának negyven százaléka. De a konferencia ötvenhárom szavazata közül csupán kettővel rendelkeztek, amiből egyenesen következik, hogy javaslatukat soha nem fogadják majd el. Az európai delegáció brit tagja felállt, hogy rámutasson erre a tényre, és ezt igen kurtán össze is foglalta. Hangos szóváltás kezdődött. Úgy tűnt, ez így folytatódik majd egész délelőtt. A Mars itt a tét, egy igazi főnyeremény, és a Föld gazdag és szegény országai marakodtak a koncon, mint mindig. A gazdagok oldalán a pénz, a szegények oldalán pedig hatalmas lakosságuk állt. A fegyvereket pedig igen egyenlően osztották el, különösen az új vírusokat, az új biológiai fegyvereket, amelyek egy kontinens teljes lakosságát képesek lettek volna elpusztítani. Igen, sok minden forgott kockán, és meglehetősen ingatag volt az egyensúly. A szegények dél felől nekifeszültek az északi, törvényből, pénzből és katonai erőből álló határvonalaknak. Lényegében puskacsövekkel néztek farkasszemet. De olyan sok új arc jelent meg mostanában. Úgy tűnt, mindenkit bármikor elnyelhet ez az emberhullám, már csupán tömegek nyomása miatt is, ahogy a támadókat átsodorja a barikádokon a mögöttük álló kisbabák hatalmas nyomása a hátországból, akik dührohamban úsztak, hogy ők is halhatatlanok lehessenek.

A délelőtti szünet kezdetekor, amikor még mindig nem mozdultak el a holtpontról, Frank felállt székéből. Nem sokat hallott a szópárbajból, de egész idő alatt gondolkodott, és a pulpitusán fekvő jegyzetfüzete egy még nem teljesen kidolgozott tervet rejtett. Pénz, emberek, föld, fegyverek. Régi egyenletek, régi egyezkedések, de most nem eredetiségre törekedett, hanem hogy valami olyat hozzon létre, ami működik.

Azt biztosan tudta, hogy magánál a hosszú asztalnál nem fognak semmi haladást elérni. Valakinek el kell vágnia a gordiuszi csomót. Felkelt, és odasétált a körülbelül tíz főből álló indiai és kínai delegációhoz, akik az egyik kameráktól mentes oldalteremben tárgyaltak. A szokásos üdvözlések és udvariassági formulák után arra kérte a két vezetőt, Hanavadát és Csungot, hogy tartsanak vele egy sétára a kilátóhídra. A két férfi egymásra pillantott, röviden tanácskoztak a többiekkel mandarin és hindi nyelven, majd beleegyeztek.

Így hát a három küldött elhagyta a szobát és végigsétált a folyosókon a merev csőből álló hídig, amely az ő fennsíkjuk falánál kezdődött, és átívelt a völgy felett egy magasabb, tőlük délre fekvő fennsík oldaláig. A híd, magasságából adódóan, könnyed volt, s olyan, mintha repülőről nézett volna le az ember, és sokan sétáltak végig ezen a négy kilométeren, vagy álltak meg félúton, Burroughs látképében gyönyörködve.

– Figyeljenek ide – mondta Chalmers két kollégájának. – Olyan nagy az emigráció költsége, hogy soha nem fogják megkönnyíteni a népesedési nehézségeket azzal, hogy ideköltöztetnek tömegeket. Ezzel önök is tisztában vannak. Mindemellett igen sok visszaigényelhető földterülettel is rendelkeznek saját országaikon belül, tehát maguk nem földterületet akarnak a Marstól, hanem erőforrásokat vagy pénzt. A Mars csupán egy eszköz, hogy megkapják a maguknak járó részt az otthoni erőforrásokból. Az északi nemzetek mögött kullognak, mert annak idején, a gyarmati korban fizetés nélkül elvitték az erőforrásaikat. Most pedig az az igényük, hogy kapják meg az ezért járó fizetséget.

– Attól tartok, a gyarmati időszak valójában máig nem ért véget – jegyezte meg Hanavada udvariasan. Chalmers bólintott.

Pontosan erről szól a transznac kapitalizmus is. Most mindannyian gyarmatok vagyunk, és hatalmas nyomás nehezedik ránk, hogy olyan módon változtassuk meg a szerződést, hogy a helyi bányászat profitjának nagy része a transznacok zsebében kössön ki. A fejlett országok ezt erősen érzik.

– Ezt tudjuk – mondta Hanavada bólintva.

– Oké. És most maguk egy százalékos arányon alapuló bevándorlási rendszert indítványoztak, ami legalább annyira logikus, mint az, hogy a profitból mindenki a befektetett tőke arányában részesüljön. De egyik indítvány sem áll az önök jól felfogott érdekében. A maguk számára az emigráció csupán egy csepp lenne a tengerben, a pénz viszont nem. A fejlődő országok új demográfiai problémával küszködnek, így tehát amennyiben lehetőséget kapnának magasabb migrációs százalékokra, nagyon örülnének neki. Ugyanakkor rászánnák a pénzt, aminek többsége úgyis a transznacok zsebébe vándorolna át és szabadon lebegő tőkévé válna, minden országtól távol, és senki sem tudná felhasználni. Tehát, miért ne adnának a fejlett országok egy kicsivel többet ebből maguknak, hiszen, ha úgy vesszük, nekik ez nem jelent többletkiadást.

Csung komoly tekintettel, gyorsan bólintott. Talán számítottak erre a lehetőségre, és pont azért tették meg javaslatukat, hogy előcsalogassák ezt, most pedig arra vártak, hogy ő is végigjátssza szerepét. Ez persze csak megkönnyítette a dolgát.

– Ön szerint kormányaink bele fognak egyezni egy ilyen cserébe? – kérdezte Csung.

– Igen – válaszolt Chalmers. – Ez nem jelentene mást, mint hogy a kormányok újra kiterjesztik hatalmukat a transznacok fölé. A profit felosztása a maga módján hasonlít a maguk régi államosítási mozgalmára, azzal a különbséggel, hogy ez alkalommal az összes országnak előnyére szolgál. A nemzetköziség gondolata igaznak bizonyulna, ha úgy tetszik.

– Ezzel csökkenni fognak az ilyen vállalatok befektetései is – jegyezte meg Hanavada.

– Aminek a vörösök igencsak örülni fognak – mondta Chalmers. – Sőt, az igazat megvallva a MarsFirst csoport legnagyobb része is velük együtt.

– És a maga kormánya?

– Ezt garantálom. – Ha jobban belegondolt, azért be kellett ismernie, hogy a kormány egy kis problémát okoz majd, de Frank majd csak akkor kezd el ezen aggódni, amikor erre kerül a sor. Igazából csupán egy csapatnyi Kereskedelmi Kamara-beli kölyökkel lesz majd dolga, akik arrogánsak ugyan, de hülyék. Azt kell nekik mondani, hogy vagy elfogadják ezt, vagy a Marsból egy újabb harmadik világ lesz, egy hindu és kínai Mars, tele kis barna emberkékkel és tehenekkel, akikhez senki nem mer hozzányúlni, és akik fel-alá sétálgatnak a csőjárdákon. Igen, bele fognak egyezni, sőt, mögé bújnak, és védelemért fognak könyörögni: „Chalmers nagypapa, kérlek, ments meg engem a sárga hordától.”

Figyelte, ahogy az indiai és a kínai egymásra néz, néma, ám teljesen nyilvánvaló beszélgetésben elmerülve.

– A fene vigye el – mondta Frank. – Végül is maguk erre számítottak, nem?

– Talán akkor el kellene kezdenünk dolgozni, hogy megállapodjunk egy-két számértékben – mondta Hanavada.

A következő hónap legnagyobb részét azzal töltötték, hogy formába öntsék ezt a kompromisszumot, mivel ez egy egész csoportnyi mellékkompromisszummal járt, hogy az összes szavazó delegáció elfogadhatónak érezze. Minden nemzet küldöttjének ki kellett magának is kanyarítania egy szeletet a megegyezésből, amit fel tud majd mutatni az otthoniaknak. Mindemellett meg kellett győznie Washingtont is. Végül Franknek meg kellett kerülnie a kölyköket, és egyenesen meg kellett keresnie a náluk nem sokkal idősebb elnököt, aki könnyebben észrevette, ha egy jó üzlet volt kilátásban. Így hát Frank elfoglalta magát, napi közel 16 órán keresztül követték egymást a megbeszélések, a régi munkamódszerével; annyira hozzászokott már, mint a napfelkeltéhez. Végül az bizonyult a legnehezebbnek, hogy kiengesztelje a transznacionális lobbystákat, mint például Andy Jahnst. Sőt nem csak nehéznek, hanem lehetetlennek is látszott, mivel a megállapodást az ő rovásukra kötötték, és ezzel ők is tisztában voltak. Jelentős nyomást fejtettek ki az északi kormányokra és álca-országaikra, ami az elnök ijedt, dühös hangján is meglátszott, meg abban, hogy Szófia és Szingapúr nem írták alá az egyezményt. De Franknek még ezen a hatalmas űrbéli távolságon keresztül és a kérdések és válaszok között eltelt idő mély pszichológiai akadályán keresztül is sikerült meggyőznie az elnököt, és ugyanezeket az érveket használta az összes északi kormánnyal történő tárgyalása során is. „Ha beadják a derekukat a transznacoknak”, mondta nekik, „akkor ezzel azt sugallják nekik, hogy ők a világ igazi urai. Itt az esély arra, hogy kifejezzék saját érdekeiket, s népük érdekét szem előtt tartva fellépjenek ezekkel a szabadon lebegő, sehová sem tartozó tőkehalmokkal szemben, amelyek igen közel állnak ahhoz, hogy övék legyen a Földön a végső hatalom. Valahogy meg kell őket zabolázni, nem?”

És ugyanez történt az ENSZ-ben is, minden egyes hivatalnokkal tárgyalva.

– Kit szeretnének, hogy a világ igazi irányítója legyen? Magukat vagy őket?

Ennek ellenére majdnem elbukott: terve éppen csak megkapta a szükséges támogatottságot. A transznacok hatalmas, szinte lélegzetelállító nyomást fejtettek ki odalenn, és ahogy elnézte az Armscort, a Subarashiit és a Shellalcot, mind nagyobbak, mint a világ tíz legnagyobb állama vagy államszövetsége, és rengeteg pénzt öltek ebbe az erőfeszítésbe. A pénz hatalmat jelent. A hatalom befolyásolja a törvényeket, a törvény pedig a kormány alapköve. Így tehát a nemzeti kormányok, miközben megpróbálták pórázra kötni a transznacokat, hasonlítottak a lilliputiakra, akik Gullivert próbálták lekötözni. Kis kötelek sűrű szövevényes hálózatát használták, amelyet az óriás kerületének minden milliméterén hozzá kellett erősíteniük a földhöz. És ahogy ez az óriás küszködött, hogy kiszabadítsa magát és mindent eltiporjon, egyik oldalról a másikra kellett futniuk, új köteleket vetni át a szörnyetegen, új piciny tű-cövekeket verni a földbe. Így hát megállás nélkül tartotta kis tűcövek-megbeszéléseit, minden negyedórában egyet, napi 16 órán át, ahogy zsonglőrködött az őrült holland fiú.

Andy Jahns, egyike Frank legrégebbi transznac-kapcsolatainak, vacsorázni hívta egyik este. Természetesen haragudott Chalmersre, de megpróbálta elrejteni dühét, mivel az este kenőpénzt próbált alig álcázva felajánlani, amelyet hasonlóképpen nyilvánvaló fenyegetések körítettek. Más szóval: az üzlet az üzlet, semmi sem változott. Egy állást ajánlott fel Chalmersnek; egy alapítvány vezetője lehet, amelyet a Föld–Mars szállítási konzorcium, más szóval a régi űrkutatási iparág hozott létre még a Pentagontól kapott pénzből, amely még mindig ott lötyögött a zsebükben. Ez az új alapítvány a döntéshozásban lenne segítségére a konzorciumnak, tanácsadóként szolgálna az ENSZ mellett a Marssal kapcsolatos ügyekben. Akkor foglalhatná el ezt az állást, amikor lejár jelenlegi, Mars-titkári megbízatása, hogy elkerüljék az összeférhetetlenség leghalványabb gyanúját is.

– Nagyon jól hangzik – mondta Chalmers. – Igen, érdekel. – És a vacsora közben meggyőzte Jahnst, hogy mindezt őszintén is gondolja. Nem csak azzal kapcsolatban, hogy elfogadja az állást az alapítvány élén, hanem azzal is, hogy azonnal elkezd dolgozni a cégnek. Ami igen komoly munka persze, de hát ennek mestere. És figyelte, ahogy lassan megszűnik Jahns gyanakvása az idő múlásával. Az üzletemberek gyengesége abban rejlik, hogy azt hiszik, a pénz a játék lényege. Napi 14 órát dolgoznak, hogy elég pénzük legyen, hogy autókat tudjanak venni maguknak bőr belső terekkel, szerintük okos pihenési módszer, hogy kaszinókban játsszák el a pénzt. Egyszóval: idióták, de hasznos idióták. – Majd meglátom, mit tehetek – ígérte meg Chalmers lelkesen, és röviden vázolt is néhány stratégiát, amelyet azonnal elkezdene alkalmazni: elmondani a kínaiaknak, hogy milyen nagy szükségük van földre, rávenni az amerikai kongresszust, hogy térjen vissza régi álláspontjához, és kérjen befektetett tőkéjével arányos profitot. Persze, azonnal. Egy pár ígéret, és máris csökken a nyomás, és lehet folytatni a munkát. Nincs annál nagyobb öröm, mint amikor az ember egy szélhámost ver át. Így hát visszatért a konferenciaasztalhoz, és ugyanott folytatta, ahol abbahagyta. Séta a hídon, vagy újkeletű nevén egy-egy Chalmers-műszak, kimozdította őket a holtpontról. 2057. február 6., Ls 144, M-15. A diplomácia történelmének pirosbetűs napja. Már csak az maradt hátra, hogy mindenki kapjon valamit, és hogy megállapodjanak a végső számadatokban. Ahogy lassan döcögött előre a folyamat, Chalmers az első száz összes jelenlévő megfigyelőjével tárgyalt, biztosítva őket erről-arról, kikérve véleményüket. Sax, mint kiderült, haragudott rá, mert úgy gondolta, ha a transznacok megszüntetik a támogatást, a földiesítés jelentősen lelassul. Az ő szemében hőt jelentett minden érkező üzlet. Ugyanakkor Ann is haragudott rá, mert az új szerződés engedélyezi mind a migrációt, mind a befektetéseket. Ő és a vörösök olyan szerződésre számítottak, amely egyfajta természetvédelmi területté nyilvánította volna a Marsot. Az ilyenfajta teljes elszakadás a valóságtól teljesen megőrjítette Franket.

– Éppen most mentettelek meg ötven millió kínai bevándorlótól – kiabált rá. – Erre te meg letolsz engem, mert nem sikerült mindenkit hazaküldenem, mert nem sikerült csodát tennem, és szentéllyé változtatnom ezt a sziklatömböt, egy olyan világ szomszédságában, amely kezd úgy kinézni, mint Calcutta egy rossz napon. Ann, Ann, Ann! Te mit tettél volna a helyemben? Már persze azon kívül, hogy peckesen, villogó tekintettel vonulsz fel és alá a folyosón, és mereven, villogó tekintettel bámulsz minden rohadt dolog hallatán, ami csak szóba kerül? És mindenkit meggyőzöl arról, hogy te máris marslakó vagy? Jézusom! Menj, és játszadozz a szikláiddal! Hagyd a politikát azokra, akik képesek gondolkodni.

– Emlékezz, mi a gondolkodás, Frank – mondta neki a nő. Franknek valahogy sikerült elérnie, hogy a nő egy másodpercre elmosolyodott tirádájának közepén. De amikor elment, ugyanazzal a vad tekintettel méregette, mint régen.

De Maja. Nos, Maja elégedettnek tűnt. Érezte magán tekintetét, amikor felszólalt a nyilvános üléseken. Több millió ember figyelte, ő mégis csak azt az egyetlen pillantást érezte magán. Ez feldühítette. A nő csodálattal figyelte a hídi sétákat, ő pedig csak annyit mondott el neki a kulisszák mögötti, kényszerű kompromisszumokról, amennyivel örömet okozott neki. A nő minden este melléállt a koktélpartik közben, akkor közelítve meg Franket, amikor a kritikusok és kérvényezők első hulláma lecsillapodott. Ott állt mellette a második és harmadik hullám alatt, végig figyelve, megkönnyítve a dolgát, és megmentve néhány helyzetet nevetésével, vagy azzal, hogy javasolta, menjenek el vacsorázni. Akkor kiültek egy étterem teraszára a csillagok alá, ettek és kávét kortyolgattak, nézegették a narancsszínű cserepeket és a kerteket a tetőn, az egyik nagy fennsíkot beborító sátor alatt, érezve az esti szellőt, mintha odakinn lennének a szabadban. A MarsFirst csoport teljes mellbedobással kiállt a terve mellett, így mellette állt a legtöbb helybeli, ugyanígy az otthoniak is, és lehet, hogy e két legfontosabb tényező az egész folyamatban el is billentheti a mérleg nyelvét erre vagy arra. Kivéve persze a transznac-igazgatókat, de ezzel kapcsolatban nem tehetett túl sokat. Így tehát már csak egy kis időre lesz szüksége, hogy bejöjjön a számítása, mesélte a nőnek késő este, amikor az a bűvkörébe vonta, amikor megnyugtatta. Így magunk között mindent elintézünk majd, mondta, ahogy felnézett az égen fényesen világító csillagokra. Nem bírta a nő átható pillantását. És egyik este újra és újra visszatért mellé a koktélok közben, ahogy a többiekkel együtt nézték a földi híreket, amelyekben szerepeltek a nap itteni eseményei is, és látta, mennyire furcsának, torznak és laposnak tűnnek mindannyian. Apró szereplők egy érthetetlen szappanoperában. Majd ezt követően elmentek vacsorázni, később pedig sétálni a széles, fűvel borított sugárúton, végül pedig a férfi szobájában kötöttek ki az alsóvárosban. Maja bejött vele, magyarázat vagy kommentár nélkül, a maga szokásos stílusában, mintha ez teljesen megszokott, rendszeres dolog lenne. És akkor megtörtént. Beértek a szobájába, Maja a karjában, összeölelkeztek. Az ágyon feküdtek és Maja megcsókolta. Olyan erősen sokkolta ez, hogy Frank úgy érezte magát, mintha kilépett volna testéből, felülről lenézve bőrének üres gumihüvelyére. Éppen elkezdett emiatt aggódni, amikor a nő puszta, állati jelenléte áttörte ezt a sokkot, test szólt testhez, és hirtelen újra érezte őt, újra érzett mindent, visszaáradtak belé az érzések, és ő is állati intenzitással válaszolt. Igen régen történt már vele hasonló.

Később Maja maga köré csavart egy fehér lepedőt és felkelt egy pohár vízért.

– Tetszik, ahogy megdolgozod azokat az embereket – mondta háttal állva. Ivott a pohárból. Válla felett visszanézett azzal a régi, bensőséges mosolyával, azzal a csak rá figyelő, nyílt pillantásával, amely mint lézerfény, vesébe látott, és a férfi hirtelen nem csak meztelennek, hanem leplezetlennek is érezte magát. Felhúzta a takarót a derekáig, s érezte, hogy elárulta magát. Biztosan észrevette. Képtelenség, hogy nem látta, ahogy a levegő hideg vízzé változik tüdejében, ahogy csomóvá áll össze a gyomra, ahogy szinte megfagy a lába. Pislogott egyet, és viszonozta a nő mosolyát. Érezte, hogy elég erőtlen és ferde a próbálkozás, de érezte azt is, amint arca merev maszkként húzódik igazi bőre felett, és megnyugvást merített ebből. Senki sem képes arra, hogy pontosan leolvassa az ember érzelmeit az arcáról. Ez mind csak hazugság, egy nem létező kapcsolat, hasonló, mint a tenyérjóslás vagy az asztrológia. Így hát biztonságban van.

Maja igen sok időt kezdett el vele tölteni ez után az éjszaka után, a nyilvánosság előtt és kettesben is. Csatlakozott hozzá a fogadások alkalmával, amelyeket minden este más és más nemzet képviselőinek adott. Mellette ült a gyakori csoportos vacsorákon, és együtt vitorláztak a beszélgetés forró tengerén, ahogy a Földről érkező rossz híreket nézegették, ahogy együtt ültek az első száz szoros kis csoportjában, és vele tartott minden este a szobájába, vagy ami még zavaróbb, elvitte őt a magáéba.

És mindezt anélkül, hogy bármilyen jelét adta volna annak, mit akar tőle. Frank csak arra tudott gondolni, hogy a nő tudta, nem kell erről beszélnie, hogy maga az a tény, hogy vele van, már elég ahhoz, hogy ő rájöjjön, mit akar, és meg is tegyen mindent, hogy ezt teljesítse, anélkül, hogy egy szót is kellene szólnia, tudva azt, hogy meg fogja majd kapni azt, amit akar. Mert az persze teljesen lehetetlen, hogy ezt csak úgy magától tegye. Ilyen a hatalom: amikor van az embernek, már senki sem egyszerű barát, hanem csupán egy szerető. Elkerülhetetlen módon mindannyian olyan dolgokat akarnak tőled, amiket csak te tudsz nekik megadni. Ha mást nem, akkor legalább azt a presztízst, hogy a hatalmasok barátai lehetnek. Erre a presztízsre azonban nincsen Majának szüksége, de a nő mindig is pontosan tudta, mit akar. Ő pedig kétségtelenül pontosan elvárásainak megfelelően cselekedett, nem? Saját hatalmi bázisának legnagyobb részét feldühítve létrehozott egy olyan szerződést, amely egy csoportnyi helyi kivételével senkinek nem felel meg? Igen, a nő elérte, amire vágyott, és mindezt egy szó nélkül, legalábbis egyetlen utalás nélkül. Semmi más, csupán dicséret és szeretet kellett hozzá.

Így tehát ahogy a véget nem érő mini-konferenciákon beszélt, gondosan dolgozva az új szerződés minden egyes fejezetének pontos megfogalmazásán, James Madisont játszott egy alkotmányozó gyűlés csalóka látszatát keltő megbeszélésen. Spencer, Samantha és Maja körbejárva segítettek neki, és Maja őt figyelte, arcán alig észrevehető mosollyal, amely megmutatta neki, de csak neki, a beleegyezését, azt, hogy milyen büszke rá. És ahogy feltöltötte energiával a napi munka, ahogy kószált az esti fogadáson, a nő nevetett rajta, mellette állt, és csevegett a többiekkel, mintha a felesége lenne. Jézusom. A felesége. Éjszakánként pedig csókokkal borította el, hogy képtelenségnek tűnt kételkedni abban, hogy vajon tényleg szereti-e.

Ez tűrhetetlen. Hogy ilyen könnyű legyen félrevezetni még azokat is, akik a legjobban ismerik... hogy lehet ennyire ostoba a nő... ez a felismerés sokkal erősebben sokkolta, mint valaha. Milyen mélyen rejtőzik a valódi én, gondolta a látszat maszkja alatt. Valóságban mindannyian színészek vagyunk, vég nélkül és folyamatosan játsszuk kis filmszerepeinket, esély nélkül arra, hogy kapcsolatba kerüljünk a másokon belül lakozó igazi énnel. Nem. Már nem. Hosszú évek alatt szerepeik páncéllá keményedtek, a lelkek odabenn elcsökevényesedtek, vagy elkószáltak és nem találtak vissza. És most mindannyian kiürültek odabenn. Persze lehet, hogy csak ő ilyen. A nő olyan valódinak tűnt. A nevetése, a fehér haja, a szenvedélye. Atyám! Az izzadt bőre és alatta a bordái, amelyek előre és hátra csúszkáltak az ujjai alatt, mint egy kerítés lécei, bordák, amelyek összerándultak az orgazmus tetőpontján. Egy igazi lélek. Annak kell ott rejtőznie. Nem lehet más. Egy valódi lélek.

De sajnos őt is félre kell vezetnie. Egyik reggel arra ébredt, hogy Johnról álmodott. Arról álmodott, amikor együtt töltöttek bizonyos időt egy űrállomáson, még fiatalon. Az álomban viszont mindketten megöregedtek, John pedig még élt. És mégis, úgy beszélt, mint egy szellem, tudván, hogy meghalt, és hogy Frank ölte meg. Tudva mindenről, ami azóta történt, minden dühtől vagy vádaskodástól mentesen, mintha ez is csak annyi jelentőséggel bírna, mint bármilyen másik esemény. Mint például az, amikor Johnt választották ki, hogy ő landoljon elsőként a Marson, vagy amikor elvette tőle Maját az Aresen. Nagyon sok dolog történt közöttük, így vagy úgy, de még mindig barátok maradtak, még mindig testvérek. Tudtak beszélgetni egymással és megértették egymást. Ennek borzalmát érezve Frank felnyögött álmában, és megpróbálta minél kisebbre összehúzni magát, majd felébredt. Nagyon kimelegedett és úszott az izzadságban. Maja felült, haja szanaszét, melle gyengéden ringatózott karjai között.

– Mi a baj? – kérdezte. – Mi a baj?

– Semmi! – kiáltott fel a férfi és kicsattogott a WC-re.

De a nő követte és megérintette.

– Frank, mi történt?

– Semmi! – kiáltotta, önkéntelenül kiszakítva magát a nő keze közül. – Nem tudsz békén hagyni?

– De igen – mondta a nő megsértődve –, hát persze – és kisétált a fürdőszobából.

– Hát persze, hogy békén tudsz hagyni – kiabálta utána, hirtelen feldühödve a nő butaságán. Hogy ennyire semmit nem tud róla, hogy ennyire sebezhető, amikor különben is az egész csak színjáték. –Most már, hogy megkaptad, amit akartál tőlem.

– Tessék? – csattant fel a lepedőbe burkolózott nő, aki azonnal megjelent a fürdőszoba ajtajában.

– Tudod te is, nagyon jól. Megkaptad a szerződéstől, amit akartál, nem? És nélkülem soha nem lettél volna erre képes.

A nő csípőre tett kézzel figyelte. A lepedőt lazán tekerte magára, és úgy állt ott, mint a Szabadság francia szimbóluma, gyönyörű volt és veszedelmes. Szája keskeny csíkká húzódott, majd undorodva megrázta fejét és elsétált.

– Egyszerűen fogalmad sincs semmiről, mi?

A férfi követte.

– Most mire gondolsz? – kérdezte.

A nő eldobta a lepedőt, belelépett a bugyijába és vadul felrántotta fenekére. Miközben öltözött, rövid mondatokat vágott a fejéhez.

– Fogalmad sincs, hogy mit gondolnak mások. Még azt sem tudod, hogy te mit gondolsz. Miért, te mit vársz a szerződéstől? Te, Frank Chalmers személyesen? Fogalmad sincs, mi? Csak azt tudod, hogy én mit akarok, meg Sax mit akar, meg Helmut mit akar, meg hogy bárki más mit akar. Neked magadnak nincsen önálló véleményed. Csak azt teszed, amit a legkönnyebb elintézni. Aminek a végén te is a nyeregben maradsz. Az érzelmekkel kapcsolatban pedig... – A nő felöltözve megállt az ajtóban és szúrós szemmel nézett rá, olyan pillantással, mint egy villámcsapás. Ő pedig ott állt előtte, sokkban, hogy meg sem tudott mozdulni, meztelenül, kitéve a nő gúnyözönének. –Neked nincsenek érzelmeid. Én megpróbáltam, higgy nekem, de te egyszerűen... – A nő összerezzent. Nyilvánvalóan nem tudott elég erőteljes kifejezéseket találni, hogy beszéljen róla. Üres, akarta mondani a férfi. Üres. Csak egy szerep. És mégis...

Maja elment.

Így amikor aláírták az új szerződést, Maja nem állt mellette. Sőt elment Burroughsból is, ami sok szempontból megkönnyebbülés volt Franknek. És mégis, nem tehetett róla, de üresnek érezte magát. Hideget érzett a mellkasában. És az első száz többi tagja nyilvánvalóan észrevette, hogy valami már megint történt közöttük. Ami dühítő. Vagy legalábbis ő ezt mondta magának.

Ugyanabban a konferenciateremben írták alá ezt az izét, ahol nagy nehezen megszületett, és Helmut széles mosollyal játszotta a házigazda szerepét. Egymás után minden küldött odament, pingvin-öltönyben vagy fekete estélyiben, hogy egy pár szót szóljon a kamerák előtt, és szertartásos mozdulattal rátegye a kezét a „dokumentumra”. A gesztus a jelek szerint csupán Franknek tűnt bizarr módon archaikusnak, mint egy sziklába vésett üzenet. Nevetséges. Amikor ő került sorra, odament, és mondott néhány szót arról, hogy megpróbálták az egyensúlyt létrehozni. Ami fedte is a valóságot, hiszen úgy állította fel az egymással szembenálló érdekeltségeket, hogy lendületük egymáshoz sodorja őket, egy olyan közlekedési balesetet okozva, hogy minden más jármű is beléjük szaladjon, és egy hatalmas halomban tornyosuljanak össze. Az eredmény nem különbözött sokban a szerződés régi verziójától, szerepelt benne mind az emigráció, mind a tőkebefektetés, a status quo két legfőbb ellensége (ha beszélhettek egyáltalán ilyesmiről a Marson). Mindkettőt sikerült némileg blokkolni, és a büszkeségre okot adó okos ötlet abban rejlett, hogy ezt a kettőt egymás ellen játszotta ki. Igen szép munka, így hát cirkalmas betűkkel kanyarította alá nevét: „Az Egyesült Államok képviseletében”, jelentette ki nyomatékosan, határozottan körülnézve. Ez jól mutat majd a tévében.

Így hát azzal a hideg megelégedettséggel eltelve sétált végig az ezt követő parádén, hogy jól végezte dolgát. A város füves talajú sátrai és csőjárdái bámészkodók ezreivel teltek meg, és közöttük kígyózott a felvonulók menete, végig a csatorna melletti hatalmas sátron, erre-arra kitérve a fennsíkokra is, majd vissza, keresztül minden hídon a csatorna felett, végig éljenezve, egészen a Princess-parkban lévő hatalmas utcabálig. Az időjárásfelelősök csípős, hűvös időt állítottak be, néha a lejtőn lefelé tartó szelekkel. Papírsárkányok párbajoztak egymással, mint ragadozó madarak, fenn a magasban a sátor ponyvája alatt, élénk színükkel kellemes kontrasztot nyújtva a késő délutáni sötétrózsaszín égen.

Frank nyugtalanítónak találta a bált a parkban. Túl sok ember, túl sokan akartak odajönni hozzá, hogy beszélgessenek. Hiába, a hírnév ezzel jár. Az ember csoportokhoz beszél ilyenkor, így hát sarkon fordult, és visszasétált a csatorna melletti sátorba.

A csatorna mindkét oldalán, két párhuzamos sort alkotva, egy oszlopsor futott végig. Mindegyik Bareiss-oszlop, a tetején és az alján félkör alakú, de úgy, hogy a félgömböket 180 fokkal elforgatták egymáshoz képest. Ez az egyszerű manőver olyan oszlopokat hozott létre, amelyek minden irányból más benyomást keltettek. Valami furcsa, düledező hangulatot árasztottak, mintha máris romok lennének. Ennek ellentmondott a gyémánttal fedett sótömbök simasága és fehérsége. Élesen elütöttek a fű zöldjétől, fehéren csillogtak, mint vizes kockacukrok.

Frank végigsétált közöttük, mindegyiket megérintve egymás után. Fölöttük, mindkét oldalon a völgy falai a fennsíkok ablakokkal felszabdalt szegélyéig emelkedtek. Az átlátszó üvegen keresztül kibukkant a sziklák mögötti zöld vegetáció, olyan hatást keltve, mintha a várost hatalmas terráriumok vennék körül. Milyen elegáns hangyafarm. A sátorfal völgy felőli része tele volt pöttyözve fákkal és cseréptetőkkel, és széles, füves sugárutak szabdalták. A le nem fedett rész vörös, sziklás síkság maradt. Nagyon sok épületet éppen most fejeztek be, vagy még mindig építettek. Mindenfelé darukat lehetett látni, amelyek a sátortető felé nyújtózkodtak, furcsa, színes, csontvázszerű szobrokként. Több tucatnyi felállványozott épületet is látott, olyan sokat, hogy Helmut azt mondta egyszer, a házakkal fedett hegyoldal Svájcra emlékezteti. Ami persze nem meglepő, mert az építkezések nagy részét a svájciak végezték.

– Ezek még ahhoz is állványzatot építenek, hogy kicseréljenek egy virágosládát. – mondta.

Sax Russell az egyik ilyen beállványozott épület lábánál állt, és kritikus tekintettel nézett fel rá. Frank elindult felé az egyik csőjárdán, és üdvözölte.

Kétszer olyan erős a támaszték, mint ami szükséges – mondta Sax. – Talán még több is.

– A svájciak már csak ilyenek.

Sax bólintott. Együtt bámultak fel az épületre.

– Nos – szólalt meg Frank. – Mit gondolsz?

–A szerződésről? Csökkenni fog a földiesítés támogatása – mondta Sax. – Az emberek jobban szeretnek befektetni, mint egyszerűen csak adni.

Frank savanyú arcot vágott.

– Nem minden befektetés hasznos a földiesítés szempontjából, ezt ne felejtsd el, Sax. Ebből igen sok pénzt költenek másra.

– De tudod, a földiesítés egy módszer arra, hogy csökkentsük az összköltséget. Az összbefektetés egy bizonyos százalékát mindig erre szánják majd. Én pedig azt akarom, hogy ez minél magasabb legyen.

– Az igazi előnyöket csak igazi költségek ismeretében lehet kiszámolni – mondta Frank. – Az összes valódi költség ismeretében. A földi közgazdaságtan soha nem foglalkozott azzal, hogy erre ügyeljen, de te tudós vagy, és neked figyelned kellene rá. Figyelembe kell venned azt, hogy milyen kár éri a környezetet több lakos és megnövekedett tevékenység esetén. Ugyanakkor ennek előnyeit is a földiesítés tükrében, ami ezzel együtt jár. Jobb, ha megnöveljük a pusztán földiesítésre szánt befektetéseket, mintha kompromisszumokat kötünk, és egy olyan összegből fogadunk el egy részt, ami bizonyos módon ellened is dolgozik.

Sax összerezzent.

– Furcsa azt hallani, Frank, hogy a legutóbbi négy hónap eseményei után ellenzed a kompromisszumokat. Mindenesetre én azt gondolom, hogy az a legjobb, ha mind a teljes összeget, mind a százalékot megnöveljük. A környezeti hatás elhanyagolható, megfelelően kezelve előnyökké változtathatjuk őket. Egy gazdaság hatékonyságát terrawattokban vagy kilokalóriákban lehet megmérni, ahogy John szokta mondani. Az pedig energia. Nekünk pedig itt most égető szükségünk van az energia minden formájára. Sőt, még több emberre is. A több ember csak több munkát jelent, ez sokoldalúbb és energiadús.

– Ez mind valódi költség, Sax. Megpróbálsz a közgazdaságtannal játszadozni, de ez nem olyan, mint a fizika. Inkább a politikára hasonlít. Ez történik majd akkor, amikor több millió földönfutó megérkezik, tele vírusokkal, mind biológiai, mind pszichikai értelemben. Az is megtörténhet, hogy mindannyian Arkagyijhoz vagy Annhez fognak csatlakozni. Erre gondoltál már? A csőcseléket tizedelő járványok romba dönthetik az egész rendszeredet. Figyelj, nem próbált meg neked egy kis biológiát tanítani a társaság Acheronban? Oda kellett volna figyelned. Ez nem mechanika, Sax. ez ökológia. És ez egy meglehetősen ingatag és gondosan szabályozott ökológiai rendszer, tehát folyamatosan szabályozni kell.

– Talán – mondta Sax. Ez a frázis... John egyik modorossága. Frank figyelme egy pillanatra elkalandozott, nem hallotta, mit mond Sax, majd újra felkapta a fejét.

– ... különben is, ez a szerződés nem változtat majd meg olyan sok mindent itt. A befektetni kívánó transznac cégek meg fogják találni erre a módot. Egy új álca-országot hoznak majd létre, azzal a látszattal, mintha egy újabb ország jelentené be igényét, teljes egyetértésben a szerződés kvótarendszerével. De mögötte transznac pénz áll majd. Sok ilyen történik majd Frank, tudod, hogy működik az ilyesmi. Politika, nem? Közgazdaságtan, vagy nem?

– Talán – vágott vissza Frank élesen és otthagyta.

Később a magasabban fekvő részeken találta magát, ahol még mindig folyt az építkezés. Sax nem tévedett, tényleg túlságosan erős állványzatokat látott, különösen a marsi nehézkedés ismeretében. Néhányat nehéz lesz majd lebontani. Megfordult és lenézett a völgyre. Jól kiválasztották a város helyét annak idején, ezt be kellett ismerni. A völgy két oldala miatt szinte bármelyik pontról jó kilátás nyílik majd.

Hirtelen felcsörrent a csuklópanele, és válaszolt a hívásra. Ann arca jelent meg a képernyőn, amint bámult rá.

– Mit akarsz? – kérdezte Frank hidegen. – Most ugye azt hiszed, hogy téged is kiárusítottalak? Beengedtem a hordákat, hogy összemászkálják a játszóteredet.

A nő vágott egy grimaszt.

– Nem, a lehető legjobb megoldást választottad a helyzethez képest. Csak ezt akartam mondani. – Ezzel eltűnt, a csuklópanel elsötétült.

– Hurrá – jegyezte meg hangosan. – Két világ dühös rám, kivéve Ann Clayborne-t. – Keserűen felnevetett, és tovább sétált visszafelé, a csatorna és a Bareiss-oszlopok sora felé. Lót feleségei. Az ünneplők csoportokra szakadoztak a csatorna mentén, és a késő délutáni fényben hosszú árnyékokat vetettek. Ez a látvány valahogy rossz előérzetet sugallt, és Frank megfordult. Nem tudta, merre tartson. Soha nem szerette az eseményeket közvetlenül követő utóérzetet: minden késznek tűnt, véglegesnek, és igen gyakran értelmetlennek is. Ezt minden alkalommal így érezte.

Egy csapatnyi földi állt az egyik impozáns, új irodaépület előtt a Niederdorf-sátorban. Közöttük Andy Jahns is.

Ha Ann örül, akkor Andy valószínűleg dühös lesz. Frank közelebb sétált, hogy tanúja legyen ennek.

Andy meglátta, és arca egy pillanatra mozdulatlanná merevedett.

– Frank Chalmers – mondta. – Micsoda meglepetés. – Jóindulatúan beszélt, de szemén nem látszott, hogy örülne, sőt, hidegen méregette. Igen, sikerült feldühítenie. Frank egyre jobban érezte magát és megszólalt.

– Hát, csak sétálgatok, Andy. Tudod, felpezsdítem egy kicsit a véremet. És te?

Egy pillanatnyi habozás után Jahns azt mondta: – Irodát akarunk bérelni.

Nézte, ahogy Frank felfogja ennek a mondatnak a jelentőségét. Mosolya élesebb és valódi lett, majd folytatta.

– Ők etióp barátaink, Addis Abbebából. Azt tervezzük, hogy jövőre odaköltöztetjük a cég központját. És így tehát... – Mosolya kiszélesedett, kétségtelenül a Frank arcán látott megdöbbenés miatt. Frank úgy érezte, ez az arckifejezés rákeményedik arckoponyájára – ...nagyon sok megbeszélnivalónk van.

Al-Qahira a Mars neve arabul, malájul és indonézül. Az utóbbi két nyelv az elsőtől örökölte ezt az elnevezést; egy pillantás a földgömbre megmutatja, hogy az arabok vallása milyen messzire terjedt. A világ egész középső sávja, Nyugat-Afrikától a Csendes-óceán nyugati részéig, és ennek legnagyobb része egyetlen országon belül. Igen, annak idején ez egy igazi birodalmat alkotott, és mint minden birodalom, pusztulása után ez is hosszú utóélettel rendelkezett.

Az arabokat, akik nem Arábiában élnek, mahjarisnak nevezik. Azokat az arabokat pedig, akik eljöttek a Marsra, qahirai mahjarisnak. Mikor a Marsra érkeztek, közülük igen sokan elkezdtek a Vastitas Borealison (az északi Badián) és a Great Escarpmenten vándorolni. Ezek a vándorlók legnagyobbrészt karavánokban utazó beduin arabok voltak, tudatosan felidézve azt az életet, ami mára eltűnt a Földről. Olyanok, akik egész életükben városokban éltek, terepjárókban és sátrakban közlekedtek és éltek, amikor a Marsra jöttek. Kifogásaik között, amelyeket a véget nem érő utazás védelmében hoztak fel, felsorolták a fémek utáni kutatást, az areológiát és a kereskedelmet. Persze az is nyilvánvalónak tűnt, hogy a legfontosabb cél maga az utazás. Maga az életforma.

Frank Chalmers az M-15-ös év északi őszén (földi idő szerint 2057 júliusában) csatlakozott Zeyk Tugan karavánjához, egy hónappal azután, hogy aláírták a szerződést. Hosszú ideig vándorolt ezzel a karavánnal a Great Escarpment feltöredezett lejtőin. Fejlesztette az arab tudását, segített nekik a bányászatban, és meteorológiai megfigyeléseket végzett. A karaván Avlad 'Abból származó igazi beduinokból állt, Egyiptom északi partszakaszáról. Északra éltek attól a területtől, amelyet az egyiptomi kormány New Valley Projektnek nevezett el, miután egy olajfúrás során fölfedeztek egy víztározót, amelynek tartalma ezer évnyi nílusi vízhozammal lehetett egyenértékű. Az egyiptomi népesedési probléma már a gerontológiai kezelés felfedezése előtt is komoly gondokat okozott, és mivel az ország 96 százaléka sivatag, a lakosság 99 százaléka pedig a Nílus völgyében él, elkerülhetetlenné vált, hogy a New Valley Projektbe betelepített hordák maguk alá gyűrjék a beduinokat, és különleges, sajátos kultúrájukat. A beduinok nem is hívták magukat egyiptomiaknak, és megvetették a nílusi egyiptomiakat, gerinctelennek és erkölcstelennek tartották őket. De ez nem tartotta vissza a behatolókat attól, hogy nagy tömegben érkezzenek Avlad 'Abba a Projekt területéről. A beduinok a többi arab országban kultúrájuknak eme maga alá gyűrt kis csapata mellé álltak, és amikor az arab közösség belekezdett a Mars-programba és helyet vásárolt magának a folyamatos Föld-Mars utasszállító flottán, megkérték Egyiptomot, hogy biztosítson előnyt nyugati beduinjaiknak. Az egyiptomi kormány pedig boldogan beleegyezett, hogy megszabadítsa ezt a területet ettől a csupán gondokkal járó kisebbségtől. Így hát itt megérkeztek a beduinok a Marsra, bebarangolva a bolygót körbeérő északi sivatagot.

* * *

Az időjárásmegfigyelés sokkal jobban felkeltette Frank érdeklődését a klimatológia iránt, mint bármelyik tudós eddigi beszéde. Igen gyakran nagyon vad időjárással találkoztak az Escarpmenten, ahogy katabatikus szelek érkeztek lefelé a lejtőn, és összeütköztek a Syrtis szeleivel, aminek eredményeképpen magas, gyors vörös tornádók alakultak ki, vagy darabos jégesőviharok. Jelenleg az atmoszféra százharminc millibar körül állt nyáron, amely úgy nyolcvan százalék szén-dioxidból, tíz százalék oxigénből állt, a maradékot pedig főleg az argon jelentette. Még nem dőlt el, hogy vajon képesek lesznek-e legyőzni a széndioxidot oxigénnel és egyéb gázokkal, de Sax elégedetten nyilatkozott a kísérlet állásáról. És tényleg, a Great Escarpment egyik szeles napján nyilvánvalóvá vált, hogy kicsit sűrűbbé vált a levegő, mert rendelkezett valami, valami igazi súllyal, felemelte a nehéz homokot, és salakszínűre festette a délutáni eget. A legerősebb szelek alatt a széllökések igen könnyen le tudták lökni az embert a lábáról. Frank egyszer hatszáz kilométer per órás katabatikus széllökést mért. Szerencsére ez egy olyan általánosan erős széllökéssorozat folyamán következett be, hogy mindenki a terepjárókban tartózkodott, amikor megtörtént.

A karaván egy mozgó bányát alkotott. Fémeket és érctartalmú ásványokat fedeztek fel mindenfelé különböző koncentrációban a Marson. De az arab kutatók rájöttek arra, hogy igen sok szulfát helyezkedik el vékony rétegben a Great Escarpmenten és a közvetlenül alatta lévő síkságokon. A legtöbb ilyen lelőhely olyan koncentrációban és mennyiségben jelentkezett, ami nem tenné kifizetődővé a hagyományos bányászati módszereket, így hát az arabok azzal foglalkoztak, hogy úttörőként próbálkozzanak meg új feltáró és feldolgozó módszerekkel. Számos mobil felszerelést hoztak létre, földmunkagépeket és felfedező terepjárókat alakítva át igényeiknek megfelelően. Az így kapott nagy, szelvényes gépek nagyon hasonlítottak egy rovarra, úgy néztek ki, mintha egy teherautó-szerelő rémálmából léptek volna ki. Ezekkel a teremtményekkel vándoroltak a Great Escarpmenten, laza karavánokban, keresve a szétszórt réteges rézlelőhelyeket a felszínen. Lehetőleg azokat, amelyekben nagymértékben van még tetrahedrid vagy kalkocit, hogy a rézkitermelés melléktermékeként még ezüsthöz is jussanak. Amikor egy ilyet találtak, megálltak egy időre, úgymond, betakarításra.

Miközben ezt tették, kutató terepjárók indultak előre az Great Escarpmenten keresztül egy hétig vagy tíz napig tartó expedíciókra, követve a régi vízfolyásokat és hasadékokat. Amikor Frank megérkezett, maga Zeyk üdvözölte, és azt mondta neki, hogy válasszon magának valamilyen munkát, így Frank az egyik kutató terepjárót választotta, és igen gyakran önálló expedíciókra indult vele. Általában egy hétig sem tért vissza, automata keresésen piszmogott, időnként leolvasta a szeizmográfot, a mintavételezőket és az időjárási műszereket. Időnként végzett egy próbafúrást, vagy csak nézte az eget.

A beduin települések mind a két világban sárgásszürkések néznek ki kívülről. Amikor házakra váltották fel sátraikat, környezetükön egy olyan ablaktalan, vastag falú hangulat uralkodott el, mintha örökké összegörnyednének a házak, hogy megvédjék magukat a sivatag forróságától. Csak amikor bejutsz a házba, akkor látod, mit védenek a falak: az udvarokat, a kerteket, a szökőkutakat, a madarakat, a lépcsőket, a tükröket és az arabeszkeket.

A Great Escarpment igen furcsa világ, kanyonrendszerek szabdalják fel észak-dél irányban, régi kráterek csúfítják el, lávafolyamok keresztezik, tele földhányásokkal, karsztokkal, fennsíkokkal és sziklafalakkal. És ez mind egy meredek lejtőn, így hát az ember bármelyik sziklára vagy kiemelkedésre áll fel, messzire ellát észak felé. Magányos útjain Frank hagyta, hogy a keresőprogram hozza a döntéseket, ő pedig mozdulatlanul nézte, ahogy elgördül ablaka előtt a táj, némán, kietlenül, hatalmasan, összetöredezve, mint maga a halott múlt. Napok teltek el, és változtak az árnyékok. A szelek reggelenként a lejtőn fölfelé fújtak, késő délután pedig ellenkező irányban. Felhőkkel telt meg az ég, az alacsony ködlabdáktól kezdve, amelyek ugrándoztak a sziklákon át, egészen a magasan lévő bárányfelhőkig, vagy néha egy viharfelhőig, mely betakarta az egész eget. Tömör felhőtömegek húszezer méter magasban.

Néha bekapcsolta a tévét és nézte az arab hírcsatornát. Olykor a reggelek csöndjében visszabeszélt a tévének. Tudatának egy része feldühödött a média hülyeségén és a bemutatott eseményeken. Az emberi faj hülyesége, ahogy élvezi a látványosságot. Persze az emberiség legnagyobb része soha nem jelenik meg a videón. Életében egyszer sem. Még akkor sem, amikor a kamera végigfut egy tömegjeleneten. Odaát a földi múlt mindig tovább élt, hatalmas területeken, ahol a falusi élet változatlanul döcögött tovább az idők kezdete óta. Talán ebben állt bölcsesség, az öregasszonyok és a sámánok bölcsessége. De nehéz ezt így elhinni, mert figyeljük csak meg, mi történik, mikor ezek összegyűlnek a városokban. Idióták a videón, a történelemmé vált pillanatban. „Ki kell jelentenünk, hogy az emberi élet meghosszabbítása alapvető, hatalmas előny kell legyen.” Az ilyen dolgokon csak nevetni tudott. „Nem hallottál még másodlagos hatásokról, te seggfej?”

Egyik este egy riportot nézett az antarktiszi óceán vasporral történő megtermékenyítéséről, ami majd étkezési kiegészítőként szolgál a fitoplanktonnak, amelynek mennyisége igen drasztikusan lecsökkent, ok nélkül. A vasport repülőgépekről szórták le, mintha valami tenger alatti tüzet próbálnának eloltani. A projekt évente tízmilliárd dollárba kerül, és idők végezetéig folytatni kell, de kiszámolták, hogy egy évszázadnyi költség tizenöt százalékkal csökkenti a szén-dioxid földi koncentrációját (plusz-mínusz tíz százalék), és a fenyegetés, a tengerparti városok és a világ legtöbb korallzátonya pusztulásának fényében úgy döntöttek, hogy megéri ez a projekt.

– Ann-nek nagyon fog tetszeni – motyogta Frank. – Most már a Földet is földiesítik.

Minden egyes kifakadás kicsomózott egy csomót a mellkasában. Rájött, hogy senki sem figyeli őt, és senki sem figyel rá. Nem létezik a kis képzeletbeli közönség a fejében. Senki sem nézi az ember életének filmjét. Sem barát, sem ellenség nem fogja megtudni, hogy mit tett idekint, így azt tehetett, amit csak akart, pokolba a normalitással. Úgy tűnt, ezt hiányolta egész életében, ami után ösztönösen vágyakozott. Ha akart, kiment, és egy karszt oldalán rugdosott lefelé köveket egész álló délután, vagy sírt,vagy aforizmákat írt a homokba, vagy sértésekkel halmozta el a holdakat, amelyek végigszáguldottak a déli égen. Visszabeszélt magának az étkezések közben, vagy vissza a tévének, beszélgetett szüleivel vagy elveszett barátaival. Az elnökkel, Johnnal vagy Majával. Hosszú, kusza bejegyzéseket diktált a naplójába: részleteket a világ szocio-biológiai történelméből, egy naplót, egy filozófiai elmélkedést, egy pornográf regényt (még maszturbálni is tudott), az arab kultúra és történelem analízisét. Mindezt megtette, és amikor terepjárójával visszagördült a karavánhoz, sokkal jobban érezte magát. Letisztultabbnak, nyugodtabbnak. Sokkal üresebbnek. „Élj úgy”, egy segítőkész japán mondás szerint, „mintha már halott lennél”.

De a japánok idegenek. És így, hogy az arabokkal élt, rádöbbent arra is, hogy ők is mennyire idegenek. Igen, ők is részét képezték a XXI. századi emberiségnek, ez kétségtelen. Kifinomult, magas tudású tudósok és technikusok voltak. Életük minden pillanatában a technológia védőbástyái mögé húzódtak, s igen buzgón élték és nézték saját életük moziját. És mégis, három, négy, öt, hat alkalommal imádkoztak egy nap, a Föld felé meghajolva, mikor az az esthajnalcsillag. Reggel és este. És az ok, hogy miért okoztak nekik ilyen nagy és nyilvánvaló boldogságot techno-karavánjaik, abban keresendő, hogy ez jelentette külső megnyilvánulását annak, ahogy megpróbálták ezt a modern világot ősi céljaik szolgálatába állítani.

–Az ember munkája az, hogy kövesse Isten akaratát a történelemben – mondta Zeyk gyakran. – Meg tudjuk a világot változtatni oly módon, hogy segít megmutatni vagy végrehajtani az isteni mintát. Mindig is ez jelentette a mi utunkat. Az iszlám azt mondja, hogy a sivatag nem marad sivatag, a hegy nem marad hegy A világot át kell alakítani az isteni minta formájára. Ebből áll a történelem az iszlámban. Al-Qahira ugyanezt a kihívást nyújtja számunkra, mint a régi világ, csak sokkal tisztább formában.

Ilyen dolgokat mondott Franknek, ahogy üldögéltek terepjárójában a kis udvaron. Az ilyen családi terepjárókat úgy alakították át, hogy ide idegen nem tehette be a lábát, ide Franket is csak ritkán hívták meg, és akkor is csak Zeyk. Minden alkalommal, mikor meglátogatta őt, újra és újra meglepődött. Kívülről teljesen átlagos terepjárónak tűnt, nagy, sötét ablakokkal, csupán egy volt a sok közül, amelyek egymás mellett parkoltak, és séta-csövek kötik a többiekhez. De amikor fejét lehajtva belépett az ajtón, a napfénytetőkön beáradó napsugár megvilágította a kanapékat, a gazdagon díszített szőnyegeket, a csempe padlókat, a zöld növényeket, a virágkosarakat, egy ablakot, amely kifelé nézett, a mellettük lévő marsi tájra, de bekeretezték, mint egy fotót. Alacsony kanapékat, ezüst kávéskannákat, tölgy és mahagóni berakással ellátott komputer-konzolokat, folyóvizet a kis medencékben és szökőkutakban. Egy hűvös, nedves világ, zöld és fehér, intim és kicsi. Ahogy körülnézett, Franknek olyan érzése támadt, hogy ehhez hasonló szobák már évszázadok óta léteznek, így ezt a helyiséget és célját azonnal felismerné bárki, aki az Empty Quarterben élt az V században, vagy bárhol Ázsiában a XII. században.

Zeyk meghívása gyakran délutánra szólt, amikor egy csoportnyi férfi összegyűlt a terepjárójában,hogy kávézzanak és beszélgessenek. Frank a helyén ült, nem messze Zeyktől, kortyolgatta zaccos kávéját, és feszült figyelemmel hallgatta az arab szavakat maga körül. Igen gyönyörű, dallamos nyelv ez, tele metaforákkal, modern technikai kifejezéseik rezonáltak a sivatag képvilágával, mert onnan eredt az összes új szó, és amelyeket, mint a legtöbb elvont kifejezésüket, vissza lehetett vezetni valami konkrét fizikai eredetre. Az arab, a göröghöz hasonlóan, igen korán tudományos nyelvvé vált, és ez igen sok váratlan azonosságot mutatott az angollal, igen organikus és kompakt szókinccsel rendelkeztek.

A beszélgetések mindenféléről szóltak, de Zeyk és a többi öreg irányította őket, és véleményük előtt meghajoltak a fiatalok, oly módon, amit Frank hihetetlennek talált. Frank számára egy ilyen beszélgetés sokszor egy újabb leckét jelentett a beduin életstílusból, ami megengedte neki, hogy bólogasson és kérdéseket tegyen föl, és néha azt is, hogy kommentárokat, sőt néha kritikai megjegyzéseket is tegyen.

– Amikor jelen van egy erős konzervatív vonás a társadalomban – mondta gyakran Zeyk –, amely elválasztja magát a progresszív irányzattól, akkor tör ki a leghevesebb polgárháború. Mint abban a kolumbiai konfliktusban, amelyet La Violenciának hívtak például. Egy polgárháború, amely az állam teljes felfordulásával jár. Egy káosz, amelyet senki sem ért meg, és ezért képtelen is kontrollálni.

– Vagy mint Bejrútban – mondta Frank ártatlanul.

– Nem, nem – mosolygott Zeyk. – Bejrút ennél sokkal összetettebb. Ott nem csupán polgárháború történt, hanem az ottani harc sok más országban lejátszódó háborúra is hatást gyakorolt. Nem az történt, hogy a szociális vagy vallási konzervatívok leváltak a kultúra normális haladásáról, mint Kolumbiában, vagy a spanyol polgárháborúban.

Ezt úgy mondta most, mint egy igazi haladó szellemű ember.

Az összes qahirai mahjaris alapvetően progresszív, különben nem lennénk itt. De az iszlám elkerülte a polgárháborút azáltal, hogy egész maradt. Egy koherens kultúrával rendelkezünk, mert mi arabok még mindannyian hűek maradtunk hitünkhöz. Ezt még a legkonzervatívabbak is megértik odahaza. Soha nem tör ki közöttünk polgárháború, mert a vallásunk összeköt minket.

Frank hagyta, hogy csupán arckifejezése közölje velük véleményét a siíta szakadásról, amely csak egy volt a sok iszlám polgárháború közül. Zeyk megértette az arckifejezését, de nem foglalkozott vele, és tovább folytatta.

– Együtt megyünk mindannyian a történelmen át, egy laza karavánban. Úgy is mondhatnánk, hogy mi itt Al-Qahirán olyanok vagyunk, mint egy kutató terepjáró. És te is tudod, mennyi örömmel jár az, amikor az ember egy ilyenen utazik.

– Tehát... – Frank erősen gondolkodott azon, hogy vajon hogyan fogalmazza meg a kérdését; az arab nyelvben való nem megfelelő jártassága igen leszűkítette lehetőségeit, és nem akarta megsérteni őket – megvan az iszlámban a társadalmi fejlődés gondolata egyáltalán?

– Ó, hát persze, igen – többen közülük igenlően válaszoltak, és még mindig bólogattak. Zeyk megszólalt. – Miért, szerinted nincsen?

– Nos... – Frank jobbnak látta, ha nem válaszol erre. Még mindig nem jött létre egyetlen arab demokrácia sem. Ebben a hierarchikus kultúrában a becsület és szabadság a két legfontosabb tulajdonság, és sokak számára, akik a létra alján helyezkednek el, ez a kettő csupán behódolással érhető el, ami megerősítette a rendszert, és mozdulatlanul tartotta. De hát mit is mondhatna

– Bejrút elpusztítása katasztrófát jelentett a progresszív arab kultúra számára – mondta egy másik férfi. – Értelmiségiek, művészek és radikálisok mentek ebbe a városba, amikor saját kormányuk támadta őket. A nemzeti kormányok mindannyian gyűlölték az össz-arab ideált, de a lényeg az, hogy mi egy nyelvet beszélünk ebben a rengeteg országban, és a nyelv a kultúra egy meglehetősen erős egyesítő ereje. A vallásunk mellett ez is eggyé forraszt minket, a politikai határok ellenére. Bejrút mindig arról szólt, hogy megerősítse ezt a pozíciót, ezt a gondolatot. És amikor az izraeliek lerombolták, ez a megerősítés sokkal nehezebbé vált. A pusztítás arra szolgált, hogy széttagoljon minket, és elérte ezt a célját. Így tehát elölről kell kezdenünk a munkát.

Ezt nevezték ők társadalmi fejlődésnek.

Az a réteges rézlelőhely, amelyen eddig dolgoztak, kimerült, így hát eljött az ideje egy újabb rahlának, a hejra pillanata a következő helyszínre. Két napig utaztak, és megérkeztek egy újabb réteglelőhelyhez, amelyet Frank talált meg.

Frank újabb kutatóútra indult. Napokon át csak üldögélt a vezetőülésben, lába fenn a műszerfalon, és nézte, ahogy elgördül előtte a világ. A thulleya vidékén jártak, a kis bordák, párhuzamos kiemelkedések vidékén, amelyek hegynek lefelé futottak. Többé nem kapcsolta már be a tévét, túl sok mindenről kellett gondolkodnia. „Az arabok nem hisznek az eredendő bűnben”, írta a naplójába. Úgy hiszik, az ember ártatlan. A halál pedig természetes, nincsen szükségünk megmentőre. Nincsen mennyország és pokol, csupán büntetés és jutalmazás, ami ebből az életből áll, és abból, ahogy, ahogy éljük. Ebből a szempontból a judaizmus és a kereszténység humanista kijavítása, ha úgy tetszik. Más szempontból viszont folyton elkerülik, hogy felelősséget vállaljanak végzetükért. Ez mindig Allah akarata. Nem értem ezt az ellentmondást. De most itt vannak. És a mahjarik mindig is szerves részét képezték az arab kultúrának, gyakran vezető alakjai is. Az arab költészet a XX. században olyan költőkkel élte reneszánszát, akik New York-ban vagy Latin-Amerikában éltek. Talán hasonlóképpen fog történni itt is. Meglepő, hogy történelemszemléletük mennyire hasonlít ahhoz, amelyben Boone hitt. Nem hiszem, hogy bármelyikük is felismerte volna ezt. Igen kevés ember foglalkozik azzal, hogy veszi a fáradságot és kitalálja, más emberek igazából mire gondolnak. Hajlamosak elfogadni bármit, amit hallanak valakiről, aki elég távol van tőlük.

Talált egy szokatlanul sűrű porfír-rézlelőhelyet, magas koncentrációjú ezüsttel. Ennek örülni fognak majd. A réz és az ezüst elég ritka fém a Földön, de az ezüstöt nagy tömegben használja sokfajta iparágazat, és kezdtek kifogyni azokból a lelőhelyekből, ahonnan könnyedén lehetett hozzájutni. És itt most igen sokat találtak belőle, pont a felszínen, jó koncentrációban; nem olyan sokat persze, mint a Silver Mountainnél az Elysium ősmasszívumban, de ez az arabokat nem fogja érdekelni. Betakarítják, aztán továbbmennek.

Így hát maga is továbbindult. Teltek-múltak a napok, nőttek és csökkentek az árnyékok. A szél a lejtőn lefelé fújt, majd fölfelé. Lefelé, majd fölfelé. Felhők alakultak ki, és viharok törtek ki. Néha az ég megtelt jeges csillogással, melléknapokkal, és porfelhőkkel, amelyek mint a csillám, villogtak a rózsaszín napfényben. Néha megpillantott egy fékezést végző űrhajót, amely mint egy lángoló meteor, egyenesen keresztülszelte az eget. Az egyik tiszta reggelen látta az Elysium Montest a horizonton túl, de az ezer kilométerrel a horizonton túl fekvő, fekete Himalájához hasonlító látvány csak fénytörő atmoszférarétegen keresztül jutott el hozzá. Már nem kapcsolta be a naplóját sem, a tévéhez hasonlóan. Semmi sem maradt, csak a világ és ő. A szelek felkapták a homokot, és nekicsapták kis felhőkben a terepjárójának. Khála, az üres föld.

És akkor álmok kezdték el üldözni, álmok, vagy inkább emlékek. Intenzívek, részletesek és pontosak, mintha újra átélné a múltját alvás közben. Az egyik éjjel arról a napról álmodott, amikor megtudta, hogy ő fogja vezetni az első marsi kolónia amerikai csapatát. Beült a kocsijába, és elment Washingtonból a Shenandoah Valleybe, igen furcsán érezve magát. Sokáig sétált a nagy keleti keményfa-erdőben. Odaérkezett a Luray-i mészkőbarlangokhoz, amely turistalátványosság lett, és hirtelen elhatározással bement, hogy végignézze. Minden cseppkövet vöröses színű fények világítottak meg. Néhányukra kis fakalapácsokat akasztottak, és egy zenész tudott játszani rajtuk, mint egy harangjátékon. A jól hangolt barlang. Ki kellett sétálnia az oldalsó sötétségbe, és bele kellett harapnia az alkarjába, nehogy meghallja a többi turista, ahogy felröhög.

Majd egy kilátóban parkolt le, besétált az erdőbe, és leült egy nagy fa gyökerei közé. Senki sem járt a közelben a meleg őszi éjszakán, a fák és a föld sötétjében kabócák zengték furcsa, idegen dalukat, tücskök ciripelték az utolsó szomorú dallamukat, megérezve a fagyot, amelyben hamarosan elpusztulnak. Olyan furcsán érezte magát. Tényleg maga mögött tudja hagyni ezt a világot? Ahogy ott ült a földön, azt kívánta, bárcsak le tudna csúszni egy repedésen, formát változtatva, és újra előbukkanna, mint valami más, valami jobb, valami hatalmas, nemes, hosszú életű, valami, mint egy fa. De semmi sem történt természetesen. Ott feküdt a földön, de máris eltávolodva tőle. Máris marsiként.

És felébredt, és a nap egész hátralévő részében zavartan érezte magát.

Máskor, ami még rosszabb volt, Johnról álmodott. Arról az éjszakáról, amikor Washingtonban ült, Johnt nézte a tévén, ahogy az kilép a Marsra, mint az első ember, s ahogy követi a másik három. Frank otthagyta a hivatalos ünneplést a NASA-ban, és sétára indult az utcákon, egy forró DC-beli éjszakán 2020 nyarán. Terveinek az is részét képezte, hogy John legyen az, aki először leszáll, úgy adta oda neki ezt, mint ahogy az ember feláldoz egy királynőt a sakkban, mert tudta, hogy az első legénység túl sok sugárzást kap majd az úton, és a szabályzat szerint a visszatérés után nem repülhet többet. És akkor tiszta lesz előtte a pálya, hogy övé legyen a következő út. A telepesekkel, akik viszont ott maradnak örökre. Ez az igazi trófea. És ez az, amelyről úgy tervezte, ő fogja vezetni.

Mégis, ezen a történelmi éjszakán igen zord hangulatban találta magát. Visszatért a lakásába a Dupont Circle közelében, majd ismét elindult, és elvesztette az FBI-kitűzőjét, és bement egy sötét bárba, és leült, nézte a tévét a kocsmáros feje fölött, bourbont ivott, mint az apja, miközben marsi fény özönlött ki a tévéből, és vörösre festette az egész sötét helyiséget. És ahogy lerészegedett, és hallgatta John bárgyú beszédét, egyre jobban elromlott a hangulata. Nehezen tudott csak koncentrálni a tervére. Igen keményen ivott. Hangzavar uralkodott a bárban, nem sokan nézték az adást, nem mintha nem vették volna észre a leszállást, de ez is csak egyfajta szórakozást jelentett, azonos a szinten a Bullets-meccsel, melyre az egyik csapos folyton átkapcsolgatott. Majd katt, vissza a jelenethez a Chryse Planitián. A mellette ülő férfi hangosan káromkodva fejezte ki rosszallását.

– A kosárlabda pokolian jó játék lesz majd Marson – mondta Frank azzal a floridai akcentussal, amelyről azt hitte, már jó régen kitörölte magából.

– Fel kell majd magasra emelniük a gyűrűt, vagy összetörik a fejüket.

– Igen, de gondolj csak az ugrásokra. Könnyedén csinálnak majd hatméteres zsákolásokat.

– Igen, még ti fehér fiúk is olyan magasra tudtok majd ugrani, legalábbis azt mondjátok, de hagyjátok békén a kosarat, vagy ugyanazt kapjátok, amit itt a Földön.

Frank fölnevetett. Odakint forróság uralkodott, nyirkos DC-beli nyáréjszaka volt, és Frank egyre erősödő rossz hangulatban sétált hazafelé, minden lépéssel egyre mélyebben belelovalva magát a dühbe; és ahogy odaért a Dupont egyik koldusához, előhúzott egy tízdollárost, és odavágta a férfihoz. Majd ahogy a csavargó lehajolt érte, Frank odébb lökte, azt kiáltva: „Kapd be! Menj el dolgozni!” De akkor néhányan feljöttek a metróaluljáróból, így inkább sokkolva és dühvel telve tovább sietett. Koldusok ültek roskadtan az ajtókban. Emberek léptek a Marsra, itt pedig a nemzet fővárosának utcáin koldusok állnak, az ügyvédek pedig minden nap elsétálnak mellettük, és a szabadságról és az igazságról szóló prédikációjuk semmi mást sem takar, csupán a mohóságukat.

– A Marson ez minden másképp lesz – mondta Frank vadul, és hirtelen ott akart lenni azonnal. Túl a várakozás, a kampány gondos évein. – Keress munkát magadnak – kiabált rá egy másik otthontalanra. Majd visszatért a lakóépületéhez, ahol unatkozó biztonsági őrök ültek az előcsarnok asztala mögött, olyan emberek, akik egész életüket azzal töltik, hogy egy helyben ülnek és nem csinálnak semmit. Odafent olyan erősen remegett a keze, hogy először nem is tudta kinyitni az ajtót. És amint belépett, kővé dermedt, ahogy megriasztotta a hamis, üzletember-típusú bútorok látványa, megannyi színpadi díszlet, ami azért lett felépítve, hogy lenyűgözze a ritkán betévedő látogatókat, akik amúgy is csupán a NASA-tól és az FBI-tól jöttek. Egyetlen darab sem az övé. Semmi sem az övé. Semmi, csak egy terv.

És akkor felébredt, egyedül egy terepjáróban a Great Escarpmenten.

Végül visszatért erről a borzasztó álom-expedícióról. A karavánban nehezen tudott megszólalni. Meghívták Zeykhez kávézni, és mielőtt elindult, lenyelt egy tablettányi ópiumszármazékot, hogy megnyugtassa magát a férfiak társaságában. A terepjárójában leült a helyére, és várta, hogy Zeyk apró csészényi szegfűszeggel ízesített kávét osszon ki. Unsi Al-Khal ült a balján, hosszan beszélve a történelem iszlám megközelítéséről, és arról, az egész hogyan kezdődött a Jahili, azaz iszlám előtti időszakban. Al-Khal soha nem viselkedett vele barátságosan, és amikor Frank megpróbálta továbbadni a csészét, amely odaérkezett hozzá, az udvariasság szokásos gesztusával, Al-Khal tömören elmondta, hogy ragaszkodik ahhoz, hogy inkább ő, hogy ő, Al-Khal nem hagyja majd rábeszélni magát, hogy visszaéljen Frank iránt érzett tiszteletével. Tipikus inzultus: a túlzott udvariasság; már megint a hierarchia. Az ember nem tehet szívességet azoknak, akik fölötte állnak a rendszerben, a szívességek csak lefelé működnek. Alfa-hímek, a csirkék csípési rangsora; tényleg, mintha ott ülnének még mindannyian a szavannán (vagy Washingtonban). Nem több ez, mint a főemlős-dominancia taktikázása már megint.

Frank összeszorította a fogát, és amikor Al-Khal nagyképűen folytatta, megszólalt:

– És mi van az asszonyaitokkal?

Mindannyian visszahőköltek, és Al-Khal megvonta a vállát.

– Az iszlámban a férfiaknak és a nőknek különböző szerepeik vannak. Pont úgy, mint a nyugaton. Ez mind biológiai eredetű.

Frank megrázta a fejét, és érezte a tabletták érzéki zsibbadását a fejében, a múlt sötét súlyát. A fejében lévő, jéggé fagyott, víztározónyi undorra nehezedő nyomás hirtelen megnövekedett, valami átszakadt, és hirtelen már nem is foglalkozott semmivel, belebetegedett abba, hogy úgy tesz, mintha igen. Elege lett a rengeteg képmutatásból mindenütt, ebből a nyálkás olajból, amely hagyja, hogy a társadalom tovább fusson a maga fogcsikorgatóan borzasztó módján.

– Igen – mondta végül –, de ez rabszolgaság, nem?

A férfiak körülötte megmerevedtek, sokkolta őket ez a szó.

– Nem? – mondta. Érezte, hogy kibuknak belőle a szavak. – A feleségeteknek és lányotoknak nincsen hatalmuk, és ez rabszolgaság. Lehet, hogy jól tartjátok őket, és lehet, hogy ők különleges és intim hatalommal rendelkeznek felettetek, de a gazda és rabszolga kapcsolaton alapszik ez az egész, így hát az összes kapcsolatotok kicsavart és robbanásig feszült.

Zeyk összehúzta szemöldökét.

– Hidd el, aki benne él, az nem így gondolja, erről biztosíthatlak. Talán meg kellene vizsgálnod a költészetünket.

– De vajon ugyanezt mondanák a nők is? – vágott vissza Frank.

– Igen – mondta Zeyk magabiztosan.

– Talán. De közöttetek még a legsikeresebb nők is szerények, és mindenben alávetik magukat nektek. Gondosan betartanak minden szabályt a rendszerben. Ők azok, akik segítik a férjüket és fiaikat, hogy emelkedjenek a rendszerben. Így ahhoz, hogy sikeresek lehessenek, kénytelenek tovább erősíteni azt a rendszert, amely elnyomja őket. Ez pedig mérgező hatásokkal járhat. A kör újra indul, generáción és generáción keresztül, és ezt fenntartják mind az urak, mind pedig a rabszolgák.

– Azáltal, hogy a rabszolga szót használtad –mondta Al-Khal lassan, és megállt –, megsértesz minket, mert ez a szó ítéletet fejez ki. Egy olyan kultúrát ítélsz el, amelyet nem igazán ismersz.

– Ez így van, én valóban csak azt tudom nektek elmondani, hogyan néz ez ki egy kívülálló szemével. Ez pedig bizonyára érdekel egy haladó szellemű mohamedánt. Ez az isteni minta, ezért küszködtök, hogy létrehozzátok a történelemben? Ott vannak a törvények, elolvashatók, és meg lehet nézni, hogy működnek a valóságban. Nekem ez a rabszolgaság egy formájának tűnik. És tudjátok, mi háborúkat vívtunk, hogy véget vessünk a rabszolgaságnak, és kizártuk Dél-Afrikát a nemzetek szövetségéből, mert úgy alakította ki a törvényeit, hogy a feketék soha nem tudtak úgy élni, olyan jól, mint a fehérek. De ti ezt teszitek egész idő alatt. Ha bármelyik férfit a világban úgy kezelnének, ahogy ti bántok az asszonyaitokkal, akkor az ENSZ száműzné a soraiból azt a nemzetet. De azért, mert itt most nőkről van szó, a hatalmon lévő férfiak elfordítják tekintetüket. Azt mondják, ez vallási belügy, amibe nem szabad beleavatkozni. Vagy hogy nem rabszolgaságnak hívják, mert ez csak eltúlozza azt, ahogyan máshol bánnak a nőkkel.

– Nem eltúlozzuk – javasolta Zeyk. – Egy variációt adunk rá, talán.

– Nem, ez tényleg túlzás. A nyugati nők általában felelősek saját döntéseikért. Van saját életük, nálatok viszont ez nem így van. De egy ember sem veti alá magát, hogy tárgyként kezeljék, ezt gyűlölik, és harcolnak ellene, és mindenféle módon megbosszulják. Ilyenek az emberek. Ebben az esetben pedig az anyádról, a feleségedről, nővéreidről, húgaidról és a lányaidról van szó.

Most már az összes férfi villogó tekintettel bámulta őt, még mindig inkább sokkhatás alatt, mint megsértődve, de Frank csak a teáscsészéjét bámulta, és folytatta.

– Fel kell szabadítanotok az asszonyaitokat.

– És mégis, szerinted hogyan kellene ezt tennünk? – kérdezte Zeyk, kíváncsian méregetve Franket.

– Változtassátok meg a törvényeiteket, oktassátok őket ugyanazokban az iskolákban, amelyekben a fiaitokat oktatjátok. Adjátok meg nekik azokat a jogokat, amelyeket minden mohamedán férfi élvez bárhol a világon. Ne felejtsétek el, igen sok olyan törvényetek van, amely nem szerepel a Koránban, hanem Mohamed ideje óta hozták.

– Igen, de ezt szent emberek tették – mondta Al-Khal dühösen.

– Minden bizonnyal. De azt mi választjuk meg, hogyan tartatjuk be vallási meggyőződésünket a mindennapos viselkedésünk során. Ez igaz minden kultúrára. És lehet találni új utakat is. Fel kell szabadítanotok az asszonyaitokat.

– Nem tetszik, hogy olyan prédikál nekem, aki nem mullah – mondta Al-Khal dühösen. Szája pengeélnyire szűkült a bajusza alatt. – Az igazságról szóló prédikációt hagyjuk meg azoknak, akik bűntelenek.

Zeyk boldogan elmosolyodott.

– Igen, Szelim el-Hayil is ezt szokta mondani –mondta.

Ezt mély, gondolatokkal teli csend követte.

Frank meglepetten pislogott. Sokan mosolyogtak, és elismerően tekintettek Zeykre. Frank akkor villámsebesen megértette, hogy mindannyian tudták, mi történt Nicosiában. Hát persze, Szelim ugyanaznap éjszaka halt meg, csak pár órával a gyilkosság után, és mikrobák egy különleges kombinációja ölte meg. Tudtak mindent, ennek ellenére mégis befogadták, beengedték otthonaikba, saját kis bezárt világukba, ahol magánéletüket élték. Megpróbálták neki megtanítani, hogy miben hisznek. Talán olyan szabaddá kellene tennünk őket, mint az orosz nőket – mondta Zeyk nevetve, kiszakítva Franket merengéséből beleőrülnek a túlórába, nem ezt mondják? Azt mondják nekik, hogy egyenlőek, de igazából mégsem.

Juszuf Hawi, egy vidám fiatalember, rákacsintott és felvihogott.

– Ribancok ezek mind, én mondom nektek. De nem jobban és nem kevésbé, mint bármelyik más nő. Nem igaz az, hogy otthon a mindig az erősebb hordja a nadrágot. A terepjárómban én vagyok a rabszolga, ezt jobb, ha tőlem tudjátok. Azizának minden nap megcsókolom még a lába porát is.

Az emberek hangosan felnevettek rajta. Zeyk elvette a csészéket, és még egy kör kávét töltött. A férfiak újra fölvették a beszélgetés fonalát, és amennyire csak tudták, megpróbálták elfeledni Frank merész támadását. Talán azért, mert annyira túllőtt mindenen, hogy csak tudatlanságát jelezte, vagy azért, mert elismerték, ahogy Zeyk támogatta, de már csupán néhányuk nézett egyáltalán Frankre.

Visszahúzódott, és újra csak hallgatott, dühösen magára. Hibát követ el az ember minden alkalommal, amikor őszintén elmondja, amit gondol. Hacsak tökéletesen egybe nem vág mindez politikai céljaival. Ami persze soha nem történik meg. Legjobb az, ha megszabadítjuk minden kijelentésünket bármiféle tartalomtól. Ez a diplomácia legalapvetőbb törvénye. Odakint az Great Escarpmenten erről elfelejtkezett.

Összezavarodva indult el újra egy kutató terepjáróval. Az álmok megritkultak. Amikor visszatért a karavánhoz, nem szedett semmilyen drogot. Csöndesen üldögélt kávézás közben, ásványokról és talajvízről beszélt, vagy a nemrégiben átalakított kutató terepjárók kényelméről. A férfiak megtartották a három lépés távolságot vele kapcsolatban, és csupán Zeyk nem szűnő barátságos viselkedése miatt vonták be a beszélgetésbe – azt a pillanatot kivéve, amikor hatásos módon emlékeztette Franket a szituáció egyik alapvető tényére.

Egyik éjszaka meghívta, hogy vacsorázzon vele, hármasban feleségével, Nazikkal. Nazik egy hosszú, fehér, a hagyományos beduin stílusban szabott ruhát viselt, amelyet egy kék selyemöv fogott össze. Fedetlen fején sűrű, sötét haját egy lapos csat fogta össze, és lazán hátravetette. Frank már eleget olvasott, és tudta, ez így nem helyes. Avlad Ali beduinjai között a nők fekete ruhákat hordtak, és vörös selyemövet, hogy ezzel is jelöljék erkölcsi tisztátlanságukat, nemiségüket és erkölcsi alávetettségüket, ugyanakkor a fátyol sem hiányozhatott fedett fejükről, a szerénység részletesen kidolgozott hierarchikus kódjának megfelelően, mindezzel kifejezve, hogy alávetik magukat a férfiak hatalmának. Így hát Nazik ruhái igen mélyen megrázták volna édesanyját és nagyszüleit, még akkor is, ha csupán egy idegen előtt teszi, mint most, aki nem igazán számít. De ha eleget tud ahhoz, hogy ezt megértse, akkor ez jelent valamit. Az este folyamán egyszer, amikor mindannyian nevettek, Nazik felállt, hogy Zeyk kérésének engedelmeskedve hozzon nekik desszertet, és nevetve odaszólt Zeyknek.

– Igenis, uram-parancsolóm.

Zeyk szigorú arcot vágott és visszavágott.

– Menj, rabszolga – és meglegyintette felesége fenekét, mire a nő játékosan rácsattintotta fogát. Felnevettek Frank vad elpirulását látva, és látták, hogy megértette. Őrajta szórakoztak, és ugyanakkor megtörték a házastársi szeretet kinyilvánításáról szóló beduin tabut. Nazik odament hozzá és ujjával megérintette a vállát, ami még inkább sokkolta.

– Tudod, csak viccelünk veled – mondta. – Hallottunk a kijelentésedről, amit a férfiaknak tettél, és nagyon szeretünk téged ezért. Olyan sok feleséged lehet majd közülünk, mint egy ottomán szultánnak. Mert van valami igazság abban, amit mondtál. Sőt, túl sok. – Komolyan elmosolyodott, és ujjával Zeyk-re mutatott, akinek az arcáról eltűnt a mosoly, és ő is bólintott. Nazik folytatta. – De olyan sok függ az emberektől a törvények keretein belül, nincs igazam? Ezek a férfiak itt a karavánban jó emberek, okos emberek. És a nők még okosabbak. És így teljesen átvettük az irányítást. – Zeyk felrántotta szemöldökét, és Nazik felnevetett. – Na jó, nem, de azért kivesszük belőle a részünket.

– De nem látlak titeket. Hol vagytok? – mondta Frank. – Úgy értem, hol vannak a karaván asszonyai napközben, mit csináltok?

– Dolgozunk – mondta Nazik egyszerűen. – Nézz csak körül, majd meglátsz minket.

– Mindenféle munkát végeztek?

– Ó, igen. Talán nem ott, ahol könnyen megtalálsz minket, még mindig van néhány szokás, visszavonultan élünk, elkülönülünk, megvan a saját világunk. És ez talán nem jó. Mi, beduinok, egy csoportot alkotunk, férfiak és nők, megvannak a tradícióink is, tudod, és ezek nagyon erősek. De nagyon sok minden változik itt is, elég gyorsan. Olyan gyorsan, hogy ez az iszlám útjának a következő állomása. Mi... – a nő kutatott a megfelelő szavak után.

– Utópia – mondta Zeyk. – Az iszlám utópia.

A nő tiltakozva rázta meg a kezét.

– Történelem – mondta. – Az utópia hadj-ja.

Zeyk boldogan felnevetett.

– De a hadj az úti célt jelenti – mondta. – Ezt tanítják nekünk a mullahok folyton. Így tehát már ott vagyunk, nem? – És egymásra mosolyogtak feleségével. Egy privát kommunikáció, tele sűrű információcserével, egy mosoly, amelyet megosztottak egy másodpercre Frankkel, majd másra fordult a beszélgetés.

Praktikus szemmel nézve, Al-Qahira a megvalósult össz-arab álmot jelentette, mivel a mahjarisokat az összes arab nemzet támogatta pénzzel vagy emberekkel. Az arab nemzetek teljes mértékben elkeveredtek a Marson, csupán egy-egy karavánon belül különültek el némileg. De mégis keveredtek, és függetlenül földi hazájuk olajkincseinek mértékétől, amely itt a jelek szerint elvesztette jelentőségét, a külföldiek között mindannyian testvérek lettek. Szíriaiak és irakiak, egyiptomiak és szaudiak, az Öböl államaiból és Palesztínából, líbiaiak és beduinok. Mind testvérek.

Frank kezdte magát jobban érezni. Újra mélyen aludt, minden nap felfrissítette az időrés, egy kis kiengedés a 24 órás ritmusból, a test saját szabadideje. Sőt, az élet minden területének megvolt a maga, a többihez képest más időtartama, mintha megnyúltak volna a másodpercek. Úgy érezte, mindenre van ideje, nincs oka a sietségre.

Az évszakok pedig szépen lassan követték egymást. A nap majdnem ugyanazon a helyen bukott le minden este, lassan-lassan mozogva. Már teljes mértékben a marsi naptár szerint éltek, csak az itteni újévet vették észre, vagy akár ünnepelték meg. Ls 0, az északi tavasz kezdete, a 16. évben. Évszak évszak után, mindegyik hat hónap hosszú, és mindegyik a halandóság éles érzése nélkül múlt el, mintha örökkévalóságban élnének, órák és napok véget nem érő váltakozásában, a folyamatos ima ritmusában az oly távoli Mekka felé, a véget nem érő barangolás közben. A nem szűnő hidegben. Egyik reggel arra ébredtek, havazott éjszaka, és az egész táj tiszta fehérben úszott. Az egész karaván megőrült egy egész napra, mindannyian, férfiak és nők, kirohantak védőruháikban, megszédültek a látványtól, rugdosták a havat, hógolyókat gyúrtak, melyek nem tapadtak elég jól, megpróbáltak hóembereket építeni, melyek hasonlóképpen nem álltak össze, a túl hideg hó miatt.

Zeyk hangosan felnevetett, erőfeszítéseiket látva.

– Micsoda fényvisszaverő képesség! – mondta. –Egyszerűen fantasztikus, hogy Sax dolgai közül végül milyen sok fordul ellene. A visszajelzések természetes módon mutatnak a homeosztázis felé, nem? Azon tűnődöm, hogy vajon Saxnek nem kellett volna-e annyira lehűtenie itt mindent, hogy az atmoszféra egyszerűen kifagyjon a talajra. Mit gondoltok, milyen mély lett volna? Egy centiméter? És akkor fel kellett volna sorakoztatnia betakarítóinkat pólustól pólusig, és fokról fokra végig kellett volna futtatni őket a világon, hogy feldolgozzák a szén-dioxidot jó levegővé és műtrágyává. Nem?

Frank megrázta a fejét.

Sax szerintem gondolt rá, de valami általunk nem ismert ok miatt elvetette ezt a tervet.

– Kétségtelenül.

A hó szublimálódott, a vörös talaj visszatért, és folytatták útjukat. Néha atomreaktorok mellett haladtak el, melyek mint kastélyok álltak az Escarpment tetején; nem csak Rickoverek, hanem hatalmas Westinghouse típusok, melyekből, mint egy viharfelhő, emelkedett a pára. A Mangalavidon láttak egy műsort egy fúziós prototípusról a Chasma Borealison.

A kanyonok követték egymást. Nagyon jól ismerték a tájat, jobban, mint Ann, akit a Mars minden területe egyformán érdekelt, így tehát nem szerezhetett ennyire alapos ismereteket egy adott területről. Mint nyitott könyv, feküdt előttük a táj, követték a nyomokat a vörös kövön keresztül, egy telérnyi feketés szulfátig, vagy az enyhén cinóberszínű higanylerakódásokig. Nem annyira a táj kutatóiként, sokkal inkább szerelmeseiként. Ők akartak valamit a földtől. Ann ezzel szemben nem kért semmit, csupán válaszokat. Olyan sok fajta vágy létezik.

Múltak a napok, majd az évszakok. Amikor más arab karavánokkal futottak össze, éjszakába nyúlóan ünnepeltek, zenével és tánccal, kávéval és vízipipákkal, és beszélgettek a közös sátrakban, amelyeket a nyolcszögbe állított terepjárók által kerített területen hoztak létre. A beduin zenét soha nem vették lemezre, de nagy ügyességgel játszották furulyákon és elektromos gitáron, nagyrészt énekkísérettel, negyedhangokban és jajongásokban, mely kezdetben olyan szokatlannak tűnt, hogy Frank sokáig nem is tudta megállapítani, hogy jó-e az énekes, vagy nem. Az étkezések órákig tartottak, utána hajnalig beszélgettek, és egy alkalommal sem mulasztották el megnézni, ahogy a Nap tüzes kohója izzó robbanással szétárad a tájon napfelkeltekor.

Amikor más nemzetekkel találkoztak, természetesen sokkal visszafogottabban viselkedtek. Egyszer elhaladtak egy új Amex-bánya mellett, ahol leginkább amerikaiak dolgoztak, és amely ott gubbasztott az egyik platinaszármazékokkal teli, ritkás mafikus szikla peremén, Alba Petera közelében a Tantalus Fossae-n. Maga a bánya az egyik keskeny kanyon hosszú, sima talaján helyezkedett el, de főleg robotokkal dolgoztattak, és a személyzet odafenn élt egy fényűző sátorban a szakadék peremén. Az arabok megálltak a sátor mellett, tettek egy rövid, óvatos látogatást odabenn, majd visszavonultak, hogy az éjszakát rovarszerű terepjáróikban töltsék. Az amerikaiak számára képtelenség lett volna bármit is megtudni róluk.

De aznap este Frank egyedül visszatért az Amex-bázisra. A bentiek Floridából érkeztek, és hangjuk olyan érzést keltett benne, mintha őshalakkal teli hálót emelt volna ki az óceánból. Frank nem foglalkozott a kicsiny pattogásokkal az agyában, és egymás után tette fel kérdéseit. Koncentrált a fekete, spanyol ajkú és redneck arcokra, akik válaszoltak. Látta, hogy ők is egy ősi közösségi formát utánoznak, mint az arabok. Egy spontán létrejött olajkutató csapatra hasonlítottak, akik komoly viszontagságon és hosszú munkaórákon mentek keresztül, míg megkapták rengeteg pénzüket, amelyet mindannyian a Földre, a civilizációba történő visszatérésük utánra tartogattak. Megérte ez így, még akkor is, ha a Mars egy igen szar hely lett volna. Ami véleményük szerint pontosan fedte a valóságot.

– Azt mondom én, hogy a jégen kimehet az ember egy kicsit, ha akar, de itt? Bassza meg.

Nem foglalkoztak azzal, hogy Frank kicsoda, ő pedig leült közéjük, és hallgatta meséiket, ahogy olyan meglepő történeteket meséltek egymásnak, amelyek valahogy ismerősnek tűntek.

– Huszonketten kutattunk ezen a kis mobil lakóhelyen élve, sehol egy szoba, és egyik este elkezdtünk szórakozni és levettük az összes ruhánkat. Az összes nő is levetkőzött, lefeküdt a földre egy körbe, fejükkel egymás felé, és akkor a srácok elindultak körbe, tizenkét fickó és tíz nő, úgyhogy a két srác, aki éppen kimaradt, igen gyorsan hajtott minket előre, és mindenki körbeért az időrés alatt. Megpróbáltunk mind egyszerre elélvezni a végén, és igen jól sikerült. Egyszer egy-két pár úgy beindult, hogy ez, mint egy pezsgőfürdő, mindenkit leszippantott magába. Olyan jól éreztem magam.

És akkor a nevetés meg a hitetlenkedő kiabálások után jött a következő.

– Mi disznókat öldöstünk és fagyasztottunk le Acidaliában; ezek a humánus leölési módszerek olyanok, mintha egy hatalmas nyílvesszőt lőnél a fejükbe, tehát úgy döntöttünk, hogy miért ne öljük meg és fagyasszuk le őket egyszerre, aztán majd meglátjuk, mi történik. Mindegyikre tettünk egy kis extra súlyt, és fogadásokat kötöttünk, vajon melyik jut a legmesszebb. Kinyitottuk a külső zsilipajtót, ezek a disznók meg mind kirohantak, és akkor bumm! mindannyian feldőltek, még ötven yardon belül, egyet kivéve, amelyik majdnem kétszáz yardnyira jutott, és egyenesen, állva fagyott meg. Száz dollárt nyertem azon a disznón.

Frank elmosolyodott, ahogy felröhögtek. Mintha visszatért volna Amerikába. Megkérdezte őket, mi mást csináltak még a Marson. Néhányan atomreaktorokat építettek a Pavonis Mons tetején, ahol majd lecsatlakozik az űrfelvonó. Mások egy vízvezetéken dolgoztak, amely felfut majd a Tharsis keleti lejtőjén, Noctistól Pavonisig. Elmondásuk szerint az űrfelvonóban legnagyobb érdekeltséget szerzett transznac, a Praxis, igen sok érdekeltséggel rendelkezett az alsó végen.

– Én egy Westinghouse-on dolgoztam a Compton-víztározó tetején, Noctis alatt, amelyikben állítólag annyi víz van, mint a Földközi tengerben, és ennek a reaktornak csupán az lesz majd a feladata, hogy egy egész csapatnyi párologtatónak szolgáltasson energiát. Kurva nagy, kétszáz megawattos párologtatóknak. Ugyanolyanok, mint az, ami az én szobámban is zörgött még gyermekkoromban, azzal az apró különbséggel, hogy ezek egyenként ötven kilowattot zabálnak. Hatalmas Rockwell-szörnyetegek, egyetlen molekulapárásítóval és sugárhajtású hajtóművekkel, amelyek kilométeres oszlopokban lövik fel a párát. Kurva hihetetlen. Napi egymillió liternyi hidrogénnel és oxigénnel dúsítják a levegőt.

Egy másik egy új sátorvárost épített az Echus-csatornában, Overlook alatt.

– Megcsapoltak ott egy víztározót, és tele van a város szökőkutakkal, szobrok állnak bennük, vízesésekkel, kis tavacskákkal, uszodákkal, amit akarsz. Mint egy kis Velence. Igen jó hőmegtartó képességgel, az biztos.

Témát váltottak, és a gépekkel telezsúfolt edzőteremről kezdtek el beszélgetni, ami arra lett kitalálva, hogy Föld-készen tartsa őket.

– Nagyon csinálja, figyelj csak. Biztosan már nincs hátra sok ideje. – Mindenki egy igen erőltetett és kemény edzéstervet követett, naponta legalább három órán át. – Ha abbahagyod, akkor itt ragadsz, nem? És akkor mire jó a bankszámla?

– Egyszer úgyis hivatalos pénz lesz belőle itt is – mondta egyikük. – Ahová emberek mennek, az amerikai dollár is követi őket.

– Fordítva, te hülye.

– Aminek mi vagyunk az élő bizonyítékai.

– Én úgy tudtam, hogy a szerződés nem engedélyezi földi pénz használatát – mondta Frank.

– A szerződés? Az csak egy igen rossz vicc – mondta egyikük, súlyzózás közben.

– Olyan döglött, mint Bessy, a hosszútávfutó malac.

Bámultak Frankre, mindannyian húszas és harmincas éveikben járhattak, egy olyan generáció, akikkel nem sokat beszélgetett. Nem tudta, hogyan nőttek fel, milyen eszmék formálták őket, miben hisznek. Az olyan ismerős kiejtés és arcok lehet, hogy félrevezetik. És talán ebben nem téved.

– Így gondoljátok? – kérdezte.

Néhányan a többieknél jobban tudták, hogy neki lehet valami köze a szerződéshez, az összes többi történelembe nyúló kapcsolatával és hátterével együtt. De a súlyzózó férfi nem tudott erről semmit.

– Nos, mi is olyan módon érkeztünk, ami a szerződés szerint illegális, hapsikám, és ez történik mindenütt. Brazília, Grúzia, az Öböl menti országok, minden ország, amely a szerződés ellen szavazott, most beengedi a transznacokat. Verseny indult az álcaországok között, hogy mennyire tudnak álcát nyújtani, az UNOMA pedig hanyatt fekszik, szétdobott lábbal, és azt mondja: „Még, még!” Emberek ezrei landolnak, és legtöbben a transznacionálisok alkalmazásában, kezükben kormány-vízumokkal és ötéves szerződésekkel, benne rehabilitációs idővel, hogy visszaállítsák a földi kondíciódat, meg ilyesmi.

– Ezrével? – kérdezte Frank hitetlenkedve

– Ó, igen. Tízezrével.

Most jutott eszébe, hogy milyen régen nézett utoljára tévét. Mikor is? ...Nos, már jó régen.

A fekvenyomást végző férfi a fekete súlyok egész tömegének megemelése közötti szünetekben beszélt hozzá.

– Hamar robbanni fog ... Sok embernek nem tetszik... Nem csak az öregeknek, mint te... Igen sok újonnan érkezettnek sem... Tűnnek el tömegével... Egész csapatok... Egész városok néha... Találtunk egy bányát Syrtisben... Nem maradt ott senki... Minden használható eltűnt... Teljesen csupasz... Még a belső zsilipajtók is... Oxigéntartályok... WC-k... Olyan cucc, amit órákig tart... Hogy leszereld...

– Miért tennének ilyeneket?

– Vissza a természetbe – kiabálta a férfi. – Megnyerte őket magának az elvtársad, Arkagyij Bogdanov.

A háton fekvő ember pillantása találkozott Frankével. Egy magas, széles vállú, horgas orrú fekete férfi megszólította.

– Eljönnek ide, és a cég megpróbál jó fényben feltűnni. Edzőtermek, jó kaja, pihenőidő meg ilyesmi. De az egész igazából arról szól, hogy megmondják neked, mit tehetsz és mit nem. Mindent beosztanak: mikor kelsz, mikor eszel, mikor mész WC-re. Mintha a tengerészgyalogság átvette volna az uralmat a Club Med felett, tudod? És akkor idejön az a bratyód, az az Arkagyij, és azt mondja nekünk: „Hé, srácok, ti amerikaiak vagytok. Nektek szabadnak kellene lenni. Ez a Mars a mi új határmezsgyénk lehet, és tudnotok kell, hogy mi itt néhányan úgy is érezzük magunkat. Nem vagyunk mi robot-szoftver, mi szabad emberek vagyunk. Saját magunk szabályait hozzuk a saját világunkban.” Ennyi, pasikám. – A szobában felnevettek az emberek, mindenki megállt, hogy jobban halljon. – Ennyi, nincs tovább. Eljönnek ide és látják, hogy csupán program-szoftverként bánnak velük, képtelenek földi szemmel nézve fittek maradni anélkül, hogy ne itt töltenék minden idejüket, az oxigéncsövön lógva, és én még akkor is úgy gondolom, hogy ez képtelenség. Hazudtak nekünk, ebben biztos vagyok. Így tehát a fizetés nem ér semmit. Mindannyian csak szoftverek vagyunk, és itt ragadtunk örökre. Rabszolgák, pasikám. Kibaszott rabszolgák. És hidd el nekem, hogy ez igen sok embernek felkúrta az agyát. Készen állnak, hogy visszavágjanak, ezt komolyan mondom. És azok, akik lelépnek, igen sokan lesznek, mire ez itt mind véget ér.

Frank bámult a fekvő férfira.

– Te miért nem tűntél még el?

A férfi felnevetett, és újra elkezdte emelgetni a súlyokat.

– Az őrök? – mondta valaki hátulról, a Nautilusgép mellől.

A fekvenyomó nem értett vele egyet.

– A biztonsági őrök... nem számítanak... De kell, hogy... legyen valami... ahová elmehetsz... amint Arkagyij megmutatja... már itt sem vagyok...

– Egyszer – mondta egy másik –, láttam egy videót róla, amikor arról beszélt, hogy a színes bőrű embereknek mennyivel könnyebb a Marson, mint a fehéreknek, hogy mennyivel jobban bírjuk mi az UV-t.

– Aha – ezen mindannyian nevettek, egyszerre hitetlenkedve és boldogan.

– Ez persze baromság, de mi vesztenivalónk van? Miért ne? Miért is ne? Hívjuk ezt a mi világunknak, nevezzük el Új Afrikának, jelentsük ki, hogy senki sem veheti el tőlünk. – Ismét felnevetett, mintha minden, amit mondott, nem lett volna más, csupán egy bolondos ötlet. Vagy esetleg egy borzasztóan különleges igazság, egy olyan finom, ízletes igazság, hogy amikor kimondod, hangosan felnevetsz tőle.

Így hát aznap este Frank későn tért vissza az arab terepjárókhoz, és folytatta útját velük, de már nem érezte magát ugyanúgy. Visszarángatták a jelenbe, és a kutató terepjáróban eltöltött hosszú napok már egyre jobban idegesítették. Tévét nézett, felhívott pár embert. Titkári posztját egész idő alatt megtartotta, nem mondott le, távollétében helyettese, Slusinsky vezette az irodát, aki telefonon keresztül mindent megtett, amit csak tudott, hogy fedezze, közölte Washingtonnal, hogy Frank éppen dolgozik, hogy igen mélyen elmerült a kutatásban, hogy egy munkával egybekötött szabadságot vett ki, és mint az első száz egyike, szüksége van arra, hogy odakinn legyen egy kicsit és barangoljon. Nem bírták volna már sokáig a frontot tartani, de amikor Frank közvetlenül Washingtont hívta, az elnök örült, Burroughsban pedig az igen kimerültnek látszó Slusinsky is kifejezetten boldognak nézett ki. Sőt, az egész burroughsi iroda örömmel hallotta, hogy hamarosan visszatér, ami eléggé meglepte Franket. Amikor a szerződéstől undorodva és Maja miatt letörve eljött Burroughsból, saját megítélése szerint is csapnivaló főnök lehetett. És tessék. Közel két éven keresztül fedezték, és még boldognak is látszottak, hogy visszatér. Milyen furcsák az emberek. Az első száz kisugárzása, kétségtelenül. Nem mintha ez bármit is jelentene.

Frank tehát visszatért utolsó kutatóútjáról, és aznap este meglátogatta Zeyket terepjárójában. Kortyolgatta kávéját, figyelte, ahogy beszélgetnek, Zeyket, Al-Khant, Juszufot és a többieket, meg Nazikot és Azizát, ahogy ki és be járkálnak. Emberek, akik befogadták. Emberek, akik valamennyire megértették. Az ő normáik szerint megtette amit kellett. Megpihent az arab nyelv hullámzásában: egyértelmű nyelv, és mégis tele többértelműséggel. Liliom, folyó, erdő, pacsirta, jázmin. Szavak, amelyek jelenthetnek egy távirányítású műszert, egy csövet, támfalat, robot alkatrészeit, vagy egyszerűen csak liliomot, folyót, erdőt, pacsirtát és jázmint. Egy gyönyörű nyelv. Azoknak az embereknek a nyelve, akik befogadták őt, és hagyták, hogy pihenjen. De most el kell hagynia őket.

Az a szokás alakult ki, hogy ha az ember az év legalább felét Underhillben töltötte, kapott egy saját szobát. A bolygón szétszórt városok hasonló rendszert vezettek be, mivel az emberek olyan sokat költöztek, hogy már sehol sem érezték otthon magukat, ez az elrendezés pedig, úgy tűnt, enyhíti egy kissé ezt az érzést. Az első száz, közöttük a legmobilabb marsiak, egyre több időt kezdtek el Underhillben tölteni az előző évekhez képest, és ez legtöbbjük számára örömet okozott. Bármelyik adott pillanatban húszan vagy harmincan ott tartózkodtak, a többiek is benéztek néha, és ott maradtak egy darabig, két feladat között. Ebben az állandó jövés-menésben lehetőségük nyílt, hogy fenntartsanak egy többé-kevésbé folyamatos beszélgetést a marsi helyzetről: az újonnan érkezettek elmesélik, mit láttak útközben, majd együtt megbeszélik ezeket az első kézből származó információkat, azon vitatkozva, hogy ez vajon mit jelent.

Frank eddig nem töltötte ott az évenkénti minimumot, a tizenkét hónapot Underhillben, így hát nem rendelkezett saját szobával. Burroughsi irodájának főhadiszállására költözött be még 2050-ben, és azelőtt, hogy csatlakozott volna az arabokhoz `57-ben, az egyetlen szoba, melyet sajátjának nevezhetett, ott bújt meg az ottani irodák között.

Most pedig `59-et írtak, és visszatért a régi szobája feletti emeleten lévő helyiségbe. Ahogy a földre dobta táskáját és körülnézett a szobában, hangosan káromkodni kezdett. Miért kell neki Burroughsban lennie? Miért van szükség valakinek a személyes jelenlétére – milyen jelentősége van ennek mostanában? Abszurd anakronizmus, de az emberek már csak ilyenek. Még egy csökevényes maradvány a szavannáról. Még mindig úgy éltek, mint a majmok, miközben új, isteni hatalmuk ott hevert körülöttük a gyomok között.

Slusinsky jött be. Habár tiszta New York-i akcentussal beszélt, Frank mindig Jeeves-nek hívta, mert hasonlított a színészre a BBC-sorozatban.

– Olyanok vagyunk, mint törpék egy távirányítású robotban – mondta neki Frank dühösen. – Egy igazán hatalmas, távirányítású ásógépben, ott ülünk benn, és hegyeket kellene megmozgatnunk, erre mi kihajolunk az ablakon és kiskanállal lapátolunk ahelyett, hogy tényleg felhasználnánk a robot képességeit. És még gratulálunk is magunknak, hogy milyen jól kihasználjuk az extra magasságot.

– Aha, értem – mondta Jeeves óvatosan.

De ezzel kapcsolatban nem tehetett semmit. Visszatért Burroughsba, robogott körbe-körbe, óránként négy megbeszéléssel, olyan konferenciákkal, amelyek csak azt közölték vele, amit már így is tudott. Azt, hogy az UNOMA WC-papírnak használja a szerződést. Olyan könyvelési rendszereket vezettek be, melyek garantálták, hogy a bányászat soha nem mutat majd ki bármilyen profitot, amit szét kellene osztani a közgyűlés tagjai között, még azután sem, hogy a lift működni kezd. „Szükséges személyzet” státuszt adtak több ezernyi bevándorlónak. Figyelmen kívül hagyták a különböző helyi csoportokat, közöttük a MarsFirst-öt is. Mindezt a Lift nevében tették, amely így kifogások végtelen sorára adott alkalmat, harmincötezer kilométernyi kifogásra, százhúsz milliárd dollárnyi kifogásra. Ami az igazat megvallva, nem is olyan drága az elmúlt évszázad katonai költségvetéseihez képest – kevesebb, mint az akkori globális hadászati kiadások összege egyetlen évben. Mindezek mellett, a nagyobb kiadás csupán az első időben jelentkezik, míg megtalálják az aszteroidát, és eljuttatják a megfelelő körpályára, majd létrehozzák a kábelgyárat. A gyár majd feldolgozza az aszteroidát, és nyomja ki magából a kábelt. Ennyi az egész. Csupán várniuk kell, hogy elég hosszúra nőjön, és akkor csak le kell majd ráncigálniuk a helyére. Igazán jó üzlet.

Ugyanakkor egy igazán jó kifogás, hogy minden adandó alkalommal megszegjék a szerződést. – Az jó édes .... tegye belé – kiáltott fel Frank a konferencia első hetének egyik igen hosszúra nyúlt napjának végén. – Vajon miért adja be így a derekát az UNOMA?

Jeeves és a többiek csupán költői kérdésként fogták ezt fel, és nem álltak elő elméletekkel. Igen, tényleg sok ideig maradt távol. Már féltek tőle. Saját magának kellett válaszolnia.

– Talán a kapzsiság miatt. Mindannyian megkapják a maguk kis sápját, ilyen vagy olyan, erősen kikozmetikázott módon.

Aznap este az egyik kávéházban vacsorázva összetalálkozott Janet Blylevennel, Ursula Kohllal és Vlad Danyejevvel. Miközben ettek, a Földről érkező híreket nézték a bárpult feletti monitoron. Tényleg, szinte már nézni is rosszul esett. Kanada és Norvégia csatlakoztak ahhoz a tervhez, hogy lelassítsák a népességnövekedést. Persze azt a szót, hogy népesedésszabályozás, ezt a politikailag tiltott fogalmat, senki sem ejtette ki a száján, de ez pontosan erről szólt, és szépen lassan ismét a köznép tragédiájává vált. Ha egy ország nem vette figyelembe az ENSZ határozatot, akkor a környező országok félelmükben nyüszíteni kezdtek, hogy majd le fogják őket rohanni – még egy újabb ősi főemlősfélelem, de hát itt van, tessék. Eközben Ausztrália, Új Zéland, Skandinávia, Azania, Egyesült Államok, Kanada és Svájc mind kijelentették, hogy megtiltják a bevándorlást. Mindezt akkor, amikor India népessége évente nyolc százalékkal nőtt. Az éhínség majd megoldja ezt a problémát, mint ahogy sok más országban is tette. A négy lovas igen jól tudja kezelni a népességszabályozási kérdéseket. Addig pedig... Váltott a kép, és a tévén egy reklám jelent meg, amely egy igen népszerű diétás zsírt reklámozott, amelyet nem bontott le a szervezet, s így változatlanul szaladt végig az emésztőcsatornán. „Egyél, amennyit csak akarsz”, szólt a szólam.

Janet lekapcsolta a tévét.

– Váltsunk témát.

Ültek az asztal körül, és bámulták a tányérjukat. Mint kiderült, Vlad és Ursula otthagyta Acheront, mert egy makacs tuberkulózisjárvány tört ki Elysiumban.

– Átszakadt a Mars egészségügyi sorompója – mondta Ursula. – A behurcolt vírusok egy része biztosan mutáción megy majd át, vagy kombinálódik valamelyik szabályzott rendszerünkkel.

Már megint a Föld. Képtelenségnek tűnt másról beszélgetni.

– Szanaszét hullanak odalenn a dolgok – mondta Janet.

– Erre számítani lehetett, már évek óta – jegyezte meg élesen Frank, akinek nyelvét megoldotta a régi barátok jelenléte. – A gazdag országokban már a kezelés előtt is a várható élettartam kétszer olyan magas volt, mint a szegényebb országokban. Gondolj csak bele! De azelőtt a szegények között olyan nagy szegénység uralkodott, hogy szinte nem is hallották még ezt a fogalmat. Az foglalta le gondolataikat, hogy túléljék a napot. Most pedig minden sarki boltban van egy tévé, és látják, mi történik a világban, hogy náluk dühöng az AIDS, miközben a gazdagok megkapják a kezelést. Nagyságrendekkel változott a helyzet. Már túl vagyunk azon, hogy csupán kicsi a különbség. Úgy értem, ők fiatalon halnak meg, a gazdagok pedig örökké élnek! Így tehát miért is fognák vissza magukat? Nincs semmi vesztenivalójuk.

– Ezzel pedig mindent elnyerhetnek – mondta Vlad. – Úgy élhetnének, mint mi.

Kávéscsészéik fölé görnyedtek. Félhomályba burkolózott a szoba. A fenyőbútorokon sötét patina ült: foltok, bemetszések, kézzel beledörzsölt apró porszemcsék... Lehetett volna ez egy más éjszaka is, abból az ősi múltból, amikor még csupán ők éltek ebben a világban, s néhányan kicsit tovább fennmaradnak éjszaka, mint a többiek, és beszélgetnek. Azzal az eltéréssel, hogy amikor Frank pislantott és körülnézett, látta a fáradtságot a többieken, az ősz hajat, az öregek teknősbéka-arcát. Eljárt fölöttük az idő, szétszóródtak a bolygón; futottak, mint ők, vagy elrejtőztek, mint Hiroko, vagy meghaltak, mint John. John hiányát hirtelen hatalmas tátongó űrként érezte magában: egy kráter, melyen peremén szomorúan, összegörnyedve ültek, megpróbálva felmelegíteni a kezüket. Frank összerezzent.

Később Vlad és Ursula elmentek aludni. Frank ránézett Janetre. Úgy érezte magát, mintha egy mozdíthatatlan kőszikla lenne, pont mint máskor egy hosszú nap végén, amikor képtelen arra, hogy újra megmozduljon.

– Hol van Maja mostanában? – kérdezte Janetet, hogy itt tartsa még egy kis ideig, nehogy elmenjen ő is aludni. A két nő közel állt egymáshoz még a hellasi években.

– Óh, itt van Burroughsban – válaszolta Janet. – Nem tudtad?

– Nem.

– Samantha régi szobájában lakik. De lehet, hogy kerül téged.

– Mi?

– Igen, dühös rád.

– Haragszik rám?

– Hát persze – Janet figyelmesen nézte a férfit a félhomályba borult, halkan zúgó szobában. – De erről talán neked is tudnod kellene.

Miközben még mindig azon gondolkozott, hogy mennyire lehet vele nyílt, válaszolt neki.

– Nem. Miért kellene dühösnek lennie?

– Óh, Frank – mondta a nő és előredőlt székében. – Abba kellene már hagynod, hogy úgy viselkedj, mint aki karót nyelt. Jól ismerünk téged, és mindannyian láttuk, hogy mi történt. – És ahogy Frank összegörnyedt, a nő nyugodtan hátradőlt és folytatta. – Tudnod kell, hogy Maja szeret téged. Mindig is szeretett.

– Engem? – kérdezte gyenge hangon a férfi. – Nem, ő Johnt szerette.

– Igen, de Johnnal minden túl könnyen történt. Viszontszerette, és ez így fantasztikus. De ez Majának nem jelent kihívást. Azt szereti, ha küzdhet valamiért, és ezt te jelented számára.

Frank megrázta a fejét.

– Én ezt nem így gondolom.

Janet kinevette.

– Tudom, hogy igazam van, ő maga mondta el nekem mindezt. A szerződést megalkotó konferencia óta dühös rád, és mindig beszélünk, amikor dühös.

– De miért haragszik?

– Mert elutasítottad. Eltaszítottad magadtól, miután hosszú éveken keresztül futottál utána, hozzászokott ehhez, tetszett neki, igen romantikusnak találta a kitartásodat. Teljesen természetesnek vette, persze, de szeretett ezért. Az is tetszett neki, hogy milyen nagy hatalommal rendelkeztél. És most, hogy John meghalt, végre igent tudna neked mondani, erre tessék, lapátra teszed. Szinte megőrült a dühtől, és ez nála igen sokáig tart.

– Ez... – Frank küszködött, hogy összeszedje magát – ...ez nem pontosan egyezik meg azzal, ahogy én értelmezem az eseményeket.

Janet felállt és elindult, és ahogy elsétált mellette, megveregette a feje búbját.

– Talán akkor beszélgetned kellene erről vele. – Azzal elment.

Frank hosszú ideig ült ott, kábán vizsgálgatva a szék karfájának fényes mintázatát. Nagyon nehezére esett a gondolkodás. Végül feladta, és elment aludni.

Nem aludt jól, és a hosszú éjszaka végén újra Johnról álmodott. Az űrállomás egyik hosszú, huzatos, felfelé kanyarodó helyiségében lebegtek a marsi gravitációban, a 2010-es hosszú ott-tartózkodásuk idején. Hat hét odafenn együtt. Fiatalok és erősek voltak, és John azt mondta: „Úgy érzem magam, mint Superman. Nagyon jólesik ez a gravitáció. Mint Superman!”, s közben futva körözött az állomás körfolyosóján. „Minden meg fog változni a Marson, Frank. Minden!”

Nem. Minden lépés olyan érzetet keltett, mint egy hármasugrás utolsó elrugaszkodása. Boing, boing, boing, boing.

Igen! Abban rejlik a titok, hogy meg kell tanulni, hogyan lehet elég gyorsan futni.

Felhőfokok tökéletes interferencia-mintája húzódott Madagaszkár nyugati partvonala felett. Alattuk bronzszínben úszott az óceán a napfényben.

Minden olyan szép idefentről.

„De menj egy kicsit közelebb, és akkor már túl sokat látsz”, motyogta Frank.

Vagy nem eleget.

Fázott. Veszekedtek a hőmérséklet miatt. John Minnesotából jött, és gyermekkorában nyitott ablak mellett aludt. Így Frank reszketett, a vállára terített egy takarót, lába helyén pedig jégcsapok lógtak. Sakkoztak, és Frank nyert. John felnevetett. „Milyen hülyeség”, mondta.

„Ezzel mit akarsz mondani?”

„A játék nem jelent semmit.”

„Biztos vagy ebben? Néha az élet is egyfajta játéknak tűnik nekem.”

John tiltakozón rázta meg fejét. „A játékokban vannak szabályok, de az életben ezek folyton megváltoznak. Iderakod a futódat, hogy mattot adj ellenfelednek, erre partnered lehajol, a bábud fülébe súg valamit, mire a bábu ellened játszik, úgy mozog, mint egy bástya, és tessék. Akkor megszívtad.”

Frank bólintott. Ezeket a dolgokat ő tanította Johnnak.

Étkezések összevisszasága, sakk, beszélgetés, a forgó Föld látványa. Olyan érzésük támadt, mintha egész életükben nem csináltak volna semmi mást. A houstoni irányítóközpontból érkező hangok mintha egy MI-ből jöttek volna, és abszurdnak tűnt aggódásuk. A bolygó olyan szép a gyönyörűen, aprólékosan elrendezett földterületekkel és felhőkkel.

„Soha nem akarok visszatérni oda. Ez talán jobb, mint amilyen a Mars lesz, nem?”

„Nem.”

A hidegtől reszketve, összegörnyedve hallgatta, ahogy John beszél a gyerekkoráról. Lányok, sport, álmodozás az űrről. Frank erre válaszul mesélt neki Washingtonról, leckéket adott neki Machiavelliből, de eszébe jutott, hogy John már így is elég elrettentő. Végül is a barátság is diplomácia, csak más eszközökkel. Később, egy homályos összevisszaság után... beszélgettek, remegett, beszélt apjáról, aki részegen jött haza a jacksonville-i bárokból, Priscilláról és fehéres-szőke hajáról, manöken-arcáról, ahogy ez nem jelent neki már semmit, csupán egy házasságot, ami jól mutat az önéletrajzban, hogy jó benyomást tegyen a pszichológusokra, nehogy visszatartsák. És mindez nem az ő hibája. Végül is magára hagyta, megcsalta.

„Hát, szar egy helyzet. Nem csoda, hogy azt gondolod, az emberek így el vannak baszva.”

Frank a felettük függő nagy kék lámpás felé intett. „De hiszen ez tényleg így van.” Teljesen véletlenül Dél-Afrika felé nyúlt ki a keze. „Gondolj csak arra, mi történt odalenn.”

„Az már történelem, Frank. Ennél mi okosabbak leszünk.”

„Vajon sikerül?”

„Majd meglátod.”

* * *

Felébredt. Gyomra görcsbe szorult, és úszott az izzadságban. Felkelt és lezuhanyozott. Máris nem emlékezett többre, mint az álom egy kis részletére, csak Johnra, ahogy azt mondja: „Majd meglátod.” De még mindig úgy érezte, mintha fából lenne a gyomra.

Reggeli után elgondolkodva ütögette a villáját az asztalon. Szétszórtan viselkedett egész nap, barangolt, mintha még mindig az álomban élne, azon tűnődve állandóan, hogy az ember vajon hogyan képes megkülönböztetni a kettőt egymástól. Nem tűnt-e egész élete álomszerűnek minden jelentős szempontból? Mintha minden túl fényesen, bizarr módon utalna valami másra?

Aznap este elindult, hogy megkeresse Maját. Olyan kényszer hajtotta, amelynek nem tudott ellenállni. Előző éjszaka hozta meg ezt a döntést, amikor Janet azt mondta neki: „Tudod, még mindig szeret.” És ahogy befordult az egyik sarkon a közös étkezőbe, meglátta a nőt: fejét hátrahajtva, gyöngyöző kacagás közben. Minden idegszálával Maja. Haja pont olyan hófehér, amilyen fekete volt valaha. Teljes figyelmét a mellette álló jóképű, fekete hajú, mintegy ötven év körüli férfinak szentelte, rámosolygott. Kezével gyengéden megérintette a férfi felkarját, a rá annyira jellemző mozdulattal. Szokásos intimitás, ami nem jelent semmit, sőt inkább azt jelezte, hogy a férfi nem a szeretője, talán valaki, akit éppen most próbált meg elbűvölni. Lehet, hogy csupán pár perccel azelőtt találkoztak, habár a férfi arckifejezése azt mutatta, hogy sokkal jobban ismeri a nőt ennél.

Maja megfordult, meglátta Franket, és arcára kiült a megdöbbenés. Visszanézett a férfira és folytatta az orosz nyelvű beszélgetést, kezét még mindig a másik karján nyugtatva.

Frank habozott. Már majdnem megfordult és elment. Csendesen letolta magát. Ez olyan kisiskolás módszer lett volna. Elsétált mellettük, üdvözölte őket, és meg sem hallgatta, válaszoltak-e. A vacsora alatt a nő végig a férfi mellett maradt, nem nézett felé, nem jött oda. A jóképű férfi meglepődött a nő figyelmességén, de jólesett neki. Egyértelműnek látszott, hogy együtt fognak majd távozni, és együtt töltik az éjszakát. Ez a tudat minden embert kellemessé tett Maja számára. Így használt ki mindenkit, a legkisebb lelkiismeret furdalás nélkül. A ribanc. Szerelem... Frank minél többet gondolt erre, annál dühösebb lett. A nő senkit sem szeretett önmagán kívül. És mégis... Az a pillantás az arcán, amikor először meglátta., egy másodperc tört részéig mintha örült volna, és azt akarta volna, hogy a férfi dühös legyen rá. És mi ez, ha nem a megsértett önérzet jele? Annak a vágynak a kifejezése, hogy ő is megbántsa, amivel persze hihetetlenül gyerekes vágyát fejezte ki?

Nos, pokolba vele. Visszament a szobájába, összepakolta a holmiját, elment a metróval a pályaudvarra, és felszállt a Tharsison nyugat felé, Pavonis Monsba tartó éjszakai vonatra.

Néhány hónap múlva, amikor majd odamanőverezik a liftet fantasztikus pályájára, Pavonis Mons válik a Mars központjává, lekörözve ezzel Burroughst, ahogy az annak idején ugyanezt tette Underhillel. És mivel közeledett a lift leérkezésének napja, a terület közelgő jelentőségének jelei már mindenütt megnyilvánultak. A vulkán meredek északi oldalán emelkedő vonatsínekkel párhuzamosan már megépült két út, két vastag csővezeték, egész kötegnyi kábel, mikrohullámú átjátszótornyok egész sora, állomások egymás hegyén-hátán, mellék- és tehervágányok, raktárházak és szeméttelepek. Majd a vulkán kúpja és a sínpálya utolsó és legmeredekebb kanyarulata után, sátrak és ipari épületek egész tömege látszott, mindenütt egyre sűrűbben, egészen fel a széles peremig. Közöttük pedig napelemek mezői helyezkedtek el, és a bolygó körüli pályára állított, napenergiát összegyűjtő szerkezetek által leküldött energia fogadóállomásai. Az út mentén minden sátor maga is egy kis várost alkotott, tele kis háztömbökkel, és minden háztömbben emberek, és száradó, mosott ruhák az ablakokban. A vasúti sínhez legközelebbi sátrakban kevés fát látott, kereskedelmi központoknak tűntek. Ahogy elfutott mellettük a vonat, Frank több ételt áruló kis pultot, videokölcsönzőt, nyitott főfalú sportcsarnokot, ruhaboltot, mosodát pillantott meg. Szemét hevert halmokban az utcákon mindenütt.

Megérkeztek a peremen lévő vasútállomásra. Kiszállt, és az állomás tágas sátortetője alatt találta magát. Fantasztikus kilátás nyílt a déli peremről a nagy kürtőbe, egy hatalmas, majdnem szabályos kör alakú lyukba, amely egyetlen, tőlük északkeletre lévő, méretes kitüremkedés kivételével hibátlannak tűnt. Az állomásról nézve ez a dudor, ami kétségtelenül egy igen erős oldalirányú robbanás nyoma lehetett, szakadékot hozott létre a kürtőn keresztül. Ez volt az egyetlen szépséghiba, ettől eltekintve teljesen szabályosnak tűnt a sziklafal. A kürtő alja, egy hatvan kilométer széles és öt kilométer mélyen fekvő terület, majdnem szabályos és szinte teljesen sima kört alkotott. Mint az a mohole, építésének kezdeti szakaszában, amely az összes marsi mohole nagyapjává vált. A kürtő talapzatán az emberi jelenlét alig néhány apró jele látszott, csupán madártávlatból, alig kivehetően.

Az egyenlítő áthaladt a déli peremen és ezt a helyet választották ki arra, hogy elhelyezzék a lift alsó végét. Nyilvánvalóan látszott, melyik lesz a lenti kapcsolódási pont: egy masszív barna és fehér épülettömb, amely néhány kilométerre nyugatra helyezkedett el a vasútállomás körüli nagy sátorvárostól. A perem mentén, tőlük nyugati irányban, túl ezen a kockaépületen, egy sornyi gyár, földgép és halomban álló, feldolgozásra váró nyersanyag látszott élesen, a tiszta, pormentes, ritka magaslati levegőben, a furcsán szilvás-fekete ég alatt. Néhány csillagot a zenit közelében még nappal is lehetett látni.

A megérkezése utáni napon a helyi iroda személyzete elvitte egy látogatásra a lift talapzatához. A jelek szerint a technikusok aznap délután fogadják majd azt a vezérfonalat, amely mentén érkezik majd le a kábel. Nem lélegzetelállító, inkább furcsa látvány. A fonal végét egy kis irányító rakéta jelentette, és ennek a rakétának a keleti hajtóművei folyamatosan működtek, miközben az északi és déli hajtóművek csupán egy rövid időre kapcsoltak be. Így ereszkedett lassan lefelé a rakéta az állványzat szorításába. Nem különbözött bármelyik másik leszálló járműtől, csupán annyiban, hogy felfelé egy ezüstszínű kábel nyúlt ki belőle, egy egyenes, vékony kábel, amely csupán néhány ezer méteren át látható a rakéta felett. Ezt látva Franknek az az érzése támadt, mintha a tenger mélyén állna, és egy horgász damilját nézné, amelyet ledobtak közéjük a szilvaszínű tenger felszínéről. Egy damil, amelyhez egy nagyon fényes csalit erősítettek, és amely mindjárt beakad a fenéken egy roncsba. Vére forrón égett a torkában, és le kellett vennie tekintetét a látványról. Mélyeket lélegzett. Nagyon furcsa.

Körüljárták az alsó végen elhelyezkedő báziskomplexumot. A vezérfonalat biztosító állványzat egy nagy betontömbben lévő lyukban helyezkedett el: egy betonkráterben, amelynek pereme vastag betongyűrű volt, falait pedig íves mágneses szálakat tartalmazó ezüst oszlopok pöttyözték, amelyek a kábel alját rezgéscsillapító ölelésbe fogják majd. Maga a kábel igen magasan lebeg majd a helyiség betonpadlójához képest, szinte felfüggesztve a külső végének vonzása miatt. Egy igen finoman kiegyensúlyozott körpálya, egy tárgy, ami leér ebbe a szobába egy kisbolygóról kiindulva. Összesen harminchétezer kilométer hosszú, és csupán tíz méter vastag.

A vezérfonal biztosítása után maga a kábel könnyedén fog majd leereszkedni, lassan, mivel végső körpályáját óvatosan kellett kialakítaniuk, aszimptotikus megközelítéssel.

– Olyan lesz, mint Zénón paradoxonja – mondta Slusinsky.

A látogatás után még jó pár nap eltelt, mire a kábel vége megjelent az égbolton. A következő néhány hét során nagyon lassan ereszkedett lefelé, mindig ott lebegett az égen; furcsa látvány volt, ami Franket elszédítette, és a kép, hogy ott áll az óceán fenekén, minden alkalommal visszatért. Néznek felfelé egy damilra, egy fekete fonalra, amely a szilvaszínű tenger felszínéről lóg lefelé.

* * *

Frank azzal töltötte idejét, hogy létrehozza marsi irodájának új főhadiszállását a városban, amelyet Sheffieldnek fognak elnevezni. A burroughsi csapat ellenezte a költözést, de nem törődött velük. Amerikai üzletemberekkel és projektmenedzserekkel találkozott, akik mind a sheffieldi lift különböző munkafázisaiban vettek részt, vagy a környező pavonisi városokban éltek. Az amerikaiak csupán töredékét tették ki a rendelkezésre álló munkaerőnek, Chalmers ennek ellenére igen elfoglalt maradt, már a terv nagysága miatt is, mert úgy tűnt, az amerikaiak dominálnak a liftfülkékhez kapcsolódó szupravezetési techológia szoftverében. Ezt a több milliárd dollárt érő fegyvertényt sok ember neki tulajdonította, bár az igazság az, hogy a személyi számítógépe és Slusinsky végezték a munka döntő részét, Phyllisszel egyetemben.

Az amerikaiak többsége a Sheffieldtől keletre lévő, Texasnak elnevezett sátorvárosban élt, olyan nemzetközi csoportokkal együtt, akiknek tetszett Texas gondolata, vagy csak egyszerűen ott lyukadtak ki. Frank olyan sokukkal találkozott, amennyivel csak lehetett, hogy mire a kábel földet ér majd, szervezettek legyenek és közös célért dolgozzanak; ahogy néhányan megjegyezték, együtt az ő hüvelykujja alatt. De örültek, hogy ott lehetnek, persze addig, amíg hagyott nekik némi mozgásteret. Tudták, hogy nincs akkora befolyásuk, mint a Délkelet-Ázsiai Államközösségnek, amely a liftfülkék külső borítását építette, vagy az Európai Közösségnek, amely magát a kábelt állította elő, és lényegesen kevesebb, mint a Praxisnek, az Amexnek, az Armscornak vagy a Subarashiinak.

* * *

Végül eljött a kábel leérkezésének napja. Hatalmas tömeg gyűlt össze Sheffieldben, hogy végignézzék. A vasútállomás terme zsúfolásig megtelt, innen jó kilátás nyílt a perem mentén a fogadó báziskomplexumra, amelyet kedvesen csak Az Aljzatnak neveztek.

Ahogy teltek-múltak az órák, a fekete oszlop vége egyre lassuló mozgással lejjebb és lejjebb ereszkedett, megközelítve célpontját. Ahogy ott állt, nem sokkal tűnt nagyobbnak, mint a kísérő vezérfonal, sőt kisebbnek látszott, mint egy Energia-rakéta alsó vége. Tökéletesen függőlegesen állt, teteje eltűnt az égben, de keskenysége és a rövidülés miatt nem látszott hosszabbnak, mint egy magas felhőkarcoló, egy levegőben lebegő, keskeny felhőkarcoló. Egy égig érő fekete fatörzs.

– Pont alóla kellene néznünk. Ott, az Aljzatnak a padlóján – mondta egyik embere. – Marad még ott egy kis hely, amikor megáll, nem?

– Igen, de lehet, hogy a mágneses mező egy kicsit összezavarná az agyadat – mondta Slusinsky, pillantását le sem véve az égről.

Ahogy a kábel közelebb ért, látták, különböző dudorok pöttyözik és ezüstös vonalak csíkozzák Ahogy közeledett, az alatta lévő rés egyre vékonyabb lett, míg el nem tűnt a vége a fogadóbázisban, és felerősödött az előcsarnokban a tömeg morajlása. Az emberek figyelmesen nézték a tévéképernyőket. Az Aljzatban elhelyezett kamerák megmutatták, ahogy a kábel mozgása lelassul, majd a betonpadló felett tíz méterre megáll. Ezt az állványzat harapófogószerű mozdulata követte, majd az, hogy egy gallérra emlékeztető csíkot hegesztettek rá körben, néhány méterre a végétől, ezzel fizikailag is rögzítve. Mindez álomszerű, lassú mozgással történt, és amikor véget ért, úgy nézett ki, mintha a kör alakú Aljzat-szoba hirtelen egy nem odaillő, fekete mennyezetet kapott volna.

A hangszórókon egy női hang jelentkezett be.

– A liftet biztosítottuk. – Rövid éljenzés után az emberek otthagyták a képernyőket és kinéztek a sátorfalon keresztül. Így sokkal kevésbé tűnt idegennek, furcsának, mint amikor még az égből lógott lefelé. Most már nem keltett más hatást, mint a marsi építészet reductio ad absurduma, egy nyúlánk, nagyon magas, fekete torony, egy égig érő paszuly. Furcsa, de nem nyugtalanító. A tömegben ezernyi beszélgetés indult meg, majd szétszóródtak.

Nem sokkal később beindultak a liftek is. A kábel érkezésének évei alatt, ahogy jött a Clarke-ról, pókszerűen mozgó robotok másztak rajta végig, és felépítették az elektromos vezetékeket, biztonsági kábeleket, generátorokat, szupravezető vezetékeket, karbantartó és biztonsági állomásokat, a pozíciót biztosító és finombeállító rakétákat, üzemanyagtartályokat, és vészhelyzetek esetére szolgáló menedékhelyeket a kábel minden néhány kilométerénél. Ugyanolyan sebességgel haladt ez a munka, mint maga a kábel építése, így nem sokkal a leérkezést követően elindultak a fülkék, négyszáz mindkét irányban, mint paraziták egy hajszálon. Néhány hónap múlva az ember egyszerűen beszállhat egy liftbe, kimehet a Mars körüli pályára, majd ugyanígy, egy másik lifttel, visszatérhet a felszínre.

És ez meg is történt. A folyamatosan ingázó űrhajóflotta, a hatalmas hajók, amelyek végigszáguldottak a Föld-Vénusz-Mars rendszeren, a három bolygót és a Holdat használva végsebességük elnyerésére, folyamatosan szállították az embereket a Földről. Vadul gyorsuló teherszállítmányok indultak útnak a Marsról és a Földről. Mind a tizenhárom, egyenként ezer férőhelyes űrhajó zsúfolásig megtelt minden útján. Így folyamatos emberhullám érkezett a Clarke-ra, leereszkedett a liften, kiszállt az Aljzatban, és kiözönlött Sheffield nagy csarnokába. Vadul, bizonytalan mozdulatokkal és a bámulattól kidülledt szemmel járkáltak, miközben némi nehézségek árán sikerült őket elirányítani a vasútállomásra, és feltenni a kifelé tartó vonatokra. Ezek a vonatok aztán a pavonisi sátorvárosokban ürítették ki terhüket. A robotok éppen csak lépést tudtak tartani az építkezéssel, hogy el tudják szállásolni a beáramló tömeget, és két újonnan elkészült csővezeték biztosította a vízellátást Pavonisban a Noctis Labyrintus alatt elhelyezkedő Compton-víztározóból. Letelepedtek tehát a bevándorlók.

Az Aljzatból megindult a másik irányba is a forgalom: a felfelé tartó fülkéket finomított ércekkel, platinával, arannyal, urániummal, ezüsttel töltötték meg, majd a fülkék rákapcsolódtak az állványzatra és felemelkedtek, lassan elérve háromszáz kilométeres óránkénti végsebességüket. Öt nappal később megérkeztek a kábel csúcsára és lelassulva beléptek a Clarke ballaszt-aszteroidára, a csatornákkal átszőtt, szénalapú kondrit-tömegen belüli zsilipekhez. A Clarke-ot annyira telezsúfolták külső épületekkel és belső termekkel, hogy sokkal inkább egy űrhajóra vagy egy városra hasonlított, mint a Mars harmadik holdjára. Zsibongott ott az élet: folyamatosan érkeztek és indultak az űrhajók, legénységük egyfolytában úton volt, a helyi forgalomszabályozók igen nagy csapata megállás nélkül dolgozott, a létező legfejlettebb MI-ket használva. Bár a kábellel kapcsolatos legtöbb tevékenységet számítógép vezérelte és robotok hajtották végre, külön szakmák alakultak ki, hogy felügyeljék és irányítsák ezeket az erőfeszítéseket.

És természetesen az új képi világ iránt igencsak érdeklődött a média is, azonnal és erőteljesen, és így a várakozás évtizede ellenére úgy tűnt, mintha a lift úgy pattant volna elő leérkezésekor a semmiből, mint Pallasz Athéné.

De gondjaik is támadtak. Frank azt vette észre, hogy csapata egyre több időt tölt olyan férfiakkal és nőkkel, akik a sátrakból érkeztek Sheffieldbe, egyenesen az irodájukba. Újonnan érkezettek, akik néha idegesen, néha pedig hangosan és dühösen jöttek be és panaszkodtak a zsúfolt lakáskörülményeik, a kevés rendőr vagy a nem megfelelő ételek miatt. Egy nagydarab, vörös arcú, baseballsapkát viselő férfi ujjával megfenyegette őket és azt mondta:

– A feljebb lévő sátrakból privát biztonsági emberek jönnek le és védelmet ígérnek, de ezek csak bűnözők, ez pedig nem más, mint zsarolás. Nem adhatom meg maguknak a nevemet, különben a biztonságiak megtudják, hogy maguknál jártam. Szóval, én legalább annyira hiszek a feketegazdaságban, mint bárki más, de ez őrültség. Mi nem ezért jöttünk ide.

Frank a dühtől fortyogva járkált fel-alá az irodájában. Az ilyenfajta vádak teljes mértékben igaznak bizonyultak, de nehezen lehetett őket bizonyítani egy saját biztonsági csapat, sőt, egy nagyobb rendőri erő nélkül. Amikor a férfi elment, hosszan kérdezgette munkatársait, de nem tudtak neki semmi újat mondani, s ez még jobban feldühítette.

– Azért fizetünk titeket, hogy tudomást szerezzetek ilyen dolgokról és beszámoljatok nekem róla. Ez a munkátok. Mit csináltok itt egész nap? Nézitek a földi híradót?

Lemondta aznapi találkozóit, összesen harminchét megbeszélést.

– Lusta, tehetségtelen gazfickók – mondta hangosan, ahogy kirobogott az ajtón. A vasútállomáson felszállt egy helyi, lefelé menő vonatra, hogy saját szemével is meggyőződjön mindezekről.

A személyvonat a lejtő minden kilométerénél megállt, kicsiny, rozsdamentes zsilipajtóknál, amelyek állomásokként szolgáltak a sátorvárosoknál. Kiszállt az egyiknél, a zsilipkapun lévő felirat szerint El Pasóban. Átsétált a zsilip nyitott ajtaján.

Azt meg kell hagyni, ezekből a sátrakból nagyon jó kilátás nyílt. A vasútvonal és a csővezetékek a vulkán hatalmas keleti lejtőjén futottak végig, és mindkét oldalon sátrak követték egymást, mint megannyi hólyag. A lejtőn feljebb lévő, régebbi sátrak átlátszó anyaga már lassan kezdett lilás színt felvenni. Hangosan zümmögtek a ventilátorok az állomás melletti erőmű felől, és valahonnan egy hidrazin generátor éles, magas hangja is növelte a zajt. Az emberek spanyolul és angolul beszélgettek. Frank kapcsolatba lépett irodájával és megkérte őket, hogy hívják fel neki azt az El Paso-i férfit a lakásán, aki bejött hozzájuk panaszt tenni. A férfi felvette a telefont, és Frank megbeszélt vele egy találkozót az állomás melletti egyik kávézóban. Odasétált, és leült az egyik asztalhoz. Férfiak és nők üldögéltek az asztalok körül, ettek és beszélgettek, mint mindenhol máshol. Kis elektromos autók zümmögtek végig a keskeny utcákon, legtöbbjük tele dobozokkal. Az állomás körüli három emelet magas épületek előregyártott vasbeton elemekből készülhettek, és élénk kékre és fehérre festették őket. Nagy edényekben fiatal fák sorakoztak az állomástól távolodó főútvonalon. Kisebb csoportok üldögéltek a füvön, céltalanul sétálgattak bolttól boltig, vagy vállra vetett kis táskákkal vagy hátizsákokkal rohantak az állomás felé. Mindannyian kissé bizonytalannak, elveszettnek tűntek, mintha még nem alakították volna ki szokásaikat, vagy nem tanultak volna meg megfelelően járni.

A férfi egész csapatnyi szomszéddal együtt érkezett. Mindannyian húszas éveikben járhattak, túlságosan fiatalok, hogy a Marson lehessenek. Vagy legalábbis ezt így gondolták még az ő idejében. Talán a kezelés ki tudja majd javítani a sugárzás által okozott károkat, hogy pontosan tudjanak majd reprodukálódni. Ki tudja ezt biztosan megmondani, amíg ki nem próbálják? Laboratóriumi kísérleti nyulak mindannyian. Mint mindig.

Furcsán érezte magát, ahogy közöttük állt, mint valami ős-pátriárka, ahogy a fiatalok félelemmel vegyes tisztelet és némi lekezelés elegyével bántak vele, mint egy nagypapával. Dühösen arra kérte őket, hogy sétáljanak egyet, vezessék körbe a környéken. Keskeny utcákon haladtak, ahogy távolodtak az állomástól és a magas házaktól, hosszúkás épületek, mint kiderült, AG-kunyhók sora mellett, amelyeket a vadonban átmeneti szállásként hoztak létre otthon a Földön: kutatók szálltak meg bennük, vagy víz mellett helyezték el őket, vagy menekültek ideiglenes szálláshelyeként használták. Most pedig tucatjával álltak egymás mellett. Elnagyolt, sietős munkával egyengették el a talajt a vulkán lejtőjén, és a kunyhók nagy része két-három fokos lejtőn állt, így óvatosnak kellett lenniük a konyhában, mint elmondták, és vigyázniuk kellett, hogy megfelelően helyezzék el ágyukat.

Frank a munkájukról kérdezte őket. Rakodómunkások Sheffieldben, válaszolták legtöbben. A liftfülkéket pakolták ki, és vonatokra rakták a terhet. Ezt robotoknak kellett volna csinálniuk, és meglepődött, hogy milyen sok munka rekedt meg abban a stádiumban, ahol emberi izom-munkára van szükség. Nehézgép-kezelő, robotprogramozó, gépszerelő, robotirányító, építőmunkás. Legtöbbjük nagyon ritkán jutott ki a felszínre, páran közülük pedig még soha nem jártak ott. Otthon is hasonló munkákat végeztek, vagy munkanélküliként éltek. Ezt tartották a nagy lehetőségnek a kiugrásra. Legtöbbjük vissza akart térni a Földre majd egyszer, de a már amúgy is tömött edzőtermek mind sokba kerültek, és igen sok időt igényeltek, így mindannyiuknak megereszkedtek az izmaik. Déli akcentussal beszéltek, amit Frank gyermekkora óta nem hallott. Úgy érezte magát, mintha az előző századból hallott volna hangokat, mintha mind II. Erzsébet korabeliek lettek volna. Még mindig vannak olyan emberek, akik így beszélnek? Ez a tévéből soha nem derült ki.

– Maguk mindannyian olyan sok időt töltöttek itt, hogy nem bánják, ha odabenn kell lenniük, de nekem tele van vele a hócipőm. Télé ván a hócipőőm.

Frank villogó szemmel benézett a konyhába.

– És mit esznek? – kérdezte.

Halat, zöldséget, rizst, tofut. Ez mind nagy csomagokban érkezett a Földről. Nem panaszkodtak, úgy érezték, ez így tökéletesen megfelelő. Amerikaiak, a gyomrára legkevésbé igényes nemzet. „Na, dobjon meg valaki egy sajtburgerrel!” Nem, őket a bezártság zavarta, a magánélet lehetőségének hiánya, a távirányítás és a zsúfolt tömeg, valamint az ebből egyenesen következő problémák.

– Alighogy megérkeztem, másnap minden cuccomat ellopták.

– Nekem is.

– Nekem is. – Lopás, támadások, zsarolás. „A bűnözők mind más sátorvárosokból érkeznek”, mondták; „oroszok,” tették hozzá. „Fehér fickók, furcsa kiejtéssel. Néhány fekete pasi is, de nem annyi, mint otthon.” – Egy nőt megerőszakoltak az előző héten.

– Ugye ez most vicc?

– Hogy mondhat ilyet, hogy ez vicc? – jegyezte meg egy nő undorodva.

Végül visszavitték az állomásra. Ahogy megállt az ajtóban, Frank nem tudta, mit is mondjon nekik. Elég nagy tömeg gyűlt össze, olyanok, akik felismerték, vagy odavonzotta őket kis csoportjuk.

– Majd meglátom, mit tehetek – motyogta és átbújt a bejárati zsilipajtón.

A visszaúton gondolatok nélkül bámult be a sátrakba. Az egyikben tokiói mintára épült koporsóhoteleket látott. Ez biztosan sokkal tömöttebb, mint El Paso, de ez vajon érdekli-e az itt lakókat? Néhány ember hozzá van szokva, hogy csapágygolyónak tekintik, sőt, igen sokan ilyenek. De a Marson? Úgy tervezték, hogy itt mindez megváltozik.

Sheffieldbe visszaérve, keresztülrobogott a peremen lévő csarnokon, az ablakokon át kibámulva a lift fekete, vékony, függőleges fonalára. Gondolataiba merült, nem figyelt előre, így hát pár embernek el kellett ugrania előle, ahogy keresztezte a termet. Egyszer megállt és végignézett a tömegen. Ebben a pillanatban úgy ötszáz ember lehetett ott, mind élték saját életüket. Mikor lett ez ilyen? Ők eredetileg egy tudományos kiküldetésre érkeztek, egy csoportnyi kutató, szétszóródva a világban, a Föld szárazföldjeivel azonos nagyságú területen. Egy egész Eurázsia, Afrika, Amerika, Ausztrália és Antarktisz, és mind az övék. Ez a rengeteg föld érintetlenül feküdt odakinn, kevesebb mint egy százaléka sátrak alatt, emberek számára lakhatóan. És mégis, mit mondott a UNOMA? Egymillió ember már megérkezett, rengetegen pedig már úton, errefelé tartva. Ennek következtében rendőrség és bűnözés van, vagy inkább bűnözés rendőrség nélkül. Egymillió ember és semmi törvény, csak a társasági törvény. Az egész lényege: csökkentsük a kiadásokat és maximalizáljuk a profitot. Fussunk gördülékenyen a kis csapágygolyóinkon.

A következő héten a déli lejtő egy csoportnyi sátrának lakói sztrájkolni kezdtek. Chalmers éppen az irodába tartott, amikor megtudta a hírt. Szokásától eltérően, Slusinsky zavarta meg sétáját egy hívással. A sztrájkoló sátrak többségében amerikaiak éltek, és Frank csapatában kitört a pánik.

– Lezárták az állomásokat és nem engednek senkit leszállni a vonatról, így nem lehet őket megfékezni, hacsak nem rohamozzuk meg a biztonsági zsilipeket...

– Pofa be!

Frank lement a déli vasútvonalon a sztrájkolókhoz, nem törődve Slusinsky tiltakozásával, sőt néhány beosztottjának meg is parancsolta, hogy tartsanak vele.

A sheffieldi biztonsági erők egy csapata álldogált az állomáson, de elküldte őket, hogy szálljanak fel a vonatra és menjenek el, és így is tettek a sheffieldi adminisztrátorokkal történt rövid konzultáció után. A bejárati zsilipnél bemutatkozott és engedélyt kért, hogy bejöhessen egyedül. Beengedték.

A sátor főterére érkezett, és dühös arcok tengere vette körül.

– Kapcsolják ki a tévéket – javasolta. – Beszélgessünk egymás között.

Kikapcsolták a monitorokat. Ugyanolyan gondokkal küszködtek, mint az El Paso-iak, más akcentussal ugyan, de hasonló problémákat soroltak fel. Az előző látogatása felkészítette arra, milyen panaszokra számíthat, hogy ő sorolja fel azokat, mielőtt azok megtennék. Komoran nézte, ahogy az arcokon látszott, mennyire meghatotta őket ez a képessége. Olyan fiatalok még.

– Nézzék, ez egy igen rossz helyzet – mondta nekik, miután egy órán keresztül beszélgettek. – Ha sokáig sztrájkolnak, csak még rosszabb lesz. Ideküldik majd a biztonságiakat, de ez nem olyan lesz ám, mintha bűnözőkkel és rendőrökkel kellene együtt élniük, hanem sokkal inkább olyan, mint a börtön. Közölték, mit akarnak, és fel kell ismerniük, hogy mikor kell engedni és leülni tárgyalni. Alakítsanak egy bizottságot, amely majd képviseli magukat, és állítsanak össze egy listát panaszaikról és követeléseikről, dokumentálják az összes bűncselekményt; csak írják le őket, az áldozatok pedig írják alá a nyilatkozatokat. Higgyék el, ezzel senki sem fog visszaélni. Némi munkára van szükség a UNOMA-nál és otthon is, mert itt megszegik a szerződést.

Megállt, hogy összeszedje magát és ellazítsa az állkapcsát.

– Addig is menjenek vissza dolgozni. Sokkal jobban múlik majd az idő, mintha itt üldögélnének, és ezzel jó pontokat tudnak szerezni a tárgyalások során is. De ha nem mennek vissza, akkor lehet, hogy egyszerűen nem küldenek ide több ételt, s így kényszerítik magukat. Jobb, ha saját elhatározásukból teszik ezt meg, és akkor okos tárgyalópartnerek benyomását keltik majd.

A sztrájk véget ért, sőt még egy kis taps is kísérte, ahogy elindult az állomásra.

Vad dühvel szállt fel a vonatra, válaszra sem méltatva stábjának kérdéseit, és úgy tett, mintha nem vette volna észre arcukon a buta kíváncsiság néma jeleit. Nagyon letolta a biztonságiak vezetőjét, egy arrogáns hülyét.

– Ha magukban, korrupt szemetekben, lenne némi gerinc, akkor ez nem következett volna be. Maguk csak egy zsaroló banda, és csak tettetik, hogy dolgoznak. Miért ér támadás embereket a sátrakban? Miért kell a védelemért fizetniük? Hol vannak maguk, amikor mindez megtörténik?

– Ez nem a körzetünk – válaszolta a férfi keskeny ajkakkal.

– Ugyan már, mi a maga körzete? Megmondom én. Csak a zsebe, más nem. – És így folytatta, amíg azok felálltak és elhagyták a vagont. Annyira haragudtak rá, mint ő rájuk, de fegyelmezetten viselkedtek, esetleg megijedtek, s nem szóltak vissza.

A sheffieldi irodákban szobáról szobára járkált, megállás nélkül üvöltözve embereivel, folyton telefonálva: felhívta Saxet, Vladot, Janetet. Elmondta nekik, mi történik, és végül mindannyian ugyanazt a tanácsot adták neki. Végül maga is belátta, hogy jó javaslatot kapott: fel kell menni a lifttel, meglátogatni Phyllist.

– Próbálják meg addig valahogy irányítani ezt a rezervátumot – mondta munkatársainak.

A liftfülke hasonlított egy régi keskeny és magas amszterdami házhoz, a tetőn pedig egy napfényes kis szoba helyezkedett el, egy átlátszó falú, kupolás helyiség, amely Franket az Ares buborékjára emlékeztette. Az út második napján a fülke többi utasával együtt – csak húszan utaztak ott összesen, nem sokan közlekedtek ebbe az irányba – beszálltak a fülke saját kis liftjébe, hogy harminc emelettel feljebb a kis kilátóteraszról nézzék, ahogy elhaladnak a Phobos mellett. A szoba külső kerülete túlnyúlt a liften, így lefelé is jó kilátást biztosított. Frank a bolygó horizontjának ívét bámulta, sokkal fehérebb és sűrűbb volt, mint amikor a legutóbbi alkalommal látta. Az atmoszféra 150 millibarnál tart, ami lenyűgöző, még akkor is, ha tele van mérgező gázokkal.

Miközben a kis hold megjelenésére vártak, Frank az alattuk lévő bolygót bámulta. A kábel vékony pókfonala egyenesen felé tartott, mintha egy hosszú, keskeny, furcsa, rakétával emelkednének, ami alattuk és fölöttük több kilométerre nyúlt. Az egész út alatt csupán ennyit látnak majd a kábelből. Alattuk pedig a Mars narancsszínű padlója épp olyan kihaltnak tűnt, mint amikor először közelítettek felé. Erőfeszítéseik ellenére is változatlan maradt. Az embernek csak elég messzire el kell távolodnia, és onnan kell visszanéznie.

Aztán a lift egyik pilótája figyelmeztette őket, hogy közeledik a Phobos, egy elmosódott fehér valami, tőlük nyugatra. Tíz perc alatt közel ért, lélegzetelállító sebességgel száguldott el mellettük, hatalmas szürke krumpli, olyan gyorsan haladt el előttük, hogy fejükkel nem tudták követni. Huss! már el is tűnt. A kilátóban éljenzésben törtek ki az emberek, felkiáltottak, csacsogtak. Frank csupán egy pillanat tört részéig látta Stickney kupoláját, amely úgy pislogott rá, mint egy gyémánt a sziklában. Meglátta a bolygót eljegyzési gyűrűként körbeérő és a holdat szinte kettészelő vasútvonalat is, meg néhány fényes, ezüstszínű kupacot. Ennyit sikerült csupán elkapnia az elmosódott látványból. „Ötven kilométerre haladt el mellettünk”, mondta a pilóta. Hétezer kilométer per órás sebességgel. Nem valami gyors. Léteztek olyan meteorok, amelyek ötvenezer kilométer per órával csapódtak be a bolygóba. De azért elég gyors.

Frank visszatért az ebédlőbe, és megpróbálta felidézni magában a robogó képet. A Phobos. A többiek, akik mellette ültek az ebédlőasztalnál, arról beszélgettek, hogy még messzebbre kellene taszítani a kis holdat, hogy egy fonatszerű körpályát írjon le a Deimosszal, mivel nincs már rá égető szükség. Modern Azori-szigetekké vált, nem más, csupán némi kényelmetlenség a kábel számára. Phyllis folyamatosan azzal érvelt, hogy a Marsra ugyanez a sors várt volna a Naprendszerben, ha meg nem épül ez a felvonó, és nem segít leküzdeni a bolygó gravitációs erejét. Figyelemre sem méltatták volna őket a bányászok, és meg sem álltak volna a fémekben gazdag aszteroidákig, ahol nem kell birkózni gravitációs erőkkel. Meg ott van még a Jupiter, a Szaturnusz meg a külső bolygók holdjai is...

De ez a veszély elmúlt.

* * *

Az ötödik napon megközelítették Clarke-ot, és lelassítottak. A korábban körülbelül két kilométer átmérőjű aszteroidát, ezt a szénalapú gömböt, kocka formájúra alakították, a Mars felőli rész felszínének minden négyzetcentiméterét lesimították, és betonnal, fémmel vagy üveggel fedték le. A kábel pontosan ennek az összevisszaságnak a közepére érkezett. A kábel-hold kapcsolódási pont mindkét oldalán lyukak helyezkedtek el, éppen akkorák, hogy kényelmesen elférjen bennük egy fülke, ahol ki és be tudnak szállni az utasok.

A lift becsusszant egy ilyen aljzatba, és lassan megállt. A belső tér, ahová érkeztek, egy függőleges metróállomásra hasonlított. Kiszálltak az utasok, és mindenki elindult a dolgára a Clarke folyosóin keresztül. Phyllis egyik asszisztense várt rá, és egy kis kocsival elvitte őt a sziklafalu csatornák labirintusán keresztül Phyllis irodájába, amely a hold bolygó felőli oldalán volt. Az irodahelyiségekben tükör- és zöld bambuszfalakat talált. Bár az igen alacsony gravitációban körbe-körbe mozogtak, közös megegyezéssel kinevezték az egyik falat padlónak; ezt jelölték a bútorok is. Itt álltak és recsegtek körbe tépőzáras talpú cipőikben. Meglehetősen konzervatív szokás, de végül is várható egy ilyen, csupán a Földdel foglalkozó helyen. Frank az ajtónál cipőt cserék, tépőzáras papucsot vett fel, majd belépett.

Phyllis éppen most fejezte be előadását néhány férfinak.

– Nem csupán olcsó és környezetet nem szennyező ellenszere a gravitációs erőnek, hanem egy olyan meghajtó rendszer is, amellyel teherszállítmányokat lehet eljuttatni bárhová a Naprendszerben. Igazán elegáns mérnöki munka, nincs igazam?

– De igen – válaszolták a férfiak.

A nő nem tűnt többnek ötvennél. Némi negédes bemutatkozást követően – a férfiak az Amextől jöttek – magukra hagyták őket. Amikor kettesben maradt Phyllisszel, Frank megszólalt.

– Jobb lenne, ha véget vetnél annak, hogy efféle különleges és elegáns mérnöki munkákkal elöntöd a Marsot emigránsokkal, különben az arcodba robban majd az egész, és el fogod veszíteni a pontot, ahová lehorgonyoztál.

– Óh, Frank – mondta a nő, és felnevetett. Igen kegyesen bántak vele az évek. Ezüstös haj, kellemesen ráncos, mégis feszes arcbőr, jó alak. Meglehetős csinosan nézett ki barnás színű melegítőben, rengeteg aranyékszerrel, amelyek ezüstös hajával együtt egy sajátos fémes csillogást kölcsönöztek neki. Sőt, mindezen felül egy aranyszínű, fémkeretes szemüvegen keresztül nézett Frankre. Ez a póz eltávolította a szobától, úgy tűnt, mintha szemüvegének belső oldalán megjelenő kétdimenziós videoképekre koncentrálna csupán.

– Nem lenne szabad ekkora tömeget ilyen gyorsan leküldened – folytatta rendületlenül a férfi. – Nincs számukra infrastruktúra, sem fizikailag, sem kulturálisan. Ami kialakulóban van, az a lehető legrosszabb spontán teleprendszer, mintha menekült-vagy munkatáborok lennének, és ezt így is fogják majd otthon bemutatni. Tudod, mennyire szeretnek analógiákat keresni a földi szituációkkal, és ez valószínűleg téged is kellemetlenül érint majd.

A nő egy, Frank előtt körülbelül egy méterre lévő foltot bámult.

– A legtöbb ember nem így látja ezt – nyilatkozta ki, mintha a szoba tele lenne hallgatósággal. – Ez egy újabb lépés csupán az ösvényen, hogy használni tudjuk a Mars egész területét. Itt van számunkra, és használni is fogjuk. A Föld reménytelenül túlnépesedett, egyre kevesebb ember hal meg. A tudomány és a hit, mint eddig mindig, új lehetőségeket teremt majd számunkra. Nos, lehet, hogy az első úttörőknek el kell viselniük pár kényelmetlenséget, de ez nem tart soká. Amikor ideértünk, mi sokkal rosszabb körülmények között éltünk.

Frank megdöbbent, ahogy ezt a hazugságot meghallotta, hirtelen nem talált szavakat. De Phyllis nem hagyta abba, így Frank gúnyosan megjegyezte.

– Neked fogalmad sincs... – de a gondolat megijesztette és megállt.

Amikor újra összeszedte magát, lebámult a szoba átlátszó padlóján keresztül a bolygóra. Mivel a két test egymáshoz viszonyított sebessége megegyezett, folyamatosan a Tharsisra néztek természetesen, és ilyen magasból pont úgy nézett ki a bolygó, mint a régi képeken: narancsszínű gömb, tele híresebb féltekéjének ismert jeleivel: a nagy vulkánok, Noctis, a kanyonok, a Káosz. Mind érintetlen.

– Mikor mentél le legutóbb? – kérdezte.

– Ls 60. Rendszeresen lemegyek – mosolygott a nő.

– És hol szállsz meg ilyenkor?

– A UNOMA szálláshelyein.

Ahol buzgón azzal foglalta el magát, hogy megszegje az ENSZ-szerződést.

Hiszen ez a munkája, ezzel bízta meg a UNOMA. A felvonó-projekt vezetője, s ugyanakkor az első számú kapcsolat a bányász-konszernek felé. Amikor otthagyja egy nap az ENSZ-t, válogathat majd az állásajánlatok között. Annak a liftnek a királynője, amely a marsi gazdaság legnagyobb részének szolgál hídként. Kezében lesz majd mindaz a tőke, amit bármelyik, általa kiválasztott transznac boldogan bocsát a rendelkezésére.

És ez mind természetesen látszott is rajta, ahogyan körbe recsegett a fénylő, átlátszó szobában, ahogy mosolygott a férfi erőtlen tiltakozásának hallatán. Nos, soha nem dicsekedhetett, hogy sok esze lenne. Frank összeszorította fogát. Úgy tűnt, elérkezett az idő, hogy előkapja a jó öreg Egyesült Államokat, és meglengesse, mint egy husángot. Lássuk, maradt-e még benne némi szufla.

– A legtöbb transznacnak hatalmas befektetései vannak az USÁ-ban – mondta. – Ha az amerikai kormány úgy dönt, hogy befagyasztja ezt a tőkét, mert megszegik a szerződést, akkor ez mindegyiküket lelassítja, sőt, néhányat meg is tör talán.

– Ezt soha nem fogod tudni elérni – mondta Phyllis. – Ez csődbe vinné a kormányt.

– Ez annyira ijesztő, mintha egy halott embert fenyegetnél akasztással. Egy ilyen nagy szám után írt még néhány nulla az már nem oszt, nem szoroz, nem változtat semmit a tényeken, hiszen már most sem képes senki felfogni az amerikai deficit nagyságát. Csupán a te transznacionális üzletembereid gondolják úgy, hogy ők viszont igen. Nekik tartozunk, de senki más nem foglalkozik a pénzükkel. Egy perc alatt meg tudnám erről győzni Washingtont, és akkor majd meglátjuk, hogyan robban fel az egész a szemed előtt. Bármi is történik, a játszmának vége. – Kezével tett egy dühös mozdulatot. – Akkor pedig majd valaki más foglalja majd el ezeket a szobákat. – És hirtelen ötlettől vezérelve hozzátette: – Te pedig visszakerülsz Underhillbe.

A nő erre észrevehetően felkapta a fejét. Könnyed magabiztossága hirtelen dühbe csapott át.

– Nincs olyan ember, aki bármiről is meg tudja győzni Washingtont. Egy mély mocsár van odalenn. Te is mondasz valamit, én is mondok valamit, aztán majd meglátjuk, ki rendelkezik nagyobb befolyással. A nő ezután keresztülment a szobán, és hangosan beinvitált egy csoportnyi ENSZ-hivatalnokot.

Tehát csupán az idejét vesztegette. Ez nem lepte meg, függetlenül azoktól, akik javaslatára idejött. Egy pillanatig sem hitt abban, hogy Phyllist meg lehet győzni észérvekkel. Olyan sok vallási fundamentalistához hasonlóan, az üzlet számára részét képezte hitének. A két dogma felerősítette egymást, ugyanazon rendszer részeiként. A józan észnek nincs itt keresnivalója. És miközben lehet, még mindig hitt Amerika erejében, abban biztosan nem, hogy Frank képes lesz ezt majd kihasználni. Oké, majd meglátjuk. Be fogja bizonyítani, hogy nincsen igaza.

Lefelé menet videokonferenciákat ütemezett be minden fél órára, napi 15 órán keresztül. A Washingtonba küldött üzenetei után hamarosan elmerült az összetett, bár a távolság miatt némileg szaggatott beszélgetésekben, amelyeket külügy- és kereskedelmi minisztériumi ismerőseivel, illetve a számításba jöhető más kabinetek vezetőivel folytatott. Hamarosan az új elnökkel is tart majd egy megbeszélést. Eközben üzenetek áradata jött és ment, oda és vissza. Párhuzamosan harcolt, különböző vitákban, éppen annak válaszolva, aki először jelentkezett vissza. Komplikált és fárasztó feladat. Az ügyet egy pakli kártyából kellett felépítenie lenn a Földön, amelyek közül igen sok már megtöredezett.

A végállomás közelében, amikor a kábelt már egészen a sheffieldi aljzatig látni lehetett, hirtelen furcsán érezte magát. Egy különös érzés hullámzott végig a testén. Majd elmúlt, és kis gondolkodás után rájött a lehetséges okára: a lassuló kocsiban egy kis időre 1g nyomás uralkodott. Egy kép jutott eszébe, ahogy egy hosszú mólón fut végig, ezüstös pikkelyekkel teleszórt nedves, egyenetlen fadeszkákon. Még érezte is a tengeri halak erős szagát. lg. Furcsa, hogy emlékszik rá az emberi test.

Sheffieldbe leérve újra kezdődött az üzenetküldés és az érkező üzenetek elemzésének végtelen köre. Ahogy kezelésbe vette a régi ismerősöket és a felemelkedő új hatalmasságokat, beszélgetéseinek őrült szövevénye változó sebességgel alakult. Az északi ősz vége felé egy alkalommal például körülbelül ötven konferencián vett részt egyidőben. Kicsit hasonlított a helyzet ahhoz, amikor egy sakknagymester egy teli teremnyi ellenfél ellen vívja küzdelmét – bekötött szemmel. Három hét erőfeszítése után lassan kezdtek megmutatkozni az eredmények. Alapvetően azért, mert Incaviglia elnök sem bánta, ha képes valami előnyhöz jutni az Amexszel, a Mitsubishival és az Armscorral szemben. Lelkesen beleegyezett, hogy a médiának kiszivárogtassa szándékát, hogy megvizsgálja a vádaskodásokat a szerződés megszegésével kapcsolatban.

Ezt meg is tette, és a megfelelő helyeken élesen zuhantak a részvényárfolyamok. Két nappal később pedig a felvonó-konzorcium bejelentette, hogy a lelkesedés a marsi lehetőségek irányában olyan nagynak bizonyul, hogy pillanatnyilag a kínálat túlszárnyalta az igényeket. Árakat természetesen emelni fognak majd, ez egyenesen következett mohóságukból, de ugyanakkor átmenetileg le kell lassítaniuk a bevándorlást, amíg elő nem állítanak több várost és városépítő robotot. Frank erről először egy kávézóban elköltött magányos vacsorája során hallott a pult feletti tévén leadott hírműsorban. Mit egy farkas, elvigyorodott és rágcsált.

– Na, lássuk, melyikünk birkózik ügyesebben a futóhomokban, te ribanc. – Befejezte az étkezést, és elment sétálni a perem melletti csarnokba. Tudta, ez egy nagyon hosszú és keserű háború egyetlen csatája csupán. De mégis, jól érezte magát.

Az északi tél közepén, a keleti lejtőn lévő legrégebbi amerikai sátor lakói fellázadtak, kidobták a benti UNOMA-rendőröket és bezárkóztak. Szomszédjukban, az orosz sátorban ugyanez történt.

Rövid konzultáció Slusinskyval, Frank megismerte a hátteret. Úgy tűnt, mindkét csoport a Praxis útépítő alvállalkozóiból állt, és mindkettőt ázsiai bandák támadták meg az éjszaka közepén, kiszakították a sátorszövetet, mindkét sátorban megöltek három embert, és megkéseltek sok másikat. Az amerikaiak és az oroszok szerint faji őrülettől hajtott yakuzák támadták meg őket, habár Frank gyanúja szerint a Subarashii biztonsági emberei lehettek a bűnösök, egy kisebb hadsereg, amely főként koreaiakból állt. Mindenesetre a helyszínre érkező UNOMA-rendőrség nem találta ott a támadókat, csupán nagy felfordulást a sátrakban, így lezárták a bejáratokat és nem engedték meg a benn lévőknek, hogy távozzanak. Az ott lakók azt a következtetést vonták le ebből, hogy börtönbe zárták őket, és mivel feldühítette őket ez az igazságtalanság, kiözönlöttek a zsilipajtón, és hegesztőpisztolyokkal megrongálták a vasúti síneket. Mindkét oldal komoly veszteségeket szenvedett. Az UNOMA rendőri ereje komoly erősítést küldött oda, és a két sátor munkásai sokkal nagyobb egérfogóba kerültek ezzel.

Dühösen és utálkozva, Frank megint lement, hogy személyesen intézze el a dolgokat. Nem csak stábjának szokásos tiltakozását kellett figyelmen kívül hagynia, hanem az új vezetés tiltását is – Helmutot visszahívták a Földre –, valamint az állomáson keresztül kellett küzdenie magát a UNOMA rendőrfőnökén is, ami nem bizonyult könnyű dolognak. Ezelőtt még soha nem próbált meg az első száz karizmájára hivatkozni, és ez felbőszítette. Végül egyszerűen átvágott a rendőrök sorain. Egy őrült öregember, akire nem vonatkoznak a civilizált világ szabályai. Senki sem állította meg. Most senki.

A monitorokon nézve a sátorban rekedt tömeg igen izgatottnak látszott. Bedörömbölt a zsilipajtón, és beengedték. Odabenn majdnem agyonnyomta őt egy egész tömegnyi dühös, fiatal férfi és nő. Besétált az ajtón és forró, állott levegő csapta meg. Olyan sok ember kiabált egyszerre, hogy semmit nem értett belőle. De az elöl állók felismerték, és láthatóan meglepődtek, hogy itt látják. Páran elkezdtek éljenezni.

– Oké, itt vagyok – kiabálta. – Ki a szószólójuk? Senki. Vadul, hangosan elkáromkodta magát.

– Miféle őrültek maguk? Meg kellene tanulniuk, hogyan kell együtt élni a rendszerrel. Vagy pedig folyton ilyen kulimászba másznak bele, mint például ez is. Ilyen kulimász, vagy pedig a koporsó.

Páran elkezdtek kiabálni, de a legtöbben kíváncsian várták, mit akar mondani. Mivel még mindig nem úgy látszott, hogy lenne szószólójuk, Chalmers türelmetlenül felkiáltott.

– Jól van, akkor majd mindenkihez beszélek. Üljenek le, hadd lássam, ki beszél.

Nem, leülni nem akartak, de mozdulatlanul csoportosultak körülötte a város főterének megviselt gyepén. Chalmers egy felfordított dobozon egyensúlyozott a tömeg közepén. A késő délutáni napfényben hosszú árnyékot vetettek kelet felé, az alattuk lévő sátrakra. Amikor megkérdezte, mi történt, mindenki egyszerre kezdett beszélni, és elmesélték, mi történt az éjszakai támadás, illetve az állomáson történt összecsapás során.

– Provokálták magukat – mondta, amikor befejezték. – Azt akarták, hogy gondolkodás nélkül cselekedjenek, és tessék, bele is sétáltak a csapdába. Ez az egyik legrégebbi trükk a nagykönyvben. Rávették magukat, hogy megöljenek valami harmadikat, valaki olyat, akinek semmi közük sincs a magukat ért támadáshoz, és most maguk a gyilkosok, akiket elkapott a rendőrség. Ez nem túl okos dolog.

A tömeg felmorajlott és hangosan káromkodni kezdett, de néhányan zavarba jöttek.

– Az úgynevezett rendőrség is benne van az egészben – mondta egyikük hangosan.

– Lehet – vágott vissza Chalmers –, de a cégek magáncsapatai támadtak, nem valami japán, akinek hirtelen eszébe jut, hogy elkezdjen gyilkolni. Észre kellett volna venni ezt a különbséget. Rá kellett volna szánni az időt, hogy kiderítsék. Így hát a kezükre játszottak, a UNOMA rendőrsége pedig boldogan belement a játékba. Ők most a másik oldalon állnak, legalábbis nagy többségük. De a nemzeti hadseregek szépen átsodródnak a maguk oldalára. Tehát meg kell tanulniuk együtt dolgozni velük, fel kell ismerniük, kik a szövetségeseik, és ennek megfelelően kell cselekedni. Nem tudom, hogy miért vannak ennyire kevesen ezen a bolygón, akik képesek erre. Mintha az út a Földről kicsit összezavarná az agyakat, vagy valami ilyesmi.

Néhányan meglepetten felnevettek. Frank a sátorban uralkodó állapotokról kérdezte őket. Ugyanolyan panaszokkal álltak elő, mint mások, és ismét meg tudta fogalmazni nekik előre, mielőtt ők tették meg. Majd elmesélte, milyen eredménnyel járt a Clarke-i útja.

– Elértem, hogy moratóriumot állítsanak fel a bevándorlásra, és ez több, mint csupán idő több város építésére. Ez az ENSZ és az USA kapcsolatának új fejezetét jelenti. Végre rájöttek Washingtonban, hogy az ENSZ a transznacoknak dolgozik, így nekik maguknak kell betartatniuk a szerződést. Ez Washington jól felfogott érdekében áll, és ők az egyetlenek, akik ezt meg is fogják tenni. A szerződés most része a csatának, amely most a transznacok és közöttünk folyik. Maguk is részesei ennek a csatának, és most megtámadták magukat. Rá kell jönniük arra, hogyan lehet visszavágni, és hogyan tudják megtalálni szövetségeseiket.

Elgondolkodva néztek rá ezek hallatán, látszott, hogy el fognak ezen gondolkodni. Végül Frank megtörte a csöndet.

– Végül mi fogunk győzni. Sokkal többen vagyunk, mint ők.

Ennyit akkor a répáról, ha már így alakult a helyzet. Jöjjön akkor most a pálca. Milyen könnyű feladat is ez az ennyire elveszett és kiszolgáltatott helyzetben lévő emberek esetében...

– Nézzék, ha a nemzeti kormányok nem tudják itt hamar lehűteni az indulatokat, ha még több lázongás tör ki és a dolgok elkezdenek széthullani, akkor a kormányok azt fogják mondani: „A francba vele! Oldják meg a transznacok a saját munkaerő-problémáikat, ők majd sokkal hatékonyabban fogják ezt csinálni.” És tudják, hogy ez mit jelent a maguk számára?

– Elegünk van ebből – kiáltott fel egy férfi.

– Hát persze, hogy elege van. – Ujjával rábökve kérdezte: – Na, akkor van egy terve, hogyan lehetne mindezt lezárni vagy nincs?

Kis időbe telt, mire rávette őket, hogy megegyezzenek. Tegyék le a fegyvereket, működjenek együtt, szervezkedjenek, kérvényezzék az amerikai kormánynál, hogy nyújtson számukra segítséget, szolgáltasson igazságot, egyszóval hogy helyezzék magukat az ő kezébe. Természetesen ez eltartott egy darabig, és egész idő alatt folyton meg kellett ígérnie, hogy minden egyes panasznak utánanéz, hogy minden igazságtalanságot megold, hogy minden rosszat jóra fordít. Ezt szinte már obszcén módon nevetségesnek találta, de összeszorította száját és megtette. Tanácsokkal szolgált nekik, hogyan kell a sajtóval bánni, tárgyalási technikákat osztott meg velük, elmondta nekik, hogyan lehet sejteket és bizottságokat szervezni, hogyan kell vezetőket választani. Olyan tudatlanok! Fiatal férfiak és nők, akiket gondosan apolitikussá neveltek, olyan technikusokká, akik nem kedvelik a politikát, s így, mint mindig, bábukká váltak a hatalmasok kezében. Borzasztónak találta butaságukat. Tényleg. És nem tudta megállni, hogy néha oda-oda ne szóljon.

Éljenezés közben hagyta ott őket.

* * *

Maja odakinn várta az állomáson. Teljesen kifulladva csupán annyi energiája maradt, hogy hitetlenkedve bámult rá. Maja elmesélte neki, hogy végignézte a videókon keresztül. Az őrültek még arra sem vették a fáradtságot, hogy kikapcsolják a benti kamerákat. Sőt, talán nem is tudtak arról, hogy léteznek egyáltalán, így tehát a világ élőben követhette végig az eseményeket. Maja arcára kiült a csodálat, mintha az, hogy sikerült kizsákmányolt munkásokat hazugságokkal és szofizmussal megnyugtatnia, komoly hőstett lenne. A nő kétségtelenül ennek tartotta. Sőt, azért jött, hogy ugyanezeket a technikákat vesse be az orosz sátorban, ahol nem értek el semmiféle haladást, és személyesen őt, a MarsFirst elnökét kérték fel közvetítőnek. Úgy tűnt, az oroszok még bolondabbak az amerikaiaknál.

Megkérte, tartson vele, és Frank túl fáradtnak érezte magát, hogy lefuttasson egy erőfeszítés-előny analízist. Egy fintorral beleegyezett. Könnyebbnek tűnt csupán sodródni az eseményekkel.

Felszálltak a vonatra, a következő állomáson átvergődtek a rendőrség sorain és bementek. Az orosz sátorban hemzsegtek az emberek, mint áramkörök egy hatalmas nyomtatott áramköri lemezen.

– Nehezebb dolgod lesz itt, mint nekem a másik városban – mondta Frank, ahogy körülnézett.

– Az oroszok hozzászoktak már ehhez. Ezek a sátrak nem sokban különböznek a moszkvai lakásoktól.

– Igen, igen. – Oroszország egyfajta hatalmas Koreává változott, ugyanazzal a brutális, csillogó-villogó kapitalizmussal, tökéletesen taylorizálva, a demokrácia és a fogyasztói cikkek mögött ott rejtőző juntával.

– Fantasztikus, hogy milyen kevés dologra van szükség, hogy éhező emberek tovább húzzák az igát.

– Frank, kérlek.

– Csak emlékezz erre, és akkor minden rendben lesz.

– Na, most segítesz, vagy nem? – követelte a nő.

– Igen, igen.

A főtéren a babos aludttej, a borscs és elektromos tüzek szaga szállt, a tömeg pedig sokkal vadabbul és hangosabban viselkedett, mint az amerikai sátor lakói. Mindegyikük egy dacos vezér, készen arra, hogy kinyilatkoztatást tegyen. Több nőt látott közöttük, mint az amerikai sátorban. Sikerült kisiklatniuk egy vonatot, és ez galvanizálta őket, újabb és újabb akciókra vágytak. Majának egy kézben tartott hangosbeszélőt kellett használni, miközben egész idő alatt egy széken állva beszélt. A tömeg kavargott körülöttük, az emberek több hangos vitában merültek el, nem is figyeltek rá, mintha a nő csupán egy koktélparti-zongorista lenne.

Frank igen döcögősen beszélt oroszul, így nem értette a legnagyobb részét annak, amit a tömeg kiabált Majának, de a nő válaszait jól tudta követni. Éppen a bevándorlási moratóriumot magyarázta nekik, hogy leszűkült a városi robot-építés és a vízellátás, hogy szükséges fegyelmezetten viselkedniük, megígért nekik egy új, jobb életet, mely akkor következik be, ha rendesen viselkednek. A klasszikus babuska-szónoklat, Frank véleménye szerint. Némileg sikerült is lecsitítaniuk őket, mivel még mindig erős reakciós vonás élt sok oroszban, akik emlékeztek arra, mivel jár a szociális lázongás, és ezért érthető módon tartottak tőle. Ugyanakkor sok hihetőnek tűnő ígéret is elhangzott. Nagy világ, kevés ember, sok-sok természeti erőforrás, néhány jó robot-design, számítógép-programok, génszabályozás...

A beszélgetés egyik hangosabb pillanatában Frank angolul szólt oda neki.

– Ne feledkezz el a pálcáról.

– Mi? – szólt vissza a nő.

– A pálca! Fenyegesd őket. A répa és a pálca.

Maja bólintott és ismét beleszólt a hangosbeszélőbe. Soha nem szabad elfelejtkezniük a mérgező levegőről, a gyilkos hidegről. Csak azért maradhattak életben, mert álltak a sátrak, és mert elektromos áram és víz érkezett ide. Igen sokféleképpen sebezhetők, amit igazából még nem is gondoltak végig. Olyan módokon, amelyek a Földön egyáltalán nem léteznek.

Igen gyorsan dolgozott, mint mindig. Vissza az ígéretekhez. Előre, hátra. Pálca és répa. Egy rántás az istrángon, egy harapásnyi zöldség. Végül az oroszok is megnyugodtak.

Visszafelé, a Sheffieldbe tartó vonaton, kipirult arccal, csillogó szemmel hadart, lassan megnyugodott, nem engedve el Frank karját, ahogy hirtelen mozdulattal hátravetette a fejét és felnevetett. Ez az ideges intelligencia, ez a lélegzetelállító fizikai jelenlét... Maga is igen kimerültnek érezte magát. Vagy sokkal jobban megrázták a sátrakban történtek, mint akkor érezte. Az is lehetséges, hogy mindez a Phyllisszel történt találkozás eredménye, mert érezte, ahogy felmelegszik a nő iránt, mintha együtt léptek volna be egy szaunába egy kinti fagyos nap után. Megnyugtatta, hogy most egy ideig nem kell ébernek lennie, egész testét áthatotta a könnyedség.

– Nem is tudom, mit tettem volna nélküled –hadarta éppen a nő. – Tényleg olyan jól meg tudod oldani ezeket a szituációkat. Világosan, határozottan, gyorsan és okosan. Hisznek neked, mert nem próbálsz meg udvarolni nekik, vagy elrejteni az igazságot.

– Ez a legjobb módszer – mondta, ahogy a vonat ablakán kinézve bámulta az elrohanó sátrakat. – Különösen, amikor egyszerre hazudsz és udvarolsz nekik.

– Ó, Frank.

– De, ez az igazság. Te is tehetségesen csinálod.

Ami persze újabb példával szolgált arra, amiről éppen beszélgettek, de Maja nem vette észre. Van valami neve ennek a retorikában, de nem emlékezett rá pontosan. Metonímia? Szinekdoché? De a nő csak felnevetett, megszorította a vállát és nekidőlt. Mintha soha nem történt volna meg burroughsi összeveszésük, sem pedig bármi más azelőtt. És Maja nem szállt le saját állomásán Sheffieldben, hanem vele tartott, mellette sétált a perem-állomás tágas terében, majd elkísérte szobájába, ahol levetkőzött, letusolt és felvette Frank egyik melegítőjét. Egész idő alatt az elmúlt napról és a kialakult szituációról csacsogott, mintha mindez teljesen természetes lenne. Elmentek vacsorázni, leves, pisztráng, saláta, egy üveg bor, minden este, persze. Hátradőltek székükben, kávét és brandyt ittak. Politikusok egy nap politika után. A vezetők.

Aztán végül megnyugodott, és lejjebb csúszott székében, megelégedve azzal, hogy a férfit nézi. Meglepő módon ez most nem idegesítette fel, mintha valami erőtér megvédte volna mindettől. Talán a pillantás a szemében. Mintha egy szempillantás alapján tényleg meg lehetne állapítani, hogy valaki kedveli az embert.

Ott maradt éjszakára. Ezután megosztotta idejét a MarsFirst-irodákban lévő szállása és a férfi szobája között, anélkül, hogy bármikor is beszélgettek volna arról, hogy mit csinál vagy hogy ez mit jelent. És amikor eljött az este, levetkőzött és bebújt mellé az ágyba, majd rágördült, forrón és nyugodtan. Egy egész test érintése, mind egyszerre... És ha a férfi bármit is kezdeményezett, a nő azonnal reagált rá. Csupán meg kellett érintenie a karját. Mintha beléptek volna egy szaunába. Olyan könnyeden viselkedett ezekben a napokban, olyan nyugodtan, mintha kicserélték volna. Lenyűgöző. Nem is Maja egyáltalán. De mégis vele maradt, és belesuttogta fülébe, hogy „Frank, Frank...”

De erről nem beszéltek többet. Mindig csak az adott helyzetről, a nap híreiről, és az igazat megvallva, ez igen sok beszédtémával látta el őket. A pavonisi nyugtalanság véget ért egy időre, de az egész bolygóra kiterjedtek ezek a problémák, és egyre súlyosbodtak. Szabotázsakciók, sztrájkok, felkelések, harcok, összecsapások, gyilkosság, és a Földről érkező, egyszerűen borzalmas hírek még a legsötétebb humorral rendelkezőket is megrázták. Ahhoz képest a Mars a nyugalom kis szigetének tűnt. Egy kis helyi forgatag, amely kiszakadt egy hatalmas vízörvény központjából, egy halálos spirálból, ami megöl mindent, amit magába szippant. Kis háborúk, mint csillagszórók, szikráztak fel mindenütt, India és Pakisztán atomfegyvereket vetett be Kasmírban, Afrika halódott, és az északiak azon civakodtak, hogy ki segítsen először.

Egyik nap olyan hír érkezett, hogy az Elysiumtól nyugatra fekvő Hephaistos városánál lévő, amerikai és orosz munkásokkal teli mohole személyzete teljes létszámban eltűnt. Nem válaszoltak a rádióhívásokra, és amikor kiküldtek valakit ellenőrizni, nem találtak ott senkit. Egész Elysium felmorajlott ennek hallatán, Frank és Maja pedig úgy döntöttek, elmennek oda, hátha tudnak segíteni személyesen. Felültek a Tharsison lefelé tartó vonatra, vissza a sűrűsödő atmoszférába, és keresztülvágtak a sziklás síkságokon, amelyeket el nem olvadó, darabos, piszkos-rózsaszínű hófúvások tarkítottak, beborítva minden dűne és szikla északi oldalát, mint egy színes árnyék. Majd tovább az Isidis csillogó, őrült, fekete síkságán keresztül, ahol a legmelegebb nyári napokon megolvadt a jégpáncél és fényes fekete összevisszaságban fagyott meg újra. Egy leendő tundra, sőt, talán egy mocsár. A vonatablak előtt fekete fűcsomók vagy talán sarkköri virágok szálltak el. De persze az is lehet, hogy egyszerűen csak szemét.

Burroughsban csend és nyugtalanság uralkodott. A széles, fűvel borított sugárutak üresen tátongtak. Zöldjük sokkolta őket, mintha hallucináció lenne, vagy mintha a Napba néztek volna. Miközben az elysiumi vonatra vártak, Frank elment az állomás csomagmegőrzőjébe és felvette burroughsi szobájában hagyott holmiját, amit annak idején nem vitt magával. Egyetlen nagy ládát kapott kézhez, amely egy agglegény konyhai felszerelését, egy lámpát, néhány régi ruhát és egy naplót tartalmazott. Egyikre sem emlékezett már. A naplót zsebre vágta, a többit pedig kidobta egy kukába. Elvesztegetett évek. Egyetlen napra sem emlékezett belőlük. Felidézték benne a szerződési tárgyalásokat, mint valami színházat, mintha valaki kirúgott volna egy kulisszák mögötti támasztógerendát, és ezzel ledőlt volna az egész hátsó függöny, felfedve az igazán fontos eseményeket a hátsó lépcsőkön: két ember kezet fog és bólint egyet.

A burroughsi orosz iroda felkérte Maját, hogy maradjon ott és dolgozzon velük egy darabig, így Frank egyedül szállt fel az elysiumi vonatra, ahol csatlakozott egy Hephaistosba tartó terepjáró-karavánhoz. Útitársai visszafogottan viselkedtek jelenlétében, ő pedig válaszul dühösen átnézett rajtuk, és végignézte régi naplóját.

Legnagyobbrészt standard válogatás, igen jó könyvek sora, amelyet itt-ott kiegészített politikafilozófiai művek sora. Százezer kötet; a mai naplók akár százszor többet is tárolnak, bár ez teljesen haszontalan fejlődés, mivel senkinek nem jutott mostanában ideje, hogy akár egyetlen könyvet is elolvasson. Annak idején szerethette Nietzschét. A bejelölt szövegrészletek mintegy fele tőle származott, és ahogy újra végigolvasta őket, nem értette, hogy miért. Mind csak üres fecsegés. De akkor rábukkant egy idézetre, melytől összerázkódott. „Az egyén a sors egy darabja, jövőjével és a múltjával együtt. Eggyel több törvény, eggyel több igény mindarra, ami van, és mindenre, ami majd lesz. Azt mondani neki, változtasd meg önmagad, azt a követelést jelenti, hogy mindennek meg kell változnia, még a múltnak is...”

Hephaestusban egy új mohole-csapat érkezett meg éppen, de legtöbbjük már régebben érkezett. Technikusok és mérnökök, de sokkal kifinomultabbak, mint az újonnan érkezők Pavonison. Frank elbeszélgetett velük, az eltűntekről kérdezősködött, és egy reggelinél, a mohole tömör fehér hőfelhőjére kinéző ablaknál ülve, egy amerikai nő, aki Ursulára emlékeztette, megszólította.

– Ezek az emberek videókat láttak egész életükben. Mintha a Mars diákjai lennének. Úgy hisznek benne, mint a Szent Grálban, és arra tették fel az életüket, hogy eljuthassanak ide. Évekig dolgoznak, teszik félre a pénzt, majd eladnak mindent, hogy eljöhessenek, mert van egy gondolatuk arról, hogy vajon milyen lesz majd. És amikor eljutnak ide, bezárják őket. Vagy legalábbis csöbörből vödörbe kerülnek: beltéri munkákra, így az egész nem különbözik a tévétől. S eltűnnek, mert többet szeretnének kapni abból, amiért ők idejöttek.

– De fogalmuk sincs, hogy az eltűntek hogyan élnek – tiltakozott Chalmers. – Vagy hogy egyáltalán életben maradnak-e.

A nő megrázta a fejét.

– A szó gyorsan terjed. Néhányan visszatérnek. Vannak csupán egyszer lejátszható videók, amelyek időnként megjelennek. – A körülötte lévők bólintottak. – És látjuk azt, hogy mi jön a Földről utánunk. Sokkal jobb az, hogyha az ember lelép, és eltűnik, amíg még megvan ez a lehetősége.

Frank meglepve rázta meg a fejét. Ugyanezt mondta neki az a súlyzózó férfi a bányatáborban, de így, egy nyugodt, középkorú nő szájából hallani, valahogy sokkal jobban megdöbbentette.

Aznap éjszaka nem tudott elaludni, és telefonált Arkagyijnak, s egy órával később sikerült is elérnie. Arkagyij az Olympus Monson tartózkodott éppen. Milyen furcsa... Fent az obszervatóriumnál.

– Mégis, mit képzelsz? – kérdezte Frank. – Mi fog történni, ha mindenki eltűnik a felföldeken?

Arkagyij elvigyorodott.

– Nos, akkor egy emberibb életet teremtünk magunknak, Frank. Dolgozunk, hogy kielégítsük szükségleteinket, kutatunk, és talán egy kicsivel többet földiesítünk. Énekelünk és táncolunk, és körbe sétálgatunk a napon, és dolgozunk, mint az őrültek. Az ételért, és azért, hogy kielégítsük kíváncsiságunkat.

– Ez lehetetlen – kiáltott fel Frank. – Részei vagyunk a világnak, nem tudunk elszabadulni tőle.

– Tényleg? Amiről te beszélsz, az csak a kék esti csillag. Nekünk most már csupán ez a vörös világ valódi.

Frank ingerülten feladta. Soha nem tudott Arkagyijjal beszélni, soha. Bezzeg Johnnal igen. Ugyanakkor Johnt barátjának tartotta.

Visszavonatozott Elysiumba. Az Elysium-masszívum úgy tornyosult a horizonton, mint egy sivatagban elhagyott, hatalmas nyereg. A két vulkán meredek lejtői rózsaszínben és fehérben játszottak, apró hósapkákban, amelyek igen hamar gleccserekké válnak majd. Mindig úgy tekintett az elysiumi városokra, hogy ellensúlyozzák Tharsist: régebbiek, kisebbek, könnyebben kezelhetők, irányíthatóbbak és normálisak. De most az ottaniak százával tűntek el. Ugródeszkává vált egy ismeretlen nemzethez, mely ott rejtőzködött valahol odakint a kráterekkel teli vadonban.

Elysiumban felkérték, hogy mondjon beszédet egy csoportnyi frissen érkezett amerikainak orientációjuk első estéjén. Egy formális, hivatalos beszédet, melyet megelőzött egy nyugodtabb, informális találkozás, és Frank körbesétált, kérdéseket feltéve, mint mindig.

– Persze, hogy megpróbálunk majd kijutni innen – mondta egyikük merészen.

A többiek azonnal bekapcsolódtak.

– Azt mondták nekünk, ne jöjjünk ide, ha ki akarunk menni a felszínre. Erre ne is számítsunk a Marson. Mégis, mit képzeltek, hogy át tudnak verni minket? – Mi is látjuk a videókat, melyeket visszaküldtek, legalább annyira, mint ők.

– A macska rúgja meg, szinte minden második cikk az újságban a marsi föld alatti mozgalomról szól. És hogy kommunisták, nudisták vagy rózsakeresztesek.

– Utópiában élők, karavánok vagy barlanglakó ősemberek.

– Amazonok, lámák vagy cowboyok.

– Nos, arról van itt szó, hogy mindenki kivetíti ide a fantáziáit, mert olyan rossz odahaza, érted?

– Talán van egy jól összefogott másik világ.

– Ez csak egy másik nagy fantázia, a totalizáló fantázia.

– A bolygó igazi urai, miért ne? Elrejtőzve, talán a barátod, Hiroko vezeti őket, talán kapcsolatba lépnek a haveroddal, Arkagyijjal, talán nem. Ki tudja? Senki sem tudja biztosan, a Földön nem. Ott nem.

– Ez mind csak mese. Ez most a legjobb sztori odahaza, és a Földön milliók vannak belezúgva, egyszerűen rászoktak. Sokan akarnak ide eljutni, de csak nagyon keveseknek sikerül közülünk. És a kiválasztottak nagyrészt olyanok, akik az egész kiválasztó procedúrán úgy dolgozták keresztül magukat, hogy a csillagot is lehazudták az égről, csak hogy eljöhessenek ide.

– Igen, igen – vetette bosszúsan közbe Frank. – Ezt tettük mindannyian. – Ez felidézte benne Michel régi viccét: „Mivel úgyis mindannyian meg fognak őrülni...”

– Na tessék, mégis ti mire számítottatok?

– Nem tudom – boldogtalanul megrázta a fejét.

– De ez mind csak fantázia. Értitek? Ha rá vagyunk kényszerítve, hogy elrejtve maradjunk, az hátrányosan befolyásol minden közösséget. Ez mind csak mese, ha jobban belegondoltok.

– Akkor hova mennek azok, akik eltűnnek?

Frank gondterhelten vállat vont, mire a többiek elvigyorodtak.

Egy órával később még mindig ezen gondolkodott. Mindenki kijött a nyitott amfiteátrumba, amelyet klasszikus görög stílusban egymáshoz ragasztott sótömbökből építettek fel. Az emelkedő fehér padsorok félkörét megtöltötték az emberi testek, amelyek tetején figyelmes arcok üldögéltek, kíváncsian vártak a beszédre, hogy vajon mit mond nekik valaki az első százból. Ő már csupán egy relikviát jelentett a múltból, egy szereplőt csak, aki kilépett a történelemből. Tíz évvel azelőtt érkezett a Marsra, hogy hallgatóinak egy része akár még csak meg is született, és földi emlékei még nagyszüleik idejéből származtak, az évek tátongó és árnyékos szakadékának túlsó oldaláról.

Az ókori görögök igen jól kitalálták a méreteket és arányokat egy szónok számára, alig kellett felemelnie hangját, mégis mindannyian hallották, mit mond. Elmondott nekik néhány szokásos dolgot, a megszokott beszédét, minden mondatot újra végiggondolva és cenzúrázva, mivel sajnálatos módon reagálnia kellett a jelenlegi eseményekre. Nem tűnt nagyon összefüggőnek, még saját magának sem.

– Na, ide figyeljetek – mondta kétségbeesetten átírva fejében az egészet, miközben beszélt, rögtönzött, és közben az arcokat nézte a tömegben. – Amikor mi idejöttünk, másmilyen helyre jöttünk, egy új világba, és ez természetes módon különbözőkké tett minket, ahhoz képest, ahogyan elindultunk. Egyetlen Földről származó régi utasítás sem számít már. Elkerülhetetlenül egy új marsi társadalmat fogunk létrehozni, amely hozzáidomul a jelenlegi helyzethez. Ez olyan döntésekből következik, amelyeket együtt hozunk meg, és ezek olyan döntések, amelyeket most hozunk. Most, ebben a pillanatban. De ha leléptek a vadonba és csatlakoztok egy rejtett kolóniához, akkor azzal leválasztjátok magatokat a többiektől, akkor kimaradtok mindenből. Nem változtok meg ahhoz képest, ahogyan érkeztetek. Soha nem fogtok átalakulni marsi emberré. Ugyanakkor megfosztjátok a többieket szakmai tudásotoktól és a hozzájárulásotoktól, ezt személyesen tudom, higgyétek el nekem. – Fájdalom hullámzott végig rajta, amin maga is meglepődött. – Mint tudjátok, az első száz közül néhány ember tűnt el elsőként, valószínűleg Hiroko Ai vezetésével. Még mindig nem értem, hogy miért tették. Tényleg nem. De hogy mennyire hiányzott géniusza a rendszertervezésben azóta, ezt alig bírom szavakba önteni. Sőt, úgy gondolom, még azt is kimondhatjuk, hogy problémáink egy része abból származik, hogy nem maradt velünk azokban az időkben. – Megrázta a fejét, próbálta összegyűjteni a gondolatait. – Első alkalommal, amikor megláttam ezt a kanyont, amelyben most állunk, kettesben álltunk itt vele, az első ide indult felfedező utunk során. Mellettem állt Hiroko Ai, lenéztünk ebbe a kanyonba, végignéztünk a csupasz és sima talaján, és ő azt mondta nekem: „Ez olyan, mint egy szoba padlója.” – Rábámult a közönségre, próbálva felidézni Hiroko arcát. Sikerült... nem, mégsem. Milyen furcsa, hogy csak addig emlékszik az ember egy arcra, míg meg nem próbálja felidézni magában. Akkor viszont elfordul tőle. – Nagyon hiányzik nekem azóta is. Eljövök ide, és nem hiszem el, hogy ez ugyanaz a hely, és így .. Nehéz elhinnem, hogy igazán valaha is ismertem őt. – Itt megállt, megpróbálva fókuszálni az arcokra. – Értitek?

– Nem – kiabálta közbe valaki.

Összezavarodottságán régi dühének egy szikrája csapott rajta át, és felfortyant.

– Azt mondom, hogy egy új Marsot kell itt létrehoznunk. Azt mondom, hogy teljesen más lények vagyunk, az istenit neki, hogy semmi sem ugyanaz itt. Hogy semmi sem ugyanaz itt. Semmi sem ugyanolyan.

Abba kellett hagynia, le kellett ülnie. Más szónokok folytatták, és álmosító hangjuk ellebegett fölötte, ahogy ott ült kábán, nézve az amfiteátrum nyitott végét, ami egy egymástól távol ültetett szikomor fákkal teli parkra nyílt. Azon túl karcsú fehér épületek álltak, fákkal az erkélyeken és a tetőn. Egy zöld és fehér vízió.

Nem tudta nekik elmondani. Senki sem tudta nekik elmondani. Csak az idő és maga a Mars. Saját jól felfogott érdekükkel ellentétesen fognak viselkedni. Így történik ez mindig. De vajon miért, miért? Miért ilyen hülyék az emberek?

Kijött az amfiteátrumból, végigkószált a parkban és a városban.

– Hogy dönthetnek emberek a saját nyilvánvaló anyagi érdekeik ellen? – követelte a választ Slusinskytől a csuklópaneljén keresztül. – Ez őrültség. A marxisták materialistáknak tartották magukat. Ezt hogyan magyarázták meg?

– Ideológiával, uram.

– De ha az anyagi világ és a manipulálására szolgáló módszerünk határoz meg minden mást, akkor hol jön ide az ideológia? Erre mit mondtak, ez honnan ered?

– Néhányan úgy definiálták az ideológiát, mint egy képzeletbeli kapcsolatot egy valódi szituációhoz. Úgy tartották, hogy a képzelőerő erős hatást gyakorol az emberi életre.

– De akkor hogyan nevezhették magukat materialistáknak egyáltalán? – Undorral káromkodott egyet. – Nem csoda, hogy a marxizmusnak vége.

– Nos, uram, az az igazság, hogy a Marson igen sok ember hívja magát marxistának.

– Ennyi erővel hívhatnák magukat zoroaszteristának, janzenistának vagy hégeliánusnak is.

– A marxisták hégeliánusok, uram.

– Ó. Pofa be! – vicsorított Frank, és megszakította a kapcsolatot.

Képzeletbeli lények egy valódi tájon. Nem csoda, hogy elfelejtkezett a répáról és a pálcáról, és elkalandozott az új lény, a radikális különbség és az ehhez hasonló baromságok szövevényébe. Megpróbált John Boone lenni. Be kellett vallania, ez az igazság. Megpróbálta azt megtenni, amire John képes, méghozzá nagyon jól. Frank látta, hogy hallgatóit elfogta ez a varázs, újra és újra a régi napokban, csak azzal sikerült mindent megváltoztatnia, ahogy beszélt, miközben Frank szájában sziklaként ültek a szavak. Még most is, amikor pontosan rájuk lett volna szüksége.

Maja a burroughsi állomáson fogadta, és átölelte. Mereven fogadta az üdvözlést, ahogy táskái lógtak a kezéből. A sátron kívül alacsony csokoládészínű viharfelhők villództak a világoslila égen. Nem tudott már a nő szemébe nézni.

– Csodálatos előadást tartottál – lelkendezett a nő. – Mindenki erről beszél.

– Egy óráig. – Ami után a bevándorlók majd eltűnnek. Mint mindig. Ez a tettek világa, és a szavak nem fejthettek ki nagyobb hatást, mint egy vízesés hangja a patak áramlására.

Elrobogott a fennsíkon lévő irodákba, Maja vele tartott, és beszélt hozzá, miközben bejelentkezett az egyik sárga falú szobába a negyediken. Bambuszbútorzat, virágos ágyhuzat és apró párnák a kanapén. Majában buzgott a tenni vágyás, vidáman, hogy viszontlátja. Örült neki! Összeszorította fogát, amíg el nem kezdett fájni. Az alvás alatti fogcsikorgatás fejfájást okozott neki, és mindenféle arcizomfájdalmat... lassan darálta le a koronáit és az állkapocs-ízületek porcait.

Végül felállt, és odament az ajtóhoz.

– El kell mennem sétálni – mondta. Ahogy kilépett, szeme sarkából meglátta Maja arcát, melyre kiült a sértett meglepetés. Mint mindig.

Gyorsan végigsétált a gyepen a Bareiss-oszlopok hosszú sora között; szétszórt rendetlenségük egy csoportnyi éppen szétrepülő tekebábra hasonlított. A csatorna túlsó felén leült egy kerek fehér asztalhoz, a járdán lévő kávézó szélén, és egy órán keresztül iszogatott egy csésze görög kávét.

Hirtelen Maja állt ott előtte.

– Na, most ez mit jelent? – kérdezte. Rámutatott az asztalra, és a férfi indulatos fintorára. – Most meg mi a baj?

Bámult a kávéscsészéjére, majd felnézett rá, és vissza, le a csészére. Lehetetlen az egész. Egy mondat fogalmazódott meg a fejében, minden szó egyforma súllyal: „Én öltem meg Johnt.”

– Semmi sem baj – mondta. – Miért?

Megkeményedett a nő szájának sarka, ez kicsit lenézővé tette a pillantását, és öregebbé az arcát. Hamarosan nyolcvanéves lesz. Túl öregek már ehhez. Egy hosszú csönd után leült vele szemben. Nézd – mondta Maja lassan. – Nem érdekel, mi történt a múltban. – Elhallgatott, ő pedig megkockáztatta, hogy egy pillantást vessen rá. Maja lefelé bámult, elgondolkodva. – Ami az Aresen történt vagy Underhillben, semmi sem számít.

A szíve úgy vert odabent, mint egy gyerek, aki megpróbál kiszabadulni onnan. Jéghideg tüdővel hallgatta. Maja még mindig beszélt, de nem fogott fel belőle egy szót sem. Vajon tudta, mit tett Nicosiában? Lehetetlen, vagy pedig nem lett volna itt (vagy mégis)? De biztosan tudomást szerzett róla.

– Érted? – kérdezte a nő.

Nem hallotta, hogy miről beszélt éppen, így nem vette le szemét a kávéscsészéről. Maja egy hirtelen mozdulattal lesöpörte az asztalról, és a kis csésze egy szomszédos asztal alá perdült és széttört. Fehér porcelán nyelének félköre még pördült párat a földön.

– Azt mondtam: érted? – Mozdulatlanul nézte tovább az üres asztallapot, a barna kávéfoltok egymást átfedő karikáit. Maja előredőlt, és kezébe temette az arcát. Összegörnyedt teljesen, nem is vett levegőt.

Végül mély lélegzetet vett és felemelte fejét.

– Nem – mondta olyan halkan, hogy Frank először úgy gondolta, magához beszél. – Ne is beszélj róla. Azt hiszed, én foglalkozom ezekkel, ezért teszed mindezt. Mintha engem jobban érdekelne a múlt, mint a jelen. – Maja felnézett rá, és elkapta pillantását. – Az harminc évvel ezelőtt történt –folytatta. – Harmincöt éve találkoztunk, és harminc év telt el azóta, hogy ez történt. Én nem vagyok ugyanaz a Maja Katarina Tojtovna, nem ismerem őt, nem tudom, hogy mit érzett, gondolt és miért. Mindez egy másik világban történt, egy másik életben. Nem jelent nekem semmit, nem érzek iránta semmit. De most itt vagyok, és ez vagyok én. – Hüvelykujjával mellkasára bökött. – És tudod, szeretlek.

Egy darabig nem szólt semmit. Utolsó szavai ott hullámzottak körülöttük, mint karikák egy kis tóban. Frank nem tudta levenni róla tekintetét. Majd oldalra nézett, és felbámult a halvány szürkületi csillagokra felettük, hagyta, hogy helyzetük megragadjon memóriájában. Amikor a nő azt mondta, „szeretlek”, az Orion magasan állt a déli égbolton. Igen kemény fémszéken ült. Fázott a lába.

– Nem akarok másra gondolni, csak erre – mondta a nő.

Tehát nem tudott semmiről; ő viszont igen. De mindenkinek fel kell vállalnia a múltját valahogy. Nyolcvanas éveikben jártak, kicsattanó egészségben. Páran közülük elérték a száz, száztíz évet. Egészségesek, teli életerővel, erősek. Ki tudja, vajon meddig tart ez még. Igen sok és hosszú múltat kell majd felvállalniuk. És ahogy ez így folytatódik, ahogy fiatalságuk évei eltávolodtak a messzi múltba, minden, mára elhamvadt szenvedély, amely olyan mélyen szaggatta fel őket... lehet, hogy sebhely csupán? Nem pedig bénító seb? Ezernyi amputáció?

De ez nem fizikai élmény. Amputáció, kasztráció, kiüresedés, ez mind csak a képzeletében létezett. Egy képzeletbeli kapcsolat egy igazi szituációhoz.

– Az agy egy igen különös állat – motyogta.

A nő félrebillentette a fejét, és kíváncsian nézett rá. Frank hirtelen félni kezdett. Ők jelentették múltját, nincs másik lehetőség, hacsak az nem, hogy semmit sem jelentettek, és bármi, amit éreztek, gondoltak vagy mondtak a jelenben, az semmi más, mint csupán a múlt egy visszhangja. Így amikor kimondtak valamit, honnan tudhatták, hogy az igazi, mélyen létező agyuk vajon mit gondol, érez, gondol, vagy mond igazából? Nem, nem tudták igazán soha. Pont ezért végletekig titokzatosak az emberi kapcsolatok, hiszen két tudat között jönnek létre, és nem lehet megbízni abban, amit a felszínen csörgedező vékony erecske igaznak tart. Vajon azon a legmélyebb szinten lévő Maja tudta-e vagy nem, emlékezett-e vagy pedig elfelejtette, bosszút esküdött, vagy megbocsátott? Nem lehet megállapítani. Nem lehet benne soha biztos. Képtelenség.

És mégis, itt ült a nő előtte, nyomorultan, úgy össze lehetne törni, mint az előbbi kávéscsészét ujjának egyetlen érintésével. Ha nem tesz legalább úgy, mintha hinne neki, akkor mi történik? Akkor mi lesz? Hogy tudja őt összetörni ennyire? Vajon gyűlölni fogja érte a nő? Azért, hogy rákényszeríti, hogy emlékezzen a múltra, hogy törődjön vele? Folytatni kell a színjátékot.

Felemelte a kezét, de elfogta egy ijesztő érzés; szinte úgy tűnt, mintha ő lenne a távirányítású robot irányítója. Egy merev, érzékeny, ismeretlen roboté. Egy gyors mozdulattal emeld föl a kezet, balra, tartsd meg ott. Vissza. Állj meg ott. Tartsd egyenesen, gyengéden le, gyengéden, gyengéden. Rá a nő kezére. Szorítsd meg nagyon gyengéden. A nő keze, mint a jégcsap. Az övé is.

Maja sápadtan ránézett.

– Menjünk – próbálta meg mondani Frank, de meg kellett köszörülnie a torkát. – Menjünk vissza a szobánkba.

* * *

Ezek után még hetekig igen szétszórtan viselkedett fizikailag, mintha valami belső térbe húzódott volna vissza, és távolból kellene irányítania testét. Távirányítás. Ráébredt, hogy milyen sok izma van. Néha jól ismerte őket, és mint kígyó, siklott, szelte a levegőt, de leggyakrabban csak vonaglott keresztül a tájon, mint Frankenstein szörnyetege.

Burroughst elárasztották a rossz hírek; a városi élet elég normálisnak tűnt, de a videoképernyők jelenetei egy olyan világról szóltak, hogy Frank alig hitt a szemének. Felkelések Hellasban; a New Houstonban lévő kupolával fedett kráter független köztársaságnak kiáltotta ki magát. Ugyanazon a héten felvételek érkeztek Slusinskytől egy olyan amerikai orientációról, ahol mind az öt csoport megszavazta, hogy elmennek Hellasba a megfelelő utazási engedélyek nélkül. Chalmers kapcsolatba lépett az új UNOMA-vezetéssel, és odaküldtek egy csoportnyi ENSZ biztonsági rendőrt, majd letartóztatott ötszáz embert, azzal az egyszerű manőverrel, hogy megszerezték az uralmat a sátor erőforrásait előállító számítógép fölött, és azt parancsolták a tehetetlen embereknek, hogy szálljanak föl egy vonatra, mielőtt kieresztik a sátorból a levegőt. A vonaton elszállították őket Koroljovba, amely most már valójában egy börtönvárossá vált. Börtönné alakulása akkortájt vált mindenki számára ismertté, bár senki sem emlékezett, hogy pontosan mikor, mintha mindig ilyen légkör vette volna körül, talán azért, mert a börtönrendszer részletei már több éve léteztek szétszórva a bolygón.

Chalmers kettesével-hármasával interjúvolt meg néhány foglyot a szobai videójukon keresztül.

– Na látjátok, milyen egyszerű elfogni titeket? – mondta nekik. – És ez így fog menni mindenhol. Az életfenntartó berendezések olyan instabilak, hogy képtelenség őket megvédeni. Még a Földön is, az igen fejlett haditechnika képessé tett minket, hogy létrehozzunk egy rendőrállamot, ha akarunk, sokkal könnyebben, mint bármikor ezelőtt. De itt, ez abszurd módon könnyű.

– A legsebezhetőbb pillanatban kaptatok el minket – válaszolt egy hatvanas éveiben járó férfi. –Okos gondolat, jó ötlet. De amikor kiszabadulunk, majd meglátjuk, hogyan kaptok el minket. Abban a pillanatban a ti életfenntartó rendszeretek is legalább olyan sérülékeny, mint a miénk. És a tiétek sokkal jobban látható.

– Na, ezt meg kéne kétszer is gondolni. Az itteni életfenntartás végül is mind a Földtől függ. Odaát rendelkezésre áll egy nagyszámú, ütőképes haderő. Nekünk viszont nem. Ti és a barátaid megpróbáltok újra átélni egy fantázia-forradalmat. Valami sci-fi 1776-ot, amikor néhány ember a határvidékről lerázza magáról a zsarnokság igáját. De ez itt nem ugyanaz. Az analógia megtévesztően rossz, mert elfedi a valóságot, azt, hogy mennyire függünk tőlük, hogy mennyire hatalmas az ellenfél. Pontosan ők nem hagyják, hogy belássátok, ez csak egy fantázia.

– Biztos vagyok abban, hogy igen sok tory szomszéd érvelt ugyanilyen módon a gyarmatokon – mondta a férfi vigyorogva. – Az igazat megvallva, az analógia igen sok szempontból elég jó. Nem csupán fogaskerekek vagyunk egy gépben, hanem érző emberek. Közülünk legtöbben átlagosak, de van itt néhány igazi karakter is. Meg fogjuk közülük találni a Washingtonjainkat, Jeffersonjainkat és Paine-jeinket. Ezt garantálom. Valamint az Andrew Jacksonokat és a Forrest Mosebykat is, azokat a brutális férfiakat, akik igen jók abban, hogy megszerezzék, amit akarnak.

– Ez nevetséges – kiáltott fel Frank. – Ez rossz analógia.

– Nos, legyen. Sokkal inkább egy metafora, mint analógia. Különben is, vannak különbségek, de kreatívan akarunk ezekre reagálni. Nem fogunk muskétákat elsütögetni a sziklafalak fölött, hogy golyókat eresszünk rátok.

– Nem, majd bányalézereket fogtok átemelgetni kráterfalakon. Szerinted ez más?

A férfi elhessegette ezt a gondolatot, mintha a kamera a szobájában csupán egy szúnyog lenne.

– Azt hiszem, az igazi kérdés az, hogy lesz-e egy Lincolnunk.

– Lincoln halott – vágott oda Frank. – És a történelmi analógia az olyan emberek utolsó mentsvára, akik nem értik meg az adott szituációt. – Ezzel kikapcsolta a készüléket.

A logikus érvelés tehát nem járt sikerrel. Ugyanígy a düh, a szarkazmus, sőt még az irónia sem. Csupán a fantáziák földjén tudta volna őket utolérni. Így hát felállt beszélni az egymást követő megbeszéléseken, és megtett mindent, arról szónokolt nekik, hogy mi is ez a Mars, hogyan lett ilyen, milyen jó jövő vár rá, mint egy egyesült társadalom, természetében különösen és szervesen marsi, „az összes földi gyűlölet üledékét elégetve, az összes halott szokást, amely nem hagyja, hogy igazán éljünk. Hogy létrehozzuk azt, ami a világ egyetlen igazi szépsége, a francba.”

Hasztalanul. Megpróbált találkozókat szervezni néhány eltűnttel, és egyszer beszélt is egy csoporttal telefonon, és megkérte őket, hogy ha lehetséges, juttassanak el Hirokóhoz egy üzenetet: sürgősen beszélnie kell vele. De úgy tűnt, senki nem tudja, hogy hol van.

Aztán egy nap érkezett tőle egy üzenet, a Phobosról faxolt neki egy nyomtatványt. „Jobb lenne, ha Arkagyijjal beszélnél”, javasolta. De Arkagyij eltűnt, miközben lent járt Hellasban és már nem fogadott hívásokat.

– Olyan ez, mint egy kurva bújócska – kiáltott fel Frank Majának egy nap. – Ismeritek ezt a játékot Oroszországban is? Emlékszem, egyszer játszottam néhány idősebb kölyökkel naplemente táján, és a víz fölött vihar közeledett, én meg ott álltam és barangoltam az üres, kihalt utcákon a sötétben, pontosan tudva, hogy soha nem fogok senkit megtalálni.

– Felejtsd el az eltűnteket – javasolta a nő. – Koncentrálj azokra, akiket látsz. Az eltűntek úgyis figyelnek téged. Nem számít, ha nem látod őket, vagy ha nem válaszolnak.

Chalmers erre megrázta a fejét.

Akkor egy újabb bevándorlóhullám érkezett. Üvöltve rohant Slusinsky után, és követelte, hogy szerezzen magyarázatot Washingtonból.

– Úgy tűnik, uram, hogy a lift-konzorciumot megvette a Subarashii egy igen erőszakos tranzakcióban, és mivel tőkéje Trinidad és Tobagóban van, nem igazán érdekli az, hogy válaszoljon az amerikai aggodalmakra ebben a témában. „Az infrastrukturális építési képesség már elbír egy enyhe bevándorlási rátát”, mondják.

– A pokolba velük – fakadt ki Frank. – Fogalmuk sincs, mit tesznek ezzel.

Körbesétált a szobában, fogát csikorgatva. A szavak ömlöttek ki belőle, csöndesen, sajátos, spontán monológban.

– Nézel, de nem értesz. Ahogy John szokta mondani, A marsi valóság egyes részei nem jutnak el a vákuumon keresztül. Nem csak a gravitáció érzése, hanem az is, hogy milyen érzés, amikor az ember egy zsúfolt szálláshelyen ébred, lemegy a közös fürdőbe, majd a sétányon át az étkezőbe. Fogalmatok sincs, és halmozzátok a tévedéseket egymásra, ti arrogáns, tudatlan kurafiak...

Majával kettesben felszálltak a vonatra és elindultak Burroughsból, vissza a Pavonis Monsra. Egész idő alatt az ablak mellett ült, és nézte, ahogy hullámzik a vörös táj, ahogy öt kilométerre közelíti meg őket a horizont a simább területeken, majd ahogy emelkednek, egészen negyven sőt száz kilométerre távolodik. Ilyen hatalmas kitüremkedés a bolygón a Tharsis. Valami odabent megpróbál kitörni. Pont, mint a jelenlegi szituációban. Igen, megragadtak a marsi történelem Tharsis-kiemelkedésének oldalában. Miközben a nagy vulkánok mindjárt kitörnek.

Tessék, ott van a Pavonis Mons, egy hatalmas álombéli hegy, mintha a világ egy Hokusai-nyomat lenne. Frank nehezen találta a szavakat. Igyekezett, hogy ne kelljen a fülke elején lévő tévére néznie, különben is, gyakran nem is ott lehetett hozzájutni az igazi hírekhez a vonaton, hanem véletlenül meghallott beszélgetések részleteiben, vagy az emberek arckifejezésén. Már nem kellett a videót néznie, hogy megtudja, mi az igazán fontos hír. A vonat keresztülfutott egy erdőnyi Acheron-fenyőn, apró kis fák, fekete, vasszerű kéreggel és hengeres tűcsomókkal, de a tűk mind elsárgultak és lelógtak. Hallott már arról, hogy valami probléma van a talajjal. Túl sok a só, vagy túl kevés a nitrogén, nem tudták biztosan. Sisakot viselő alakok vettek körül egy fát, s létrán állva mintákat vettek a beteg tűkből.

– Az ott én vagyok – mondta Frank Majának szép csöndesen, mert a nő aludt. – A tűkkel játszadozom, amikor a gyökerek betegek.

A sheffieldi irodában elkezdett találkozni az új liftadminisztrátorokkal, ugyanakkor nekikezdett egy újabb környi szimultán találkozóba Washingtonnal. Kiderült, hogy még mindig Phyllis kezében van a lift irányítása, mivel segített a Subarashiinak a vad hatalomátvételben.

Aztán hallották, hogy Arkagyij Nicosiában van, a Pavonis lejtőinek alján, és hogy ő és követői szabad várossá nyilvánították Nicosiát, hasonlóan New Houstonhoz. Nicosia hatalmas ugródeszkává vált az eltűntek számára: az ember odament, és aztán soha többet nem hallottak róla. Több százszor megtörtént, olyan sokszor, hogy nyilvánvalónak tűnt, létezik valami rendszer benne, valami, ahol kapcsolatba lehetett lépni és tovább utazni, egy föld alatti vasútszerűség, még egyetlen inkognitóban dolgozó ügynöknek sem sikerült beférkőznie ide, vagy ha igen, nem tért vissza.

– Menjünk el oda, és beszéljünk vele – javasolta Frank, amikor meghallotta a hírt. – Szeretnék magam szembeszállni vele.

– Nem érsz el vele semmit – mondta Maja sötéten.

De azt hallották, Nágya is ott van, így hát vele tartott. A Tharsis lejtőin lefelé végig csöndesen utaztak, nézték, ahogy a fagyott szikla elszáguld ablakuk előtt. Nicosiában fogadták az állomáson a vonatokat, mintha fel sem merült volna senkiben, hogy nem engedik be őket. De nem látták Arkagyijt és Nágyát az üdvözlésükre érkezett kisebb tömegben, találkoztak viszont Alexander Zsalinnal és Raullal. A központi irodákban felhívták Arkagyijt videón. A mögötte lévő napfényből kiderült, hogy már sok-sok kilométerrel keletre jár tőlük. Nágya, közölték a többiek, soha nem is járt Nicosiában.

Arkagyij nem változott semmit, ugyanolyan közlékeny és nyugodt volt mint azelőtt.

– Ez őrültség – mondta neki Frank dühösen, hogy nem sikerült személyesen beszélniük. – Esélyed sincs, hogy sikerrel járj.

– De igen – mondta Arkagyij. – Van rá esélyünk. – Sűrű vörös és fehér szakálla nyilvánvaló forradalmi jelképpé vált, mintha ő lenne a fiatal Fidel, aki hamarosan bevonul Havannába. – Persze könnyebb lenne a segítségeddel, Frank. Gondolkozz el rajta, jó?

Mire Frank válaszolni tudott volna, valaki a képernyőn kívül magára vonta Arkagyij figyelmét. Egy rövid és halk, orosz nyelvű beszélgetés után Arkagyij visszafordult hozzá.

– Bocsáss meg, Frank – mondta. – Van most egy kis dolgom, de amint lehet, visszatérünk erre.

– Nehogy el merészelj menni – kiabálta Frank, de a kapcsolat megszakadt. – A rohadt életbe.

Nágya jelent meg a készüléken, Burroughsban tartózkodott éppen, de a jelek szerint hozzákapcsolták a beszélgetéshez. Arkagyijjal ellentétben feszültnek látszott, nyersnek és boldogtalannak.

– Ugye te nem állsz mellette? – kiáltott fel Frank.

– Nem – mondta Nágya szomorúan. – Már nem beszélünk egymással. Még mindig megvan ez a telefonkapcsolat, innen tudtam meg, hol vagytok, de már egymás között nem kapcsoljuk be soha, semmi értelme.

– Nem tudod befolyásolni őt? – mondta Maja.

– Nem.

Frank látta, hogy Maja nehezen hiszi el, és majdnem felnevetett. Képtelen befolyásolni egy férfit, nem tudja manipulálni? Hát mi a baj Nágyával?

Az éjszakát az állomás közelében lévő egyik szálláson töltötték. Vacsora után Maja visszatért a központi irodába, hogy beszélgessen Alekszanderrel, Dimitrijjel, Jelenával és Raullal. Franket nem érdekelte a dolog, csupán időpocsékolásnak tartotta. Nyugtalanul sétált körbe a városban, végig a kerülete mentén, keresztül sétányokon, amelyek nekifutottak a sátor falának, visszaemlékezve arra a sok évvel ezelőtti éjszakára. Csupán kilenc éve, az igazat megvallva, bár száznak tűnt. Nicosia kicsinek látszott mostanában. A nyugati csúcsnál lévő parkból még mindig jó kilátás nyílt rá, de a mindent beborító sötétség miatt alig lehetett látni.

A nagyra nőtt szikamor-bozótban elhaladt egy alacsony férfi mellett, aki az ellenkező irányba robogott. A férfi megállt, és rábámult Frankra, aki éppen egy utcai lámpa alatt állt.

– Chalmers! – kiáltott fel a férfi.

Frank megfordult. Nem ismerte meg ezt a keskeny arcú, hosszú, gubancos, rasta-hajú, sötét bőrű férfit. De ahogy ránézett, a hideg végigfutott a hátán.

– Igen – mordult oda kurtán.

A férfi figyelte őt egy darabig, majd megszólalt.

– Nem ismersz engem, ugye?

– Nem. Ki vagy?

A férfi aszimmetrikus vigyorral rámosolygott, mintha arca eltört volna az állkapocs csúcsánál. A városi közvilágításban ráncosnak, félőrültnek látszott.

– Ki vagy? – ismételte meg Frank.

A férfi felemelte az ujját.

– Mikor legutóbb találkoztunk, éppen pusztulást hoztál a városra. Ma éjszaka én jövök. Ha-ha – mondta, és nevetve ellépdelt onnan. Mindegyik éles „ha” magasabban szólt, mint az előző.

A központi irodában Maja megragadta karját.

– Úgy aggódtam. Nem kellene egyedül sétálnod ebben a városban.

– Pofa be! – Odament a telefonhoz, és felhívta az ellátásukért felelős erőművet. Minden rendben. Felhívta a UNOMA-rendőrséget, és arra utasította őket, hogy állítsanak egy-egy fegyveres őrt az erőműhöz és a vasútállomásra. Még mindig ismételgette ezt a parancsot valakinek, aki kicsit feljebb állt a szamárlétrán (úgy tűnt, hogy egészen az új vezetőig kell eljutnia, a végső megerősítésig) amikor a képernyő elsötétült. Rengés rázta meg a földet, és a város összes riasztócsengője megszólalt. Kórusban, tele adrenalinnal: brrrrrrrrr!

Majd hirtelen minden megrázkódott. Az ajtók sziszegve csukódtak be, az épület légmentesen zárult, ami nem jelenthetett mást, mint hogy hirtelen esett a kinti légnyomás. Odafutott Majával az ablakhoz, és kinézett. A Nicosia fölötti sátor összedőlt, néhány helyen ráfeszült a legmagasabb házak tetejére, mint a fólia, más helyeken pedig vitte a szél. Az emberek az utcán öklükkel verték az ajtókat, futottak, összeestek, összegörnyedtek, mint a testek Pompeiiben. Frank ellökte magát az ablaktól, és foga forró fájdalmat küldött fel agyába.

Úgy tűnt, az épület sikeresen befejezte a légmentesítést. Az őket körülvevő zajban Frank hallotta egy áramfejlesztő zümmögését. A videoképernyőkön nem látszott semmi, így még hihetetlenebbek tűnt, ami az ablakon túl történik. Maja arca kipirult, de nem veszítette el higgadtságát.

– A sátor megsérült.

– Tudom.

– De mi történt?

Frank nem válaszolt.

Maja megpróbált életet lehelni a videoképernyőkbe.

– Megpróbáltad már a rádiót? – kérdezte tőle.

– Nem.

– Na! – kiáltott fel a nő, akit felbosszantott a férfi hallgatása. – Tudod, mi történik?

– Forradalom – válaszolta.

HETEDIK RÉSZ

Senzeni Na

A forradalom tizennegyedik napján Arkagyij Bogdanov azt álmodta, hogy édesapjával kettesben ülnek egy farönkön, a tisztás szélén égő kis tűz mellett; egyfajta kis tábortűznél, azzal az eltéréssel, hogy Ugoli hosszú, alacsony, fémtetős épületei csupán száz méterre a hátuk mögött helyezkedtek el. Csupasz kezüket a sugárzó hő felé nyújtották, és apja ismét elmesélte neki a történetet arról, mikor a hóleopárddal találkozott. Fújt a szél és fel-fellobbantak a lángok. Majd megszólalt mögöttük a tűzriadó hangja.

Csak az ébresztőóra, amelyet Arkagyij hajnali négyre állított be. Felkelt, és forró vízben ledörzsölte magát egy szivaccsal. Visszatért egy álomkép. Nem aludt túl sokat, mióta elkezdődött a felkelés, csupán néhány órát sikerült szunyókálnia itt és ott, és az ébresztőórája jó pár mély álomból ébresztette fel, olyanból, melyre az ember általában nem emlékezik. Majdnem mindegyik részletes emlékképeket villantott fel még gyermekkorából, olyan emlékeket, amelyek soha nem bukkantak fel. Azon tűnődött, vajon mennyire jó az emberi memória, és vajon a tárolókapacitás nem sokkal hatékonyabb-e, mint a felidézőképesség. Lehet, hogy fel lehet idézni életünk minden másodpercét, de csupán az álmokban, amelyeket elfelejtünk, amikor fölébredünk? Szükségünk van nekünk erre? És ha igen, mi történne, ha két vagy háromszáz évig kezdenénk élni?

Janet Blyleven jött oda hozzá aggódó arccal.

– Felrobbantották a Nemezist. Roald elemezte a videofelvételt, és szerinte jó néhány hidrogénbomba találta el.

Odamentek a szomszédban található központi irodába, ahol Arkagyij az előző két hét legnagyobb részét töltötte. Alex és Roald odabenn nézték a monitort.

Roald megszólalt.

– Képernyő, játszd le az első szalagot Arkagyijnak.

Egy kép felvillant, majd kitisztult. Fekete űr, a csillagok sűrű szövevénye, közepén pedig egy sötét, szabálytalan aszteroida, amelyet leginkább úgy lehetett észrevenni, hogy egy foltban eltakarta a csillagokat. Néhány másodpercig nem mozdult a kép, majd fehér fény jelent meg az aszteroida oldalában. Az aszteroida szétrobbanása és szétszóródása azonnal bekövetkezett.

– Gyors munka – jegyezte meg Arkagyij.

Itt van egy másik szög, egy távolabbi kamerából.

Ez a felvétel hosszúkás formájúnak mutatta az aszteroidát, és látszottak hajtóművének ezüstös kis hólyagjai. Ismét egy fehér villanás következett, és amikor visszatért a fekete éj, már nem látszott a kisbolygó. A kép jobb oldalán a csillagok villódzása azt jelezte, hogy arra halad el a törmelék egy része, majd az is megszűnt, és minden véget ért. Semmi vad fehér felhő, semmi morajlás a hangszórókból, csupán egy riporter bádogdoboz-hangja, aki éppen azt mondta, hogy véget ért a marsi felkelők ítéletnapi fenyegetése, és hogy ezzel a lépéssel megvalósították a stratégiai védelem gondolatát. Mindezt annak ellenére, hogy úgy tűnt, a rakéták az Amex holdbázisáról indultak, és egy sínről indították őket.

– Különben sem tetszett nekem soha ez az ötlet – mondta Arkagyij. – Mindkét oldal kölcsönös pusztítással, totális pusztulással fenyegeti a másikat... Roald nem értett vele egyet.

– Igen, de ha fennáll ez a kölcsönös fenyegetettség, és egyszerre az egyik oldal számára megszűnik ez a lehetőség...

– Szerintem nem veszítettünk el semmilyen a lehetőséget. Ők is legalább annyira fontosnak tartják azt, ami itt van, mint mi. Így hát elő a régi svájci védelmi taktikákkal. – Elpusztítani a célpontot és eltűnni a hegyek között. Ez az ötlet sokkal inkább tetszett neki.

– Ez nem olyan hatásos – mondta nyíltan Roald. A többséggel együtt ő is arra szavazott, küldjék el a Nemezist a Föld felé.

Arkagyij bólintott. Azt nem tagadhatta le ő sem, hogy az egyenlet egyik oldaláról letöröltek egy változót. De azt nem tudni még, hogy vajon változott-e az erőegyensúly vagy sem. A Nemezis nem az ő ötlete, hanem Mihail Jangel javasolta, és az aszteroida-csoport saját maga kivitelezte. Mára sokan meghaltak közülük, akár a nagy robbanás ölte meg őket, akár a kisebbek kint a gyűrűben, miközben maga a Nemezis azt a benyomást keltette, mintha a lázadók tömegpusztító fegyverekhez folyamodnának a Föld ellen. Nagyon rossz ötlet, ahogy erre Arkagyij rámutatott.

De az élet már csak ilyen, egy forradalom alatt senki sem irányít, függetlenül attól, hogy ki mit mond. Különben is, jobb ez így, különösen itt a Marson. Az első héten nagyon komoly harcok folytak. A UNOMA és a transznacok az előző években felduzzasztották biztonsági erőiket. Sok nagyvárost azonnal elfoglaltak, s mindenhol ez történt volna, ha nem bukkan elő a semmiből hihetetlen számú ellenálló csoport; erre senki sem számított. Több mint hatvan város és állomás lépett be a hálózatba, és nyilvánította ki függetlenségét. Emberek bukkantak elő a laborokból, lejöttek a hegyekből, és egyszerűen átvették az irányítást. Így, hogy a Föld a Nap túlsó felén helyezkedett el, és a feléjük tartó legközelebbi szállító űrhajót sikerült elpusztítani, most a biztonsági erőknek kell ostrommal szembenézniük, akár az ő felügyeletük alatt álltak a nagyvárosok, akár nem.

Egy telefonhívás érkezett a létfenntartásukért felelős erőműből. Felmerült egy-két probléma a számítógépekkel, és azt kérték, Arkagyij menjen el és nézze meg.

Kilépett a Carr központi irodájából és keresztülsétált a Menlo-parkon az erőműhöz. Nem sokkal múlt napfelkelte, a kráter legnagyobb része még árnyékban állt, csupán a nyugati fal és az erőmű magas betonfalai úsztak napfényben ebben a pillanatban, sárgán világítottak a nyers hajnali fényben. A vasútvonalak, mint arany szalagok futottak fel a kráter falán. Az árnyékos utcákban a város még csak ébredt. Nagyon sok lázadó jött ide más városokból, a kráterekkel teli felföldekről, és a parkban aludtak a földön. Néhányan már felébredtek, felültek, lábuk még mindig hálózsákba burkolva, táskás szemmel, kusza hajjal. Nem sokat csökkent éjszaka a hőmérséklet, erre ügyeltek, de hajnalban mégis egy kicsit hűvös szél fújt. Akik már kikászálódtak a hálózsákból, kis tűzhelyek köré görnyedtek, leheletükkel melegítették kezüket, tettek-vettek a kávéskannákkal meg a szamovárokkal, és nézegettek nyugat felé, figyelve, ahogy egyre messzebb kúsznak tőlük az árnyékok. Amikor meglátták Arkagyijt, odaintegettek neki, és többször meg is állították olyanok, akik szerették volna hallani, mi a véleménye a hírekről, vagy tanácsot akartak neki adni. Arkagyij vidáman válaszolt mindannyiuknak. Megint érezte azt a különbséget a levegőben, azt az érzést, hogy mindannyian egy új űrben lebegnek, mindenkinek ugyanazok a problémái, mindenki egyenlő (egy fűtőszálat látott egy kávéskanna alatt felizzani), mindenki fénylik, feltöltve a szabadság elektromosságával.

Egyre könnyedebben sétált előre és jegyzetelgetve csuklópaneljének noteszébe menet közben.

A park arra emlékeztet engem, amit Orwell mondott Barcelonáról, mikor az anarchisták fogva tartották. Ez az új szociális szerződés eufóriája. Az a boldogság, hogy visszatértünk ahhoz a gyermeki egyenlőség-álomhoz, amely valaha megvolt mindannyiunkban.

A csuklópanel felcsörrent és Phyllis arca jelent meg a kis képernyőn, ami igencsak feldühítette. – Mit akarsz? – kérdezte tőle.

– A Nemezisnek vége. Azt akarjuk, hogy adjátok meg magatokat, mielőtt több rombolás történik. Ennyi volt az egész, Arkagyij. Egyszerű: add meg magad, vagy meghalsz.

Majdnem felnevetett. Olyannak tűnt neki a nő hangja, mintha Óz gonosz boszorkánya váratlanul megjelent volna a kristályüveg-gömbben.

– Ez egyáltalán nem nevetséges – kiáltott fel a nő.

Arkagyijnak hirtelen feltűnt, mennyire rémültnek látszik.

– Tudod, hogy nincs semmi közünk a Nemezishez – válaszolta neki.

– Ez egyáltalán nem számít. – Hogyan lehetsz ennyire hülye? – kiáltott fel a nő.

– Ez nem őrültség. Na figyelj, mondd el a főnökeidnek, hogy ha megpróbálnak leigázni szabad városokat itt, akkor mindent elpusztítunk a Marson. Svájci védelem.

– Azt hiszed, ez számít? – A nő ajkai elfehéredtek Kis képe, mint egy őskori, dühöt kifejező maszk.

– Igen, számít. Nézd, Phyllis, én csupán az egész mozgalom, ha úgy tetszik, sarki jégsapkája vagyok. Egy hatalmas föld alatti massza van alattam, amit nem látsz. Nagyon hatalmas, és nekik megvan a lehetőségük, hogy odavágjanak neked, ha akarnak.

A nő minden bizonnyal leengedhette karját, mert a kis képernyőjén vadul elkezdett himbálózni a kép, majd a padlót mutatta.

– Mindig is bolond voltál – hallotta a nő testetlen hangját. – Már az Aresen is. – Ezzel megszakadt a kapcsolat.

Arkagyij tovább sétált, de a város zsibongása már nem hatott rá annyira izgatóan és örömtelien. Ha még Phyllis is fél...

Az erőműnél éppen egy meghibásodást kutató programot futtattak le buzgón. Néhány órával ezelőtt a város oxigénszintje elkezdett emelkedni, és nem gyulladtak ki a figyelmeztető fények. Egy technikus fedezte fel véletlenül.

Félórával később megtalálták a hibát. Másikkal helyettesítettek egy programot. Visszacserélték, de Tati Anokbin nem tűnt boldognak.

Figyelj, ez biztos, hogy szabotázs. Még mindig több oxigén van odakint, mint amiért ez a kis program felelős lehet. Majdnem eléri a negyven százalékot.

– Akkor ezért ilyen vidám mindenki ma reggel.

– Nos, én nem, és ez a vidámság-dolog különben is csak mese.

– Tényleg? Vizsgáljátok meg a programokat újra, nézzétek meg a titkosító jelszavakat, hátba még más cserét is elrejtettek.

Elindult visszafelé az irodába. Félúton tartott, amikor egy hangos pukkanást hallott a feje fölött. Felnézett és a kupolában egy kis lyukat látott. A levegő hirtelen szivárványszínben kezdett csillogni mintha egy hatalmas szappanbuborékban állnának. Egy vakítóan fényes villanást követő nagy robbanás felborította. Ahogy feltápászkodott, látta, hogy egyszerre minden meggyullad körülötte. Az emberek égtek, mint megannyi fáklya, és ahogy lenézett, látta, hogy karja lángokban áll.

Nem nehéz dolog a marsi városokat elpusztítani. Nem sokkal nehezebb, mint betörni egy ablakot, vagy kipukkasztani egy lufit.

Nágya Csernyisevszkij jött erre rá, miközben Lasswitz központi irodáiban kellett meghúzódnia. A sátorvárost éjszaka lyukasztották ki, nem sokkal naplemente után. A túlélőket a központi irodában, illetve az erőműben zsúfolták össze. Három nap elment azzal, hogy próbálták megjavítani a sátrat és nézték a tévét, hátha kiderül, mi történik. De a földi híradások a Föld saját háborúival foglalkoztak, amely, úgy tűnt, egyetlen hatalmas háborúvá olvad össze. Csupán ritkán szólt egy rövid jelentés az elpusztított marsi városokról. Az egyik azt mondta, hogy sok kupolával fedett krátert a horizonton túlról indított rakéták találtak el, általában azután, hogy oxigént vagy más, gyúlékony gázt vezettek be. Ezek után belobbantották a gázt, ami különböző erősségű robbanásokat okozott, a kisebbektől, melyek csak az embereket pusztították el, olyan nagyobb robbanásokig, amelyek következtében az egész sátortető elpusztult, sőt egészen olyan hatalmas robbanásokig, melyek hatására csupán a kráter maradt meg. Úgy tűnt, az emberek elleni tűz a leggyakoribb, ezek legnagyobbrészt érintetlenül hagyták az infrastruktúrát.

A sátorvárosokat pedig még könnyebben el lehet pusztítani. Legtöbbjüket a Phoboson elhelyezett lézerek lyukasztották ki, néhányuk erőműveit pedig intelligens bombák találták el, másokat pedig ilyen-olyan fegyveres csapatok foglalták el, irányításuk alá vonva az űrkikötőt, néha fegyveres, páncélozott terepjárók törték át a város falait. Néhány ritka esetben pedig rakétahajtású deszantosok ereszkedtek le odafentről.

Nágya nézte a villódzó, ugrándozó videoképeket, amelyek világosan mutatták az operatőr félelmét. Gyomra apró csomóvá húzódott össze.

– Mit csinálnak ezek? Próbálgatják, melyik a legjobb módszer?

– Kétlem – felelt Jeli Zudov. – Talán csak arról van szó, hogy különböző csoportok különböző módszereket használnak. Úgy tűnik, csupán annyi kárt okoznak, amennyit feltétlenül muszáj. Mások pedig a jelek szerint olyan sokat akarnak megölni közülünk, amennyit csak lehet. Tudod, helyet csinálnak az új bevándorlóknak.

Nágya kavargó gyomorral kelt fel és indult a konyhába, kissé görnyedten, és fogta a hasát. Már nagyon unta a semmittevést. A konyhában egy működő generátor segítségével előrefagyasztott vacsorákat melegítettek. Segített nekik kiosztani, fel-le járkálva az előcsarnokban ülő emberek sora előtt. Mozdulatlan arcok, rajtuk fagyási sérülések kis hólyagjai. Néhányan élénken beszélgettek, mások mozdulatlanul ültek, mint valami szobor, vagy egymásnak dőlve aludtak. Legtöbben Lasswitzban éltek, de igen sokan érkeztek sátrakból vagy rejtekhelyeikről, amelyeket az űrből pusztítottak el, vagy pedig földi csapatok támadtak meg.

– Ez tiszta hülyeség – mondta egy egy öreg arab nő egy formátlan kis pasasnak. – A szüleim a Vörös Félholdnál dolgoztak Bagdadban, amikor az amerikaiak lebombázták. Ha övék a levegő, akkor semmit sem tehetsz, de semmit. Meg kell magunkat adni. Amilyen gyorsan csak lehet!

– De kinek? – kérdezte fáradt hangon a kis ember.

– Kinek, kinek...? Bárkinek, mindannyiunknak, és természetesen rádión. – A nő villogó pillantást vetett Nágyára, aki csupán megvonta vállát.

Csuklópanelje jelzett, és Szása Jefremov hadaró hangja jelentkezett, bádog-telefonhangon. A várostól északra lévő vízkutató állomás felrobbant, kútvízből és jégből álló artézi kitörést, egy egész szökőkutat hozva létre.

– Mindjárt ott vagyok – mondta Nágya meghökkenve. A város vízállomása a Lasswitz-víztározó, egy hatalmas víztömeg alsó végét csapolta meg. Ha a víz nagy része felszínre tör, akkor az állomás, a város és az egész kanyon egy katasztrofális árban pusztulna el, sőt, ami még rosszabb, Burroughs csupán kétszáz kilométerre helyezkedett el tőlük lefelé a Sirtis és Isidis lejtőjén; az áradat minden bizonnyal eljutna addig. Túl sokan élnek ott, hogy evakuálni lehessen őket, különösen most, hogy a háború elől menekülő emberek menedékhelyévé vált. Egyszerűen nem tudtak volna hová menni.

– Adjuk meg magunkat! – hangzott az arab nő hangja az előcsarnokból. – Mindannyian.

– Nem hiszem, hogy ezzel bármit is elérnénk már – mondta Nágya, és elfutott az épület zsilipje felé.

Lelkének egy része igen megkönnyebbült, hogy végre tehet valamit, hogy nem kell egy épületben kuporognia és katasztrófákat nézni a tévében. Végre tehet valamit. Mindemellett Nágya tervezte és irányította Lasswitz építését alig hat évvel ezelőtt, úgyhogy támadt is egy ötlete, hogy mit tehetnek. A város egy Nicosia-osztályú sátorban állt, úgy hogy a farm és az erőmű elkülönült tőle, a vízállomás pedig kicsit messzebb helyezkedett el, tőlük északra. Minden építmény egy Arena Canyon nevű kelet-nyugati szakadék padlóján állt, amelynek ötszáz méter magas falai közel függőlegesen határolták. A vízállomás csupán néhány száz méterre helyezkedett el a kanyon északi falától, amelynek lenyűgöző, kiugró sziklafala volt ezen a helyen. Ahogy Nágya kocsiba ült és elrobogott Szásával és Jelivel az állomásra, gyorsan összefoglalta nekik tervét.

– Azt hiszem, le lehet szedni azt a sziklát onnan, rá az állomásra, s ha sikerül, akkor a földcsuszamlás minden bizonnyal eltömíti a kitörést.

– S ha az áradás magával viszi a földet és nem sikerül? – kérdezte Szása.

– Ha az egész víztározó megindul, akkor persze, hogy ez történik. De ha még akkor sikerül eltömni, amikor még mindig csak egy lefojtatlan kút, akkor a kiszabaduló víz megfagy a földcsuszamlásban, s remélhetőleg egy gátat alakít ki, amely talán elég nehéz lesz ahhoz, hogy megtartsa. Ennek a víztározónak a hidrosztatikai nyomása csupán egy kicsit nagyobb a fölötte lévő szikla litosztatikus nyomásánál, így hát az artézi áramlás nem lesz olyan erős. Ha az lenne, akkor már mindannyian halottak lennénk.

Lefékezte a terepjárót. A szélvédőn kinézve mindhárman látták az állomás maradványait, egy ritkás, fagyos gőzfelhő alatt. Egy teljes sebességgel haladó terepjáró bukdácsolt feléjük. Nágya rávillantotta a fényszórókat, a rádiót pedig a közös sávra állította. Az állomáson egy Angela és Sam nevű házaspár dolgozott, akikből ömlött a szó, ahogy mesélték a legutóbbi órákban átélt kalandjaikat. Amikor megálltak mellettük és befejezték történetüket, Nágya elmagyarázta nekik, mit tervez.

– Lehet, hogy beválik – mondta Angela. – Azt biztos, más nem segít, úgy ömlik belőle a víz.

– Sietnünk kell – sürgette őket Sam. – Hihetetlen sebességgel omlik le a szikla.

– Ha nem sikerül eltömnünk – mondta Angela egyfajta morbid lelkesedéssel –, olyan lesz majd, mint amikor az Atlanti-óceán először szakította át a Gibraltári-szorost és elöntötte a Földközi-medencét. Az a vízáradat tízezer évig tartott.

– Nos, erről nem hallottam soha – felelte Nágya. – Gyertek velünk a sziklához és segítsetek, hogy elindítsuk a robotokat.

Idefelé jövet áthívta a város összes építkezési robotját a hangárjaikból az északi fal lábához, az állomás mellé. Amikor a két terepjáró megérkezett, a gyorsabb robotok közül néhányat már ott találtak, a többiek pedig lassan közelítettek feléjük a kanyon padlóján. A szikla lábánál egy kisebb törmelék kúp gyűlt össze, amely föléjük tornyosult, mint egy hatalmas megfagyott hullám, és világított a déli fényben. Nágya rákapcsolódott a földmunkagépek és buldózerek hullámhosszára és parancsokat adott nekik, hogy vágjanak utat a halomba. Amikor elkészülnek, az alagútásók magába a sziklába vájnak majd bele.

– Látjátok – mondta Nágya a kanyon archeológiai térképére mutatva, amelyet előhívott a terepjáró képernyőjére –, van egy nagy törésvonal ott, az egész felettünk lógó darab mögött. Ezáltal a fal szegélye egy kicsit megsüpped. Látjátok azt a némileg alacsonyabb részt a tetőn? Ha a vetődés alján robbantunk, szinte biztos, hogy leszakítja ezt a kiemelkedést. Mit szóltok hozzá?

– Nem is tudom – mondta Jeli határozatlanul –, de próbáljuk meg.

Megérkeztek végre a robotok is, hatalmas mennyiségű robbanóanyaggal, amely a város talapzatának kiásásakor maradt meg. Nágya nekiállt beprogramozni a járműveket, hogy vájjanak csatornát a szikla aljába, és közel egy óráig teljesen megszűnt számára a világ. Amikor végzett, megszólalt.

– Menjünk vissza a városba és evakuáljunk mindenkit. Nem lehetünk biztosak abban, hogy a szikla mekkora része zuhan le, és nem akarunk senkit sem eltemetni. Van négy óránk.

– Jézusom, Nágya!

– Pontosan négy óra. – Begépelte az utolsó parancsot és elindította a terepjárókat. Angela és Sam éljenezve követte őt.

– Nem úgy tűnik, mintha bánnátok, hogy el kell jönnötök innen – jegyezte meg Jeli.

– Pokolian unatkoztam – felelte Angela.

– Hát ez a probléma legalább megoldódott.

– Úgy van.

A kitelepítés nehezen ment. A városlakók közül sokan nem akartak útnak indulni, és éppen csak elegendő helyet találtak a rendelkezésre álló terepjárókban. Végül mindenki beszállt valamilyen járműbe, és elindultak a jeladókkal szegélyezett úton Burroughs felé. Lasswitz teljesen kiürült. Nágya egy órát töltött azzal, hogy megpróbált Phyllisszel kapcsolatba lépni műholdas telefonon, de a kommunikációs csatornákat többen is zavarták. Nágya magán a műholdon hagyott üzenetet: „Békés civilek vagyunk Syrtis Majorban. Megpróbáljuk megakadályozni, hogy a Lasswitz víztározó elöntse Burroughst. Hagyjatok minket dolgozni.” Amolyan megadás-féle.

Angela és Sam csatlakozott Nágyához, Szásához és Jelihez terepjárójukkal, és együtt mentek végig a sziklára felvezető út meredek hajtűkanyarjain keresztül az Arena Canyon déli peremén. Velük szemben a tiszteletet parancsoló északi fal állt. Alattuk balra pedig a szinte normálisnak tűnő város, de tőlük jobbra világosan látszott, hogy valami nincsen rendben. A vízállomás közepét vastag, fehér gejzír takarta el, füstölt, mint egy elromlott tűzcsap, majd pedig piszkos pirosas-fehér jég formájában ért földet. Ez a furcsa tömeg szemmel láthatóan mozgott. Kis idő múlva feltűnt benne a fekete folyóvíz, amely őrült gyorsasággal gőzzé, majd dérré vált, fehér füstfelhőket eregetve a fekete résekből, amelyek a szél hátán indultak el lefelé a kanyonba. A szikla és a marsi felszín szemcséi annyira kiszáradtak, hogy amikor víz fröccsent rájuk, azt a benyomást keltette a folyamat, mintha egy heves kémiai reakció, egy robbanás menne végbe. Amikor a víz száraz talajon ömlött végig, hatalmas porfelhők robbantak a levegőbe, és csatlakoztak a vízről leörvénylő fehér gőzfelhőhöz.

– Sax boldog lesz – mondta Nágya komoran.

A megfelelő pillanatban négy füstfelhő emelkedett fel az északi fal talajáról. Egy másodpercen keresztül nem történt semmi más, a lélegzetvisszafojtva figyelő emberek felnyögtek. Majd a sziklafal megremegett, és a kiugró rész lassan és fenségesen lecsúszott. Sűrű füstfelhők emelkedtek fel a szikla aljáról és apró darabok robbantak ki belőle, mint amikor a víz csobban egy jéghegyről leváló tömb beleérkezésekor. Egy mély morajlás megrázta terepjárójukat, és Nágya óvatosan visszatolatott a déli peremről. Mielőtt a sűrű füstfelhő eltakarta volna a kilátást, látták, hogy a kutatóállomást betakarja a gyorsan leomló földcsuszamlás.

Angela és Sam éljenzett.

– De honnan tudjuk meg, hogy bevált? – kérdezte Szása.

– Várunk, amíg újra látni lehet. Remélhetőleg a lefelé tartó áradat fehérré változik. Ha nincs több víz, nincs több mozgás.

Szása bólintott. Leültek az ősrégi kanyonban és vártak. Nágya igyekezett semmire sem gondolni, de csupa szomorú dolog jutott eszébe. Több mindent kellene tennie, olyasmit, mint ami az elmúlt néhány órában történt, olyan intenzív aktivitásra volna szüksége, ami nem hagy időt arra, hogy gondolataiba mélyedjen. Csupán egy másodpercnyi pihenés, és az egész nyomorúságos helyzet szinte rászakad. Porrá rombolt városok, halottak mindenütt, Arkagyij eltűnése. Ugyanakkor úgy tűnt, senki sem képes irányítani. Minden csak véletlenszerűen történik. Rendőri csapatok egész városokat romboltak le, hogy megállítsák a felkelést. A felkelők pedig szintén városokat romboltak le, hogy életben tartsák a lázadást. Az lesz a vége, hogy minden elpusztul, egész életének munkája felrobban a szeme előtt. Mindez semmiért.

Nem szabad egy pillanatra sem megállni, gondolkodni. Odalenn egy földcsuszamlás remélhetőleg maga alá temetett egy vízkutató állomást. Elállták a felfelé áramló víz útját, mely megfagyott, ezzel egy kompozit gátat alkotva. Lehetetlen megmondani, hogy mi történik ezután. Ha a hidrosztatikus nyomás elég nagy a víztározóban, akkor lehet, hogy egy újabb kitörés következik. De ha elég vastag a gát... Nos, akkor nincs több tennivalójuk. Habár, ha bele tudnának építeni valamilyen túlnyomást leeresztő szelepet, hogy csökkentsék a gátra nehezedő nyomást...

A szél lassan szétoszlatta a porfelhőt. Útitársai elkezdtek éljenezni. Nem látszott az állomás, teljesen betakarta egy friss, fekete földcsuszamlás, amely az északi falról érkezett, ahol egy újonnan keletkezett mélyedés helyezkedett el. Nem sokon múlott. Nem sikerült akkora földcsuszamlást okoznia, mint remélte. Maga Lasswitz még nem menekült meg a veszélytől, és az állomást betakaró sziklaréteg sem tűnt elég vastagnak. Az igaz, látszólag megállt az áradás; nem mozgott tovább a darabos piszkosfehér felület, mely mint egy gleccser futott le a kanyon közepén. És kevesebb párafelhő emelkedett felfelé. Mégis...

– Menjünk vissza Lasswitzbe és nézzük meg a víztározó monitorjait – javasolta Nágya.

Visszamentek, végig le a kanyon falába vájt úton Lasswitz garázsába. Védőruhában és sisakban sétáltak végig az üres utcákon. A víztározót tanulmányozó központ a város irodái mellett állt. Furcsa látvány fogadta őket: a legutóbbi néhány nap menedékhelye üresen kongott.

A víztározó központban figyelmesen tanulmányozták az adatokat, amelyek a föld alatt elhelyezkedett érzékelők egész soráról érkeztek. Sok elromlott már, de a többi azt mutatta, hogy a víztározón belüli hidrosztatikus nyomás magasabb, mint azelőtt bármikor, és egyre emelkedik. Mintha meg akarná erősíteni ezt az állítást, egy kisebb földrengés rázta meg az épületet. Egyikük sem érzett még ilyet soha a Marson.

– A francba – fakadt ki Jeli. – Biztos, hogy megint fel fog robbanni.

– Egy lecsapoló kutat kell fúrnunk – mondta Nágya –, egyfajta nyomásleeresztő szelepet.

– De mi van akkor, ha ez sem bírja, mint az előző? – kérdezte Szása.

– Ha a víztározó felső részénél helyezzük el, vagy középen, hogy érje a vízáramlás, nem lehet gond. Legalább olyan jó lesz, mint a régi állomás, amit valószínűleg valaki felrobbantott, mert különben még mindig nem lenne vele semmi baj. – Keserűen megrázta a fejét. – Meg kell kockáztatnunk. Ha beválik, beválik, ha nem akkor lehet, hogy egy kitörést okozunk. Ha viszont nem csinálunk semmit, a kitörés mindenképpen bekövetkezik.

Végigvezette a kis csapatot a főutcán a garázsban lévő robot raktárig, leült az irányítópult elé, és elkezdett programozni. Egy standard fúrás maximális kifúvó eltereléssel. A víz az artézi nyomásnak megfelelően tör fel és egy csővezetékbe jut, amelyet a robotok a tőlük kapott parancsok szerint elvezetnek az Arena Canyon területére. Topográfiai térképeket nézegettek, szimulált vízözönöket futtattak végig az Arenával párhuzamos északi és déli kanyonokban. A végeredmény az lett, hogy felfedezték, milyen hatalmas ez a vízgyűjtő terület. A Syrtisen minden Burroughsba futott, a felszín, mint egy tál, lejtett felé. Közel háromszáz kilométerre északi irányba kell vezetniük a vizet, hogy a következő vízgyűjtőterületre eljussanak.

– Nézzétek csak – mondta Jeli. Ha a Nili Fossaeba eresztjük ki, egyenesen északnak fut majd az Utopia Planitiára, és megfagy az északi dűnéken.

– Szerintem Sax borzasztóan élvezi ezt a forradalmat. Olyan dolgok történnek, amelyekre soha nem kapott volna engedélyt.

– De a projektjei közül igen sok tönkre is megy – mutatott rá Jeli.

– Fogadok, hogy így még mindig jobban jár, legalábbis Sax szempontjából. Ez a rengeteg víz a felszínen...

– Meg kell majd kérdeznünk, mit gondol.

– Ha egyáltalán látjuk még.

Jeli nem válaszolt erre, majd később megszólalt.

– Tényleg ennyire sok ez a víz?

– Ez nem csak Lasswitz – magyarázta Sam. – Nemrég láttam egy hírműsort, átszakították a Lowell-víztározót és egy hatalmas kitörést történt, mint azok, amelyek a levezető csatornákat vájták a tájba. Több milliárd kilónyi regolitot szakíthat ki és szállíthat magával a lejtőkön, és fogalmam sincs, mennyi vizet. Egyszerűen hihetetlen.

– De miért? – tűnődött Nágya.

– Gondolom, ez a legjobb fegyverük.

– De ez nem valami jó fegyver. Nem lehet vele célozni, nem lehet véget vetni neki.

– Nem. De senki más sem képes rá, gondold csak végig. A Lowelltől lejtőn lefelé fekvő városok mind elpusztultak. Franklin, Drexler, Osaka, Galileo, sőt talán még Silverton is. Ezek mind transznac irányítás alatt éltek, csatornákban lévő bányavárosok, nagy részük borzasztóan sebezhető.

– Így mindkét oldal az infrastruktúrát támadja – mondta Nágya sötéten.

– Pontosan.

Dolgoznia kellett, nincs más megoldás. Leültette a többieket a gépek elé, hogy programozzák a robotokat, és a nap hátralévő részét valamint a következő napot azzal töltötték, hogy eljuttatták a robotcsapatokat a fúrás helyszínére és vigyáztak, ne legyenek problémák a munka körül. A fúrás maga elég egyértelmű folyamat, csupán arra kellett koncentrálniuk, hogy a víztározó nyomása ne okozzon kitörést. A vízszállító cső még kevesebb gondot okozott: ezt a munkafolyamatot már évekkel ezelőtt robotizálták.

Ennek ellenére dupla annyi felszerelést szállítottak oda, csak a biztonság kedvéért. Fel az északi kanyon padlóján és onnan északra már nem lesz szükség további pumpákra. Az artézi nyomás szépen szabályozza majd a folyás sebességét, mert amikor a nyomás egy határ alá esik és már nem képes vizet pumpálni a kanyonból, akkor ezt azt jelzi, hogy a kitörés veszélye a túlsó végén valószínűleg megszűnt. Így amikor a mozgó magnézium-öntödék elkezdtek porszemcséket gyűjteni és csövet gyártani, és amikor a targoncák és buldózerek elvitték a csődarabokat az összeállítóba, és amikor a nagy mozgó épület egyik oldalán bementek a csődarabok, a túlsó végén pedig a csővezetékek jöttek ki, ahogy lassan gördült végig az úton, és amikor még egy mozgó behemót is végighaladt az elkészült csövön és becsavarta aero-rostélyos hőszigeteléssel, amelyet a finomító salakjából állítottak elő, és amikor a csővezeték első részét felmelegítették és munkába állították – akkor mondták ki, hogy a rendszer működőképes, és remélték, hogy eléri háromszáz kilométerre lévő célját. Óránként körülbelül egy kilométer csővezeték készül majd el, naponta huszonnégy és fél órán keresztül. Így, ha minden jól megy, tizenkét nap alatt eléri a Nili Fossaet. Ilyen sebesség mellett a csővezeték nem sokkal azután készül el, hogy elkészültek a kút kifúrásával. Ha a földcsuszamlás gátja kitart addig, akkor készen áll a nyomásleeresztő szelep.

Így Burroughs biztonságban lesz, legalábbis annyira, amennyit megtehettek érte. Most már elindulhatnak. De még nem döntötték el, merre induljanak. Nágya a mikróban melegített vacsorája fölé görnyedt, hallgatta útitársait, akik ezen vitatkoztak. Borzasztó, hogy milyen színben tüntették fel a felkelést a Földön. Szélsőségesek, kommunisták, vandálok, szabotőrök, vörösök, terroristák. Soha nem használták a felkelő vagy forradalmár kifejezést. Olyan szavakat, amelyet a Föld lakosságának (legalább) fele elfogadna. Nem, ők csupán őrült pusztító terroristák magányos csoportjai lehettek, és nem segített Nágya hangulatán az a tudat, hogy érzése szerint ez nem tért el nagyon az igazságtól. Ez csupán még jobban feldühítette.

– Csatlakoznunk kell valakihez, és akkor együtt harcolhatunk vele – javasolta Angela.

– Nem harcolok senki ellen – mondta Nágya csökönyösen. – Ez bolondság. Én nem teszek ilyet. Majd megjavítok dolgokat, ahol tudok, de nem harcolok.

Egy üzenet érkezett rádión: a Fournier-kráternek, tőlük körülbelül nyolcszázhatvan kilométerre, átszakadt a kupolája. A lakosság a légmentesen lezárt épületekben ragadt, és lassan fogyott a levegőjük.

– Oda akarok menni – mondta Nágya. – Ott van egy nagy központi raktár, tele építkezési robotokkal. Majd megjavítják a kupolát és beállíthatjuk őket arra is, hogy más javítási munkát is végezzenek az Isidisen.

– És hogy jutsz el oda? – kérdezte Sam.

Nágya végiggondolta, majd mély levegőt vett.

– Siklóval, azt hiszem. Van néhány azok közül az új 16D-k közül fent a déli perem kifutópályáján. Valószínűleg ez a leggyorsabb lehetőség. Talán a legbiztonságosabb is. Ki tudja? – Jelire és Szására nézett. – Velem jöttök?

– Igen – felelte Jeli. Szása is bólintott.

– Mi is veled megyünk – mondta Angela. – Különben is biztonságosabb, ha két géppel megyünk.

Így beszálltak a két gépbe, amelyet Spencer Elysiumi aeronautikai gyára gyártott. A legújabb találmány; egyszerűen csak 16D-nek nevezték az ultrakönnyű, deltaszárnyú, négyüléses turbólégcsavaros gépeket, amelyek főként aerogélből és műanyagból álltak. Könnyű súlyuk miatt veszedelmes feladatnak bizonyult vezetésük, de Jeli sokat repült már velük, Angelához hasonlóan. Másnap reggel beszálltak a két gépbe, miután az éjszakát az üres, kis repülőtéren töltötték, és kigördültek az aszfalt nélküli, döngölt kifutópályára. Felszálltak, egyenesen a Nap felé. Sokáig tartott, míg ezer méter magasságba emelkedtek.

A bolygó alattuk félrevezetően normálisnak tűnt, régi, rideg arca csupán egy kicsit fehérebb az északi sziklafalakon, mintha egy parazitafertőzés megöregítette volna. De akkor kibukkantak az Arena Canyon fölött, és megláttak odalenn egy piszkos színű gleccsert, összetöredezett táblák folyóját. A gleccser sok helyen kiszélesedett, ahol az áradat megállt és összegyűlt egy kis időre. A jégtömbök néha tisztán fehérlettek, de gyakran megfestette őket egy-egy marsi színárnyalat, majd összetörtek és egymásra halmozódtak, összekeveredtek, így a gleccser fagyott, téglavörös, kénessárga, fahéjbarna, szénfekete, részint fehér és vérvörös színkavalkádban játszott, mint egy mozaik. Végigömlött a kanyon sima alján egészen az úgy hetvenöt kilométerrel odébb lévő horizontig.

Nágya megkérte Jelit, hogy repüljenek észak felé, és nézzék meg azt a területet, ahol a robotok majd építeni fogják a csővezetéket. Nem sokkal azután, hogy megfordultak, fogtak egy gyenge rádióüzenetet az első száz hullámsávján. Az üzenet Ann Claybornetól és Simon Fraziertől érkezett, akik a Peridierkráterben rekedtek, melynek kilyukadt a kupolája; ez is északra feküdt tőlük, tehát jó irányba haladtak.

A terület, amely fölött átrepültek aznap reggel, bizonyára nem okoz majd nehézséget a robotoknak. Sík, szétszórt törmelékkel, kisebb keresztirányú repedések nélkül. Kicsit messzebb innen kezdődött a Nili Fossae, fokozatosan; először négy sekély bemélyedés görbült északkelet felé, mint egy halványan kivehető kézlenyomat, száz kilométerrel messzebb ötszáz méter mély párhuzamos szakadékokká váltak, amelyeket kráterek szaggatta sötét föld választott el egymástól – a Holdra emlékeztető táj, amely Nágyát egy rendetlen építési területre emlékeztette. Még messzebb északra meglepetés érte őket. Ahol a legkeletibb kanyon betorkollott Utopiába, még egy víztározó tört ki. A felső végénél egyszerűen egy új kiemelkedést láttak, mintha összetört üvegcserepek feküdtek volna egy nagy földmélyedés fenekén szétszórva; lejjebb pedig fagyásban lévő fekete és fehér vízfoltokban áradt egyenesen ki a feltört földből, új tömböket magával sodorva egy gőzölgő áramlatban, amely amerre elhaladt, felrobbant körülötte a föld. Ez a sokkoló seb legalább harminc kilométer szélességben húzódott, és túlnyúlt az északi horizonton a gyengülés legkisebb jele nélkül.

Nágyát lenyűgözte a látvány és megkérte Jelit, hogy repüljön közelebb.

– Szeretném elkerülni a gőzt – mondta Jeli, aki szintén elmerült a látványban. A fehér gőzfelhőt kelet felé fújta a szél, ahol földet ért, de a szeszélyes szélben néha egyenesen felfelé szálltak a ritkás fehér fátyolfelhők, eltakarva a fekete víz- és fehér jégözönt. A kiáramló víztömeg megközelítette egy nagy antarktiszi gleccser méretét, vagy talán még nagyobb is volt annál. Kétfelé vágta a vörös tájat.

– Ez borzasztóan sok víz – mondta Angela.

Nágya átkapcsolt az első száz hullámsávjára és felhívta Annt odalenn Peridierben.

– Ann, hallottál valamit erről? – Leírta neki, mi fölött repülnek el. – És még mindig folyik, mozog a jég és foltokban látható nyílt víz is. Néha fekete, néha pedig vörös.

– Hallod, milyen hangos?

– Olyan, mint egy ventilátor zümmögése, meg néhány pattogás és repedés a jég miatt. Igen. De mi magunk is elég sok zajt adunk ki idefönt. Borzasztóan sok víz...

– Nos – mondta Ann –, ez a víztározó nem is olyan nagy néhány másikhoz képest.

– Hogyan képesek szabadon ereszteni őket? Fel lehet robbantani őket?

– Néhányat igen – magyarázta Ann. – Azokat, amelyekben a hidrosztatikus nyomást meghaladja a litosztatikus nyomás, szinte a hátukon hordják a sziklát, csupán a jégpáncél képez egyfajta jéggátat. Ha valaki lefúr ott egy kutat és felrobbantja vagy ha megolvasztja...

– De hogy?

– Például ha felrobban egy atomreaktor.

Angela füttyentett.

– De a sugárzás! – kiáltott fel Nágya.

– Aha. De ránéztél mostanában a sugárzásmérődre? Szerintem három vagy négy biztosan levegőbe repült mostanában.

– Fantasztikus! – kiáltott fel Angela.

– És ez még csak a kezdet. – Ann felvette azt a távoli, síri hangszínt, ami jelezte, hogy dühös. Röviden válaszolt az áradással kapcsolatos kérdéseikre. Egy ilyen nagy áradás eléggé szélsőséges nyomásingadozással jár. Összezúzza, majd magával sodorja a sziklás talajt, és továbbviszi magával egy mindent szétmorzsoló száguldásban, egy szétmorzsoló, gázokkal és sziklatömbökkel teli iszapban.

– Eljöttök Peridierbe? – kérdezte, amikor kifogytak a kérdésekből.

– Éppen most fordulunk keletre – válaszolt Jeli. – Csak szerettük volna először megtalálni az Fv-krátert, hogy tájékozódjunk.

– Jó ötlet.

Tovább repültek. Az áradás rémisztő, felkavart csíkja eltűnt a horizonton túl, és az ismerős kő és homok fölött repültek. Hamarosan megjelent Peridier a horizonton előttük, egy nem túl magas, igen erőteljesen erodált kráterfalban. Kupolája eltűnt. Az anyag foszlányokban lógott, és ide-oda fújta a szél a kráter oldala mentén, mintha egy borsóhüvely szétrobbant volna. A dél felé futó vasútvonal visszaverte a napsugarakat, mint egy ezüstszál. Átrepültek a kráter falának íve felett, és Nágya lekukucskált a távcsövén keresztül a lenti sötét épületekre. Csöndesen, oroszul káromkodott. „Hogyan? Kicsoda? Miért?” Képtelenség volt felelni erre. Továbbrepültek a távolabbi kráterfalnál lévő repülő felszállópályáig. Egyik hangár sem működött, így fel kellett öltözniük, és kis kocsikban kellett eljutniuk a perem mentén a városig.

Peridier összes túlélője az erőműben talált menedéket. Nágya és Jeli belépett a zsilipen, megölelte Simont és Annt, akik bemutatták őket a többieknek. Körülbelül negyvenen maradtak, és a vésztartalékokból éltek, folytonos küzdelemben, hogy egyensúlyban tudják tartani a gázcserét a lezárt épületekben.

– Mi történt? – kérdezte Angela. Ők pedig, mint egy görög kórus, elmondták neki történetüket, gyakran félbeszakítva egymást. Egyetlen robbanás szakította szét a kupolát, mint egy lufit, amely egy azonnali légnyomáseséssel járt, felrobbantva az épületek többségét. Szerencsére az erőművet annak idején megerősítették, így kibírta saját levegőtartalmának belső nyomását. Akik odabent tartózkodtak, túlélték. Akik viszont kinn az utcán, vagy a többi épületben, sajnos nem.

– Hol van Peter? – kérdezte Jeli ijedten és meglepve.

– Clarke-on – mondta Simon gyorsan. – Nem sokkal azután hívott minket, miután ez az egész elkezdődött. Megpróbált helyet szerezni az egyik lefelé tartó liften, de jelenleg csak rendőröket engednek fel rá. Gondolom, igen sokan állomásoztak közülük odafenn. Majd lejön, amikor tud, de most odafönt biztonságosabb. Nem igazán ragaszkodunk ahhoz, hogy lássuk.

Ez Nágyát ismét Arkagyijra emlékeztette. De ezen nem tudott segíteni. Hamarosan Peridier újjáépítésének szentelte figyelmét. Először a terveikről kérdezte a túlélőket, és amikor azok vállat vontak, javasolta, hogy kezdjék mindjárt azzal, hogy egy kisebb sátrat állítanak föl a repülőtér melletti raktárházakban tárolt sátorépítő anyagok segítségével. Igen sok régi robotot tároltak ott, amikhez senki sem nyúlt már hosszú ideje, így a rekonstrukciót különösebb előkészületek nélkül meg lehet kezdeni. A városlakók fellelkesedtek a gondolattól; nem tudták, mit tartalmaznak a repülőtéri raktárak. Nágya megrázta a fejét ennek hallatán.

– Ez mind benne van az archívumban, a feljegyzések között – mondta Jelinek később. – Csak utána kellett volna nézniük. Egyszerűen nem gondolkodtak, csak nézték a tévét és vártak.

– Igen, de azért azt el kell ismernünk, hogy nagy megrázkódtatás érte őket azzal, hogy eltűnt fejük fölül a kupola, nem? Először meg kellett győződniük arról, hogy az épület biztonságos.

– Talán.

Kevés mérnököt vagy építészeti specialistát talált közöttük, sokkal több Escarpment-areológust és bányászt. A legalapvetőbb építési feladatokat is robotok csinálták, vagy legalábbis ők így gondolták. Nem lehetett megállapítani, mennyi időre lett volna szükségük, hogy ők is elkezdjék az újjáépítést, de miután Nágya segített, megmutatta nekik, milyen lehetőségeik vannak, és röviden ám hatásosan meg is feddte őket az inaktivitásuk miatt, hamarosan munkába lendültek. Nágya tizennyolc-húsz órát dolgozott néhány napon keresztül, és akkorra készen állt a fal alapozása. A sátorépítő daruk akcióba lendültek a háztetők felett. Ezután nem maradt más feladat, csak a munkafelügyelet. Nágya nyugtalanul kérdezgette útitársait, akikkel Lasswitzból jöttek, hogy van-e kedvük vele tartani a gépekkel, hogy tovább mennek-e. Társai beleegyeztek, és érkezésük után körülbelül egy héttel újra felszálltak. Ann és Simon is velük tartott Angela és Sam gépében.

Dél felé repültek az Isidis lejtőjén lefelé Burroughs felé, amikor egy kódolt üzenet érkezett a rádió hangszóróján keresztül. Nágya végigkutatta a táskáját, és egy csomagnyi cuccot talált, amit még Arkagyij adott neki. Közöttük egy csomó fájlt, megtalálta, amire szüksége volt közülük, és bedugta a gép MI-jébe és végigfuttatták az üzenetet Arkagyij dekódoló programján. Néhány másodperccel később az MI színtelen hangon átadta az üzenetet.

– A UNOMA megszállta Burroughst és mindenkit elfog, aki odajön.

Csönd fogadta ezt a kijelentést mindkét gépen, amelyek dél felé haladtak az üres, rózsaszín égen. Alattuk balra lejtett Isidis síksága.

Ann szólalt meg először.

– Azért menjünk oda. Személyesen is közölhetjük velük, hogy állítsák le a támadásukat.

– Nem – tiltakozott Nágya. – Én dolgozni akarok. És ha bezárnak minket... Különben is, szerinted miért hallgatnák végig, hogy mi a mondanivalónk a támadásokkal kapcsolatban?

Ann nem válaszolt.

– Elérünk Elysiumig? – kérdezte Nágya Jelit.

– Igen.

Így keletnek fordultak és figyelmen kívül hagyták a burroughsi légiirányítás kérdezősködését.

– Nem jönnek utánunk – mondta Jeli megnyugtatóan. – Nézzétek, a műholdradar azt mutatja, nagyon sok gép van a környékünkön. Túlságosan sok ahhoz, hogy mindegyiket üldözőbe vehessék. Különben is, csak vesztegetnék az idejüket, mert szerintem ezek nagy többsége csak félrevezetés. Valaki felküldött egy halom herét, hogy elterelje a figyelmet az igazi gépekről, szépen összezavarva ezzel a földieket.

– Valaki rengeteg energiát ölt ebbe az egészbe – motyogta Nágya, ahogy nézte a radarképernyőt. Öt vagy hat tárgy világított a déli negyedben. – Te tetted, Arkagyij? Ilyen sok mindent rejtegettél előlem?

A férfi rádió-transzmitterére gondolt, amit épp az előbb talált meg a táskájában.

– Vagy talán nem is rejtetted el, talán csak nem akartam látni.

Elrepültek Elysiumig, és a South Fossa, az összes közül a legnagyobb befedett kanyon mellett landoltak. Első pillantásra érintetlennek tűnt a tető, de amint kiderült, csupán azért, mert a városból elszökött a levegő, mielőtt kilyukasztották a sátrat. Így a városlakók a különböző épen maradt épületekben rekedtek, és megpróbálták életben tartani a farmot. Történt egy robbanás az erőműben és néhány másik benn a városban is. Ez rengeteg tennivalóval látta el őket, de jobb lehetőségekkel rendelkeztek, hogy kiheverjék az egészet, ugyanakkor a városlakók sokkal vállalkozóbb szelleműnek bizonyultak, mint peridieri társaik. Így, mint mindig, Nágya belevetette magát a munkába, úgy határozva, hogy minden ébren töltött percét munkával tölti. Nem tudott henyélni, ha ébren volt, minden percben dolgozott a régi jazz-melódiák dallamára – semmi, ami ideillene, jazz vagy blues, csak ami eszébe jutott. „On the Sunny Side of the Street”, „Pennies From Heaven”, „A Kiss To Build a Dream On”...

Itt az Elysiumon töltött zűrzavaros napok során döbbent rá, hogy milyen nagy erejük van a robotoknak. Bármikor is építkezett ezelőtt, soha nem próbálta meg igazán teljes mértékben felhasználni lehetőségeiket. Egyszerűen nem volt rá szükség. De most több száz teendőt kellett végrehajtania teljes erőbedobással, így a végső határig feszítette a rendszer lehetőségeit, ahogy a programozók mondanák. És látta, hogy ez az erőfeszítés milyen sokat jelent, miközben azon gondolkodott, hogyan lehetne még többet csinálni. A távirányítást mindig alapvetően helyi folyamatnak tartotta, de rádöbbent, ez nem feltétlenül igaz. Átjátszó műholdak segítségével tudott egy buldózert irányítani akár a másik féltekén is. Most pedig, amikor képesnek bizonyult jó minőségű kapcsolat létesítésére, meg is tette. Egyetlen pillanatra sem hagyta abba a munkát, dolgozott miközben evett, jelentéseket, programokat olvasott a fürdőszobában, és nem aludt soha, csak amikor már elájult a kimerültségtől. Közben ebben az időtlen állapotban megmondta mindenkinek, mit tegyen, függetlenül a véleményüktől vagy kényelmüktől; monomániás koncentrációjának láttán, és mivel jól átlátta a helyzetet, mindenki engedelmeskedett neki.

Minden erőfeszítése ellenére mégsem tudtak eleget elvégezni, így Nágya egyre több munkát vállalt magára, és pattanásig feszítette szervezetének tűrőképességét, az álmatlan óráiban, végsőkig kihasználva azt minden egyes pillanatban. Elysiumban már kész építőrobotok egész flottája sorakozott fel, így lehetségessé vált, hogy párhuzamosan oldja meg az égető problémákat. Ezek legnagyobb része az Elysium nyugati részén fekvő kanyonokban jelentkezett. Az összes lefedett kanyont valamilyen mértékben felszakították, de az erőműveik gyakran nem sérültek meg, és sok túlélő talált menedéket a különböző épületekben. Vészhelyzetekre tartogatott áramfejlesztőkkel működtették ezeket, pont mint South Fossában. Amikor a South Fossát lefedték, felmelegítették és felpumpálták, csapatokat küldött ki, hogy megkeressék a nyugati lejtőkön a túlélőket. Kihozták őket a többi kanyonból és elhozták őket ide, majd visszaküldték őket különböző feladatokkal, hogy mit csináljanak. A tetőépítő csapatok kanyonról kanyonra jártak, a városok régi lakói pedig kezük alá dolgoztak a felpumpálásra készülve. Ekkor Nágya más dolgokra irányította figyelmét, szerszámkészítőket programozott, robotizált csatornaépítőket indított el a Chasma Borealis felől érkező megsérült csővezetékek megjavítására.

– Ki tette ezt? – kérdezte undorodva egyik este, ahogyan nézte a tévében a szétrobbant vízvezetékcsöveket.

A felháborodás csak úgy kicsúszott a száján, igazából nem akarta tudni, nem akarta a teljes szituációt végiggondolni. Nem akart bármi másra gondolni, csak arra a csővezetékre ott, amely eltörött a dűnék között. De Jeli reagált erre a kérdésre és válaszolt.

– Nehéz megmondani. A földi hírprogramok mind a Földről szólnak már, csupán néhány bevágás szól rólunk, és ők sem tudják igazán, hogy mi történik itt. Úgy tűnik, hogy a következő űrhajó ENSZ-csapatokat hoz majd, akiknek az lenne a feladatuk, hogy visszaállítsák a rendet. A hírek legnagyobb része a Földről szól, a közel-keleti háborúról, a Fekete-tengerről, Afrikáról, vagy bármiről. A Déli Klub országai közül sokan bombáznak álcaországokat. A Hetek pedig kinyilvánították, hogy meg fogják védeni őket. Egy biológiai fegyver is elszabadult Kanadában és Skandináviában...

– És talán itt is – szakította félbe Szása. – Láttad azt az Acheronról szóló bejátszást? Valami történt ott, a szálláshely ablakai mind be vannak törve és a kiugró hegyhát alatti területet egy ismeretlen, burjánzó valami borítja, és senki sem akar elég közel menni ahhoz, hogy kiderítse...

Nágya igyekezett nem figyelni a férfiak beszélgetésére, és a csővezeték problémájára koncentrált. Amikor visszatért a valósághoz, azt vette észre, hogy az összes fellelhető robot a városok újjáépítésén dolgozik, a gyárak pedig buzgón gyártják a többi buldózert, földszállítót, teherautót, markolót, targoncát, úthengert, aszfaltozót, árokásót, hegesztőgépet, beton-, műanyag- és tetőkészítőket. A rendszer teljes kihasználtságon működött, és semmi sem maradt, ami elfoglalja, ezért szólt a többieknek, hogy ismét fel akar szállni. Ann, Simon, Jeli és Szása úgy döntöttek, hogy vele tartanak. Angela és Sam barátokkal találkozott South Fossában, és úgy határoztak, hogy maradnak, így öten szálltak be a két gépbe és ismét felszálltak. Ez így történik majd mindenütt, bizonygatta Jeli. Bármikor találkozik egymással az első száz, többé nem válnak már el.

Délnek tartottak a két géppel, Hellas felé. Ahogy elhaladtak a Tyrrhena-mohole fölött, leszálltak egy rövid időre a Hadriaca Patera mellett. A mohole-várost kilyukasztották, segítségre szorult, hogy elkezdjék az újjáépítést. Nem álltak robotok rendelkezésre, de Nágya rájött, hogy a munka elkezdéséhez nagyon kevés is elég: a programjai, a számítógépe, és egy légbánya. Ez a fajta spontán gépelőállítás egy újabb területét jelentette a gépek hatalmának, lassan ment persze, kétségtelenül, de mégis egy hónapon belül ez a három komponens engedelmes szörnyetegeket teremt majd a homokból. Először a gyárakat, később az összeszerelő üzemeket, majd végül magukat az építő robotokat, a nagy, több részből álló, városrésznyi járműveket, melyek emberi felügyelet nélkül végezték munkájukat. Igazán meghökkentő ez a hatalom.

És mégis, mindez semmiért, az emberi pusztítás tükrében. Az öt utazó romról romra repült, érzéketlenné válva a károk és a halottak láttán. Nem mintha nem lettek volna tudatában a saját magukat fenyegető veszélynek, különösen miután elrepültek néhány lezuhant gép fölött a Hellas-Elysium légifolyosóban. Ekkor áttértek az éjszakai repülésre. Ezek a repülések sok szempontból messze veszélyesebbé is válhattak, mint a nappaliak, de Jeli szerint így sokkal kevésbé láthatóak. A 16D szinte alig jelenik meg a radarképernyőn, és még a legnagyobb felbontású infravörös detektorokon is csupán igen halvány nyomot hagy. Mindannyian felvállalták, hogy van némi esélye, hogy meglátják őket. Nágyát egyáltalán nem érdekelte, felőle repülhettek volna nappal is. Csak a pillanatban élt, amennyire tudott, gondolatai körbeforogtak, ahogy megpróbálta visszaráncigálni őket a pillanathoz. Miközben egyre jobban sokkolta, hogy milyen sok mindent pusztítottak el, még jobban eltávolodott az érzelmeitől. Csupán dolgozni akart.

Nágya észrevette, hogy Ann még rosszabbul viseli mindezt. Természetesen aggódott Peter és a rombolás miatt is, de számára ez nem az építményekről szólt, hanem magáról a földről, az áradásokról és a tömeges szennyeződésről. A hóról, a sugárzásról. És neki nincs munkája, ami elvonná a figyelmét. Az ő munkája a kárfelmérés lett volna. Így nem is tett semmit, vagy ha igen, megpróbált segíteni Nágyának, úgy járt-kelt, mint egy robot. Minden egyes nap azon dolgoztak,hogy beindítsák egyik vagy másik lerombolt építmény felújítását: hidat, csővezetéket, kutat, erőművet, vasúti sínpályát, várost. Jeli szavaival élve egy távirányítású robotvilágban éltek. Robotokat vezéreltek, mintha rabszolgahajcsárok, mágusok vagy istenek lennének, és a gépek belekezdtek a munkába, és megpróbálták megfordítani az idő filmkockáit, amelyben a széttört tárgyak ismét egésszé állnak össze. Mivel sietniük kellett, nem jelentett problémát, ha nem figyeltek az apró részletekre, így hihetetlenül gyorsan el tudták kezdeni az építkezést, majd továbbrepültek.

– Kezdetben vala az ige – mondta fáradtan Simon egyik este, ahogy megnyomott egy gombot a csuklópanelén. Egy hídépítő daru lendült be a lemenő nap elé. Majd újra felszálltak.

Három reaktor semlegesítési és hulladék-megsemmisítési programját indították el a horizonton túlról, biztonságos távolból, távirányítással. Miközben a munkát nézegették, Jeli néha csatornát váltott és egy darabig nézték a híreket. Egyszer a kép a Mars körüli körpályáról, az űrből érkezett. A Tharsis-féltekének teljes kör alakú képe, ahogy napfényben úszott, a nyugati nyúlványa kivételével. Ebből a magasságból nem láthatták az áradások jelét, de a bemondó azt állította, hogy ez történt az összes régi vízelvezető csatornában, mely a Marinerisből Chryse-be, észak felé tartott. Majd közelített a kép, és meglátták a fehéres-rózsaszín sávokat azon a területen. Végre itt vannak az igazi csatornák. Vagy valami ilyesmi.

Nágya visszakapcsolta a tévét a munkájukat mutató csatornára. Olyan sok minden pusztult el, olyan sok ember halt meg. Olyanok, akik akár ezer évig is élhettek volna. Még mindig nem hallott semmit Arkagyijról, pedig már több mint 20 nap telt el. A többiek szerint el kellett bújnia, nehogy megölje egy űrből indított támadás. Nágya már nem hitt ebben, csupán azokban a szélsőséges vággyal és fájdalommal teli pillanatokban, amikor két érzelem döngette a kényszeres munka védőbástyáit, megpróbálva feltörni azokat. Egy új érzés, amelyet gyűlölt és amelytől félt; a vágy fájdalmat okoz, a fájdalom pedig vágyat. Egy forró, vad vágyat, hogy bárcsak megváltoznának a dolgok. Milyen fájdalmas is egy ilyen vágy. De ha elég keményen dolgozott, akkor nem jutott ideje erre. Sem arra, hogy gondolkodjon, sem arra, hogy érezzen.

A Harmakhis Vallis felett átívelő híd felett repültek el a Hellas keleti határán; ez sem állt már. Mivel javító robotokat tároltak az összes nagyobb híd két oldalán elhelyezkedő házakban, át tudták őket alakítani, hogy teljesen újjáépítsék az íveket, bár igen lassan haladnak majd. Az utazók munkába állították őket, és aznap este, amikor befejezték a legutolsó programot is, leültek, hogy megegyék szerény, mikróban készült spagetti-vacsorájukat a pilótafülkékben. Jeli újra bekapcsolta a földi tévéadót. Nem láttak semmit, csupán zúgást hallottak, és egy futó, rossz minőségű kép érkezett. Nem lehetett csatornát váltani, mert mindegyik csatorna ugyanazt mutatta: sűrű, zúgó, fehér zajt.

– Felrobbantották a Földet is? – kérdezte Ann.

– Nem, nem – mondta Jeli. –, valaki zavarja az adást. Közöttünk van a Nap. Manapság csupán egy pár távközlési műholddal kell közbeavatkozni, és meg lehet szakítani a kapcsolatot.

Rosszkedvűen bámulták a sistergő képernyőt, mostanában egymás után zuhantak le a helyi areoszinkron kommunikációs műholdak. Lelőtték őket, vagy szabotálták a működésüket, nem lehetett megállapítani. Most pedig, földi hírek nélkül tényleg csupán sötétben tudnak tapogatózni. A felszín-felszín rádióadás nem bizonyult hatékonynak a közeli horizontok és az ionoszféra hiánya miatt. Nem rendelkeztek nagyobb hatótávolsággal, mint a védőruhák sisakrádiói. Jeli megpróbált egy egész sornyi véletlenszerű rezonanciamintát lefuttatni rajta, hátha ki tudja szűrni a zavarást. De a jeleket sajnos véglegesen összekeverték. Elégedetlenül felmordult és feladta. Bepötyögött egy keresőprogramot. A rádió fel-le oszcillált a Hertzek között, végig a sistergésen, és néha megállt a gyengén hallható szabályosságoknál. Lekódolt klikkelés, távoli zenefoszlányok, szellemhangok gagyarásztak felismerhetetlen nyelven, mintha Jeli sikerrel járt volna ott, ahol a SETI nem, és végül most, hogy már nem számít, üzeneteket kapott volna a csillagokból. Valószínűleg csak az aszteroida-bányászoktól érkezett valami szemét, de akárhogy is, érthetetlen és haszontalan. Magukra maradtak a Marson. Öt ember két apró repülőgépen.

Ez egy új és igen különös érzés volt, amely az ezt követő napokban még inkább felerősödött. Amikor nem múlt el, megértették, hogy így kell továbbhaladniuk, sistergő tévékkel és rádiókkal. Egy különleges élmény, nem csupán a Marsi életük során, de egész életük során nem találkoztak ilyennel, és hamar feltűnt nekik, hogy az elektronikus információ hálójának elvesztése hasonlít egy érzékszerv elvesztéséhez. Nágya gyakran rápillantott csuklópaneljére, melyen Arkagyij bármelyik pillanatban megjelenhetett volna, mielőtt így tönkrement minden. Vagy ugyanúgy, az első száz közül bárki megjelenhetett volna, hogy bejelentse, biztonságban vannak. Gyakran nézett fel a kis üres négyzetről a körülötte lévő tájra, amely hirtelen sokkal nagyobb, vadabb és üresebb lett, mint bármikor azelőtt. Ijesztő élmény. Semmi más, csupán csipkézett rozsdaszínű hegyek, ameddig a szem ellát, még akkor is, amikor hajnalban repültek és megpróbálták megtalálni a térképen jelölt kis leszállópályát, mely, amikor végre meglátták, kis barnás ceruzára emlékeztette őket. Milyen nagy ez a világ, és ők egyedül maradtak benne. Már a navigációban sem lehettek biztosak, nem használhatták a számítógépeiket, az út melletti jeladókat kellett használniuk és becsült számításokat, meg azt, amit felismertek a tájból, ahogy izgatottan kukucskáltak lefelé a hajnali szürkületben, hogy észrevegyék a vadonban a következő leszállópályát. Egyik reggel Dao Vallis közelében olyan sokáig tartott, mire találtak egy betoncsíkot, hogy ezek után Jeli a vasúti síneket kezdte el követni, egész éjszaka alacsonyan repülve és a csillagok fényében az alattuk lévő ezüstösen kígyózó szalagot nézve, folyton nyomon követve a térképen a jeladók jeleit.

Így sikerült végigrepülniük a Hellas-medence tágas mélyföldjén, a nyomvonalat a Low Point Lakefrontig követve. Akkor viszont a napfelkelte vízszintes vörös fényében és hosszú árnyékai között a horizonton egy egész tengernyi összetöredezett jég jelent meg. Hellas egész nyugati részét elöntötte egy tenger. A vasúti sín, amelyet eddig követtek, egyenesen belefutott a jégbe. A fagyott part csupán egy halom cikkcakkos jégtáblából állt, amelyek vörösen, feketén, fehéren vagy akár kéken csillogtak, néha még szép jade-zölden is. Egymás hegyén-hátán feküdtek, mintha egy árapály-hullám széttrancsírozta volna az Óriás lepkegyűjteményét, és szétszórta volna egy elhagyatott tengerparton. A távolban a fagyott tenger túlnyúlt a horizonton.

Ann törte meg a több másodpercre nyúlt csöndet. – Biztosan átszakították a Hellespontus víztározót. Az igen nagy, és pont ide árad le.

– Így a Hellas-mohole biztosan tele van vízzel – mondta Jeli.

– Ahogy mondod. Az alján lévő víz pedig valószínűleg annyira felmelegszik, hogy fagyáspont fölött tartja a tó felszínét. De nehéz ezt így megmondani, a levegő hideg, de az örvénylések miatt lehet, hogy akad jég nélküli terület. Ha nem, akkor biztosan pont a felszín alatt húzódik egy folyékony réteg. Sőt, biztos vagyok benne, hogy van itt jó pár erős meleg áramlat is. De a felszín ...

– Hamarosan meglátjuk, mert át fogunk repülni fölötte – mondta Jeli.

– Le kellene szállnunk – jegyezte meg Nágya.

– Majd leszállunk, ha tudunk. Különben is, úgy tűnik, mintha egy kicsit kezdene megnyugodni a helyzet.

– Ezt csak azért gondolod így, mert egy ideje nem hallottuk a híreket.

– Igazad lehet.

Mint kiderült, teljesen át kellett repülniük a tó fölött, és a túlsó partján tudtak csak landolni. Igen különös hangulatú reggel volt ez, ahogy alacsonyan repültek az Északi-tenger töredezett felszínére emlékeztető tó fölött. Azzal a különbséggel, hogy itt a jégáradatok gőzölögtek, mint a nyitva felejtett fagyasztó ajtaja, és a szivárvány minden színében úsztak. Leggyakrabban pirosban, de ez csupán azzal az eredménnyel járt, hogy a néha látható kék, sárga és zöld sokkal feltűnőbb lett, egy hatalmas, kaotikus mozaik fókuszpontjaivá válva.

A közepén, hiába repültek ilyen magasan, a jégtenger minden irányban túlnyúlt a horizonton, hatalmas gőzfelhője pedig több ezer méter magasságban terült szét a levegőben. Ahogy óvatosan körberepülték ezt a felhőt, látták, hogy az alatta lévő jég hegyekre és jégtáblákra töredezett, egymáshoz közel lebegve a bugyogó, gőzölgő fekete vízben. A piszkos jéghegyek forogtak, ütköztek és átfordultak, és egész nagy csomónyi vöröses, fekete vizet csobbantottak föl maguk körül. Amikor ezek a víztömegek visszaérkeztek, koncentrikus körökben hullámok indultak meg, amelyek tovább billegtették elhaladtukban a jéghegyeket.

Csönd uralta a két gépet, ahogy bámulták ezt a Marsra legkevésbé jellemző látványosságot. Végül miután kétszer némán körberepülték a gőzoszlopot, továbbrepültek nyugat felé a kietlen pusztaság fölött.

– Biztos, hogy Sax borzasztóan élvezi ezt a forradalmat – ismételte meg Nágya megtörve a csendet. – Szerintetek benne van ő is?

– Kétlem – mondta Ann. – Valószínűleg nem kockáztatná meg a Földről érkező befektetéseket, sem pedig a projekt irányíthatóságát, vagy legalábbis némi uralmat fölötte. De biztos vagyok benne, hogy olyan szempontból nézi ezt, hogy hogyan befolyásolja a földiesítést. Nem úgy, hogy ki hal meg, vagy mi pusztul el, vagy ki lesz itt az úr, csak azt, hogy milyen hatással van ez a tervére.

– Igen érdekes kísérlet – mondta Nágya.

– De baromi nehéz modellezni – mondta Ann. Erre mindketten felnevettek.

* * *

Ne fesd az ördögöt a falra! Nyugatra szálltak le az új tengertől (Lakefront teljesen víz alá került), az egész napot pihenéssel töltötték, és a következő éjszaka követték nyugat felé a vasúti síneket. Marineris felé egy jeladó fölött repültek el, amely SOS-t morzézott. Hajnalig köröztek a jeladó fölött, és végül magán a sínpályán kényszerültek leszállni, nem messze egy lerobbant terepjárótól, amely mellett ott állt Sax védőruhában, ahogy a jeladóval szórakozott, hogy elküldje a jeleit. Sax beszállt a repülőgépbe, lassan levette a sisakját, nagyokat pislogva, lebiggyesztett ajkakkal. A régi, jó, megszokott, jámbor Sax. Fáradtnak tűnt, de hasonlított a patkányra, ami megette a kanárit, ahogy Ann később odavetette Nágyának. Nem sokat mesélt. Már három napja ott vesztegelt a vasútvonal mellett a terepjárójában, képtelenül a továbbhaladásra. A vasútvonal nem működött már, a terepjáróban pedig nem tárolt tartalék üzemanyagot. Lakefront tényleg víz alá került.

– Éppen Cairóba indultam – mondta –, hogy találkozzam Frankkel és Majával, mert úgy gondolják, segítene, ha az első száz ismét összejönne, és létrehoznánk valamiféle irányító szervet, amely tárgyalóképes a UNOMA rendőrségével, és rá tudja venni őket arra, hogy hagyják abba az értelmetlen pusztítást. –Tovább indult, és a Hellespontus lábainál járt, amikor a Low Point mohole hőfelhője hirtelen sárgává változott, majd húszezer méter magasságba emelkedett az égen. – Gombafelhővé változott, mint egy atomrobbanás, de sokkal kisebb kalappal – mondta. – A mi atmoszféránk nem melegszik fel olyan gyorsan.

Aztán visszatért a medence szélére, hogy megnézze az áradást. Az északról érkező fekete víz folyton fehérre változott, ahogy hatalmas darabjai fagytak meg, majdnem azonnal. Különösen a Lakefront körül, ahol úgy bugyborékolt, mintha tűzhelyen lenne. Igen összetett termodinamikai folyamatok játszódtak le ott egy darabig, de a víz igen hamar lehűtötte a mohole-t és...

– Pofa be, Sax – mondta Ann.

Sax összeráncolta a szemöldökét és hozzáfogott, hogy megjavítsa a repülőgép rádióját.

Továbbrepültek, immár hatan. Szása és Jeli, Ann és Simon, Nágya és Sax. Hatan az első százból, mintha valami láthatatlan kötelék fűzte volna össze őket. Sokáig fenn maradtak aznap éjszaka, történeteket meséltek, információkkal, pletykákkal és spekulációkkal szolgáltak egymásnak, de Sax igen kevés konkrétumot tudott hozzáadni a kialakuló képhez. Ő sem hallotta már egy ideje a híreket, Nágya ismét összerezzent, mintha elvesztette volna egy érzékszervét. Esetleg rájött arra, hogy ez olyan probléma, amely nem fog csak úgy elmúlni.

Másnap hajnalban Bakhuysen leszállópályáján landoltak, és egy tucatnyi ember fogadta őket, kezükben rendőrségi kábítófegyverekkel. A kis csoport a föld felé tartotta a puskacsöveket, és minden ceremónia nélkül kísérték be hatukat a kráter falán belül lévő hangárba.

Többen tartózkodtak még odabenn, és egyre nagyobb lett a tömeg, végül ötvenen lehettek, közülük harmincan nők. Tökéletesen udvariasan viselkedtek, sőt, barátságosan is, amikor kiderült, kik a látogatóik.

– Csupán tudni akarjuk, kivel állunk szemben – mondta egyikük, egy nagydarab nő, erős yorkshire-i kiejtéssel.

– És ti kik vagytok? – kérdezte Nágya merészen.

– Mi a koroljovi börtönből jövünk – mondta –, megszöktünk onnan.

Elvitték őket az étkezőbe, és egy hatalmas reggelivel vendégelték meg. Amikor mindannyian leültek, az emberek felemelték magnézium bögréiket és átnyúltak az asztalon, hogy almalevet töltsenek a szomszédaiknak, és ugyanezt tették a szomszédaik is, míg végül mindenkinek jutott. Majd miközben palacsintát ettek, a két csoport történeteket mesélt egymásnak. Az itteniek a felkelés első napján szöktek meg a koroljovi börtönből, és ilyen messzire délre eljutottak, olyan tervekkel, hogy egészen a déli sarki területig lemennek.

– Az egy nagy lázadó központ – mondta a yorkshire-i nő, akiről később kiderült, hogy valójában Finnországból származott. – Elképesztően nagy, lépcsőzetes teraszok vannak ott, tele kiszögellésekkel, igazából az egész egy nyílt falú barlang. Legtöbbször csupán néhány klikk hosszúak és jó szélesek. Tökéletes, hogy az embert ne vegyék észre a műholdak, és mégis jusson némi levegőhöz. Egyfajta cromagnoni sziklalakó élet, amelyet megpróbálnak odalent létrehozni. Igen kellemes, tényleg. – Úgy látszott, hogy ezek a hosszú barlangok igen híresek voltak Koroljovban, és a börtönlakók többsége megegyezett, hogy ott találkoznak majd, ha valaha is sikerül kitörniük.

– Arkagyijjal vagytok? – kérdezte Nágya.

– Kivel? Ki az?

Mint kiderült, a biológus Schnelling követőivel találkoztak, aki elbeszélésük alapján egyfajta vörös misztikus lehetett, akit Koroljovban tartottak fogva velük együtt, ahol néhány évvel ezelőtt meghalt.

Csuklópaneleken keresztül adott igen népszerű előadásokat a Tharsison, és a bebörtönzése után a koroljovi börtönlakók közül igen sokan tanítványaivá váltak. A jelek szerint egyfajta marsi kommunalizmust tanított nekik, amely a helyi biokémia elméletén alapult. A bakhuyseniek nem tudtak részletes felvilágosítást adni ezzel kapcsolatban, de most már kiszabadultak, és remélték, hogy kapcsolatba tudnak lépni más lázadó erőkkel. Így sikeresen kapcsolatba léptek egy álcázott műholddal, amit úgy programoztak, hogy rövid ideig tartó irányított jelekkel működjön, emellett sikerült egy ideig megfigyelniük egy csatornát, amelyet a Phoboson elhelyezett biztonsági erők használtak. Így tudtak némi újdonsággal szolgálni. Elmondásuk szerint a Phobost felderítő és támadó állomásként használták a transznacok és a UNOMA rendőri erői, akik nemrégiben érkeztek a legutóbbi szállítóűrhajóval. Ugyanezek az erők tartották uralmuk alatt a liftet, Pavonis Monst és Tharsis fennmaradó részét. Az Olympus Mons-i obszervatórium fellázadt, rájuk lőttek fentről, és transznac biztonsági erők elfoglalták a Great Escarpment legnagyobb részét, ezzel szinte kettévágták a bolygót. A földi háború, úgy tűnt, folytatódik, habár ők azt szűrték le a hírekből, hogy a helyzet Afrikában, Spanyolországban és az USA-Mexikó határon tűnt a legforróbbnak.

Szerintük semmi haszonnal nem járt, ha eljutnak Pavonisba.

– Vagy bezárnak titeket, vagy megölnek – mondta Szonya. De amikor a hat utazó mégis úgy döntött, hogy megpróbálják, pontosan elmagyarázták nekik, hogyan juthatnak el egy menedékhelyre, tőlük nyugati irányban, egy éjszakányi repülőútra.

– Ez a déli Margaritifer időjárás-megfigyelő állomás, és bogdanovisták tartózkodnak ott – mondták a bakhuyseniek.

Nágyanak hirtelen felgyorsult a szívverése, amikor hallotta ezt a szót, erről nem tehetett. De Arkagyij igen sok baráttal és követővel rendelkezett, és úgy tűnt, egyikük sem tudja, hol lehet. Mégis, aznap nem tudott elaludni. Gyomra ismét kis csomóvá húzódott össze. Aznap éjszaka naplementekor nagyon örült, hogy visszatértek a repülőgépekbe és felszálltak. A bakhuyseni lázadók úgy megpakolták őket hidrazinnal, gázokkal és fagyasztott ételekkel, hogy a repülőgépek csak nehezen tudtak felszállni.

Éjszakai repüléseik furcsa, rituális hangulatot kezdtek felvenni, mintha éppen most találnának egy új és kimerítő zarándokutat. A két könnyű gép folyton bukdácsolt az állandó nyugati szelekben, néha olyan vadul zuhantak vagy emelkedtek tíz métereket, hogy lehetetlennek bizonyult hosszú ideig aludni, még a pihenőidő alatt is. A hirtelen zuhanás vagy emelkedés mindenkit felébresztett, ültek a sötét kis kabinban, bámultak ki az ablakon a fekete égboltra és a csillagokra, vagy a csillag nélküli sötét világra. Ritkán beszélgettek. A pilóták előregörnyedtek, teljes figyelmükkel követve a másik gépet. Zúgtak előre a kicsi gépek és süvített hosszú, rugalmas szárnyaikon a mínusz hatvan fokos és százötven millibar nyomású, mérgező levegő. Nincs menedék alattuk a fekete bolygón több kilométerre semelyik irányban. Nágya néha vezetett egy darabon, majd hátrament és megpróbált elaludni, de csak forgolódott. Gyakran a rádióban hallott jeladó hangja, jelenlegi helyzetükkel együtt arra az időre emlékeztette, amikor Arkagyijjal kettesben utaztak a viharban az Arrowbeadon. Ekkor maga előtt látta, ahogy vörös szakállával, meztelenül fel-alá járkál a léghajó szanaszét szaggatott belsejében, ahogy szaggatja le a lemezeket, amit majd kidobálnak, ahogy nevet, nimbuszként lebegnek körülötte az apró porszemcsék. És akkor a 16-D hirtelen rándulása felébreszti, és újra csak forgolódik félelmében. Segített volna, ha újra vezetheti a gépet, de Jeli is legalább annyira szeretett vezetni, mint ő, legalábbis őrségének első pár órájában. Nem akadt más tennivaló, csupán segíteni neki, nézni a másik gépet, amely mindig egy kilométerrel jobbra repült tőlük, ha minden rendben ment. Néha rádiókapcsolatba léptek a másik géppel, de letömörítették a hívásokat és csak végszükség esetén folyamodtak ehhez, meg kellett elégedniük az óránkénti ellenőrzéssel, vagy csupán egy-két kérdéssel, ha egyikük lemaradt. Minden rituálévá vált szinte, és az éjszaka sötétjében úgy tűnt, mintha mindannyian csak ezt tették volna egész életükben. Nehezükre esett felidézni, milyen életet éltek a felkelés előtt. Furcsa, hiszen mennyi ideje tartott? Huszonnégy napja. Három hét, amely mintha öt év lett volna.

Majd vérvörösre vált mögöttük az ég, a magaslati bárányfelhők bíborszínűvé, rozsdabarnává, karmazsinná, levendulává, majd hamarosan fémforgácsokká változtak a rózsaszínű égen. A nap hihetetlen módon elözönlötte a sziklaperemeket és szakadékokat. Ekkor kezdtek el aggódva keresgélni, ahogy lebegtek a ragyás, árnyékokkal teli táj fölött, próbálva valami jelét találni annak, hogy leszállópálya helyezkedik el a vasút mellett. A végtelennek tűnő éjszaka után lehetetlennek tűnt, hogy sikeresen navigáltak, hogy eljussanak bárhová is, de ott feküdt alattuk a csillogó vasúti sínpár, amelyen végszükség esetén landolhatnak. A jeladókat pedig mind külön-külön fel lehetett ismerni és megkeresni a térképen, így a navigáció mindig sokkal biztosabban ment, mint amilyennek tűnt. Minden reggel megláttak egy leszállópályát lent az árnyékok között, egy őket üdvözlő, barnásfehér, ceruza alakú, tökéletesen sima csíkot. Amikor földet értek, lelassultak, és elgördültek az ott található létesítményekig, majd leállították a hajtóműveket és hátradőltek a székben. Érezték a remegés különös hiányát, egy újabb nap mozdulatlanságot.

Aznap reggel a Margaritifer-állomás melletti leszállópályán landoltak, és egy tucatnyi férfi és nő várta őket, akik különlegesen lelkesen üdvözölték őket. Számtalanszor megölelték és megcsókolták a hat utazót, miközben önfeledten kacagtak. Közelebb húzódtak egymáshoz mind a hatan, ez a fajta üdvözlés sokkal jobban megijesztette őket, mint az előző napi óvatos fogadtatás. Üdvözlőik nem mulasztották el, hogy lézerleolvasókat futtassanak végig csuklójukon, hogy azonosítsák őket, ettől az elővigyázatosságtól némileg megnyugodtak. Amikor az MI kijelentette, hogy tényleg az első száz közül érkeztek vendégeik, heves éljenzésben törtek ki, és nagyon vidáman folytatták. Sőt, amikor bevezették őket a zsilipeken keresztül egy közös gyülekező terembe, több vendéglátójuk azonnal odament néhány apró tartályhoz és belélegzett valamit, mely, mint kérdésükre elmondták, nitrogénes oxigén és pandorfin aerosol keverékéből állt. Miután teljesen hülyére röhögték magukat, egyikük, egy nyúlánk, friss arcú amerikai bemutatkozott.

– Steve vagyok. A Phoboson dolgoztam Arkagyijjal még '12-ben, és együtt dolgoztunk a Clarke-on is. Legtöbben a Clarke-on dolgoztunk vele együtt. Schiaparelliben jártunk éppen, amikor a forradalom elkezdődött.

– Tudjátok, hol van Arkagyij? – kérdezte Nágya izgatottan.

– Amikor legutóbb hallottunk róla, éppen Carrban tartózkodott, de azóta nem jelentkezik be a hálóba, ami egy igen okos gondolat.

Egy magas, vékony amerikai odacsoszogott Nágyához, vállára tette a kezét és megszólalt.

– Nem vagyunk ám mindig ilyenek – mondta és felnevetett.

– Nem, tényleg nem – helyeselt Steve –, de ma ünnepnap van. Ti még nem hallottátok?

Egy kuncogó nő nagy erőfeszítéssel fölemelte fejét az egyik asztalnál és felkiáltott.

– Függetlenség napja! A tizennegyedik hónap tizennegyedike!

– Nézzétek csak – mondta Steve és az egyik tévére mutatott.

A képernyőn az űr jelent meg, majd hirtelen az egész csoport kiabált és éljenzett. Sikerült rákapcsolódniuk egy kódolt csatornára a Clarke-on, magyarázta Steve, és bár nem sikerült dekódolni az üzeneteket, arra használták, hogy ez alapján célozzák be állomásuk optikai teleszkópját. A teleszkóp képét áthozták a közös helyiség tévéjére, és tessék, itt van, a fekete égbolt és a csillagok, melyeket középen eltakart valami, amit mindenki felismert: a kocka alakú fém-aszteroida, amelyből kinyúlik a kábel.

– Na, figyeljetek! – kiabálták a kérdő tekintetű utazók felé. – Jól figyeljétek!

Ismét felröhögtek, és néhányan belekezdtek egyfajta szaggatott visszaszámlálásba, száztól lefelé. Néhányan héliumot is belélegeztek a nitrogénes oxigén mellé, odaálltak a nagyképernyő alá s elkezdtek énekelni. „Megyünk a varázslóhoz, Óz csodatevő urához! Azért, azért, azért, azért, mert ránk boldogságot hoz! Megyünk a varázslóhoz, Óz csodatevő urához! Megyünk... a varázslóhoz...”

Nágya elkezdett reszketni. A hangos visszaszámlálás egyre hangosabb és hangosabb lett, majd egy sikító nullát ért el.

Egy rés jelent meg az aszteroida és a kábel között. Clarke azonnal eltűnt a képernyőről. A kábel, a csillagok közötti pókfonál, legalább ilyen gyorsan eltűnt a szemük elől.

Vad éljenzés töltötte be a szobát, legalábbis egy pillanatra. De abba is maradt, mintha valaki csöndet vezényelt volna, ahogy néhány ünneplő felfigyelt Annre, aki talpra ugrott, mindkét kezét ijedten a szeme elé emelve.

– Biztos, hogy lenn van már – kiáltott oda Simon Ann-nek, túlkiabálva a hangzavart. – Biztos, hogy lent van már. Már hetek óta nem telefonált.

Lassan elcsendesedtek. Nágya Ann oldalán találta magát. Simonnal és Szásával szemben. Nem tudta, mit mondjon. Ann mereven állt és borzasztóan kidülledt a szeme.

– Hogyan sikerült átszakítani a kábelt? – kérdezte Sax.

– Nos, magát a kábelt nem lehet szétszakítani – válaszolt Steve.

– Szétszakítottátok a kábelt? – kiáltott fel Jeli.

– Nos, nem, csupán leválasztottuk a Clarke-ról. Csak ennyi az egész, de a hatása ugyanaz. A kábel most úton van lefelé.

A csoport ismét éljenzésben tört ki, de most már kicsit halkabban. Steve magyarázni kezdett a hangzavarban.

– Magát a kábelt nem lehet megtámadni, ez egy grafitszál, melyet gyémánt alapú, szivacsos géllel erősítettek meg, és, igen okosan, védelmi állomásokat helyeztek el minden száz kilométeren. Jelentős a biztonsági jelenlét a fülkékben is. Arkagyij azt javasolta, hogy magán a Clarke-on dolgozzunk. Tudjátok, a kábel keresztülmegy egyenesen a sziklán, a belső részen elhelyezkedő gyárakig. A végét pedig mind fizikailag mind mágneses módszerrel erősítették hozzá az aszteroida szikláihoz. De egy csapatnyi robottal leszálltunk oda körpályán lévő cuccban elrejtőzve, leástunk a belső részbe, és hőbombákat helyeztünk el a kábel borításán kívül és a mágneseserőtér-fejlesztő körül is. Mindegyiket egyszerre robbantottuk fel, és a szikla cseppfolyóssá vált, ugyanakkor a mágnest is megzavartuk, és tudjátok, Clarke megy mint a golyó, így egyszerűen csak lecsusszant a kábelről. Ráadásul úgy időzítettünk, hogy a Nappal ellenkező irányba haladjon, és huszonnégy fokot zárjon be a nappálya síkjával. Tehát iszonyú nehéz lesz majd nyomon követni, legalábbis szerintünk.

– És a kábel? – kérdezte Szása.

Hangos éljenzés hallatszott válaszként, végül Sax válaszolt neki a következő csöndesebb pillanatban.

– Zuhan – mondta. Egy komputernél ült és olyan gyorsan gépelt, ahogy csak tudott, de Steve odaszólt neki.

– Kiszámoltunk mindent, ott vannak az adataink a leérkezéséről, ha szükséged van rá. Nagyon összetett probléma sok parciális differenciál-egyenlettel.

– Tudom – válaszolta Sax.

– Egyszerűen nem hiszem el – mondta Simon. Még mindig átölelve tartotta Annt, és zord arccal nézegette a körülöttük mulatozókat. – A becsapódás rengeteg embert fog megölni.

– Valószínűleg nem – mondta egyikük. – Akiket megöl, csak az ENSZ rendőri erői közé tartoznak, akik arra használták a liftet, hogy lejöjjenek rajta és embereket öldössenek itt a Marson.

– Valószínűleg már egy-két hete lent van – ismételte Simon nyomatékosan Ann-nek, aki elfehéredett arccal állt. – Talán – mondta.

Néhányan meghallották, mit mondott, és elcsendesedtek. A többiek nem akarták meghallani és folytatták az ünneplést.

– Nem tudtunk róla – mondta Steve Ann-nek és Simonnak. Arcáról eltűnt a győzelem kifejezése és aggodalommal telt meg. – Ha tudtuk volna, talán megpróbálhattunk volna kapcsolatba lépni vele. De nem tudtuk, sajnálom. Remélhetőleg – nyelt egyet –, remélhetőleg nem volt fent.

Ann visszasétált az asztalukhoz, és leült. Simon izgatottan mellette maradt. Úgy tűnt egyikük sem hallotta, hogy Steve mit mondott.

A rádióforgalom egyre erősödött, ahogy a megmaradt kommunikációs műholdak irányítói megkapták a híreket a kábelről. Az ünneplő lázadók egy része buzgón azzal foglalta el magát, hogy megfigyelje és rögzítse ezeket az üzeneteket. A többiek pedig folytatták az ünneplést.

Sax még mindig elmerült a képernyőn megjelenő egyenletekben.

– Kelet felé tart – jegyezte meg.

– Pontosan – mondta Steve. – Kezdetben meggörbül majd középen, ahogy az alsó része húzza, később a többi része is követi.

– Milyen gyorsan?

– Ezt nehéz megállapítani, de szerintünk úgy körülbelül négy óra múlva először, majd egy órával később másodszor.

– Másodszor? – kérdezte Sax értetlenül.

– Nos, mint tudod, a kábel harminchét ezer kilométer hosszú, a bolygó kerülete az egyenlítőnél pedig huszonegyezer kilométer, így majdnem kétszer ér majd körül.

– Az egyenlítőnél jobb lesz, ha azonnal elkezdenék szedni a lábukat – mondta Sax.

– Nem pont ott – felelt neki Sam –, mert a Phobos oszcillációja miatt némileg eltér majd az egyenlítőtől. Ez igazából a legnehezebben kiszámítható rész, mert mind attól függ, hogy hol járt pontosan a kábel, amikor elkezdett zuhanni.

– Északra vagy délre?

– Egy pár órán belül majd kiderül.

A hat utazó tehetetlenül nézte a képernyőt. Mióta megérkeztek, először lett csönd. A képernyőn nem látszott más, csak a csillagok. Semmi viszonyítási pont nem létezett, ahonnan végignézhették volna a lift zuhanását. A kábel, amelynek csupán egy kis részletét láthatták egyszerre, egészen az utolsó pillanatig láthatatlan marad. Esetleg mint egy lángokban álló, zuhanó rúd.

– Phyllis hídjának ezzel vége mondta Nágya. – És Phyllisnek is – felelte Sax.

* * *

A margaritiferi csapat újra ráállt a műholdas adásra, és rájöttek, hogy ugyanakkor képesek beférkőzni néhány biztonsági műholdra is. Ezekből a csatornákból össze tudtak állítani egy részleges beszámolót a kábel zuhanásából. Nicosiából az ENSZ-csapat azt jelentette, hogy a kábel északra esett le tőlük, függőlegesen zuhant lefelé, miközben igen gyorsan haladt előre, mintha éppen kettévágná a forgó bolygót. Bár tőlük északra helyezkedett el, úgy gondolták, hogy az egyenlítőtől délre van. Egy nehezen érthető, de nyilvánvalóan pánikhangulatban lévő sheffieldi hang kérte ennek a megerősítését. A kábel már félig keresztülzuhant a városon és a tőle keletre lévő sátrak során, egészen végig a Pavonis Mons lejtőjéig, majd keletre a Tharsison, a földdel egyenlővé téve egy tíz kilométer széles területet a hangrobbanással. Rosszabb is lehetett volna, de a magassági, ritka levegő miatt nem érte őket akkora csapás. A sheffieldi túlélők tudni akarták, hogy merre meneküljenek: dél felé fussanak a következő csapás elől, vagy pedig észak felé próbálják megkerülni a kürtőt.

Nem kaptak választ. De más koroljovi menekültek a Marinerisen lévő Melas Chasma déli pereméről sugárzott egyik lázadócsatornán azt jelentették, hogy a kábel olyan nagy erővel zuhant lefelé, hogy becsapódáskor szanaszét tört. Fél órával később egy aureumi fúrócsoport telefonált. A hangrobbanás elmúlta után előjöttek, és egy izzó törmelékhalmot találtak, amely horizonttól horizontig ért.

Egy órán keresztül semmilyen új információ nem érkezett. Semmi nem történt, csupán kérdések és spekulációk, pletykák hangzottak el. Az egyik fejhallgatós figyelő hátradőlt, felmutatta hüvelykujját a többieknek, majd fölkapcsolta a rádiót és egy izgatott hangot hallottak, amely túlkiabálta a zúgást.

– Éppen most robban fel! Körülbelül négy másodperc alatt ért le, égett az aljától a tetejéig, és amikor a földbe csapódott, minden megugrott a lábunk alatt! Van itt egy kis szivárgás. Úgy gondoljuk, hogy körülbelül tizennyolc kilométerre lehetünk attól a helytől, ahol becsapódott, és huszonöt kilométerre délre vagyunk az egyenlítőtől, így ebből reméljük, ki tudjátok majd számolni, merre megy tovább. Égett az aljától a tetejéig! Mintha ez a fehér vonal kettévágná az eget! Még soha nem láttam semmi ehhez foghatót. Annyira elvakított, hogy még most is látom, amikor pislogok. Világoszölden csillog, mintha egy üstökös megnyúlt volna Várjatok csak, Jorge jelentkezik be rádión és azt mondja, hogy csupán három méter magas, ahol ő áll. Puha regolitba csapódott be, így a kábel a saját magának kivágott árokban helyezkedik el. Azt jelenti, hogy helyenként olyan mélyre fúródott be a talajba, hogy ha betemetjük, olyan, mintha nem is lenne ott. Azt mondja, ezek lesznek a gázlók, mert más helyeken öt vagy hat méter magasra emelkedik. Szerintem ilyen lehet több száz kilométeren keresztül; olyan lesz, mint a Kínai Nagy Fal.

Hívás érkezett Escalante Craterből. A város pont az egyenlítőn helyezkedett el és azonnal evakuálták az embereket, amint meghallották a kábel Clarke-ról való leszakadását. De dél felé indultak, így a kábel becsapódása nem messze tőlük történt. A kábel kezdett felrobbanni földet érésekor, jelentették nekik, és egész tömbnyi megolvadt anyagot lövellt ki az égbe, egy lávára hasonlító tűzijátékot, mely hajnali derengést okozott, ahogy fellövelltek, majd homályosan és feketén hulltak vissza a felszínre. Sax egész idő alatt ott ült a képernyő előtt és lebiggyesztett szájjal motyogott maga elé, miközben gépelt, és nézte a képernyőt. A második körben a zuhanás sebessége körülbelül huszonegyezer kilométerre emelkedik majd óránként, mondta maga elé, majdnem hat kilométerre másodpercenként. Így bárki, aki látótávolságon belül van, veszélyben van, sőt életveszélyben, ha nem egy kiemelkedésen áll, több kilométerrel arrébb. Hasonlít egy meteor becsapódására, és hangrobbanások kíséretében ér el az egyik horizonttól a másikig kevesebb, mint egy másodperc alatt.

– Menjünk ki és nézzük meg – javasolta Steve, bűnbánó pillantást vetve Annre és Simonra. Többen felöltöztek és kimentek a felszínre. Az utazók megelégedtek azzal, hogy egyik külső kameráról behozott videoképet nézték, váltogatva a műholdakról szerzett képekkel. Az éjszakai oldalon nagyon látványos felvételek készültek: egy lángoló, lefelé tartó görbét mutattak, mely mint egy nagy fehér kasza, megpróbálta kettévágni a bolygót.

Még így is nehezen tudtak koncentrálni, a látványra figyelni és felfogni mindent. Sőt, nem is keltett bennük igazán mély érzéseket, amit láttak. Végletekig kimerülve szálltak ki a gépből, most még jobban elfáradtak, és bár alig tudtak talpon maradni, nem lehetett elaludni: újabb és újabb videoképek érkeztek. Néhányat robotkamerák vettek fel a napos oldalon, egy megfeketedett, gőzölgő, végtelen pusztaságot mutatva, ahol a regolit két hosszú párhuzamos gátféleségben kitüremkedett a kábel két oldalán. Egy feketés törmelékkel pöttyözött csatornát fogott közre, mely egyre egzotikusabb és furcsább lett, ahogy a jelek szerint egyre erőteljesebb lett a becsapódás. Végül az egyik kamera olyan képet küldött be, amely egy horizonttól horizontig terjedő árkot mutatott, Sax véleménye szerint tele durva, fekete gyémántokkal.

A zuhanás legutolsó félórájában olyan erőteljesen érkezett le a kábel, hogy két oldalán vastag sávban minden a földdel vált egyenlővé. Olyan híreket hallottak, hogy azok, akik látták lezuhanni a kábelt, nem élték meg, hogy mesélhessenek róla. A legtöbb robotkamerát is elvesztették; a zuhanás néhány utolsó ezer kilométerének nem maradt élő szemtanúja.

Egy nemrégiben felvett rövid, ámde erőteljes filmrészlet érkezett a Tharsis nyugati oldaláról, amikor másodszor csapódott be a kábel ezen a hatalmas emelkedőn. Egy fehér színű izzó folt látszott az égen, majd egy robbanás futott végig a vulkán nyugati oldalán. Egy másik, Nyugat-Sheffieldben működő robot felvétele azt mutatta, ahogy becsapódik a kábel, nem messze déli irányban, majd egy földrengés, esetleg egy hangrobbanás rázta meg a kamerát; a peremen elhelyezkedő városrész belezuhant a szakadékba, és lassan hullott lefelé az öt kilométerrel lejjebb lévő kürtő padlójára.

Ezek után mind több videofilm-részlet érkezett, amelyek bejárták ezt a lassan széthulló kommunikációs rendszert, de mint kiderült, nem mutattak semmi újat, csupán megismételték az eddig látottakat, később beérkezett filmeket mutattak be, vagy a zuhanást követő eseményekről készültek. Ezután elkezdtek újra leállni a műholdak.

Öt óra telt el azóta, hogy elkezdődött a zuhanás. Kis csoportjuk elterült a székekben, és hol nézték a tévét, hol nem, túl fáradtan ahhoz, hogy bármit is érezzenek vagy gondoljanak.

– Nos – mondta Sax –, most már van egy olyan egyenlítőnk, amilyennek én képzeltem a Földön négy éves koromban: egy nagy fekete vonal, mely körbeéri az egész bolygót.

Ann olyan keserűen bámult Saxre, hogy Nágya megrémült, mindjárt feláll és behúz neki egyet. De egyikük sem mozdult. A tévé képernyőjén villogtak a képek, a hangszórók pedig sziszegtek és recsegtek.

Személyesen is megnézték az új egyenlítőt, legalábbis legdélebben fekvő részét a Shalbatana Vallis felé tartó repülőútjuk második éjszakáján. A sötétben egy széles, egyenes, fekete vonulatként futott alattuk, és nyugat felé vezette őket. Ahogy átrepültek fölötte, Nágya komoran lebámult rá. Bár nem ő tervezte, mégis rengeteg munka feküdt benne, ami mind kárba veszett. Egy elpusztult híd. És egy híd elpusztításából nem származik túl sok jó.

Ugyanakkor ez a fekete vonal egy sírt is jelképezett. Kevesen vesztették életüket a felszínen, kivéve Pavonis keleti részén, így a halálesetek döntő százalékáért a liftet lehetett felelőssé tenni. Több ezer embert jelentett ez, akiknek semmi bántódásuk nem esett egészen addig, amíg fülkéjük be nem lépett az atmoszférába és el nem égett.

Ahogy átrepültek a roncsok felett, Sax talált egy új videofilmet a zuhanásról. Valaki kronológiai sorrendbe tette az összes képet, azokból az anyagokból válogatva, amelyeket élőben vagy az utána következő órákban tettek fel a hálózatra. Ebben a roppant hatásos montázsban a kábel felső részét mutatta a legutolsó képvágás, amint belerobban a tájba. A becsapódási terület csupán egy mozgó fehér foltként jelent meg, mintha hibás lenne a szalag. Nem létezett még olyan video, amely képes lett volna rögzíteni ilyen erős megvilágítást, de ahogy tovább folytatódott, minden lehetséges módon feldolgozták a lelassított képet, és az egyik ilyen feldolgozott, nagyon lassan lejátszott képsorozaton ki tudtak venni olyan részleteket is, amelyeket élőben képtelenség lett volna észrevenni. Látták, ahogy a fonal átvág az égen, az égő grafit válik le róla először, maga után egy lángoló, duplahélix gyémánthéjat húzva, ahogy fenségesen dől végig a naplemente által megvilágított tájon.

Egy sírkövet láttak maguk előtt. Utasai addigra már mindannyian meghaltak; elégtek, de nehezükre esett rájuk gondolni, amikor ez a kép végtelenül különleges módon nyűgözte le őket. Egyfajta képzeletbeli DNS-szál. Egy olyan világ DNS-e, amely tiszta fényből áll, és amely végigszántja az univerzumunkat, hogy megtermékenyítsen egy csupasz bolygót.

Nágya otthagyta a tévét, és előrement a navigátorülésbe, hogy segítsen figyelni a másik gépet. Egész éjjel bámult kifelé az ablakon, nem tudott elaludni, nem tudta kiverni fejéből azt a gyémántzuhatagot. Számára ez jelentette útjuk leghosszabb éjszakáját. Úgy tűnt, egy egész örökkévalóság múlt el, mire megérkezett a hajnal.

De az idő nem állt meg. Egy újabb éjszaka telt el életükből, és végre megérkezett a hajnal. Nem sokkal napfelkelte után egy csővezetéket javító csapat leszállópályáján landoltak Shabatana fölött. Egy csoportnyi menekültnél szálltak meg, akik annak idején a csővezetéken dolgoztak és most itt ragadtak. A csoport nem rendelkezett semmiféle önálló politikai meggyőződéssel, csupán életben akartak maradni, míg a dolgok visszatérnek a normális kerékvágásba. Nágya csak részben találta üdítőnek hozzáállásukat, és megpróbálta rávenni őket, hogy menjenek ki, és javítsák meg a csővezetéket, de nem érezte, hogy sikerült meggyőznie őket.

Aznap este felszálltak még egyszer, megint megrakva mindenfélével, amit vendéglátóik adtak nekik, és a következő hajnalban a Carr Crater elhagyatott leszállópályáján landoltak. Nágya, Sax, Ann, Simon, Szása és Jeli nyolc óra előtt védőruhákat öltve elmentek a kráter pereméhez.

A kupola eltűnt, itt nagy tűz lehetett azelőtt odalent. Az épületeknek nem esett különösebb bajuk, de megperzselődtek, és majdnem minden ablak vagy betört vagy megolvadt. A műanyag falak meggörbültek, a beton pedig megfeketedett. Mindenhol hamuhalmokat láttak, szétszóródva, kis halomnyi megfeketedett szenet. Egy-egy szögből hasonlítottak a hirosimai árnyékokra. Igen, emberi testeket láttak. Olyan emberek körvonalait, akik megpróbáltak végigkúszni a járdán.

– A város levegőjét oxigénnel dúsították – kockáztatott meg egy felvetést Sax. Egy ilyen atmoszférában az emberi bőr és a hús is gyúlékonnyá és lobbanékonnyá vált. Ez történt azokkal a korai Apollo-asztronautákkal, akik benn ragadtak egy teszt-kapszulában, amelyet tiszta oxigénatmoszférával töltöttek meg. Amikor a tűz elkezdődött, úgy elégtek, mint a parafin. Ugyanez történt itt is. Az utcán mindenki meggyulladt és futkosott körbe, mint egy fáklya. Ezt tisztán lehetett látni a hamudombocskák elhelyezkedéséből.

A hat régi jóbarát besétált a keleti kráter falának árnyékába. A kör alakú sötétrózsaszín ég alatt megálltak az első csoportnyi megfeketedett test mellett, majd gyorsan továbbsétáltak. Kinyitották az épületek ajtajait, már amikor sikerült, minden egyes beragadt ajtón bekopogtattak, egy sztetoszkópszerű eszközzel hallgatták a falakat, amelyet Sax hozott magával. Nem hallottak más hangot, csupán saját hangosan, gyorsan verő szívüket, ahogy a torkukban dobogott.

Nágya is ott tántorgott velük. Érdesen és szaggatottan vette a levegőt, rákényszerítette magát, hogy megnézze azokat a testeket, amelyek mellett elhaladt, megpróbálta megbecsülni magasságukat a kis fekete szénhalmokból, mint Hirosimában vagy Pompeiiben. Az emberek megnyúltak azóta, de egészen a csontig elégtek, és maguk a csontok is vékony, fekete pálcikák maradtak csupán.

Amikor egy lehetséges méretű halom mellé ért, ott álldogált mellette egy darabig és csak nézte. Egy kis idő múlva közelebb ment, megkereste a jobb kezet, és négy ujjú kesztyűjével megkapargatta az elszenesedett csuklócsont hátoldalát, hogy megtalálja a kódolt kis táblácskát. Amikor megtalálta, letakarította, és végigfuttatta rajta lézerét, mint egy árazást végző eladó a zöldségesnél: Emily Hargrove.

Tovább ment, és megismételte az egész folyamatot egy másik, talán nagyobb halommal: Thabo Moeti. Jobb ez, mintha fogakat kellett volna vizsgálnia az áldozatok fogászati leleteinek ismeretében, de arra úgysem lett volna képes.

Szédülten és tompán ért oda egy magányos kis halomhoz az irodák tövében. Jobb karja kitárva, így csak ellenőriznie kellett. Letakarította a táblácskát és végigfuttatta a lézert: Arkagyij Nyikolajevics Bogdanov.

Tizenegy napon át repültek tovább nyugatnak. Napközben álcahálók alatt rejtették el a gépeket, vagy olyanoknál szálltak meg, akikkel útközben találkoztak. Éjjel a jeladókat követték, vagy annak a csoportnak az útmutatásait, amelyikkel együtt töltötték a napot. Ezek a csoportok gyakran tudtak egymás létezéséről és rejtekhelyéről, mégsem tűntek egy egységes ellenálló mozgalom sejtjeinek, és semmilyen módon sem koordinálták működésüket. Néhányan a sarki jégsapka felé igyekeztek, mint a koroljovi börtön volt lakói, mások viszont még nem is hallottak soha erről a menedékhelyről. Egyesek bogdanovistáknak vallották magukat, mások azt mondták, különböző vezéreket követő forradalmárok, megint mások vallási kommunákhoz, utópisztikus kísérletekhez vagy nacionalista csoportokhoz tartoztak, s megpróbáltak kapcsolatba lépni földi kormányukkal. A többi elárvult túlélő nem rendelkezett semmilyen programmal. A hat utazó még magánál Koroljovnál is megállt, de nem próbáltak meg bejutni, amikor meglátták az őrök meztelen, megfagyott holttestét a zsilipeken kívül. Néhányukat ülő pozícióban helyezték el, mintha szobrok lennének.

Koroljov után nem találkoztak senkivel. A rádió-és tévéadások megszűntek, ahogy sorra pusztultak el a műholdak. A vasútvonalakat sem használta senki, a Föld pedig a Nap túlsó oldalán járt. A táj ugyanolyan csupasznak tűnt, mint azelőtt, hogy betette ide lábát az emberiség, leszámítva persze a dér növekvő fehér foltjait. Olyan érzéssel repültek tovább, mintha ők lennének az egyetlen emberek ebben a világban, az egyetlen túlélők.

Nágya valami zajt hallott: biztosan valami probléma lehetett a gép szellőzőrendszerével. Megnézte a ventilátorokat, de nem észlelt semmi rendellenességet. A többiek igyekeztek valami munkát adni neki, hagyták, hogy magányos sétákra induljon felszállás előtt és érkezés után. Ők maguk is szinte megbénultak attól, amit Carrban és Koroljovban láttak, és így nem tudtak sokat tenni annak érdekében, hogy felvidítsák, s ez paradox módon igen jól esett Nágyának. Ann és Simon még mindig Peter miatt aggódott, Jeli és Sax pedig az egyre csökkenő élelmiszertartalékaik miatt. A gép raktárai már majdnem kiürültek.

De Arkagyij meghalt, és semmi sem számított. A felkelés, sokkal inkább, mint valaha, csupán elvesztegetett erőfeszítésnek tűnt, egy mindenre kiterjedő, nem fókuszált dühkitörésnek: ahhoz a végső kétségbeesésben végrehajtott mozdulathoz hasonlóan, amikor az ember levágja az orrát, hogy ezzel kitoljon az arca többi részével. Az egész világ romokban hevert. Felvetette a többieknek, hogy küldjenek rádióüzenetet az egyik általánosan használt csatornán, és jelentsék be, hogy Arkagyij meghalt. Szása is jó ötletnek tartotta ezt, és segített meggyőzni a többieket.

– Talán ez is hozzájárul majd ahhoz, hogy gyorsabban véget érjen az öldöklés – javasolta Szása.

Sax megrázta a fejét.

– Az engedetlenségi mozgalmaknak nincsenek vezetőik – tiltakozott –, és különben is, úgysem hallaná meg senki.

De egy pár nappal később kiderült, hogy páran mégis meghallották, amikor egy tömörített válaszüzenet érkezett Alex Zsalintól.

– Nézd, Sax, ez nem az amerikai forradalom, vagy a francia, vagy az orosz, vagy az angol; ez az összes forradalom összegyúrva és kiterjesztve az egész világra. Az egész világ lázadozik. Egy olyan világ, mely ugyanannyi területtel rendelkezik, mint a Föld szárazföldjei együtt, és melyet csupán néhány ezer ember akar kordában tartani, akik közül a legtöbben még mindig fenn vannak az űrben. Elismerem, onnan jó kilátás nyílik, de ugyanakkor nagyon sebezhetőek is. Így amikor sikerül nekik megadásra kényszeríteni egy csapatot Syrtisben, Hellaspontuson lángol fel a harc. Képzeljétek magatok elé az űrben állomásozó csapatokat, mintha például otthon a Földön megpróbálnának elfojtani egy felkelést Kambodzsában, ugyanakkor pedig Alaszkában, Japánban, Spanyolországban és Madagaszkáron is harcolniuk kell. Ezt lehetetlen megoldani. Csupán azt gondolom, milyen kár, hogy Arkagyij Nyikolajevics nem érte ezt meg. Akkor...

Itt hirtelen megszakadt az adás. Talán rossz jel. Talán nem. De még Alexnek sem sikerült elrejteni a hangjában rejtőző bizonytalanságot, amikor Arkagyijról beszélt. Ez nem is meglepő. Arkagyij sokkal többet jelentett egy politikai vezetőnél, sokkal inkább mindenki testvérének tartották, egy természeti erőnek, az emberi lelkiismeret hangjának, annak a belső érzésnek, mely megmondja, mi a jó és igazságos. Az ember legjobb barátjának.

Nágya megpróbálta leküzdeni gyászát. Segített a gépet navigálni éjszaka, és olyan sokat aludt napközben, amennyit csak tudott. Lefogyott, haja megőszült, az összes megmaradt fekete és szürke hajszála a fésűjében kötött ki. Alig szólalt meg, úgy érezte, mintha a torka és a belseje kővé vált volna.

Igen, kővé vált, és egy kő nem tud sírni. Így hát tovább dolgozott. Bárkivel találkoztak, senkinek nem maradt nélkülözhető élelme, és maguk is kezdtek kifogyni belőle. Szigorú fejadag-rendszert vezettek be, felére csökkentve a étkezéseket.

Lasswitzból kiinduló, úgy tízezer kilométeres utazásuk harmincharmadik napján megérkeztek Cairóba, a Noctis Labirintus déli peremére, ami nem messze délre helyezkedett el a lezuhant kábel legdélebbi szakaszától.

Cairo a UNOMA de facto uralma alatt állt, ami azt jelentette, hogy a városban senki sem nyilatkozott másképp, és a többi nagy sátorvároshoz hasonlóan tehetetlenül feküdt az elmúlt hónapok során érkezett és körpályára állt UNOMA-rendőrhajók lézereinek kereszttüzében. A lakosság a háború kezdetekor arabokból és svájciakból állt, és, legalábbis itt, mindkét nemzet fiai megpróbálták elkerülni a bajt.

Most viszont hat utazónk nem egyedül érkezett, egy egész csapatnyi menekült özönlött le a Tharsis oldalán a sheffieldi Pavonis többi részén dúló pusztulás elől. Néhányan autóval érkeztek Marinerisből, a Noctis útvesztőjén keresztül. A város túllépte befogadóképességének négyszeresét, egész tömegek éltek és aludtak az utcákon és a parkokban. Az erőmű teljes erővel dolgozott, és kezdtek kifogyni az élelemből és a gázokból.

A hat utazóval mindezt a leszállópályán dolgozó egyik munkás közölte, aki makacsul kitartott munkája mellett, bár a gépek közül egyik sem járt már. Azután elvezette őket parkolóhelyükre, a pálya egyik végén lévő egész flottányi gép közé, majd azt javasolta nekik, hogy öltözzenek fel, és sétáljanak egy kilométert a városfalig. Furcsa, de nagyon felizgatta Nágyát, hogy magukra hagyják a két 16D-t és gyalog menjenek el a városig. Nyugtalansága akkor sem csillapodott, amikor beléptek a zsilipkapun és látta, hogy az emberek többsége odabenn is védőruhában és kezében sisakkal közlekedik, készen állva a bármelyik pillanatban várható hirtelen nyomásesésre.

Elmentek a központi irodákba, és ott találták Franket és Maját, Mary Dunkelt és Spencer Jacksont. Megnyugodva üdvözölték egymást, de nem maradt idejük, hogy mesélni kezdjék kalandjaikat. Frank egy képernyő előtt ült, és úgy tűnt, mintha valaki olyannal beszélne, aki kinn van az űrben. Lerázta magáról üdvözlő ölelésüket és tovább beszélt. Csupán egyszer intett oda, azt is később, mintegy nyugtázva megjelenésüket. Úgy tűnt, sikerült rákapcsolódnia egy működő kommunikációs rendszerre, vagy akár többre is, mert a következő hat órában nem mozdult a képernyő elől, és a megjelent arcokhoz beszélt. Csupán annyi időre állt meg, hogy igyon egy kis vizet, vagy elintézzen még egy hívást, egy pillantást sem vetve régi bajtársaira. Állandóan dühkitörései voltak, állkapcsának izmai ritmikusan megfeszültek és ellazultak, ettől függetlenül elemében volt: magyarázott és előadást tartott, hízelgett és fenyegetett, kérdezősködött és türelmetlenül kommentálta a kapott válaszokat. Törtetett és intézkedett, mint régen, de most egyfajta dühös, keserű, sőt ijedt hangulatban, mintha leesett volna egy szikláról, és érvekkel próbált volna visszajutni a szilárd talajra.

Amikor végre befejezte, hátradőlt a székében és színpadiasan felsóhajtott. Merev végtagokkal felállt a székből, odament hozzájuk és üdvözölte őket, Nágya vállán felejtve a kezét. Ezen túlmenően azonban kimérten viselkedett mindannyiukkal, és egyáltalán nem érdekelte, hogyan jutottak el Cairóba. Csak azt akarta tudni, hogy kivel találkoztak, és hogy hol, és hogy mi van ezekkel a szétszórt csoportokkal, mi a tervük. Egyszer vagy kétszer visszatért a képernyő elé, és azon nyomban felvette a kapcsolatot azokkal, akiknek hollétéről tudomást szerzett. Ez a képessége megdöbbentette az utazókat, akik úgy gondolták, mindenki legalább annyira el van vágva a külvilágtól, mint ők.

– UNOMA-kapcsolatok – magyarázta Frank, kezével megdörzsölve kreol állkapcsát. – Néhány csatornát szabadon tartanak nekem.

– Miért? – kérdezte Sax.

– Mert megpróbálom ezt megállítani. Egy tűzszüneti egyezményt próbálok létrehozni, általános amnesztiát, és közös erővel végrehajtott újjáépítést.

– És kinek az irányításával?

– Az UNOMA-éval, természetesen, meg a nemzeti irodákéval.

– Értem. Az UNOMA csak a tűzszünetbe megy bele, a lázadók meg csupán az általános amnesztiát fogadják el – jegyezte meg Sax.

Frank röviden, hidegen bólintott egyet.

– És egyiknek sem tetszik, hogy mindenki részt vesz az általános újjáépítésben. De a jelenlegi helyzet annyira rossz, hogy talán mégis elfogadják. Négy újabb, egyenlítői víztározó szabadult el, amióta leért a kábel, és néhány ember azt gondolja, hogy ez okozhatta a kitörést.

Ann megrázta fejét ennek hallatán, és úgy tűnt, Frank örül, hogy ezt látja.

– Értem, tehát akkor tényleg szabotázs. Szinte biztos voltam benne. Átszakítottak egyet a Chasma Borealis szájánál is, özönlik ki a víz a Borealis dűnéire.

– A sarki jégsapkának a súlya valószínűleg igen komoly nyomást fejt ki rá.

– Nem tudod, mi történt az Acheron-csapattal? –kérdezte Sax Franket.

– Nem, eltűntek. Attól tartok, osztoztak Arkagyij sorsában. – Nágyára pillantott és boldogtalanul lebiggyesztette az ajkát. – Azt hiszem, visszamegyek dolgozni.

– De mi történik a Földön? – Ann nem tágított. – Mit mond erről az ENSZ?

– „A Mars nem egy nemzet, hanem az egész világ erőforrása” – idézte Frank lassan, minden szót kihangsúlyozva. – Azt mondják, megengedhetetlen, hogy csupán néhány itt élő ember uralja az összes erőforrást, miközben az emberiség egészének anyagi erőforrásai ilyen mértékben megcsappantak.

– Ez valószínűleg igaz – mondta Nágya. Hangja rekedten károgott. Úgy érezte magát, mintha már napok óta nem szólalt volna meg.

Frank megvonta a vállát.

– Úgy gondolom, pontosan ezért adtak a transznacionális cégeknek ennyire szabad kezet – jegyezte meg Sax. – Az az érzésem, hogy az ő biztonsági erőik közül sokkal többet látok itt, mint ENSZ-rendőrt.

– Pontosan – válaszolta Frank. – Egy kis ideig eltartott, mire az ENSZ ideküldte a békefenntartóit.

– Nem bánják, ha valaki más elvégzi helyettük a piszkos munkát.

– Hát persze, hogy nem.

– És a Föld? – kérdezte ismét Ann.

Frank megvonta a vállát.

– A Hetek megpróbálnak rendet csinálni – mondta fejcsóválva –, de ezt ilyen messziről nehéz megmondani.

Visszatért a képernyőjéhez, hogy elintézzen még néhány hívást. A többiek elmentek enni, tisztálkodni, aludni, vagy megkeresték barátaikat és ismerőseiket, vagy az első száz itt lévő tagjait, és megbeszélték a Földről érkezett híreket. A déli kisemmizett országok elpusztították az álcaországokat, de úgy tűnt, hogy a transznacok elmenekültek, és menedéket kaptak a Hetek hatalmas katonai erejétől. Már több napja sikerrel kecsegtetett a tizenkettedik tűzszüneti kísérlet.

Így tehát egy kaptak egy kis időt, hogy összeszedjék magukat. Amikor visszatértek a rádiós szobába, Franket még mindig ott találták. Úgy tűnt, mindjárt elmerül egy keserű, sötét dührohamban, ahogy egy végtelen képernyő-diplomáciai rémálmon küzdötte át magát. Sürgetően, harapós hangon beszélt és beszélt és beszélt és beszélt. Túllépett már azon a stádiumon, hogy hízelegjen bárkinek is, vagy hogy szívességet tegyen, most már csupán arról szólt az egész, hogy megpróbálja másokra ráerőltetni akaratát, megpróbálja kifordítani sarkaiból a világot egyetlen, akár a leggyengébb szilárd pont nélkül. Befolyása csupán régi amerikai kapcsolataiból állt, és abból, amilyen személyes viszonyban állt a felkelő vezetőivel, de mindkét vonal igen jelentősen meggyengült az események, és a tévéadások zavarása miatt. Mindkettő egyre veszített jelentőségéből, ahogy múltak a napok a Marson, ahogy a UNOMA és transznacionális erők egymás után foglalták el a városokat. Nágyának az az érzése támadt, hogy Frank csupán befolyásának megszűnése felett érzett dühének erejével próbálja meg tovább erőltetni a eseményeket, s ezért nem tudott a közelében maradni. A dolgok már így is elég rosszul álltak, és nem bírta, hogy hallgatnia kelljen ezt az epés, ingerült férfit.

Frank Sax segítségével kapott egy saját jelet a Földre, mert kapcsolatba léptek a Vegával, és rávették a technikusokat, hogy továbbítsák üzeneteiket. Ez néhány órás várakozással járt minden üzenet elküldése és fogadása között, de néhány hosszú nappal később kapott öt kódolt üzenetet Wu belügyminisztertől, és miközben ébren várták éjszakánként, hátha érkezik még válasz, a vegaiak ezeket az órákat a Földről érkező, számukra új hírműsorokkal töltötték meg. Az összes jelentésben, ami egyáltalán megemlítette a marsi helyzetet, csupán egy kisebb zavargásnak állították be ezt a felkelést, amelyet bűnöző elemet okoztak, főleg a Koroljovból elmenekült volt börtönlakók, akik őrült, tomboló hadjáratot indítottak az anyagi javak megszerzéséért, ami igen sok ártatlan civil életébe is került. A Koroljov kapuján kívül lévő fagyott, meztelen őrökről felvett bevágások a jelentések igen jelentős hányadában szerepeltek, ugyanúgy, mint az űrből teleobjektívekkel készített felvételek a víztározó-kitörésekről. A legszkeptikusabb csatornák azért megjegyezték, hogy ezeket, és az összes Marsról érkező híradást az UNOMA szolgáltatta számukra, néhány kínai és holland csatorna pedig megkérdőjelezte az UNOMA beszámolóinak hitelességét, de nem szolgáltak más magyarázattal, és a földi média legnagyobb részben a transznac-verziót terjesztette. Amikor Nágya felhívta erre a figyelmet, Frank felmorrant.

– Hát persze – mondta elégedetlenül –, maga a földi média is transznac kézben van – majd lekapcsolta a hangot.

Mögötte Nágya és Jeli ösztönösen előrehajoltak székükben, mintha így jobban érthetnék a néma képeket. A két hét, amikor semmilyen hír nem érkezett a külvilágról, egy egész évnek tűnt, és most tehetetlenül nézték a képernyőt, kiéhezve minden információra. Jeli még fel is állt, hogy visszakapcsolja a hangot, de Frank elaludt a székében, álla leesett a mellkasára. Amikor egy üzenet érkezett a kormánytól, felriadt, felkapcsolta a hangot, bámulta a képernyőn lévő kis arcokat, és rekedt hangon vágott vissza nekik, majd becsukta a szemét és újra elaludt.

A Vega-kapcsolat második éjszakájának végére rá tudta venni Wu minisztert, hogy ígérje meg, nyomást gyakorol az ENSZ-re New Yorkban, hogy visszaállítsák a kommunikációs csatornákat, és állítsák le az összes rendőri akciót, amíg nem tisztázzák a szituációt. Wu ezen kívül meg fogja próbálni visszahívatni a transznacionális erőket a Földre, habár, mint Frank megjegyezte, ez lehetetlenség.

A Nap már egy pár órája felkelt, amikor Frank egy utolsó üzenetet küldött a Vegára, majd kikapcsolta a készüléket. Jeli ott aludt a padlón. Nágya merev végtagokkal felállt, és sétára indult a parkba, hogy egy kicsit körülnézzen a fényben. Gyakran kellett átlépnie a fűben alvó emberek hármas-négyes csoportján; akik összebújva védekeztek a hideg ellen. A svájciak nagy konyhákat és a városfal mellett egész sornyi WC-t állítottak fel. A város egy építkezés benyomását keltette, és Nágya hirtelen érezte, ahogy könnyek gördülnek le az arcán. Tovább sétált. Jó érzés fogta el, hogy fényes nappal kinn lehet.

Majd visszatért az irodába. Frank Maja felett állt, aki egy kanapén aludt. Üres tekintettel bámult rá, majd fáradtan felnézett Nágyára.

– Teljesen kiütötte magát.

– Mindenki fáradt.

– Milyen volt Hellasban?

– Víz alatt van minden.

Megrázta fejét.

– Sax bizonyára örül neki.

– Én is ezt mondtam folyton, de azt hiszem, ez az ő számára is túlságosan irányíthatatlan.

– Biztosan. – Becsukta a szemét. Úgy tűnt, alszik egy-két másodpercet. – Sajnálom, ami Arkagyijjal történt.

– Hm. – Még egy kis csönd.

– Olyan mint egy kislány

– Egy kicsit. – Az igazat megvallva, Nágya még soha nem látta ennél öregebbnek Maját. Mindannyian közel jártak már a nyolcvanhoz, és kezelés ide vagy oda, nem tudtak lépést tartani életkorukkal: az agyukban odabenn öregeknek tartották magukat.

– A Vegán azt mondták nekem a srácok, hogy Phyllis meg a többi Clarke-on rekedt ember megpróbál átjutni hozzájuk egy mentőrakétával.

– Nincsenek túlságosan kinn a nappálya síkjából?

– Most igen, de megpróbálják megközelíteni a Jupitert, és felhasználni arra, hogy visszalendítse őket befelé a Naprendszerbe.

– Ez eltart majd egy-két évig, nem?

– Úgy egy évig. Remélhetőleg teljesen elszámolják magukat, és vagy belezuhannak a Jupiterbe, vagy elfogy az élelmük.

– Úgy látom, nem kedveled túlságosan Phyllist.

– A ribanc! Igen sok mindenért felelős, ami itt történt. Ahogy idecsalogatta azt a rengeteg transznacot, ahogy megígért nekik minden fémet, amit az emberiség valaha is felhasznált – arra számított, hogy ő lesz a Mars királynője, így, hogy ennyien támogatják. Látnod kellett volna őt odafenn a Clarke-on, ahogy lenézett erre a bolygóra. Mint egy kis bádog isten. Meg tudtam volna fojtani. Mit nem adnék azért, ha láthattam volna az arcát, amikor a Clarke elszabadult és megindult elfelé. – Sötéten felnevetett.

Maja ezt hallva összerezzent és felébredt. Segítettek neki felállni, és együtt elmentek a parkba valami ennivalóért. Beálltak egy sorba, ahol az emberek görnyedten, kezüket összedörzsölve, köhögve álltak a védőruhájukban, leheletük fehér felhőként látszott a hidegben. Csak kevesen beszélgettek. Frank undorodó tekintettel nézte a tömeget, és amikor megkapták roshtijüket és taboulijukat egy tálcán, hamar bekebelezte a maga adagját, és elkezdett arabul beszélni a csuklópaneljébe.

– Úgy hallom, hogy Alex, Jevgenyija és Samantha errefelé tart a Noctisból néhány beduin barátommal együtt – mondta nekik, amikor befejezte a beszélgetést. Ezt örömmel hallották. Alexről és Jevgenyijáról legutóbb akkor hallottak, amikor az Aureum Overlookban tartózkodtak, egy ellenálló erődben, amely számtalan Mars körüli pályára állt ENSZ-űrhajót pusztított el, mielőtt porrá égette egy Phobosról érkező rakétatámadás, Samantháról pedig senki sem hallott semmit az egy hónapja dúló háború alatt.

Így aznap délután a városban lévő első száz tagjai mind lementek az északi kapuhoz, hogy üdvözöljék őket. A város északi kapuja egy hosszú, természetes emelkedőre nézett, amely belefutott a Noctis egyik legdélebbi kanyonjába, és onnan fokozatosan emelkedett a kapuig, tehát el lehetett látni egészen a kanyon aljáig a kora délutáni fényben. Odalenn egy kis terepjáró-karaván közeledett lassan, porfelhőt hagyva maga után.

Majdnem egy óra telt el, mire a kocsik felértek az emelkedő legutolsó szakaszára. Csupán három kilométerre lehettek, amikor hatalmas lángcsóvák és repülő földdarabok jelentek meg közöttük. Néhány terepjáró a sziklafalhoz csapódott, mások lezuhantak a szakadékba. A többi égő roncs nem mozdult többet.

Majd egy robbanás rázta meg az északi kaput, és mindannyian a falhoz préselődtek. Kiáltások és kiabálás hallatszott a közös hullámsávon, majd csend. Felálltak. A sátor anyaga nem sérült meg, bár úgy látták, a zsilipkapu beragadt.

Az úton barnás füst ritkás kis felhői emelkedtek a levegőbe, majd elvitte őket a kelet felé fújó szél, vissza a Noctisba. Nágya leküldött egy robot-terepjárót, hogy keressen túlélőket. A csuklópanelek csupán üresen recsegtek, és Nágya hálásan fogadta mindezt. Vajon mégis, mire számíthattak volna? Hogy hallják halálsikolyaikat? Frank a csuklópaneljébe káromkodott, felváltva beszélt arabul és angolul. Hasztalanul próbálta kitalálni, mi történt Jevgenyijával, Alexszel és Samanthával... Nágya borzongva nézte a csuklóján lévő kis képet, és reszketve irányította a robot-kamerákat. Összetört terepjárók, néhány holttest. Semmi sem mozdult. Az egyik terepjáró még mindig füstölt.

– Hol van Szása? – kiáltott fel Jeli. – Hol van Szása?

– Már bement a zsilipbe – mondta valaki. – Elindult kifelé, hogy üdvözölje őket.

Nekiálltak, hogy kinyissák a belső zsilipajtót. Nágya az első sorban állt, begépelte az összes kódot, majd szerszámokkal esett neki, és végül valaki egy adag robbanóanyagot nyomott a kezébe. Hátrahúzódtak, és a robbanást követően a zsilipajtó ívesen behorpadt, mint egy hatalmas íj. Majd mindannyian odarohantak és elkezdték feszegetni a nehéz ajtót. Nágya berohant és térdre esett Szása mellett, aki a földön feküdt összekuporodva, fejét a kabátjában tartva a vészhelyzetekre kitalált pozícióban, de már nem élt. Vörös Mars-színt vett fel az arca, szeme pedig mozdulatlanul meredt rájuk.

Nágya érezte, hogy mozdulnia kell, különben ott helyben kővé változik. Felállt, és visszafutott a kocsihoz, amivel jöttek, beszállt és elindult. Cél nélkül bolyongott, úgy tűnt, az autó dönti el, merre menjen. Barátai hangját hallotta a csuklóján: ahogy túlkiabálták a zajt, úgy hallatszottak, mint ketrecbe zárt tücskök. Maja vadul motyogott oroszul, sírt: csupán ő maradt elég erős ahhoz, hogy még mindig maradjon benne emberi érzés.

– Már megint a Phobos – mondta kis hangja –ezek megőrültek odafenn.

A többieket is sokk érte, hangjuk olyan volt, mint egy számítógépé.

– Nem őrültek ezek – mondta Frank. – Ez teljesen ésszerű. Látják, hogy közeledik a politikai megegyezés, és megpróbálnak még lövöldözni, amíg lehet.

– Gyilkos gazemberek – kiabált Maja –, KGB-fasiszták!

Az autó megállt az irodáknál. Nágya befutott abba a szobába, ahol lerakta a holmiját, ami jelenleg csupán régi fekete hátizsákjából állt. Beletúrt, nem tudva pontosan, hogy mit keres, amíg karomszerű keze, még mindig az erősebb, rá nem bukkant egy kis zsákban Arkagyij jeladójára. Hát persze. Visszafutotta kocsihoz és elment a déli kapuhoz. Sax és Frank még mindig beszélgettek, Sax ugyanolyan hangon, amit már megszoktak, de mondanivalója ennek ellentmondott ennek a tónusnak.

– Mindannyian közülünk, akinek ismert a tartózkodási helye, vagy itt van, vagy pedig már nincs életben. Azt hiszem, hogy vadásznak az első százra.

– Úgy gondolod, hogy minket vettek célba? – kérdezte Frank.

– Láttam néhány földi híradót, ahol azt mondták, hogy mi vagyunk ennek az egésznek a vezetői. És huszonegyen haltak meg közülünk, amióta elkezdődött a felkelés. Másik negyven pedig eltűnt.

A kocsi megérkezett a déli kapuhoz. Nágya kikapcsolta a sisakrádióját, kiszállt a kocsiból, bement a zsilipbe, és csizmát, sisakot és kesztyűt vett fel. Kiegyenlítette a nyomást a ruhájában, lefuttatott egy ellenőrzőprogramot, majd rácsapott a nyitógombra, és várta, hogy kiürüljön a zsilip és kinyíljon az ajtó. Akárcsak Szása. Csak a legutóbbi hónap alatt egy egész életnyi időt töltöttek együtt. Kiért a felszínre, a fénybe, és érezte a hideg első harapását a szeles, párás napon. Belerúgott az apró porhalmokba, és vörös porfelhők támadtak fel előtte. Az üreges nő, aki vért rugdos... A túlsó kapun kívül barátainak és másoknak holttestei feküdtek, halott arcuk ellilult és felpuffadt, mint az építkezési balesetek után. Nágya igen sokszor látott ilyet, többször találkozott már a halállal, és ez minden alkalommal megrázta. És mégis... Itt szándékosan okozzák ezeket a borzasztó baleseteket, amennyit csak tudnak. Ez a háború. Emberek legyilkolása minden lehetséges eszközzel. Olyan embereké, akik akár ezer évig is élhettek volna. Arkagyijra gondolt, meg az ezer évre, és felszisszent. Olyan sokat veszekedtek az elmúlt években. Leginkább politikáról. „A te terveid anakronizmusok csupán”, mondta neki Nágya. „Nem érted a világot.” „Ha!”, nevetett fel megbántott hangon a férfi, „Ezt a világot nagyon jól értem.” Arcán ugyanaz a sötét arckifejezés ült, amelyet olyan jól ismert. És most visszaemlékezett arra, amikor odaadta neki a jeladót, hogy sírt John miatt, szinte megőrjítette a düh és a fájdalom. „Hátha...” mondta neki, de a nő megpróbálta visszautasítani. Hogy könyörgött neki. „Hátha szükség lesz rá.”

És most eljött az a pillanat. Alig tudta elhinni. Kivette a dobozt a védőruha csípőzsebéből és forgatta a kezében. A Phobos, mint egy szürke krumpli, megjelent a nyugati horizonton. Éppen akkor ment le a nap, és a derengés olyan erős volt, mintha saját vérében állna, mintha egy kis sejt lenne szívének rozsdás falán, miközben körülötte saját poros plazmájának szele söpör végig. Rakéták értek földet az űrkikötőben a várostól északra. A szürkületi tükrök, mint megannyi esthajnalcsillag, világítottak a nyugati égbolton. Milyen forgalmas, látnivalókkal teli égbolt. Az ENSZ űrhajói hamarosan le fognak szállni.

A Phobos négy és fél óra alatt keresztezi az eget, így hát nem kellett sokáig várnia. A kis bolygó félholdként kelt fel, de most már kikerekedett, majdnem telihold lett belőle, félúton a zenit felé, egyenletes sebességgel mozogva a megalvadó égen. Látta a szürkeségben az elmosódott kis fényfoltokat, a két kicsi lefedett krátert: Szemenovot és Levejkint. Felemelte a jeladót és beütötte a gyújtó-kódot: MANGALA. Nem bonyolultabb feladat, mint a tévén megkeresni egy csatornát a távirányítóval.

Éles fény villant fel a kis szürke gömb menetirány szerinti oldalán. A két halvány fénypont eltűnt. Az éles fény még erősebb lett. Vajon lehet szabad szemmel érzékelni a lassulást? Valószínűleg nem. De biztosan érezte, hogy ez történik.

A Phobos megindult lefelé.

Úgy tűnt, Cairóban már mindenki hallotta a hírt. Elég fényes volt a fellángolás, hogy az emberek észrevegyék, és ezek után az emberek az üres képernyők előtt gyülekeztek, megszokásból, és megosztották egymással pletykáikat és találgatásaikat. Valahogy mindenki tudomást szerzett róla, vagy maga találta ki. Nágya több csoport mellett is elsétált, és hallotta, amint beszélgetnek róla.

– A Phobost eltalálták! A Phobost eltalálták! – És valaki felnevetett. – Felemelték oda a Roche-limitet!

Azt hitte, eltévedt a medinában, de szinte egyenesen kijutott az irodákhoz. Maja odakinn állt.

– Hé, Nágya! – kiáltott fel. – Láttad, mi történt a Phobosszal?

– Igen.

– Roger azt mondja, hogy még az első évben robbanóanyagok és irányító rakéták egész rendszerét építették fel ott. Beszélt neked Arkagyij erről valaha?

– Igen.

Miközben befelé mentek, Maja hangosan gondolkodott.

– Ha sikerül nagymértékben lelassulnia, akkor le fog jönni. Vajon ki lehet-e számolni, hogy hol? Elég közel vagyunk most az egyenlítőhöz.

– Valószínűleg szét fog töredezni és sok helyen ér majd földet.

– Így van. Vajon Sax mit gondol erről?

Sax és Frank az egyik képernyő, Jeli, Ann és Simon pedig egy másik képernyő előtt gubbasztott. Az UNOMA egyik műholdja teleszkópon követte nyomon a Phobost, és Sax a holdnak a marsi tájhoz viszonyított haladásából próbálta megállapítani a sebességét. Stickney kupolája világított a képernyőn, mint egy Fabergé-tojás, de a figyelmet sokkal inkább a hold elmosódott elülső oldala vonta magára, amelyet fehéren villódzva kiröppenő darabok és gázok csíkoztak.

– Nézd csak, milyen kiegyenlített a tolóerő – mondta Sax csak úgy magának. – Egy túl hirtelen lökés és az egész darabokra tört volna. Egy nem kiegyenlített lökés pedig megpörgette volna maga körül, és akkor a nyomaték szétszórta volna a darabokat mindenütt.

– Látom jeleit stabilizáló, oldalsó lökéseknek – mondta MI-je.

– Kisegítő meghajtók – mondta Sax. – Egy nagy rakétává változtatták a Phobost.

– Az első évben csinálták – mondta Nágya. Nem tudta pontosan, miért szólalt meg, úgy tűnt, teljesen elvesztette az irányítást maga fölött; agya néhány másodperccel lemaradva követte tetteit. – A phobosi csapatban igen nagy számban szerepeltek rakétaépítő és – irányító szakemberek. Folyékony oxigénné és deutériummá alakították a jégereket, és kondritba temetett oszlopokban tárolták őket. A hajtóművet és a vezérlőművet a központban temették el.

– Tehát akkor ez egy nagy rakéta – mondta Sax bólintva, gépelés közben. – A Phobos keringési ideje 27,547 másodperc, így tehát hozzávetőlegesen 2,146 kilométert tesz meg másodpercenként, és hogy lezuhanjon, 1,561 kilométeres másodpercenkénti sebességre kell lelassulnia, így tehát másodpercenként 0,585 kilométerrel kell lassabbnak lennie. Ehhez egy Phobos tömegű testnek... Hű. Rengeteg üzemanyagra van szükség.

– Hol tart most? – kérdezte Frank sötét arckifejezéssel. Állkapcsának izmai, mint egy kis bicepsz, ugráltak a bőre alatt. Nágya látta, mennyire dühös, mert képtelen megjósolni, mi fog történni.

– Úgy körülbelül 1,7-nél. És az a nagy fúvóka még mindig működik. Le fog jönni. De nem egy darabban. Az ereszkedés darabokra fogja majd törni, ebben biztos vagyok.

– A Roche-limit?

– Nem, csupán a légellenállás fékezőerejének hatása miatt, főleg így, hogy tele van ezekkel a kiürült üzemanyagtartályokkal.

– Mi történt az ott lévő emberekkel? – hallotta Nágya saját hangját.

Valaki bejelentkezett a rádión, és hangjából azt vettem ki, hogy az egész lakosság lelépett. Senki sem maradt ott, hogy megpróbálja leállítani a rakétákat.

– Jó – mondta Nágya, miközben lehuppant a kanapéra.

– Tehát akkor mikor ér le? – követelte Frank. Sax csak pislogott.

– Képtelenség megmondani. Attól függ, mikor törik darabokra és hogyan. De elég hamar, azt hiszem, egy napon belül. És akkor lesz egy rész valahol majd az egyenlítő mentén, valószínűleg egy nagy terület, amely nagy gondban lesz. Igen jelentős meteorzáporra számíthatunk.

– Ami eltakarítja majd a liftkábel egy részét –mondta Simon halkan. Ann mellett ült, és aggódva figyelte. A nő Simon képernyőjét bámulta üres tekintettel, mintha nem is hallotta volna egyiküket sem. Még mindig nem érkezett semmi hír fiukról, Peterről. Vajon jobb-e ez vagy rosszabb, mint egy halomnyi hamu, egy kódolt névtábla, amely aztán megjelenik a csuklópaneleden? Jobb, döntötte el Nágya. Bár így is nehéz.

– Nézzétek csak – mondta Sax –, elkezdett összetörni.

A műholdas teleszkóp-kamera jó képet adott. A Stickney feletti kupola hatalmas darabokban kifelé robbant, a Phobosra annyira jellemző kráterhálózat megtelt porral és szétnyílt, ahogy a kis krumpli alakú világ szétrobbant és alaktalan darabokra szakadt. Egy nagyobb sziklatömb vezetésével lassan szétterjedt a féltucatnyi darab. Egyikük oldalirányba repült el, úgy tűnt, még mindig meghajtja egy rakéta, amely a hold belsejében feküdt elásva. A sziklák többi része szabálytalan alakzatban megindult, szétterjedt, és különböző sebességgel ütközött egymásnak.

– Nos, úgy tűnik, hogy mi is a tűzvonalban vagyunk – jegyezte meg Sax, felnézve a képernyő mellől a többiekre. – A nagyobb darabok hamarosan belépnek az atmoszféra felső rétegeibe, utána pedig felgyorsulnak az események.

– Meg lehet állapítani, hogy merre?

– Nem, túl sok az ismeretlen változó. Az egyenlítő mentén, ennyi az egész. Talán elég messze vagyunk déli irányban, hogy elkerüljön minket, de igen jelentős lehet a szórás is.

– Az egyenlítőnél élőknek északra vagy dél felé kellene tartaniuk – mondta Maja.

– Ezt valószínűleg ők is tudják, és különben is, a kábel lezuhanása igen hatékonyan megtisztította már azt a környéket.

Nem volt tehát más teendőjük, csupán várni. Egyikük sem akarta elhagyni a várost, és dél felé tartani. Úgy tűnt, már túl vannak az ilyen erőfeszítésen. Túlságosan megkeményedtek vagy elfásultak, hogy aggódjanak viszonylag kis kockázati tényezővel járó dolgok miatt. Frank fel-alá járkált a szobában, kreol arcán düh látszott. Végül nem bírta tovább és visszatért a képernyőjéhez, hogy elküldjön egy pár metsző hangú üzenetet. Az egyikre érkezett is válasz, és a férfi felhorkant.

– Van egy kis időnk, mert az ENSZ-rendőrség nem mer lejönni ide, amíg le nem ér ez a vihar. Azután pedig nekünk esnek majd, mint a héják. Azt állítják, hogy innen származik a parancs, ami a phobosi robbanásokat előidézte, és elegük van abból, hogy egy semleges várost a felkelők parancsnoki központként használnak.

– Így addig van még időnk, amíg el nem múlik a meteorzápor – mondta Sax. Rákapcsolódott a UNOMA hálózatára és lekért egy radarképet a töredékekről. Ezek után nem maradt sok tennivalójuk. Ültek, álltak, sétálgattak körbe, vagy nézték a képernyőket, hideg pizzát ettek, időnként aludtak. Nágya ezek közül egyiket sem tette: csak összegörnyedve ült vasdiószerű gyomra felett, és várt.

Az éjfél és az időrés közelében Sax felfigyelt valamire a képernyőkön, és némi dühödt gépelés után, Frank csatornáit használva, eljutott az olympusi obszervatóriumhoz. Ott nem sokkal jártak hajnal előtt, még nem kelt fel a Nap, és az egyik dél felé néző űrkamera képén meglátták a bolygó fekete ívét, ahogy eltakarja a csillagokat. A nyugati égen hirtelen megjelentek a meredeken érkező üstökösök, gyorsan és fényesen, mint teljesen egyenes villámok, vagy nyomkövető golyók, kelet felé záporozva. A becsapódás előtti utolsó pillanatban széttörtek és foszforrobbanásokat okoztak minden becsapódásnál, mintha egy egész sorozatnyi atomrobbantás kezdeti pillanatait látnák. Kevesebb, mint tíz másodperc alatt véget ért a csapás, ami csupán egy füsttel teli, fénylő sárga színű foltokkal pöttyözött fekete mezőt hagyott maga után.

Nágya becsukta a szemét, és lelki szemei előtt még egyszer lejátszódott minden. Kinyitotta a szemét újra, és ránézett a képernyőre. Porfelhők emelkedtek magasra a nyugati Tharsis körüli hajnalodó égbe, olyan magasra, hogy mikor kiértek a bolygó árnyékából, megvilágította őket a felkelő nap. Gombafelhőket látott, kalapjuk fényes, halvány rózsaszín, sötétszürke szárukat pedig megvilágította a fentről érkező fény. Lassan elindult lefelé a napfény a hatalmas törzseken, amíg mindannyiukat barnára nem festette a reggeli nap. Akkorra a sárga és rózsaszín gombafelhők dús vonala végigúszott a gyönyörű, pasztellkék égen. Hasonlított egy Maxfield Parish-féle rémálomra. Túlságosan különleges és gyönyörű látvány, hogy hihető legyen. Nágya a kábel utolsó pillanatára gondolt, a lángoló gyémántok dupla hélixének képére. Miért van az, hogy a pusztulás ilyen szép is tud lenni? Van benne valami, ami a nagysága miatt teszi ilyenné? Van valami sötét én az emberekben, amely ez után vágyakozik, vagy ez csak az elemek véletlenszerű kombinációja? A végső bizonyíték, hogy a szépségnek nincsen erkölcsi mértéke, morális dimenziója? Csak bámult és bámult a képre, teljes erejével koncentrált, de nem tudta megérteni.

– Lehet, hogy elegendő törmelék került a levegőbe, hogy kitörjön még egy globális homokvihar – jegyezte meg Sax. – Habár a rendszerhez hozzáadott nettó hő igen jelentős lesz.

– Pofa be – fakadt ki Maja.

Frank megszólalt.

– Most mi jövünk, nem?

Sax bólintott.

Kimentek az irodákból a parkba. Mindenki északnyugat felé nézett, csöndben, mintha egy vallási rituálén vennének részt. Egészen másmilyennek tűnt, mintha a rendőrség ágyúinak tüzére várnának. Közeledett a dél, és az ég szürkés-rózsaszínné vált.

Majd a horizonton végigfutott egy gyönyörű, világos üstökös. Mindenki egyszerre szisszent fel, páran felkiáltottak. A vakítóan fényes, fehér csík feléjük görbült, majd elzúgott felettük egy másodperc alatt, a keleti horizonton túl becsapódva. Nem jutott még arra sem idejük, hogy levegőt vegyenek, olyan gyorsan történt minden. Egy pillanattal később gyengéden megrázkódott lábuk alatt a talaj, és a csöndet felkiáltások zavarták meg. Kelet felé egy felhő tört felfelé, áttörve az ég rózsaszín kupoláján. Legalább húszezer méter magasra emelkedett.

Majd egy hasonlóan briliáns, fehér tűzgolyó szelte át az eget, tüzes csóvát húzva maga után, mintha lángnyelveket fújna feléjük, majd még egy és még egy: egész csoportnyi lángoló meteor. Lángolva vágták ketté az eget és a horizonton túl csapódtak be a hatalmas Marinerisbe. Végül befejeződött a látványosság és cairói csodálói félig megvakulva támolyogtak, szemük előtt minden pislogásnál csíkok százai úsztak végig. Elkerülte őket a veszély.

– Most jön az ENSZ – mondta Frank. – A legjobb esetben.

– Nem gondolod, hogy esetleg...– mondta Maja –, hogy talán...

– Biztonságban lennénk a kezük között? – fejezte be a mondatot szúrósan Frank.

– Talán újra fel kellene szállnunk a gépekkel.

– Nappal?

– Még mindig jobb, mintha itt maradunk – vágott vissza a nő. – Nem tudom, mire gondolsz, de én nem szeretném, ha egyszer csak falhoz állítanának és lelőnének.

– Nos, ha a UNOMA-hoz tartoznak, akkor nem tesznek ilyet – mondta Sax.

– Ebben nem lehetünk biztosak – mondta Maja. – A Földön mindenki azt hiszi, mi vagyunk a főkolomposok.

– De itt nincsenek bandavezérek – mondta Frank.

– De ők azt akarják, hogy legyenek – szólt közbe Nágya.

Ez lecsendesítette őket.

Sax csendesen megszólalt.

– Úgy tűnik, valaki elhatározta, hogy nélkülünk sokkal könnyebben tudja irányítani itt a dolgokat.

Újabb hírek érkeztek a túlsó féltekére érkező becsapódásokról, és Sax leült a képernyők elé, hogy nyomon kövesse őket. Ann tehetetlenül odaállt a jobb válla mögé, hogy ő is lássa; hasonló becsapódások történtek egész idő alatt az idők kezdete óta, és a lehetőség, hogy ezt elmulassza, meg sem fordult a fejében. Még akkor sem, ha ez emberi tettek eredményeképpen jött létre.

Miközben nézték, Maja tovább sürgette őket, hogy csináljanak valamit, hogy menjenek, rejtőzzenek el, vagy bármit, csak történjen már valami. Szitkozódott, amikor Ann és Sax nem reagált. Frank elment, hogy megnézze, mi történik az űrkikötőben, Nágya vele tartott az irodák ajtajáig, attól tartva, hogy Majának igaza van. De nem bírta tovább hallgatni a nyavalygását. Elbúcsúzott Franktől, és ott állt a városközpont előtt, s az eget nézte. Eljött a délután és az uralkodó nyugati szelek elkezdtek lefelé fújni a Tharsis lejtőjén, magukkal hozva a becsapódásokból származó homokot. Mintha füst lenne az égen, mintha egy erdőtűz tombolna a Tharsis túloldalán. Cairóban elhalványult a fény, ahogy a porfelhők elhomályosították a Napot, és a sátor polarizációja apró szivárványokat és melléknapokat hozott létre, mintha maga a világ szövete kaleidoszkópos részecskékké alakulna át. Fejvesztett tömegek a lángoló ég alatt. Nágya összerezzent, a sűrű felhő eltakarta a Napot, mintha napfogyatkozás lenne. Visszament az irodákba az árnyékból. Odabenn Sax éppen magyarázott valamit.

– Valószínű, hogy még egy porvihar közeledik.

– Remélem, így lesz – mondta Maja. Föl-alá járkált, mint egy nagymacska a ketrecben. – Segíteni fog, hogy elmeneküljünk.

– Hová? – kérdezte Sax.

Maja sziszegve szívta be a levegőt a fogain keresztül.

A repülőgépek tele vannak, visszamehetnénk a Hellespontus Montesre, az ottani lakóhelyekre.

– Meglátnának.

Frank megjelent Sax képernyőjén. Belebámult a csuklópaneljébe és a képe kicsit remegett.

– A nyugati kapunál vagyok a polgármesterrel. Itt áll egy tucat terepjáró, de bezártuk az összes kaput, mert nem akarják azonosítani magukat. Úgy tűnik, körülvették a várost és megpróbálnak betörni az erőműbe odakintről. Így hát kérem, mindenki vegye fel a védőruháját és álljon indulásra készen.

– Mondtam, hogy el kellett volna mennünk – kiáltott fel Maja.

– Nem tudtuk volna megtenni – mondta Sax –, és különben is, az esélyeink legalább ilyen jók a zűrzavarban is. Ha mindenki egyszerre tör ki, akkor lehet, hogy legyűri őket a tömeg. Ha bármi történik, találkozzunk a keleti kapunál, jó? Menj csak nyugodtan, Frank – mondta a képernyő felé. – Oda kellene jönnöd neked is, ha tudsz. Meg fogok próbálni egy-két dolgot eljátszani az erőmű robotjaival, amelyek legalább sötétedésig kinn tartják ezeket a betolakodókat.

Délután három óra lett, de mintha szürkület lett volna, mivel az ég megtelt sűrű, magasan fekvő és gyorsan mozgó porfelhőkkel. A kinti erők a UNOMA rendőrségeként azonosították magukat, és azt követelték, hogy engedjék be őket. Frank és Cairo polgármestere arra kérte őket, hogy mutassák fel a genfi ENSZ-központból származó parancsaikat és kijelentették, hogy fegyverrel nem jöhetnek be a városba. A kinti erők nem válaszoltak.

Fél ötkor az egész városban megszólaltak a szirénák. A sátor anyaga megsérült, látszólag katasztrofálisan, mivel egy hirtelen szél végigszáguldott nyugat felé az utcákon, és megszólaltak a minden épületben elhelyezett nyomásérzékelő szirénák. Az áramszolgáltatás is megszűnt; ennyi kellett ahhoz, hogy a városból egy összetört kagyló legyen, ahol védőruhákat és sisakokat viselő futó alakokat lehetett látni, akik a kapuk felé hömpölyögtek, és időnként fel-felbuktak az erős szélben, vagy fellökték egymást. Mindenhol betörtek az ablakok, a levegő megtelt átlátszó műanyag srapnellel. Nágya, Ann, Simon és Jeli kijöttek az irodából és átküzdötték magukat a tömegen keresztül a keleti kapu felé. Mindenki arrafelé nyomakodott, mert a zsilipajtó nyitva állt és néhány ember átzsúfolódott. Egy halálos szituáció bárkinek, aki elesik és láb alá kerül, ha pedig bármilyen módon megakadályoznák a zsilipajtók működését, akkor mindenki számára is halálos lehet. És mégis csöndben történt mindez, kivéve a sisakrádiók és néhány háttérbecsapódás zaját. Az első száz a régi hullámsávjára állította be a rádiót és a sztatikus zörejeket és a külső zajokat túlkiabálva Frank hangja megszólalt.

– A keleti kapunál vagyok, gyertek ki a dulakodásból, hogy megtalálhassalak titeket. – Nyugodt, szinte tárgyilagos hangon beszélt – Siessetek, valami történik a zsilipajtón kívül.

Áttolakodtak a tömegen, és meglátták az integető Franket a fal mellett.

– Gyertek ide – mondta a távoli alak a fülükbe. – Ne legyetek már ilyen birkák. Semmi értelme sincs pépesre törni magunkat a tömegben, miközben a sátor így megsérült. Bárhol átvághatjuk magunkat, ahol csak akarjuk. Gyerünk, robogjunk a gépekhez.

– Én megmondtam... – kezdte Maja, de Frank közbevágott.

– Pofa be, Maja. Amíg valami ilyesmi meg nem történt, mi sem tudtunk volna elmenni, nem emlékszel?

Közeledett már a naplemente. A Pavonis és a porfelhők között özönlött feléjük a napfény, vad marsi színek lélegzetelállító kavargásával világítva meg a felhőket, pokolszerű fényt vetve a kavargó jelenetre. És akkor foltos álcaruhában lévő alakok özönlöttek be a sátor hasadékain. Hatalmas űrkikötői buszok parkoltak odakint, és özönlöttek ki belőlük a katonák.

Sax megjelent egy fasorból.

– Azt hiszem, nem fogunk eljutni a repülőgépekig – mondta.

Egy sisakot és védőruhát viselő alak bontakozott ki a félhomályból.

– Gyerünk – mondta az ő sávjukon – kövessenek. Bámulták ezt az idegent.

– Kicsoda maga? – követelte Frank.

– Kövessenek! – A kis termetű idegen maszkjának üvege mögött egy vidám, ám bősz vigyort láttak a keskeny barna arcon. A férfi bevetette magát a medina felé vezető egyik útra, és Maja mozdult meg először, hogy kövesse. Sisakos emberek futkároztak mindenütt. Azok, akik nem vették fel a sisakot időben, kinyújtózva feküdtek a földön, haldokoltak, vagy már nem éltek. A sisakon keresztül is hallották a messzi szirénák halk zaját, és időnként megremegett lábuk alatt a talaj valami szeizmikus robbanás következtében. De ezenkívül minden csendben folyt, csupán saját zihálásukat hallották, meg egymás hangja jutott el a fülükig. „Merre megyünk?” „Sax ott vagy?” „Arra ment” és így tovább. Egy furcsa, bensőséges beszélgetés zajlott közöttük, figyelembe véve a sűrűsödő félhomályban a káoszt, amelyen keresztülfutottak. Nágya körülnézett, és majdnem belerúgott egy döglött macskába, amely mintha aludt volna, úgy feküdt az utca füvén.

Az ember, akit követtek, mintha egy dallamot dúdolt volna a sávjukon, bum-bum-bá-dum-dum. Péter témáját a Péter és a farkasból, talán. Jól ismerte Cairo utcáit, a medina sűrű szövevényében egy másodpercnyi habozás nélkül fordult erre-arra, és kevesebb, mint tíz perc alatt elérték a városfalat.

A falnál kibámultak az összegyűrődött sátoranyagon. Odakint a félhomályban ismeretlen felöltözött alakok futottak egyedül, vagy kettesével-hármasával, egyfajta browni szétszóródásban a déli Noctis peremére.

– Hol van Jeli? – kiáltott fel Maja hirtelen. Senki sem válaszolt.

Majd Frank rámutatott valamire.

– Nézzétek!

Az úton kelet felé egy csoportnyi terepjáró jelent meg a Noctis Labyrinthusból. Nagyon gyors, ismeretlen alakú kocsik közeledtek, fényszórók nélkül tartottak feléjük a félhomályban.

– Ezek vajon kicsodák? – mondta Sax. Megfordult, hogy megkeresse a vezetőjüket, hogy megkérdezze, mit gondol erről, de a férfi újra eltűnt a sétányok között.

– Még mindig ez az első száz frekvenciája? – kérdezte egy új hang tőlük.

– Igen – válaszolt Frank.

– Maga kicsoda?

Maja felsikított.

– Csak nem Michel?

– Jó a füled, Maja. Igen, én vagyok az. Figyeljetek, azért vagyunk itt, hogy elvigyünk titeket, ha jönni akartok. Úgy tűnik, szisztematikusan intézik el az első százat, akivel csak találkoznak. Úgy gondoltuk, talán csatlakoznátok hozzánk.

– Azt hiszem, mindannyian készen állunk erre – mondta Frank. – De hogyan?

– Nos, ez a nehezebbik része a dolognak. Megjelent a vezető, és ott vagytok a falnál?

– Igen.

– Jó. Ő a Kojot, ehhez nagyon ért, úgyhogy várjatok ott. El fogja terelni a figyelmüket valahol máshol, aztán egyenesen odajön hozzátok a falhoz.

Néhány, óráknak tűnő perc múlva robbanások rázták meg a várost. Villanó fényeket láttak az űrkikötő felől. Michel hangja újra hallható lett.

– Villantsatok fel egy sisaklámpát kelet felé, csak egy másodpercre – kérte.

Sax hozzáérintette arcát a sátor falához és felkapcsolta a sisaklámpáját, rövid időre megvilágítva a füsttel teli levegőkúpot. Nem láttak már messzebb száz méternél, vagy tán még addig sem. Úgy vették észre, egyre rosszabbodnak a látási viszonyok. De Michel hangja megnyugtatta őket.

– Megvagytok. Most vágjátok át a falat és lépjetek ki, mindjárt ott vagyunk mi is. Amint mindannyian benn vagytok a terepjáró zsilipjében, azonnal indulunk, úgyhogy álljatok készen. Mennyien vagytok?

– Hatan – mondta Frank egy pillanattal később.

– Nagyon jó, két kocsink van, így nem lesz túl zsúfolt. Hárman mindegyikbe, jó? Legyetek készen, nem szeretnék itt rostokolni.

Sax és Ann a csuklópanel szerszámkészletéből előkapták kis késeiket és átvágták a sátor szövetét. Hasonlítottak egy kiscicára, mely a szőnyeget karmolássza, de hamarosan elég nagy lyukakat vágtak, hogy át tudjanak bújni rajtuk. Átmásztak a csípőmagas alapozáson és a fal külső részén lesimított regolitra érkeztek. Mögöttük robbanások küldték levegőbe az erőművet, megvilágítva rövid időkre a tönkretett várost. Mintha vakuk villantak volna, megfagyasztva egy-egy pillanatot, mielőtt azok eltűntek a sötétségben.

A furcsa terepjárók hirtelen előbukkantak a porból, és csikorogva lefékeztek előttük. Feltépték a külső zsilipajtókat és bevetették magukat; Sax, Ann és Simon az egyikbe, Maja, Frank és Nágya a másikba. Mindannyian elestek, amikor az autó hirtelen megindult és felgyorsult.

– Jaj! – kiáltott fel Maja.

– Fent vagytok mindannyian? – kérdezte Michel. Elsorolták a neveiket.

– Nagyon jó, örülök, hogy velünk vagytok – mondta Michel. – Egyre nehezebb megtalálni a régieket. Dimitrij és Elena is meghaltak, most hallottam, Echus Overlook mellett ölték meg őket.

Az ezt követő csendben hallották a gumikat, ahogy csikorognak az út kövén.

– Milyen gyorsak ezek a terepjárók – jegyezte meg Sax.

– Azok bizony, és nagyon jó lengéscsillapítókat is tettünk fel rájuk. Pont az ilyen szituációkra találták ki őket. De hamarosan ki kell majd szállnunk, amint beérünk a Noctisba, túlságosan láthatóak.

– Miért, vannak láthatatlan autóitok is? – kérdezte Frank.

– Úgy is lehet mondani.

Félórányi zötykölődés után megálltak, és átszálltak a terepjárók központi helységeibe. Az egyikben ott találták Michel Duvalt, vörös hajjal, ráncosan, egy öregembert, ahogy könnyekkel a szemében bámult Majára, Nágyára és Frankre. Egymás után megölelte őket, közben furcsán, fojtott hangon kacagott.

– Hirokóhoz viszel minket? – kérdezte Maja.

– Igen, meg fogjuk próbálni. Sajnos igen messze van és nem túl jók a feltételek. Mégis azt hiszem, meg tudjuk csinálni. Óh, mennyire örülök, hogy megtaláltunk titeket. Nem is tudjátok, hogy milyen borzasztó, amikor az ember csak keres, keres és csak holttesteket talál.

– Tudjuk – mondta Maja. – Megtaláltuk Arkagyijt, és Szása pont ma halt meg, Alex, Edvard és Samantha és talán Jeli is, éppen most.

– Nos igen. Megpróbáljuk elérni, hogy ne legyen több áldozat.

A terepjáró tévéje megmutatta az őket követő kocsik belsejét, ahol Annt, Simont és Saxet egy fiatal ismeretlen üdvözölte némileg mereven. Michel visszafordult a válla fölött, hogy kinézzen a szélvédőn, és rosszallóan felszisszent. Az egyik kanyon bejáratánál álltak, mely a Noctisig vezet, egy kerek kanyonvégnél, amely igen meredeken tartott lefelé. A falon leereszkedő út egy mesterségesen kialakított rámpát követett, amelyet ők építettek, hogy megtámasszák, de most a rámpa eltűnt, felrobbant, és vele együtt az út is.

– Gyalogolnunk kell – mondta Michel egy kis idő után. – Az aljánál úgyis ott kellett volna hagynunk ezeket a terepjárókat. És különben is csak öt kilométer. Fel vannak teljesen szerelve a védőruháitok?

Újratöltötték a terepjárókból a tartályaikat, és újra felvették a sisakjaikat, majd kiléptek a zsilipajtókon. Mikor mindannyian kint álltak csak bámultak egymásra. Hat menekült, Michel és a fiatal sofőr. Nyolcfős csoportjuk elindult gyalog a sötétben, csupán akkor használták sisaklámpáikat, amikor a rámpa letört szakaszán haladtak át. Majd visszatértek az útra, lekapcsolták a lámpákat és továbbsétáltak lefelé a meredeken ereszkedő rámpa ösvényén. Önkéntelenül is felvették azt a hosszú, kiegyensúlyozott lépésekkel teli járásmódot, amelyet az ilyen lejtőkön a legkényelmesebbnek tart az ember. Nem látták a csillagokat és a szél a kanyonban lefelé süvített körülöttük, néha olyan erős lökésekkel, hogy úgy érezték, mintha hátulról lökdösnék őket. Mintha tényleg egy újabb homokvihar kezdődne. Sax valamit motyogott az egyenlítőiről vagy globálisról, hogy nem képtelenség megmondani, mi lesz belőle.

– Reméljük, hogy globális kezdődik – mondta Michel. – Szükségünk van a fedezékre.

– Szerintem nem lesz ilyen heves.

– Hová tartunk? – kérdezte Nágya.

– Nos, van egy vészhelyzetekre épített menedékhelyünk Aureum Chaosban.

– Még át kell szelnünk a Valles Marinerist teljes hosszában. Ötezer kilométer...

– Hogyan? – kiáltott fel Maja.

– Vannak a kanyonokban használt autóink – válaszolt Michel. – Majd meglátod.

Meredeken lejtett az út, és tartották a gyors tempót, büntetve ízületeiket. Nágya térde elkezdett lüktetni, és évek óta először elkezdett viszketni az eltűnt ujja helye. Szívesen ivott volna valamit, és fázott, a régi rombusz mintában. Olyan poros és sötét lett, hogy felkapcsolták a lámpákat, de az ugráló sárga fény kúpja szinte alig érte el az út felszínét. Ahogy visszanézett, Nágya arra gondolt, mintha egy csapatnyi mélytengeri hal lennének, foszforeszkáló pontjaik világítanak a hatalmas óceán fenekén, vagy mintha bányászok egy folyékony, füstös csatornában. Kezdte egy kicsit élvezni ezt a helyzetet, nagyon gyengén ugyan, leginkább fizikailag, mégis ez jelentette az első pozitív érzést azóta, hogy megtalálta Arkagyijt. Ahhoz hasonlító öröm, mint mondjuk elvesztett ujja helyének viszketése, gyengén és némileg dühítően is.

Még mindig az éjszaka közepén jártak, amikor elérték a kanyon alját, egy széles U alakot, ami nagyon jellemző az összes kanyonra a Noctis Labyrinthusban. Michel odament az egyik kősziklához, meglökte egy ujjával az oldalát és felkapcsolt valamit.

– Szálljatok be!

Két szikla-autó állt előttük, hatalmas terepjárók, amelyeket vékony, ám valódi bazaltréteg fedett.

– De mi lesz a kibocsátott füsttel? – kérdezte Sax ahogy beszállt az egyikbe.

– A hőt tekercsekbe vezéreljük, azokat pedig eltemetjük, így nem adunk ki semmiféle jelet.

– Jó ötlet.

A fiatalember, aki segített vezetni Michel gyors terepjáróját, segített nekik beszállni a kocsikba.

– Na, tűnjünk el innen – mondta nyersen, szinte betaszítva őket a külső zsilipajtón. A zsilipben lévő fény halványan megvilágította arcát, amelyet keretbe fogott a sisakja. Ázsiai, talán 25 éves. Anélkül segített a menekülteknek, hogy rájuk nézett volna, mogorva, undorodó, talán félénk arckifejezéssel.

– Ha legközelebb forradalmat akarnak, akkor jobb lesz, ha más módon próbálják meg – jegyezte meg gúnyosan.

NYOLCADIK RÉSZ

Sikata ga nai

Amikor a Bangkoki Barát nevű liftfülke utasai megtudták, hogy a Clarke leszakadt róluk és a kábel zuhan, odasiettek az előcsarnok zsilipkamrájába, és felvették a vészhelyzetekre tartogatott űrruhákat, amilyen gyorsan csak tudták. Nagy meglepetésre nem tört ki általános pánik, ez mind csupán lent, a szívük mélyén történt. A felszínen mindenki kimérten viselkedett, mint egy üzletember, ahogy figyelte a kis csoportot a zsilipkapunál, akik próbálták eldönteni, hol is vannak, és hogy mikor kell majd elhagyniuk a fülkét. Ez a nyugalom lenyűgözte Peter Clayborne-t, akinek a saját vére nagy adrenalin-adagokkal száguldott végig testében. Nem tudta biztosan megmondani, hogy vajon meg tudott volna-e szólalni, ha szükség lett volna erre. Egyik elöl lévő férfi nyugodt hangon elmondta nekik, hogy most közelítik meg az areoszinkron pontot, így egyszerre beszálltak a zsilipbe, amíg úgy össze nem zsúfolódtak odabent, mint a szkafanderek a raktárakban, majd bezárták a zsilipet és kiszivattyúzták a levegőt. Kitárult a külső ajtó és megjelent a nagy négyszögnyi csillagokkal teli, halálos, fekete űr. Félelemmel telve vetődött ki ebbe egy nem kikötözött űrruhában. Úgy tűnt a fiatal férfinak, mintha öngyilkosságot követnének el, de az elsők kirepültek, és a többiek követték őket, mint a spórák a szétrobbanó spóratokból.

A fülke és a lift kelet felé tartott, és egyre kisebb lett, majd el is tűnt. Az űrruhák felhője elkezdett szétszóródni. Többen közülük úgy stabilizálták magukat, hogy lábuk a Mars felé nézzen, amely mint egy piszkos kosárlabda feküdt alattuk. Amikor megálltak, bekapcsolták a fő hajtóműveiket, és elindultak fölfelé. A csoport, amely a számításokat végezte, még mindig a közös sávon beszélgetett, mintha egy sakk-probléma lenne. Közel jártak az areoszinkron pályához, de több száz kilométer per órás lefelé irányuló sebességgel haladtak. Ha lefelé elégetik a főrakétájuk üzemanyagának felét, akkor ezt egyensúlyozva egy olyan körpályára állnak, amely sokkal stabilabb annál, mint szükséges, figyelembe véve levegőtartalékaikat is. Más szóval, később halnak meg és fulladás lesz a halál oka, nem pedig az a hő, ami akkor keletkezik, amikor belépnek az atmoszférába. Pontosan ezért ugrottak ki. Lehetséges, hogy mentőalakulatok jelennek meg a nyugalmi időszakban, az ember soha nem tudhatja. Nyilvánvalóan a legtöbben hajlandónak tűntek ezt megkockáztatni.

A fiatalember kihúzta a rakétairányító kis pálcákat a csuklópaneljéből, és rárakta hüvelykujját a gombokra. A világot a csizmája közé kapta, és egy darabig ellenkező irányban száguldott. Néhányan együtt próbáltak maradni, de szerinte ez lehetetlenség volt, és különben is csak vesztegették vele az energiát, így inkább hagyta, hogy elsodródjanak fölötte, amíg nem lehetett őket megkülönböztetni a többi csillagtól. Már nem félt annyira, mint a zsilipben, de dühösnek és szomorúnak érezte magát. Nem akart meghalni. Elveszett jövője iránt érzett szomorúságának hulláma megrázta, hangosan felkiáltott és sírt. Egy kis idő múlva abbahagyta, de még mindig olyan nyomorultul érezte magát, mint azelőtt. Gyászos tekintettel bámulta a csillagokat. A félelem és az elkeseredés ritka széllökései végigremegtek rajta, de egyre ritkábban, hogy ólomlábakon jártak a percek, majd az órák. Megpróbálta lelassítani az anyagcseréjét, de pont az ellenkező hatást érte el vele. Ekkor úgy döntött, inkább abbahagyja, bár először megnézte a pulzusát a csuklópanelen: 108 szívverés percenként. Milyen szerencse, hogy nem akkor nézte meg, amikor felöltöztek és kiugrottak. Elfintorodott és megpróbálta azonosítani a csillagképeket az égen. Csigalassúsággal vánszorgott az idő.

Felébredt, és amikor rájött, hogy elaludt, egyszerre döbbent meg és lett vidám, majd hamarosan újra elaludt. Egy kis idő múlva újra felébredt, most már végleg. A fülke többi utasa nem látszott már, bár úgy tűnt, néhány csillag mozog a többihez képest, így nem lehetett kizárni annak lehetőségét, hogy őket látja. Nem látszott már a lift sem, kint lehet talán már az űrben, vagy a bolygó felszínén.

Furcsa halálnem ez, hasonló a kivégzést megelőző éjszakához, amikor az ember az űrről álmodik. A halál olyan lehet, mint az űr, talán a csillagok és a gondolkodás kivételével. Igen unalmas várakozás ez így, és ez türelmetlenné tette. Gondolkodott azon, hogy lekapcsolja a fűtőrendszerét és kész. Ennyi. A tudat, hogy ezt megteheti, megkönnyítette a várakozást, és úgy döntött, meg fogja tenni, ha kritikussá válik a levegőtartaléka. Ez a gondolat 130-ra emelte a pulzusát, és megpróbált az alatta lévő bolygóra koncentrálni. Otthon, édes otthon. Még mindig areoszinkron pályán állt, már órák teltek el, és a Tharsis még mindig alatta helyezkedett el, de már egy kicsit nyugatra. Már a Marineris fölött járt.

Teltek az órák, és anélkül, hogy akarta volna, ismét elaludt. Amikor felébredt, egy kicsi ezüstszínű űrhajó lebegett előtte, mint egy UFO, és meglepődve felkiáltott, majd elkezdett kézzel-lábbal kapálózni felé. Lázas mozdulatokkal bekapcsolta a rakétákat, hogy tudja magát irányítani, és mire sikerült, az űrhajó még mindig ott állt. Az egyik oldalsó ablakban látott egy női arcot, aki hozzá beszélt és mutogatott a fülére. Rákapcsolódott a közös sávra, de nem hallotta ott sem. Nem tudta megtalálni a frekvenciát. Odaküzdötte magát az űrhajóhoz és megijesztette a nőt azzal, hogy majdnem nekirepült. Sikerült megállnia és hátrébb húzódnia. A nő tovább mutogatott. „Be akar jönni?” Egy ügyetlen kört formázott kesztyűs hüvelykujjával és mutatóujjával, eközben olyan izgatottan és erőteljesen bólogatva, hogy megint elkezdett pörögni maga körül. Ahogy forgott, látta, hogy kinyílik az ablak mögött egy ajtó a jármű tetején. Stabilizálta magát és elpöfögött az ajtó felé, azon tűnődve, hogy vajon ott lesz-e még, amikor odaér. Hozzáért a nyitott ajtóhoz és könnyek szöktek a szemébe. Pislantott, és a könnycseppek kis gömbjei lebegtek a maszkján belül, ahogy lefeküdt, és kinyújtózott a raktér fenekén. Csupán egy órára elegendő levegője maradt.

Amikor bezáródott az ajtó és megérkezett a levegő, kicsatolta sisakját és leemelte a fejéről. Ritka, hűvös, oxigénnel teli levegőt érzett. Kinyílt a belső zsilipajtó és átpasszírozta magát rajta.

Vidám nevetést hallott; két nőt talált a fedélzeten. – Mit csináltál itt? Így akartál landolni? – kérdezte egyikük.

– Nem, fent voltam az egyik liften – mondta elcsukló hangon. – Ki kellett ugranunk. Nem találkoztak másokkal?

– Csak téged láttunk egyedül. Levigyünk magunkkal.?

Csupán nyelni tudott egyet. A nők nevettek rajta. – Ez igen, teljesen le vagyunk zsibbadva, hogy találkozunk valakivel. Na hány g-t bírsz ki?

– Nem tudom. Talán hármat?

Megint felnevettek.

– Miért, ti mennyit?

– Ennél sokkal többet – mondta a nő, aki észrevette. – Sokkal többet – csipkelődött. – Miért, az ember hányat bír ki?

– Mindjárt kiderül – mondta a másik nő és felnevetett. A kis űrhajó elkezdett gyorsulni a Mars felé. A fiatalember teljesen kimerülten ült a két nő mögött, és kérdéseket tett fel, miközben vizet kortyolgatott és Cheddar sajtot eszegetett egy tubusból. A nők az egyik tükörrendszeren dolgoztak, és ellopták ezt a végszükség esetére elraktározott leszállóegységet, miután egy molekula vastagságú fémlapok halmazává változtatták a tükröket. Még azzal is komplikálták ereszkedésüket, hogy az egyik sark fölött álltak körpályára, így nem messze a déli jégsapkától fognak majd landolni.

Peter mindezt csöndben fogadta. Majd elkezdtek vadul rázkódni, az ablakok elfehéredtek, sárgává, majd mély dühös vérnaraccsá váltak. A gravitációs erő beleszorította a székébe, összefolyt szeme előtt a világ, és fájt a nyaka.

– Micsoda kis pehelysúlyú! – mondta az egyik nő, és Peter nem tudta eldönteni, vajon rá vagy a leszállóegységre gondol.

Majd megszűnt az erőhatás, és kitisztult az ablak. Kinézett. Egy meredek pályán zuhantak a bolygó felé, és csupán néhány ezer kilométerre lehettek a felszíntől. Nem hitt a szemének. A nők ilyen meredeken ereszkedtek tovább, amíg úgy tűnt, hogy fejreállnak a homokban. Majd az utolsó pillanatban kivették a zuhanásból a gépet, és Peter visszazuhant a székébe.

– Nem is rossz – kommentálta az egyik nő, és akkor: bumm, már le is értek, felszántva a réteges felszínt.

Újra érezte a gravitációt. Peter kikászálódott a leszállóegységből a két nő után, végig egy csőjárdán, és beszálltak egy terepjáróba. Sokkot kapott, és majdnem elsírta magát. Két férfi várt rájuk, kiabálva üdvözölték őket és megölelték a nőket.

– Hát ez kicsoda? – kérdezték.

– Odafönt vettük föl, kiugrott a liftből. Még mindig csillagokat lát. Hé – mondta a nő mosolyogva –, lent vagyunk, minden rendben van.

Néhány hibát nem lehet meg nem történté tenni.

Ann Clayborne Michel terepjárójában ült, elnyújtózkodott három széken, és érezte, ahogy a kerekek emelkednek és zuhannak a sziklákon át. Azzal követte el az első hibát, hogy eljött a Marsra és szerelmes lett egy olyan helybe, amit mindenki más el akart pusztítani.

A bolygó már örökre megváltozott. Odabent a központi helyiséget a padló szintjén elhelyezett ablakok világították meg, amelyek a terepjáró kő-tetejének szoknyája alól egy kígyó szemével mutatták meg neki a világot. Durva köves úton haladtak, néha apró szétszóródott szikladarabokon át. A Noctis Highwayen utaztak, melyre sok szikla zuhant rá. Michel nem foglalkozott azzal, hogy kikerülje az apróbbakat, tartotta a hatvan kilométeres óránkénti sebességet, és amikor egy nagyobbnak ütköztek, mindannyian huppantak egyet a székükben.

– Bocsánat – mondta Michel –, olyan gyorsan ki kell másznunk a Csillárból, amilyen gyorsan csak lehet.

– Csillár?

– Igen. A Noctis Labyrinthus.

Ann tudta, hogy ez az eredeti neve, melyet a Mariner fotóira bámuló földi geológusok adtak neki, de nem szólalt meg. Már nem akart beszélni sem.

Michel halk és megnyugtató hangon folytatta.

– Nagyon sok hely van, ahol megtörik az út, ahol nem lehet lejuttatni a kocsikat, átlós árkok, amelyek faltól falig érnek, vagy hatalmas sziklamezők. Amint beérünk a Marinerisbe, már minden rendben lesz. Ott rengeteg út van, keresztül a vidéken.

– Fel vannak szerelve ezek a kocsik, hogy képesek legyenek végigmenni az egész kanyonon? – kérdezte Sax.

– Nem, de rengeteg rejtekhelyünk van mindenhol.

Úgy tűnt, nagy kanyonok alkotják a rejtett kolónia legfőbb közlekedési útvonalait. Amikor a hivatalos kanyonutat megépítették, ez néhányszor problémát okozott nekik. Sok régi útjukat el kellett hagyniuk.

Saját sarkában ülve Ann olyan figyelmesen hallgatta Michelt, mint a többiek. Nem tudta megállni, hogy ne legyen kíváncsi a rejtőzködő kolóniára. Nagyon okos módon használták ki a kanyonokat. A terepjárókat átalakították és álcázták, hogy úgy nézzenek ki, mint a több millió szikla egyike, amelyek hatalmas törmelékhalmokban hevertek a sziklafalak lábainál. Az autók teteje tényleg belülről kivájt sziklából készült, és hogy ki ne hűljön, vastagon szigetelték, így nem adtak ki semmiféle infravörös jelet.

– Különösen azért, mert még mindig nagyon sok van itt Sax régi kis szélmalmai közül szétszórva, és azok teljesen összezavarják a képet – tette hozzá Michel magyarázatképpen. A terepjárót az alján is hőszigetelték, így nem hagyott hőnyomot maga után, mint a csiga. A hidrazin motorból érkező hőt arra használták, hogy fűtsék a lakóhelyeket, az összes fölösleget pedig, későbbi felhasználásra, kis tekercsekbe vezették. Ha túl sok ilyet töltöttek fel útközben, akkor az autó alatt ásott lyukakba temették el őket és folyékony oxigénnel kevert regolittal temették be. Mire a tekercs feletti föld felmelegedett, a terepjáró már árkon-bokron túl járt. Így semmilyen hőjelet nem hagytak, nem használták a rádiót, és csupán éjszaka közlekedtek. Napközben egyhelyben álldogáltak a többi szikla között. – Akkor sem találnak ránk, ha összehasonlítják a nappali felvételeket és látják, hogy újak vagyunk ezen a területen, akkor is csupán egyek lennénk a több ezer új kődarab közül, amelyek aznap lezuhantak a sziklákról. A törmelékképződés nagyon felerősödött, mióta megkezdtétek a földiesítést, mert minden nap fagy, amit olvadás követ. Reggelente és esténként minden percben érkezik fentről valami.

– Így nem láthatnak meg minket – mondta Sax meglepett hangon.

– Pontosan. Nem vagyunk láthatók, nem adunk ki elektromos jeleket, de hőt sem.

– Ez egy álcázott terepjáró – mondta Frank az interkomon a másik terepjáróból és felnyerített.

– Ahogy mondod. A veszély csupán magában a sziklafalban rejlik, amely a védelmünkre is szolgál.

A műszerfalon felvillant egy vörös fény, és Michel felnevetett.

– Olyan gyorsan haladunk, hogy meg kell állnunk gyorsan eltemetni egy tekercset.

– Nem tart sokáig kiásni egy lyukat? – kérdezte Sax.

– Már van egy, amit kiástunk, ha eljutunk odáig. Még négy kilométer. Azt hiszem, odaérünk.

– Egész klassz kis rendszer van itt.

– Nos, már tizennégy éve élünk a föld alatt, úgy értem tizennégy marsi éve, számunkra nagy kihívást jelent az a mérnöki feladat, hogyan szabaduljunk meg a felgyülemlett hőtől.

– De ez hogyan működik az állandó lakóhelyeteken, már ha van ilyen?

– Csöveken levezetjük a mély regolitba és jeget olvasztunk fel vele, hogy vízhez jussunk, vagy kis szellőzőkön keresztül kibocsájtjuk a szabadba, amelyek olyan nyomot hagynak mint a te régi, kis szélmalmaid. Hogy csak egy pár módszert említsek.

– Ez nem bizonyult jó ötletnek – mondta Sax. A szomszédos kocsiból Frank kinevette. Csupán harminc évet késett azzal, hogy rájöjjön erre, mondta volna Ann, ha megszólal.

– De nem, egy igazán jó ötlet, bizonyára azóta már többtrilliónyi kilokalóriát adhattak hozzá az atmoszférához.

– Egy mohole egy óra alatt termel ennyit – mondta Sax.

Michellel kettesben elkezdték átbeszélni a földiesítési projekteket. Ann hagyta, hogy érthetetlen blablává váljon számára a beszélgetés. Meglepően könnyen sikerült, ez, manapság a beszélgetések már majdnem mindig az értelmetlenség szélén egyensúlyoztak. Erőfeszítésbe került, hogy megértse, mi folyik, nem úgy mint régen. Kicsit távolabb tőlük pihent és érezte, ahogy a Mars pattog és ugrándozik alatta. Kis idő múlva megálltak, hogy eltemessenek egy fűtőtekercset. Az út simább lett, amikor újra elindultak, már mélyen benn jártak a Labyrinthusban, és egy átlagos terepjáróban az egymáshoz közel lévő meredek kanyonfalat nézték volna a napfénytetőkön keresztül, a törmelékképződéssel megnövelt hasadékvölgyet. Valaha a jég uralta ezt a területet, mely mostanra mind leszivárgott a Compton-víztározóba a Noctis alján.

Ann Peterre gondolt, és tehetetlenül összerezzent. Az ember nem lehetett semmiben sem biztos, de mardosta a félelem. Simon lopva nézte, arcán az aggódás egyértelmű jeleivel, és a nő hirtelen meggyűlölte ezt a kutyahűséget. Nem akarta, hogy bárki is ennyire törődjön vele. Ez elviselhetetlen teherként nehezedett rá.

Hajnalban a két szikla-terepjáró egy hasonló sziklákkal borított terület szélén állt meg. Egész nap ott ültek a kocsiban együtt, apró, újra felvizezett, vagy mikróban újra felmelegített ételeket majszolva, megpróbáltak rádió- vagy tévéadásokat találni. Nem találtak semmit, csupán a többnyelvű és ritkán megszólaló sűrítményeket, meg a többféle titkosítást, kódolást. Egy éter-szemétdomb, egy inkoherens zagyvalék. Elektromágneses pulzálás jele, amikor felerősödik a sistergés. De ahogy Michel elmondta, megerősítették a terepjáró elektronikáját. Úgy ült a székben, mintha meditálna. Egy újonnan talált nyugalom Michel Duval számára, gondolta Ann. Mintha hozzá lenne szokva, hogy rejtőzködve várja a nap végét. Útitársát, a fiatalembert, aki a másik kocsit vezette, Kaseinek hívták. Hangján állandóan lehetett érezni az ellenérzéseket. Nos, ezt meg is érdemelték. Délután Michel megmutatta Saxnek és Franknek, hogy hol vannak, egy topografikus térképen, amelyet ráklikkelt mindkét kocsi kivetítőjére. A továbbiakban, már a Noctison keresztül, majd délnyugat felől északkelet felé tartanak a Labyrinthus egyik legnagyobb kanyonjában. Ahogy kiérnek majd ebből, az út kelet felé cikkcakkozik és meredeken ereszkedik lefelé, amíg el nem érnek a Noctis, az Ius és Tithonium szakadékok közötti nagy területre. Michel ezt a területet a Comptown-hasadéknak nevezte. Amíg nem jutottak át ezen a tagolt felszínű tájon és nem jutottak be az Ius Casmába, Michel nem érezte biztonságban magát, mert a rejtett útjuk kivételével a terület alapjában véve járhatatlan.

– És ha rájönnek, hogy erre jöttünk Cairóból, lehet, hogy lebombázzák az utat. – Majdnem ötszáz kilométert tettek meg az előző éjszaka, majdnem az egész Noctis hosszával megegyező távolságot. Még egy ilyen hasonló sikeres éjjel, és lent lesznek az Iusban. Azon túl pedig egyetlen úttól függ majd sorsuk.

A sötétségben a levegő sűrűn megtelt barna porszemekkel, és a szél is felerősödött. Még egy porvihar, kétségtelenül. A hőmérséklet zuhant. Sax fanyalogva hallgatott egy rádióbemondót, aki bejelentette a porvihar globálissá válását. Michel ezzel szemben örült ennek. Ez azt jelentette, hogy napközben is tudnak majd utazni, ezzel felére csökkentve az utazásukhoz szükséges időt.

– Körülbelül ötezer kilométert kell még megtennünk, legtöbbjét terepen. Remek lenne, ha nappal is tudnánk utazni. A nagy vihar óta nem tettem ilyet.

Így hát Kaseijel kettesben megállás nélkül vezettek, három órát töltve a kormánynál, félórás szünetekkel váltogatva. Még egy nap, és lent lesznek majd a Compton-szakadéknál. Odabent az Ius Chasma szűk falai között Michel megnyugodott.

Ius a Marineris-rendszer legkeskenyebb kanyonja, csupán huszonöt kilométer széles, amikor elhagyja a Comptont, elválasztva a Sinai Planumot a Tithania Catenától. A kanyon mély bemélyedést alkotott e két fennsík között, az oldalfalai jó három kilométer magasak, egy hosszú, keskeny, hatalmas repedés, de a falakat csupán egy-egy pillanatra pillantották meg a porfelhők közötti szünetekben. Továbbra is sík, de sziklákkal teleszórt úton haladtak egy hosszú, félhomályos napon keresztül. Csend honolt az autóban, a rádió lehalkítva, hogy ne zavarja őket a sztatikus zörej. Az ablakoknál magasabban elhelyezett kamerákon érkező képeken csupán a mellettük elszáguldó por látszott, így hát úgy tűnt, mintha egyáltalán nem is mozognának. Gyakran úgy látszott, mintha egy kicsit oldalra dőlnének. Kemény munkával járt a terepjárót vezetni, így Simon és Sax időnként felváltotta Michelt és Kaseit, azok útmutatásait követve. Ann még mindig nem beszélt, és nem kérték meg arra sem, hogy vezessen. Sax vezetés közben sem vette le egyik szemét MI-jének képernyőjéről, amelyre atmoszférikus adatokat vetített ki. Ann a kocsi túlsó végéből is meg tudta állapítani: az MI azt jelezte Sax-nek, hogy a Phobos becsapódása igen komoly mértékben tette sűrűbbé az atmoszférát, az előrejelzések szerint legalább ötven millibarral megnövelve azt, rendkívüli mennyiséggel, és az újonnan kialakult kráterekből még mindig áradt ki a gáz. Sax bagolyszerű elégedettséggel fogadta ezt a változást, nem törődve a halállal és a pusztulással, ami ezzel járt. Észrevette, hogy a nő bámulja, és erre megszólalt.

– Mint az őskorban... – majdnem folytatta, de Simon pillantását látva témát váltott.

A szomszédos kocsiban Maja és Frank azzal töltötték az időt, hogy időnkét átszóltak nekik, és kérdezgették Michelt a rejtett kolóniáról, vagy Saxszel beszélték meg a történő fizikai változásokat, vagy találgattak a háborúval kapcsolatban. Újra és újra, vég nélkül próbálták kitalálni, hogy mi történt. Beszélni, beszélni, beszélni. Az ítélet napján, gondolta Ann, amikor a gyorsak és a halottak együtt vánszorognak, Frank és Maja még mindig beszél majd, megpróbálva rájönni arra, hogy mi történt, hogy vajon hol tévedtek.

Útjuk harmadik éjszakáján a két kocsi végigfutott az Ius alsó szakaszán, és egy hosszú lemniszkátafalhoz értek, mely kettéválasztotta a kanyont. Követték a hivatalos, Marinerisen keresztül menő országutat a déli ágban. A hajnal előtti utolsó órában megpillantottak néhány felhőt a fejük fölött, és a hajnal sokkal több fénnyel érkezett, mint az előző nap. Elég világosan ahhoz is, hogy fedezéket kelljen keresniük. A kanyon déli fala mellett leomlott és felhalmozódott sziklák közé álltak be, és összegyűltek az elöl haladó kocsiban, hogy megvárják az estét.

Innen ráláttak a Melas Chasma nagy területére, a legnagyobb kanyonra. Az Iusban durvább és feketébb színű sziklák voltak, mint a Melas sima, vörös talaján, lehetségesnek tűnt, hogy a két kanyon két különböző ősi tektonikus sziklatáblából állt, amelyek valaha egymás mellett mozdultak el, most pedig örökre összetapadtak.

Egy helyben ültek ezen a hosszú napon és beszélgettek. Feszülten, fáradtan, zsíros és fésületlen hajjal, a porvihar mindenütt jelenlévő vörös porszemcséitől piszkos arccal. Néha felhőket láttak, néha párát, néha pedig hirtelen, időszakosan kitisztult a levegő.

A délután közepén mindenféle figyelmeztetés nélkül megingott a terepjáró. Hirtelen felriadva felpattantak, hogy megnézzék a képernyőket. A terepjáró hátsó kamerája visszafelé nézett Iusra, és Sax megkocogtatta ujjával a képet.

– Fagy – mondta. – Vajon...

A kamera mutatta, hogy a fagy megvastagodik és feléjük tart, lefelé a kanyonban. Az országút egy kiugró, kiemelkedésen futott végig az Ius déli ágának talaja felett. Szerencséjükre, mert a terepjárót megrázó üvöltéssel eltűnt a kanyon padlója. Maga alá gyűrte egy fekete vízből és piszkosfehér hókásából álló, sekély vízréteg. Jégdarabok, bukdácsoló kövek, hab, sár és víz könyörtelenül pusztító ereje; egy áradat, amely végigsöpört a kanyon közepén. Az üvöltés, mint egy mennydörgés érkezett, hallották még a kocsin belül is; nem tudták túlkiabálni, és az autó remegett alattuk.

A kiemelkedésük alatt a kanyon talaja talán tizenöt kilométer lehetett keresztben. Az ár néhány perc alatt megtöltötte ezt az egész területet, és hamarosan elkezdett emelkedni a sziklából kiálló, hosszú törmeléklejtőn felfelé, tőlük távolabb. Az áradat felszíne összegyűlt ezen gátnál, és a szemük láttára fagyott keménnyé. Egy dudorokkal teli, elszíneződött jégkáosz, furcsán megfagyva ebben a mozdulatban. Most már hallották saját hangjukat, ahogy kiabálnak folyamatos zúgás, a repedések hangja és dörgés alatt, de nem tudtak mit mondani egymásnak. Csupán bámultak ki az alacsony ablakokon, vagy a tévéket nézték kábán. Az áradás felszínéről ritkás köd szállt fel, de alig egy negyedórával később ez a jégtó kibuggyant a alsó végénél, egy egész hullámnyi fekete, gőzölgő vízhullámban átszakadt, és elsodorta a gátat, zuhanó sziklák robbanásszerű ropogásával egyetemben. Az áradás ismét a kanyonon lefelé tartott, az eleje már eltűnt előlük az Ius Chasmától lefelé tartó nagy lejtőn át Melas Chasma felé.

Egy új folyót láttak, amely végigfolyt a Vallis Marinerisen – széles, gőzölgő, jéggel teli áradatot. Ann látott videofelvételeket az északi kitörésekről, de sajnos nem jutott el egyikhez sem, hogy személyesen megnézze, itt viszont szemtanújává vált egynek. Szinte fel sem tudta fogni az egészet. Most már maga a táj is értelmetlen nyelven beszélt, az ősi moraj tombolt a levegőben, és megremegtette gyomrukat, mint egy basszushang, mely szaggatta és tépte a világ szövetét. Most már a vizuális káosz is létrejött, egy olyan értelmetlen összevisszaság, melyben nem tudta megkülönböztetni a közelit a távolitól, a vízszintest a függőlegestől, az állót a mozgótól, a világost a sötéttől. Kezdte elveszteni a képességét, hogy értelmezze az érzékelt információkat. Csupán nagy nehézségek árán sikerült megértenie útitársait a kocsiban. Nem tudta biztosan, hogy hallásával van-e a baj vagy sem, nem tudott Saxre nézni, de őt legalább megértette. A férfi megpróbálta eltitkolni előle, de nyilvánvalóan látszott, nagyon izgatottan figyeli az eseményeket. Ez a nyugodt, mozdulatlan külső mindig is csak maszk gyanánt feküdt egy szenvedélyes természet felett. És Ann ezt mindig is tudta. Most is, ott állt kipirult arccal, mintha láza lenne, és nem tudott a szemébe nézni. Sax pontosan tudta, hogyan érez Ann iránta. A nő megvetette benne azt, hogy kerüli vele a konfrontációt, még akkor is, ha tudta, ezt csak azért teszi, mert együtt érez vele fájdalmában. És ahogy nem mozdult el a képernyő elől... Ann egyszer sem látta azt, hogy Sax felkelt és kinézett volna a terepjáróból az alsó ablakokon, hogy a saját szemével is lássa ezt az áradást. „A kamerán jobban látszik”, mondta csöndesen, mikor Michel sürgette, menjen ki, nézzen körül. És egy fél órán keresztül csupán televízióról nézte az áradatról szóló képeket, és elment az MI képernyőjéhez, hogy megpróbálja kiszámolni, mit jelent ez a projektje szempontjából. A víz végigrobog az Iuson, megfagy, feltörik, és újra tovább fut, biztosan bele Melasba is. Vajon lesz-e elegendő víz ott, hogy eljusson a Copratesig majd le a Capriba és az Eosba, majd az Aureum Chaosba? Így első hallásra elég valószínűtlennek tűnt, de a Compton-víztározó elég sok vizet tartalmazott, az egyik legtöbbet, amit eddig találtak. Elég valószínű, hogy a Marineris ugyanezen víztömeg, vagy elődei kitöréseinek köszönhette létezését. És a Tharsis Bulge soha nem hagyta abba a kipárolgást... Nem mozdult el a terepjáró padlójáról, nézte az áradatot, megpróbálta felfogni. Próbálta fejben kiszámolni a vízhozamot, hátha így majd jobban tud koncentrálni arra, amit lát, hogy ez talán visszahozza abból az értelmetlenségből, mely azzal fenyegette, hogy maga alá gyúrja. Maga előtt is meglepő módon érezte ennek a számításnak a vonzerejét, sőt, magának a látványnak, az áradásnak is. Már történt ilyen a Marson több milliárd évvel ezelőtt, és valószínűleg éppen úgy, mint most. A katasztrofális áradatnak jelei látszottak mindenütt. Part, teraszok, lemniszkáta-szigetek, csatornamedrek, pusztaságok... és a régi átszakadt víztározók újratöltődtek, a Tharsis Bulge kiemelkedéséből, és a rengeteg hőből és kipárolgásból, amelyet okozott. Igen lassú folyamat persze, de mondjuk úgy kétmilliárd év alatt...

Erőszakkal kellett rávennie magát, hogy nézze: az áradat közelebbi része körülbelül egy kilométerre helyezkedett el tőlük, és körülbelül kétszáz méternyire alattuk. Az Ius északi falának alja pedig körülbelül öt kilométerre, és az áradat pont olyan messzire ért. Maga az áradás talán tíz méter mély lehetett, a hatalmas sziklákból becsülve, amelyek gördültek vele együtt, mint óriás tekegolyók, apró darabokra törve jeget, és gőzölgő fekete nyomokat hagyva nyomukban. Ezeken a nyíltvizű helyeken úgy tűnt, a víz legalább 35 kilométer per órával halad. Így hát... gondolta, miközben adatokat ütögetett be csuklópaneljébe, talán négy és fél millió köbméter óránként – úgy talán száz Amazonasnyi víztömeg, de szabálytalanul haladva, megfagyva és átszakadva, a jéggátak kialakulásának és pusztulásának véget nem érő sorában. Gőzölgő folyók száguldanak lefelé a hegyen. Bármiféle csatornát vagy lejtőt találnak, lecsupaszítják a földet egészen a sziklás talajig, majd magukkal sodorják a sziklás altalajt is... Ahogy feküdt a terepjáró padlóján, Ann érezte ezt a folyamatot az arccsontjaiban, ahogy megmozgatta a talajt egy gyors ütlegeléssel. Ilyen remegéseket nem érzett a Mars már több millió éve, ami ugyanakkor magyarázatot is adott valamire, amit ugyan látott, de nem tudott eddig megérteni: az Ius északi fala megindult. Hatalmas darabokban sziklák szakadtak le és zuhantak bele a kanyonba, megrázva a talajt, és további leszakadásokat okozva, hatalmas hullámokat, melyek beleolvadtak az áradásba, a víz visszaözönlött folyásirányával szemben, át a jégre, hogy a szikla hidratálódott és felrobbant. A kigőzölgő vérfelhők olyan sűrűn ömlöttek bele a porral teli levegőbe, hogy csupán néhány pillanatra látta az északi falat.

Nem kétséges, hogy a déli fal is hasonló módon fog majd összeomlani, habár ezt a falat, mely ráborult útjukra jobbról, csupán rövidülve és levágva látták. De már nem bírja tovább; és ha eléri őket, és pont felettük szakad le egy darab, biztos, hogy meghalnak. Nagy valószínűséggel ez várható is. Az északi kőfalra vetett pillantással kiszámolta: ennek esélye akár az ötven százalékot is elérheti, de odaát valószínűleg sokkal rosszabb a helyzet. Az északi falat alámosta ez az áradat, miközben a déli fal kicsit távolabb állt a kis kiszögellés miatt, amelyen ők utaztak. A déli sziklák talán egy kicsit stabilabbak.

De ekkor valami magára vonta a figyelmét elöl, folyásirányban tőlük. Odafent a déli fal valóban éppen dőlt össze, hatalmas sziklaözönben zuhanva a vízbe. A szikla talapzata egy porfelhőben felrobbant, amely betakarta ezt a törmelékhalmot, majd a szikla felső részei lecsusszantak ebbe az új porfelhőbe és eltűntek. Egy másodperccel később az egész tömeg újra megjelent, ahogy vízszintesen szállt kifelé ebből a felhőből. Különleges látványt nyújtott. Szinte fájdalmat okozott ez a zaj még az autón belül is. Tehát ez az egész csak egy hosszú, lassú földcsuszamlást jelentett, mely lefelé tartott az áradatba. A sziklák összetörik a jeget, és elállják az áradás útját alattuk, azonnal létrejön egy gát, elállva az áradás útját, így a vízszint elkezdett emelkedni. Ann nézte, ahogy összetöredezik az alattuk lévő partvonal jege. Darabokra tört, egymásnak ütődtek darabjai a fekete füstölgő, pezsgő víz tengerében, gyorsan emelkedve a terepjáró felé. El fogja őket érni, ha elég sokáig kitart ez a földcsuszamlási gát. Ann bámulta a hosszú, fekete sziklaözönt. Nem láttak sokat a vízözönből, de az alattuk lévő kásás hó egyre feljebb emelkedett. Egyfajta verseny alakult ki: „az Óriás fürdőkádjában”, mikor már kihúzta belőle a dugót, mégis újabb és újabb vödörrel önt bele. Ann módosította előző számítását a vízhozamról, mert túl gyorsan emelkedett a tó felszíne. Nem tudott megmozdulni, mintha nem is ott lenne, furcsán eltávolodva. Egyszerűen nem érdekelte az, hogy átszakad-e a gát vagy sem, mielőtt eléri őket az áradat, és a mindent elárasztó üvöltésben nem érezte fontosnak, hogy figyelmeztesse a többieket, ez egyszerűen képtelenség. Úgy találta, hogy szinte mintha még sürgetné is, amint közeledett az áradat. Megérdemelnék.

De akkor a földcsuszamlás-gát eltűnt az elszíneződött kavargásban, és az egész megindult tovább, fenségesen összedőlve, a rövid életű tó szintje apadt, ahogy nézte, ahogy szeme előtt összeütköztek a jégsziklák. Sikítva és felrobbanva, ahogy összeütköztek és keveregtek jobbra-balra és vízoszlopokat küldtek magasan a levegőbe, mind fantasztikusan hangosan, minden hallható hangtartományban üvöltve egyszerre. Biztosan hangosabban száz decibelnél is. Ujját a fülében tartotta, de nem emlékezett, mikor dugta bele. Több földcsuszamlást látott odalent kicsit lejjebb, kétségtelenül a zátony alámosta őket; az áradás hirtelen megerősödése és az általuk okozott rengések újabb összeomlásokat okoztak, amíg úgy tűnt, mintha az egész kanyon megtelne. Képtelenségnek látszott ebben a rengeteg hangban és remegésben, hogy kicsi járműveik megmenekülhetnek. Az utazók székeik karfájába kapaszkodtak vagy ott feküdtek a földön, mint Ann, eltávolodva egymástól az üvöltésben. Vénáikban jég és adrenalin borzasztó keveréke keringett, még Ann is, akit nem is érdekelt az egész, izgatott lett és izmai megfeszültek az őt ért kinetikus támadástól.

Amikor újra hallották egymás hangját, megkérdezték őt, hogy mi történt. Unottan bámult ki az ablakon, nem vett róluk tudomást. Úgy tűnt, túlélik, legalábbis még egy darabig. Az áradás felszíne most már a legjobban széttagolt felszínt mutatta, bárhová is nézett, a jég szétmorzsolódott, és összevissza heverő darabok széles síksága alakult ki. A tó legmagasabb pontja megmászta kis kiemelkedésüket, és már csupán száz méterrel alattuk járt, az újra előbukkanó vizes talaj odalent kevesebb mint húsz másodperc alatt rozsdás feketéről piszkosfehérré változott. Eljött a fagyás ideje.

Sax egész idő alatt nem kelt fel a székéből egyszer sem, teljesen elmerülve figyelte a villódzást a képernyőjén. Nagyon sok víz fog elpárologni, vagy inkább megfagyni és szublimálódni, motyogta, igazából csak magának, ahogy dolgozott. A magas széntartalmú sós víz majd porral teli hóként fogja végezni, máshol lehullva. Lehet, hogy az atmoszféra eléggé hidratálódik, és akár többször is havazik majd, vagy akár még rendszeresen is, a csapadékhullás és -párolgás ciklikus rendszerében. Így az áradat vize elég egyenletesen eloszlik majd a bolygón, talán a legmagasabb pontokat kivéve. A fényvisszaverési képesség drámaian megnő. Csökkenteni kell majd, talán azzal, hogy több hóalgát állítanak elő azok közül, amelyeket az acheroni team fejlesztett ki. (De már nincs többé Acheron, mondta neki Ann gondolatban.) A fekete jég majd megolvad nappal és megfagy éjszaka. Szublimálódik és leesik, így lesz majd némi vízkörforgás a bolygón. A még jobban összegyűlő patakok lefelé futnak a lejtőkön, megfagynak, és kitágulnak a sziklák repedéseiben, szublimálódnak, és havaznak és megolvadnak, és újra megindulnak a vándorútjukra; egy gleccserekkel teli, leginkább sáros világ. Mégis valami vízkörforgás.

És az ősi Mars minden egyes jellegzetessége megszűnik majd. A Vörös Marsnak vége.

Ann az ablak mellett feküdt a padlón, könnyei csatlakoztak az áradathoz, orrának nyergén keresztül lefelé tartva, míg a jobb orcája és füle, és arcának egész jobb oldala nedves lett.

– Ez egy kicsit megnehezíti majd azt, hogy lejussunk a kanyonba – mondta Michel egy kis gall mosollyal, és Frank felnevetett a másik kocsiban. Az igazat megvallva, úgy tűnt, hogy teljességgel lehetetlenség lenne, hogy akár öt kilométert is megtegyenek. Pontosan előttük, mélyen eltemetve feküdt a kanyon országútja a hatalmas földcsuszamlás alatt. Az új sziklák özöne töredezett és instabilan állt, alapjukat kikezdte az áradás, felülről pedig az új lejtő ezt követő összeomlása.

A többiek hosszasan vitatkoztak, hogy megéri-e egyáltalán megpróbálni. Hangosan kellett beszélniük, hogy meghallják egymást a mellettük elszáguldó áradás sugárhajtású turbina-süvítésében, amely a csökkenés leghalványabb jele nélkül folytatódott. Nágya öngyilkosságnak tartotta ezt a lejtőt, de Michel és Kasei biztosak voltak benne, hogy találnak majd egy utat, és egy hosszú napig tartó gyalogos felderítés után sikerült Nágyát meggyőzni, hogy beleegyezzen és megpróbálják, a többiek pedig nem tiltakoztak tovább, hogy őt sikerült meggyőzni. Így hát az ezt követő napon, rejtve a légi felderítés elől, az általános porviharban és az áradat gőzfelhőiben, szétoszlottak a két kocsiban, és lassan felfelé indultak a földomláson.

Nagy tömegű murvából és homokból állt a talaj, itt-ott sziklákkal megszórva, mégis találtak egy olyan területet, amely megfelelt az alatta fekvő kiszögellésnek, és amelyen valamennyire vízszintesen lehetett haladni. Csupán ez a zóna tette lehetővé az átjutást, tehát csak egy akadály nélküli utat kellett találniuk a rosszul összekevert betonszerű felszínen, megkerülve a sziklákat és a néha előbukkanó tátongó lyukakat. Michel merészen vezette az első autót, a vakmerőség határát súroló makacssággal.

– Kapaszkodunk a szalmaszálba – jelentette be vidáman. – El tudnád képzelni, hogy normális körülmények között rámennénk egy ilyenfajta útra? Tiszta őrültség lenne.

– Miért? Most is az – mondta Nágya keserűen.

– Igaz, de nincs más lehetőség. Nem tudunk visszamenni, és nem is hagyhatjuk abba. Ezek azok az idők, amik próbára teszik a férfiak lelkét. Persze, a nők lelkével semmi baj nincs – csak idéztem. Tudod, mit értek ezalatt, egyszerűen képtelenség visszatérni. Az Ius tetejét faltól falig elöntötte az ár. Ez valahogy mégis feldob engem egy cseppet. Történt már valaha ilyen, hogy ennyire nem maradt választási lehetőségünk? A múltunk eltűnt, ami számít, az csupán a jelen és a jövő. A jövő ez a kőmező, mi pedig itt vagyunk. Tudod, az ember soha nem hagyatkozik az utolsó erejére egész addig, amíg meg nem tudja, hogy nincs visszaút, nem mehet vissza, csak előre.

Így hát tovább mentek – előre. De Michel bizakodása igen megcsappant, amikor a második autó belezöttyent egy lyukba, melyet elrejtett a sziklák egy csapóajtó-szerű elrendezése. Némi munka után ki tudták nyitni az első zsilipet, és kihúzták Kaseit, Maját, Franket és Nágyát, de arra nem is gondolhattak, hogy ki tudják szabadítani a kocsit. Nem rendelkeztek elegendő erővel, sem a talajt nem találták megfelelőnek. Így átpakolták belőle az összes raktárkészletüket, amíg az elöl lévő autó zsúfolásig meg nem telt. Mentek tovább – nyolcan, és összes tartalékuk ugyanabban a kocsiban.

A földcsuszamláson túl mégis könnyebb lett a dolguk. A kanyon-országutat követték, le a Melas Chasmába, és azt látták, hogy az utat közel építették a déli falhoz. Mivel Melas szélesen kanyargott tovább, ez elegendő helyet biztosított, hogy szétterüljön az áradat, amely így egy kicsit északabbra húzódott. Még mindig olyan hangot adott ki, mintha légbányák működnének maximális kapacitással, pont a zsilipajtajukon kívül, de az út magasabbra és délebbre feküdt a párafelhőket eregető áradattól, melyek megtöltötték a szakadékot és eltakarták az északi kilátást.

Néhány éjszakán keresztül különösebb gond nélkül haladtak előre, míg el nem értek a Geneva Spurig, amely kiemelkedett a gigantikus déli falból, majdnem az áradat széléig. Itt a hivatalos út jobbra csapott, be az áradat alá, így egy magasabb utat kellett találniuk. A sziklás útvonal, amelyen végig haladtak a Spur alsó lejtőjén, nehéznek bizonyult a terepjáró számára. Egyszer majdnem fennakadtak egy kiálló kerek sziklán, és Maja rákiabált Michelre, gondatlansággal vádolva őt. Át is vette a kormányt, miközben Michel, Nágya és Kasei kimentek védőruhákban. Emelőkkel leszedték a kocsit a sziklákról, majd előre sétáltak, hogy felderítsék a további útvonalat.

Frank és Simon segített Majának, keresgélve a kiálló akadályokat vezetés közben. Sax továbbra is egész idejét a képernyője előtt töltötte. Időnként Frank bekapcsolta a tévét, jelek után kutatva, megpróbálva híreket összeállítani a néha elhangzó sztatikus zörejes hangokból, melyet a rádió talált a zavarás közben. A Geneva Spur gerincén már elég messze kerültek a déli faltól, ahogy keresztezték a kanyont keresztező országút abszurd módon keskeny betoncsíkját, hogy valami adást fogjanak, valami jelzést, hogy végül mégsem lesz globális homokvihar. És tényleg, a ablakok néha már csupán bepárásodtak, nem pedig porral teltek meg. Sax kijelentette, hogy ez annak a bizonyítéka, hogy sikeresek a porlekötő stratégiák, melyeket a nagy vihar után vezettek be. Senki nem válaszolt erre. Franknek úgy tűnt, a levegőben lévő pára segít felerősíteni a gyenge rádiójeleket.

– Ez a sztohasztikus rezonancia – mondta Sax. A jelenség Sax ellen szólt, és Frank kikérdezte őt, igen részletes magyarázatot követelve. Amikor megértette, miről van szó, a helyiség gúnyos nevetésétől zengett.

– Talán maga az egész emigráció sztochasztikus rezonanciát jelentett, ami felerősítette a forradalom gyenge szikráját.

– Szerintem nem segít rajtunk, ha analógiákat állítunk fel a valódi világ és a társadalmi világ között – mondta Sax kimérten.

– Pofa be, Sax! Menj vissza a virtuális valóságodba. – Frank még mindig dühösen járt-kelt, még tele volt epés méreggel, mely dőlt belőle, mint gőzpára az áradásból. Rövid kérdéseket lökött oda Michelnek a rejtett kolóniáról, kíváncsisága körülbelül két-három alkalommal robbant ki minden nap. Ann magában örült, hogy nem ő Hiroko, amikor Frank majd találkozik vele. Michel nyugodtan válaszolt ezekre a vádaskodó kérdésekre, nem foglalkozva a szarkazmussal és a Frank szemében látható dühös villogással. Maja próbálkozásai, hogy lehűtse Franket, csak tovább erősítették Frank dühét, de a nő nem adta fel. Ann meglepve látta, hogy mennyire kitartó és mennyire érzéketlen Frank nyers elutasítására. Ezzel a tulajdonságával még soha nem találkozott. Maja általában a legszeszélyesebb tagja volt társaságuknak, de most nem, amikor valóban erős nyomás nehezedett rájuk.

Végül körbejárták a Geneva Spurt és visszatértek a déli Escarpment alatti kitüremkedésre. Kelet felé tartó útjukat gyakran földcsuszamlások nehezítették, de mindig találtak elegendő helyet, hogy balról kikerüljék őket. Jó ütemben haladtak.

Végül odaértek Melas keleti végéhez. Itt a bolygó legnagyobb szakadéka összeszűkült, és egy több száz méter mély szakadékot alkotva a Coprates két párhuzamos kanyonná alakult, amelyeket egy hosszú, keskeny fennsík választott el egymástól. A déli Coprates zsákutcába torkollott: úgy kétszáz kilométernyire egy sziklafalba ütközött. Az északi Coprates odébb, kicsit keletre, összekapcsolódott az alacsonyabban fekvő kanyonokkal, ezért erre kellett továbbmenniük. Az északi Coprates jelentette a Marineris-rendszer leghosszabb egyedülálló részét. Michel La Manche-nak hívta, és hasonlóképp az angol csatornához, kelet felé haladva, körülbelül a hatvanadik hosszúsági foknál, összeszűkült, és egy hatalmas szakadék lett belőle, vad, négy kilométer magas sziklafalakkal, melyek egy keskeny, csupán huszonöt kilométer széles hasadék két oldaláról szemlélték egymást. Michel ezt a szakadékot Dover-átjárónak hívta. Minden bizonnyal fehérek lehettek valaha az itteni sziklák is.

Így hát tovább haladtak az északi Copratesen, és mellettük a két szembenálló sziklafal egyre közelebb ért egymáshoz. Az áradás majdnem a kanyon egész szélességét megtöltötte, és olyan sebesen folyt, hogy felszínén a jég apró hegyekre töredezett, amelyek lepattantak az álló hullámok nyelveiről, és visszazuhantak az áradatba. Egy vadvízi zúgó, száz Amazonas vízhozamával volt egyenlő, tele jéghegyekkel. A kanyon talaját felszaggatta és elvitte magával, feltépte a meder alján, és vöröses vízként vitte magával, mint rézvörös vér hatalmas foltjait, mintha a bolygó éppen elvérezne. A folyamatos és mindent átható, hihetetlenül nagy zajban nem tudtak gondolkodni, és csaknem lehetetlennek bizonyult a beszéd is. Teli torokból kellett üvölteniük, s ennek hatására kis idő múlva már csak a legfontosabb dolgokat közölték egymással.

De azután előtűnt legfontosabb dolog, amiről kiabálni kellett, amikor elérték a Dover-átjárót. Észrevették, hogy a kanyon talaját csaknem teljesen beterítette az áradat. A kiszögellésük a déli falban nem sokkal maradt szélesebb két kilométernél, és percről percre keskenyebbé vált. Lehetségesnek tűnt az is, hogy az egész kiemelkedést a másodperc törtrésze alatt elsodorja magával a víz. Maja felkiáltott, hogy túlságosan veszélyes továbbmenni, és amellett érvelt, hogy térjenek vissza. Ha visszafordulnak és végigmennek a Coprates zsákutcáján, közölte velük kiabálva, és sikerül felmászniuk az ottani fennsíkra, akkor el tudnak menni a Coprates Carena árkai mellett, és tovább tudnak haladni Aureum felé.

Michel kiabálva ragaszkodott ahhoz, hogy nyomuljanak tovább, és ezen a kis kiemelkedésen jussanak keresztül az átjárón.

– Ha sietünk, meg tudjuk csinálni. Meg kell próbálnunk! – Amikor Maja folytatta tiltakozását, erőteljesen hozzátette: – A déli Coprates vége nagyon meredek, a kocsi sosem tudna felkapaszkodni rá, ez olyan szikla, mint ezek itt mind. Emellett nincsenek tartalékaink, hogy ilyen sok nappal hosszabbítsuk meg az utunkat, nem tudunk majd visszamenni.

Az áradat őrült üvöltése válaszolt csupán a férfinak. Ott ültek a kocsiban, mindannyian gondolataikba merülve, az üvöltés elválasztotta őket egymástól, mintha több kilométernyi űr lenne közöttük. Ann rádöbbent, hogy azt kívánja, bárcsak megadná magát ez a kis kiemelkedés alattuk, vagy a déli fal egy része rájuk zuhanna, és véget vetne ennek a bizonytalanságnak, ennek a borzasztó, őrjítő zajnak.

Tovább mentek. Frank, Maja, Simon és Nágya, Michel és Kasei mögött állt, nézték, ahogy vezetnek. Sax ott ült a képernyői előtt, néha nyújtózkodott, mint egy macska, és rövidlátó szemmel bámulta az áradat kis képét. A felszín megnyugodott egy percre, megfagyott, a robbanásszerű zaj lecsökkent egy erőteljes, mély zúgássá.

– Olyan ez, mint a Grand Kanyon, egyfajta szuper, himalájai környezetben – csak úgy magának mondta, bár Ann is hallotta. – A Kala Gandaki szakadék majdnem három kilométer mély, nem? És a Dhalagiri és az Annapurna csupán negyven vagy ötven kilométerre vannak egymástól, azt hiszem. Ha azt megtöltjük egy olyan nagy áradással, mint a ... – nem, semmi hasonló nagyságrendű áradás nem jutott eszébe – ...kíváncsi vagyok, az a rengeteg víz mit csinált olyan magasan a Tharsis Bulge-on?

Puskalövés-szerű ropogások jelezték egy újabb árhullám érkezését. Az áradás fehér felszíne szétrobbant és tovább bukfencezett. Hirtelen sistergés vette őket körül, mindent elmosva, amit mondtak, vagy gondoltak. Mintha maga a világegyetem vibrálna, mint egy basszus hangvilla.

– A szivárgó gázok – mondta Ann –, a gázszivárgás okozza ezt a zajt. – Alig tudta mozgatni száját, arcán érezte, milyen sok idő telt el. azóta, hogy legutoljára beszélt. – A Tharsis egy magmakúpon fekszik. Csupán a szikla nem tudná megtartani a súlyát, a kitüremkedés már rég összezuhant volna, ha nem támasztaná meg a köpeny egy felfelé tartó áramlata.

– Én úgy tudtam, hogy ott nincs köpeny – alig hallotta meg a férfit a zajon keresztül.

– Nem, nem – nem foglalkozott azzal, hogy a férfi hallja-e őt –, csupán lelassult, az áramlatok még ott vannak, és a legutolsó hatalmas áradások óta megtöltötték a magasan fekvő víztározókat a Tharsison. És elég melegen tartotta a víztározókban a vizet, mint Comptonban is, hogy folyékony halmazállapotban maradjon. Végül a hidrosztatikus nyomás teljesen észbontóvá vált, de így, hogy csökkent a vulkáni tevékenység és a meteorbecsapódás veszélye, semmi sem szabadította fel ezt a nyomást. Akár egymilliárd éven keresztül is tele lehetett volna.

– Szerinted a Phobos miatt történt ez az egész?

– Talán. Sokkal valószínűbb az, hogy egy reaktor adta be a kulcsot.

– Tudtad, hogy a Compton ilyen nagy? – kérdezte Sax.

– Igen.

– Én nem hallottam erről soha.

– Tényleg? – bámult rá Ann. Vajon ezt most tényleg Sax szájából hallotta? Úgy tűnik, igen. Az információ elrejtése, a valódi információé. Sokkhatás érhette, ez látszott rajta. Nem jutott eszébe semmilyen ok, vajon miért jó az, ha az ember elrejt bizonyos információkat. Talán ez képezhette gyökerét annak, hogy miért képtelenek megérteni egymást. Az értékrendszereik teljesen más alapokon álltak. Teljesen különböző tudományágakból érkeztek.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Tudtad, hogy ez folyékony?

– Gondoltam, de most már tudjuk is.

Sax összerezzent, és előhívta képernyőjén a bal oldali kamera képét. Fekete, bugyborékoló víz, szürke törmelék, összetört jég, sziklák, mint hatalmas, ide-oda bukfencező dobókockák, álló hullámok, amelyek egy helyben megfagynak, összedőlnek, majd gőzfelhők közepette elsodródnak. A zaj újra felerősödött a sugárhajtású gépek régi szintjére.

– Én ezt nem így tettem volna! – kiáltott fel Sax. A férfi mereven bámulta a tévét.

– Tudom – mondta a nő. Újra belefáradt a beszédbe, belefáradt, hogy ilyen haszontalan. Nem élt sohasem többet, mint most, a világ hatalmas robajában elhangzott suttogás, melyeket csak félig hallanak és még kevésbé értenek.

Amilyen gyorsan csak tudtak, úgy mentek keresztül a Dover-átjárón. Követve a Calais-rámpát, ahogy Michel nevezte kis kiemelkedésüket. Észbontóan lassan tudtak haladni, keserű küzdelmet jelentett, hogy át tudják juttatni a terepjárót a keskeny teraszt elborító sziklaesőn. Mindenfelé sziklák álltak, és az áradat egyre jobban sodorta el a tőlük jobbra lévő földet, szemmel látható sebességgel szűkítve le kis ösvényüket. A sziklafalról földcsuszamlások történtek előttük és mögöttük, és többször egy-egy magányos szikla rázuhant a kocsira. Ilyenkor mindannyian fölugrottak egy kicsit. Teljesen elképzelhetőnek tartották, hogy egy nagyobb szikla találja el, és bármiféle figyelmeztetés nélkül agyonnyomja őket, mint egy bogarat. Ez a lehetőség mindannyiukat lecsendesítette, ami Ann számára kellemes változást jelentett. Még Simon is magára hagyta, belevetette magát a navigációs erőfeszítésbe, és felderítő utakra indult Nágyával, Frankkel vagy Kasei-jel. Boldog, gondolta a nő, hogy végre akad valami kifogás, hogy elmehessen tőle. És különben is, miért ne.

Lassan zötyögtek tovább. Végigutazták az éjszakát és a következő napot is, bár annyira lecsökkent a pára, hogy újra előállt a veszély, hogy meglátják őket a műholdról, de nem maradt más választásuk.

Végül átjutottak a Dover-átjárón, és a Coprates ismét kiszélesedett, így egy kicsit meg tudtak pihenni. Az áradat néhány kilométerre északra húzódott tőlük. Szürkületkor megállították az autót. Már körülbelül negyven órája vezettek folyamatosan. Felálltak, nyújtózkodtak, körbe csoszogtak, majd leültek újra, és együtt vacsoráztak. Maja, Simon, Michel és Kasei jókedvűen ettek, örültek, hogy sikerült átkelniük az átjárón. Sax nem változott, Nágya és Frank pedig kicsit kevésbé volt keserű, mint általában. Éppen befagyott az áradat felszíne, és így tudtak beszélni anélkül, hogy megfájdult volna tőle a torkuk, és mégis meghallották egymás hangját. Szegényes fejadagjukra koncentrálva, rendszertelenül beszélgettek erről-arról.

A csöndes étkezés vége felé Ann kíváncsian nézett körbe útitársain, lenyűgözve az emberi alkalmazkodóképesség csodájától. Itt ültek együtt, vacsoráztak, beszélgettek, a háttérben az északról mély morgás érkezett, kialakítva a tökéletes illúzióját az étkező bensőséges mulatozásának. Lehettek volna bárhol, bármikor, és fáradt arcuk fénylett a közös sikertől, vagy csupán attól az örömtől, hogy együtt ehetnek. Odakint a kis helyiségükön kívül az összetört világ morajlott, és a sziklahullás bármelyik pillanatban elpusztíthatta őket. Akkor eszébe jutott, hogy az ebédlők öröme és stabilitása mindig hasonló háttérzajok mellett történt, egyfajta univerzális káosz katasztrofális háttere előtt. Az ilyen csöndes, nyugodt pillanatok annyira törékenynek és átmenetinek bizonyultak, mint egy szappanbuborék, arra teremtve, hogy szétpukkadjanak nem sokkal azután, hogy megszülettek. Egy csoportnyi barát, szobák, utcák, évek. Egyikük sem tart sokáig. A stabilitás illúzióját a közös erőfeszítés alakította ki, hogy ne foglalkozzanak a káosszal, amely körülvette őket. Így hát ettek és beszélgettek és élvezték egymás társaságát. Pontosan így történt ez a barlangban és a szavannákon, vagy a lakóövezetekben, az árkokban és a bombázott városokban is.

Tehát a vihar ezen pillanatában Ann Clayborne erőt vett magán, felállt és odament az asztalhoz. Felvette Sax tányérját, Saxét, aki először felrázta őt ebből, Nágyáét és Simonét. Elvitte a tányérokat a kis magnézium mosogatóhoz, és ahogy elmosogatott, érezte, ahogy megmozdul merev torka. Ő is odakárogott egyszer-kétszer a beszélgetésbe, és besegített kis fonalával, hogy együtt szőjék az emberi illúziót.

– Viharos éjszaka – mondta neki Michel, aki mosolyogva segített neki szárítani a tányérokat

– Az bizony.

Másnap reggel a többiek előtt ébredt, s nézte alvó útitársai arcát, amelyeket a napfényben teljesen gyűröttnek látott: piszkosan, felpuffadtan, tele fagyási sérülésekkel, a teljes kimerültség álmának nyitott-szájúságában, mintha halottak lennének. És nem segített nekik, sőt ellenkezőleg. Csak terhet jelentett, koncot a nyakukon. Minden alkalommal, amikor visszajöttek a kocsiba, el kellett lépdelniük a földön fekvő bolond nő mellett, aki ott feküdt, nem szólt senkihez és gyakran sírt, nyilvánvalóan komoly depresszió karmai között. Pont erre van most szükségük.

Elszégyellte magát. Felkelt és csöndesen befejezte a központi szoba és a sofőrök körletének takarítását. Aznap később ő is odaült a kormánykerék mellé hat órán keresztül, és teljesen kimerülve hagyta abba, de eljuttatta őket jó messzire, keletre a Dovertől.

A gondjaik ennek ellenére nem értek még véget. A Coprates kicsit kinyílt ugyan, és a déli fal legnagyobb részt kitartott, de ezen a területen nyúlt egy hosszú hegygerinc, ami most egy szigetté változott, északi és déli csatornára osztva a kanyon közepét. Sajnos a déli csatorna alacsonyabban feküdt, mint az északi, így az áradás legnagyobb része ezen futott végig, erőteljesen nekiszorítva őket a déli falnak. Szerencséjükre ez a kis terasz-szerűség legalább öt kilométernyi távolságot jelentett a déli fal és az áradás között. Mivel azonban ilyen közel járt hozzájuk az áradás, és meredek sziklák emelkedtek a jobb oldalukon, soha nem nyugodhattak meg, hogy túl vannak az veszélyen. És amikor újra hangosabban kellett beszélniük, a víz nekirugaszkodásának pattogó hangja, úgy tűnt, belevette magát a fejükbe, még jobban megnehezítve azt, hogy koncentráljanak, hogy figyeljenek vagy akár gondolkodjanak.

Egyik nap Maja az öklével az asztalra csapott és felkiáltott:

– Nem tudnánk várni, amíg elsodorja a víz ez a szigetet? – Rövid, kényelmetlen csönd után Kasei szólalt meg először.

– Száz kilométer hosszú.

– Igen, a fene egye meg, de nem tudnánk várni akkor addig, amíg ez az áradat megáll? Mégis, meddig tarthat ez?

– Pár hónapig – mondta Ann.

– És nem tudunk addig várni?

– Nincsen már sok élelmiszerünk – magyarázta Michel.

– Tovább kell mennünk – vágott oda Frank Majának. – Ne legyél már ennyire önző.

A nő rábámult, rávillant és elfordult, nyilvánvalóan dühösen. A terepjáró hirtelen túlságosan kicsinek tűnt, mintha egy csoportnyi tigrist és oroszlánt zártak volna össze egy kutyakennelben. Simon és Kasei, akiket nyomasztott a feszültség, felöltöztek és kimentek, hogy felderítsék, mi fekszik előttük.

Azon a helyen túl, amelyet Island Ridge-nek neveztek el, kiszélesedett a Coprates, mint egy tölcsér, mély árkokkal az egymástól távolodó kanyonfalak alatt. Az északi árok Capri Chasma a déli pedig Eos Chasma, amely a Coprates folytatásaként futott tovább. Az áradás miatt nem maradt más választásuk, mint hogy Eost kövessék, de Michel szerint ez állt az eredeti tervben is. Ezen a helyen alacsonyabbá vált a déli sziklafal, mély bemélyedések szaggatták, s össze is törte néhány nagyméretű meteoritkráter. Capri Chasma elkanyarodott északkelet felé, eltűnt a szemük elől, a két kanyon között pedig egy alacsonyan fekvő, háromszög alakú fennsík helyezkedett el, amely most egy félsziget lett, kettéosztva az áradás útját. Sajnos a víz legnagyobb része a némileg alacsonyabban fekvő Eosba futott bele, így bár már kiértek a Coprates szűk keresztmetszetéből, még mindig odanyomódtak a sziklafalhoz és csak lassan tudtak haladni, távol bármilyen úttól vagy ösvénytől. Egyre fogytak élelem- és gázkészleteik is. A szekrények már majdnem kiürültek.

Egyre fáradtabban haladtak tovább. Már huszonhárom nap telt el azóta, hogy elmenekültek Cairóból, kétezer-ötszáz kilométer állt mögöttük a kanyonokban, és egész idő alatt felváltva aludtak, majdnem folyamatosan vezettek, és az áradás folytonos hangtámadásában éltek, egy világ morajlásában, amely mindjárt darabokra esik. Túl idősek már ehhez, mint Maja többször is megjegyezte. Idegeik pattanásig feszültek, kis hibákat követtek el, időnként elaludtak egy-egy pillanatra.

Az útjukként szolgáló kis kiemelkedés a sziklafal és a vízáradat között hatalmas sziklamezővé vált, tele a közeli kráterekből kiszakadt szikladarabokkal vagy nagy kiterjedésű erózió málladékával. Úgy tűnt Ann-nek, mintha a barázdált és csipkézett öblök a déli falon majd kis mellékkanyonokká válnának, amelyek lecsapolják a víztömeg egy részét, de nem jutott ideje rá, hogy közelebbről is megvizsgálja a problémát. Gyakran nézett ki úgy, hogy nem tudnak továbbmenni, mert sziklatömbök állták útjukat. Hiába küzdötték át magukat, sok-sok nap és kilométer után, miután átvergődtek a Marineris legnagyobb részén, a legvadabb kataklizma közepén, most nem tudnak tovább menni. Amikor már majdnem eljutottak a hatalmas vízmosásokig, melyek kivezettek az alsó végéből.

Azután találtak egy utat, majd megálltak újra, majd ismét találtak és megálltak, és megint utat leltek és így tovább. Naponta megfelezték a fejadagokat. Ann sokkal többet vezetett, mint bárki más, mivel frissebbnek tűnt, mint a többiek. Különben is, talán Michelt leszámítva, ő volt a legjobb sofőr. Azt is érezte, hogy tartozik nekik ennyivel a szégyenletes összezuhanása miatt, amely az útjuk legnagyobb részén tartott. Meg akart tenni mindent, amit csak tudott. Amikor nem vezetett, előre ment, hogy felderítse az utat. Még mindig zsibbasztóan hangos zaj vette őket körül odakint, és a föld meg-megremegett alattuk. Nem lehetett megszokni, bár mindent megtett, hogy ne foglalkozzon vele. A napfény széles, ragyogó sávokban szakította fel a párát és a ködöt. Naplementekor megint megjelentek a jég-szivárványok és a melléknapok a homályos Nap körüli gyűrűkkel egyetemben. Gyakran mintha lángolna az egész ég, az apokalipszis Turner-szerű víziójában.

Egy idő után Ann is hamar fáradt, és a munka kimerítővé vált. Megértette már, útitársai miért viselkedtek ilyen türelmetlenül vele és egymással. Michel nem találta meg a legutóbbi három rejtekhelyet az út mentén. Vagy maga alá temette őket valami, vagy víz alá kerültek, már nem számított. A fejadagok ezerkétszáz kalóriát biztosítottak csak naponta, sokkal kevesebbet, mint amennyit igényeltek volna. Kevés élelem, kevés alvás, és (legalábbis Ann számára) ugyanaz a régi depresszió; kitartó, mint a halál, emelkedett benne, mint egy iszapáradat. Makacsul végezte munkáját, de figyelme elkalandozott és az értelmetlen világ visszatért, mindent elmosva magával az elkeseredettség összevisszaságában.

Az út nehezebbé vált. Akadt olyan nap is, hogy csak egy kilométert tettek meg. Másnap pedig úgy tűnt, egyáltalán nem tudnak tovább haladni: a sziklatömbök eltorlaszolták az utat, mintha tankcsapdákat látnának az Óriás Maginot-vonalában. Egy tökéletes fraktális sík, jelentette ki Sax, úgy körülbelül 2,7 dimenziós. Senki sem vette a fáradtságot, hogy válaszoljon neki.

Kasei kiment és talált egy utat, pontosan a vízár peremén. Ebben a pillanatban az ár megfagyott, ameddig elláttak, hasonlóan az előző néhány naphoz. Egy dimbes-dombos felszín nyújtózott egészen a horizontig, mint az Északi-tenger a Földön, csupán sokkal piszkosabb: fekete és vörösesfehér dombok hatalmas kotyvaléka. A part mellett viszont sima és sok helyen átlátszó jeget találtak. Amikor lenéztek, látták, hogy csupán néhány méter mély, és befagyott egészen a fenékig. Lementek erre a jeges partra, végigfutottak rajta, és amikor az útjukban álló sziklák rákényszerítették, Ann rárakta a bal oldali kerekét a jégre, majd később az egész kocsit, és ez megtartotta őket, mint bármelyik más felszín. Nágya és Maja gúnyosan figyelték, ahogy a többiek idegesek az útvonal miatt.

– Egész télen a befagyott folyókon vezettünk Szibériában – mondta Nágya. – Sokkal jobb, mint az országút.

Ann egész nap az áradat hullámos pereme mellett vezetett, majd kint a felszínén, és százhatvan kilométert tettek meg, a legjobb átlagot a legutóbbi két hétben.

Közeledett a naplemente, amikor elkezdett havazni. Süvített a nyugati szél a Copratesből, sűrű hóförgeteget fújt el mellettük, és úgy tűnt, mintha egyáltalán nem haladnának előre. Egy olyan területre értek, amelyet friss földcsuszamlás borított, és amely pont kiömlött a jégre. Hatalmas sziklatömbök hevertek szanaszét a jégen, egy elhagyatott lakóterület benyomását keltve, régi, félig lerombolt házakét. Eljött az esti szürkület. Kellett egy gyalogos vezető ezen a labirintuson keresztül, és a végkimerülés határán zajlott konferencia után Frank önként jelentkezett és kiment. A jelek szerint ő az egyetlen, akiben még maradt némi erő, talán még több is, mint a fiatalabb Kaseiben. Még mindig parázslott benne a düh, egy soha ki nem merülő erőforrás.

Lassan sétált a kocsi előtt, próbálgatta az útvonalakat, majd visszatért, és vagy megrázta fejét, vagy intett Ann-nek, hogy kövesse. Körülöttük a ritkás pára fátyla összekeveredett és felemelkedett a hulló hóval; elvitte az erős esti szél, tovább a homályba. Miközben az egyik sötétebb szél-förgeteget nézte, Ann nem vette észre, hol találkozik a föld a jéggel, bár ezt amúgy is nehezen lehetett látni, és a terepjáró fönnakadt egy gömbölyű sziklán, pont a megfagyott partvonal mellett, felemelve a bal hátsó kereket a talajról. Ann beletaposott a gázba és kipörgette az első kerekeket, hogy lehúzza a szikláról, de még jobban belemélyedt a hóba és a homokba, és a két hátsó kerék alig ért hozzá a talajhoz. A két első haszontalanul pörgött az éppen most kivájt mélyedésben. Elakadtak.

Már többször történt ilyen velük, de Ann haragudott magára, hogy elterelte a figyelmét az ég egy teljesen jelentéktelen látványossága.

– Mi a fenét csinálsz? – kiabálta Frank a sisakrádión. Ann ugrott egyet a székében. Még mindig nem tudta megszokni Frank harapós vehemenciáját. – Gyerünk már – kiabált rá a férfi.

– Fennakadtunk egy sziklán – válaszolt Ann.

– A francba, miért nem nézed hová mész? Fékezd le a kerekeket. Berakom a kis szőnyegeket az első kerekek alá, és akkor bele tudnak kapaszkodni. Akkor lejössz a sziklákról és gyorsan továbbmész, fel a lejtőn, amilyen magasra csak tudsz. Érted? Jön egy újabb árhullám.

– Frank! – kiáltott Maja. – Gyere be azonnal!

– Amint lerakom ezeket a rohadt kis szőnyegeket. Állj készen!

A szőnyegek egy-egy darabnyi kampós fémszövetből álltak, amelyeket elakadt autók kerekei alá tettek, majd rögzítették a homokban, hogy a kerekeknek legyen mibe megkapaszkodniuk. Ősi sivatagi módszer. Frank elrobogott a terepjáró elejéig, bajsza alatt káromkodva és utasításokat vágva Ann fejéhez, aki összeszorított foggal és gyomrában gombóccal engedelmeskedett.

– Oké, gyerünk! – kiáltott Frank.

– Gyere be először! – kiáltott Ann.

– Nincs rá idő. Menjél már, majdnem itt van! Majd megkapaszkodom az oldalában. Gyerünk már, menjél!

Így Ann gyengéden felpörgette az első kerekeket. Érezte, ahogy megkapaszkodnak és a kocsi csikorogva lejön a szikláról, míg a hátsó kerekek ismét leérnek és kiszabadulnak. De az áradás moraja hirtelen felerősödött mögöttük és jégdarabokat láttak továbbpattogni mellettük, rettenetes ropogással zúgtak el, és akkor a jeget elöntötte a gőzölgő, bugyborékoló áradat fekete hulláma, egy olyan nagy folyam, amely túlért a kocsi ablakain. Ann beletaposott a gázba és kétségbeesetten kapaszkodott a kormánykerékbe, ahogy az ide-oda rángatózott kezében. Az árhullám zúgása alatt hallotta Frank hangját, ahogy felüvölt.

– Gyerünk már te hülye, menj már! – És akkor erősen meglökődtek, és a kocsi balra csúszott, elveszítette fölötte az irányítást. Belekapaszkodott a kormánykerékbe, ahogy az jobbra-balra lökdöste. Fájdalmasan pattogott a bal füle, valószínűleg beütötte valamibe, kapaszkodott a kerékbe, és még mindig padlóig nyomta a gázpedált. A kerekek megkapaszkodtak valamiben és a terepjáró haladt a vízben, amely özönlött mellettük mindkét oldalon, ringatta a kocsit oldalánál fogva, jégtömböket nekisodorva. „Gyerünk!” Továbbra is padlóig nyomta a gázpedált és elindult felfelé a hegyen, vadul ide-oda ütődve a sofőrülésben. Az összes ablakon és tévéképernyőn folyékony őrület látszott. Amikor a víz a terepjáró szintje alá ért, és végre ki lehetett látni az ablakokon, a reflektorok sziklás talajt mutattak a hulló hóban, előttük pedig egy sima, csupasz területet. Ann továbbra is páros lábbal nyomta a gázpedált és vadul robogott felfelé, de a folyam morgása nem csökkent mögöttük. Amikor elérte ezt az alacsony egyenesebb részt, kezével kellett segítenie, hogy levegye lábát a gázpedálról. Az autó megállt. Kijutottak az áradatból és feljutottak a keskeny, kiugró teraszra. Úgy tűnt, csökken az áradás vad ereje. De Frank Chalmers eltűnt.

Maja ragaszkodott hozzá, hogy térjenek vissza és keressék meg őt, és mivel valószínűnek tartották, hogy az áradat kezdeti hulláma volt a legnagyobb, így is tettek, de hiába. A szürkületben a lámpáik csak ötven méterre világítottak a hóesésben, és a két egymást fedő sárga fénykúpban meg az őket körülvevő sötétszürke világban csupán az áradat kusza felszínét látták, az úszó törmelék tengerét, bármilyen szabályos forma híján, sőt, mintha ebben a világban semmilyen szabályos forma sem létezett volna. Senki sem éli túl az ilyen őrültséget. Frank meghalt. Vagy az autó ide-oda ütődése és vad robogása közben vesztette életét, vagy a hullámokkal történt rövid és majdnem halálos találkozásban.

Utolsó átkai mintha még mindig ott visszhangoznának a sisakrádió sistergésében, és ott csöngtek Ann fülében, mintha ítéletet mondanának felette: „Menjél már, te hülye, menj már!” Az ő hibája, csak az övé.

Maja sírt, majdnem megfulladt, kétrét görnyedt, mintha görcse lenne.

– Nem lehet! – kiáltott fel. – Frank, Frank! Meg kell találnunk! – Maja annyira sírt, hogy nem tudott beszélni. Sax odament a gyógyszeres szekrényhez és leguggolt mellé.

– Tessék, Maja, nem kérsz egy nyugtatót? – A nő felpattant és kiverte a kezéből a kis tablettákat.

– Nem – kiáltott fel. – Ezek az én érzéseim, ő az én párom. Szerinted gyáva vagyok, szerinted zombi akarok lenni, mint te?

És tehetetlen, önkéntelen, mélyről jövő zokogásban tört ki. Sax ott állt felette, pislogott, arcára kiült a sokk. Ann teljesen meghatódott ennek láttán.

– Kérlek – mondta –, kérlek, kérlek! – Felkelt a sofőrülésből, odament hozzájuk és megérintette Sax karját. Leguggolt, segített Nágyának és Simonnak felemelni Maját a padlóról és elvinni az ágyába. De Maja már lecsöndesedett, magába zárkózott, vörös szemmel és csöpögő orral tűnt el saját gyászának világában. Az egyik keze halálos szorítással kulcsolódott rá Nágya csuklójára. Nágya egy orvos személytelen arckifejezésével nézett rá, a maga módján ő is visszahúzódva és oroszul motyogott.

– Maja, sajnálom – mondta Ann. Gombócba szorult torka fájt a beszédtől: – Az én hibám, sajnálom. Maja megrázta a fejét.

– Nem, baleset történt.

Ann nem tudta rávenni magát, hogy hangosan kimondja, azért hibás, mert nem figyelt oda. Torkán akadtak a szavak. Maját egy újabb zokogáshullám kerítette hatalmába, és elmúlt a lehetőség, hogy beszéljen.

Michel és Kasei beültek a sofőrülésbe és továbbindultak, tovább ezen a párkányon.

Nem messze ettől keletre, a déli kanyon fala végül leereszkedett a környező síkságba, és szabadon tudtak mozogni, kicsit messzebb az áradattól, ami különben is Eos Chasmát követte, elkanyarodva észak felé, messze a távolban találkozván a Capri Chasmával. Michel megtalálta a titkos telep egyik ösvényét, majd ismét nyomát vesztette, mivel az útjelzőket gyakran eltemette a hó. Egyszer egy egész napon keresztül próbálkozott, hogy megpróbáljon megtalálni egy rejtekhelyet, meg is esküdött volna, hogy közel van, de nem járt sikerrel. Ahelyett, hogy több időt vesztegettek volna, úgy döntöttek, hogy teljes sebességgel haladnak tovább északkeletre, céljuk, a menedékhely felé, mely Michel szerint Aureum Chaostól nem sokkal délre helyezkedett el a tagolt felszínen.

– Ez már nem a központi kolóniánk – magyarázta a többieknek. – Ide jöttünk először, miután elhagytuk Underhillt. Hiroko le akart menni délre, és egy pár év múlva így is tettünk. Azt mondta, nem szereti ezt az első menedékhelyet, mert Aureum egy medence, és szerinte fenn állt annak a lehetősége, hogy egy nap esetleg tó lesz belőle. Én hülye ötletnek tartottam, de most már belátom, hogy talán nem tévedett. Az is lehet, hogy majd itt fog kikötni az a rengeteg víz, nem tudom. De a menedékhely kicsit magasabban fekszik, mint ahol most vagyunk. Így egyelőre nem lesz semmi baj. Lehet, hogy nem találunk ott senkit, de tele van felszereléssel és élelemmel. Az ember nem válogat végszükség esetén, nemdebár?

Senki sem érzett hozzá erőt, hogy válaszoljon.

Miután két napon keresztül megfeszített erővel haladtak, az áradat eltűnt az északi horizonton túl. Morajlását is vitte magával nem sokkal később. Az egy méter mély, piszkos hó alatt fekvő talaj már nem remegett lábuk alatt. Halottnak tűnt, furcsán csöndesnek és mozdulatlannak így, fehérbe öltözve. Amikor nem havazott, még nem múlt el a párás időjárás, de elég ritkának tűnt ahhoz, hogy megláthassák őket fentről, így már nem utaztak napközben. Éjszaka mozogtak, reflektorok nélkül a havas tájon keresztül, mely gyengén világított a csillagok fényében.

Ann vezetett ezeken az éjszakákon. Nem mesélt senkinek arról, hogy elkalandozott a figyelme egy pillanatra a kormánykeréknél és ezután mindent megtett, hogy ez ne fordulhasson elő többet. Csak erre figyelt, elkeseredett koncentrációval, addig harapdálva szája belsejét, míg el nem kezdett vérezni. Nem figyelt semmi másra, csak arra, mi fekszik a fénykörökben előtte. Általában éjszaka vezetett, gyakran elfelejtette felébreszteni a következő sofőrt, néha pedig tudatosan döntött így. Frank Chalmers meghalt, és saját magát vádolta ezzel. Elkeseredetten azt kívánta, hogy bárcsak visszatérhetne és megváltoztathatna mindent, de ez teljesen reménytelen volt. Néhány hibát soha nem lehet jóvátenni. A fehér tájat végtelen számú kőtömb csúfította el, mindegyik a saját kis hósipkájával, és a szürkésfehér táj olyan toldozott-foldozott képet mutatott, hogy néha nehezen lehetett megállapítani, merre mennek. Néha az az érzése támadt, mintha a föld alatt haladnának, máskor pedig mintha öt méterrel fölötte lebegnének. Egy fehér világ. Néhány éjszakán úgy érezte, mintha egy halottaskocsit vezetne a halottak testén keresztül. Mögötte a két özvegy, Nágya és Maja. És most már tudta, hogy Peter is meghalt.

Kétszer hallotta Franket, ahogy hozzászól a sisakrádión, egyszer arra kéri, hogy forduljon vissza és segítsen neki, másik alkalommal pedig ismét azt hallotta, hogy „menjél, te hülye, menj már!”

Maja jól viselte a dolgokat. Szeszélyei ellenére nagyon kemény nőnek bizonyult. Nágya, akit azelőtt keménynek ismert meg, nagyon csöndesen viselkedett. Sax nem mozdult a képernyő elől és dolgozott. Michel megpróbált beszélgetést kezdeményezni régi barátaival, majd boldogtalanul feladta, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy senki sem akar válaszolni neki. Simon, mint mindig, aggódva figyelte, tele bosszantó, elviselhetetlen aggódással. Ann megelégelte mindezt és kerülte pillantását. Szegény Kasei úgy érezhette magát, mintha egy öregek otthonába oltott bolondokházába zárták volna be. Majdnem felnevetett, amikor erre gondolt. Persze, mintha megtört volna a férfi lelke. Nem jött rá, hogy miért, talán a pusztaság látványa miatt, esetleg, mert kezdte úgy érezni, hogy nem fogják túlélni az utat. Esetleg az is lehetséges, hogy egyszerűen éhes, de ezt nem tudta volna megmondani. Milyen furcsák a fiatalok. De Peterre emlékeztette, így őrá sem pillantott soha.

A hó minden éjszakát csillogóvá és pulzálóvá tett. Végül az egész meg fog olvadni, új patakmedreket kivájva, elszállítva és eltüntetve az ő Marsát. A Mars eltűnt. Michel mellette ült az éjszakai második műszakok alatt, és segített neki tájékozódni.

– Eltévedtünk? – kérdezte Maja egyszer, nem sokkal hajnal előtt.

– Nem, egyáltalán nem. Csupán nyomokat hagyunk magunk mögött a hóban. Nem tudom meddig fognak látszani, de ha tényleg megmaradnak, itt akarom hagyni a kocsit, és az út utolsó részét gyalog kell megtenni. Így hát pontosan tudni akarom, hogy hol vagyunk, mielőtt kiszállunk. Van itt egy-két álló kő és dolmen, amelyeket felállítottunk, hogy megmutassák, hol vagyunk, amikor rájuk bukkanunk. Majd meglátjuk őket a horizonton. A megszokottnál nagyobb kősziklák vagy oszlopok.

– Lehet, hogy könnyebb lenne nappal megtalálni őket – vetette fel Simon.

– Az igaz, majd holnap körülnézünk, és az már talán elég lesz. Közel járhatunk. Arra találtuk ki őket, hogy hozzánk hasonló eltévedt utazóknak nyújtsanak segítséget. Minden rendben lesz.

Valahol sántít ez az érvelés. Hogy lehet minden rendben, amikor barátaik halottak, és egyetlen gyermeke sem él már? A világuk pedig mindörökre eltűnt. Ahogy hajnalban lefeküdt az ablak mellé, Ann megpróbálta elképzelni az életet, az elrejtett menedékhelyen. A föld alatt éveken és éveken át... erre képtelen. „Menjél már, te hülye, menjél már!”

Hajnalban Kasei rekedten, de diadalmasan felkiáltott. Odakint az északi horizonton három oszlopot láttak. Egy áthidaló keresztgerenda feküdt két álló oszlop tetején, mintha iderepült volna Stonehenge egy részlete.

– Arra van az otthonunk – mondta Kasei.

De nem indulhattak azonnal, meg kellett várniuk az estét. Michel igen óvatos lett, nehogy megláthassák őket felülről a műholdakkal, és csupán éjszaka akart továbbmenni. Letelepedtek aludni egy kicsit.

Ann nem tudott elaludni, egy új döntéstől energiát nyerve. A többiek már mélyen aludtak, Michel is boldogan horkolt, kipihenve a legutóbbi mintegy ötven óra fáradalmait. Végre először mindannyian aludtak. Ann belebújt ruhájába és lábujjhegyen kiosont a zsilipbe. Visszanézett, pillantása végigfutott rajtuk: egy éhes, rongyos csapat. Nágya rossz keze eltartva oldalától. Egy kis zajt csapott, amikor kilépett a zsilipen, de ezen nem tudott segíteni, szerencsére mindenki hozzászokott addigra, hogy nagy zajban alszik. Emellett az életfenntartó rendszer zúgása részben fedezte távozását. Sikerült úgy kimennie, hogy nem ébresztett fel senkit.

A bolygó borzasztó hidegétől összerezzent, és elindult nyugat felé, a terepjáró nyomait követve, hogy ne tudják követni. A nap átsütött a ködön. Ismét esett a hó és a hópelyheket rózsaszínre festette a Nap fénye. Tovább küszködött, amíg elérkezett egy kis törmelékdomb oldalához, melynek meredek oldalát nem borította hó. Végig tudott menni a csupasz szikla mellett anélkül, hogy nyomokat hagyott volna maga mögött. Így is tett, amíg el nem fáradt. Borzasztó hideg lehetett, a hó egyenesen hullott apró pelyhekben, valószínűleg homokszemek köré gyűlve. A törmelékdomb végén talált egy alacsonyabb sziklát, és leült a széltől védett oldalon. Kikapcsolta védőruhájának fűtőelemét, és egy marék hóval letakarta csuklópaneljén a pislogó, riasztást adó fényt.

Meglepően hamar elkezdett fázni. Az ég már opál-szürkévé vált, halvány rózsaszínnel árnyalva. A rózsás égből induló hópelyhek a maszkján landoltak.

Éppen csak befejezte a reszketést és kezdett kellemesen átfagyni, amikor egy csizma keményen fejbe-rúgta és valaki térdre rángatta, miközben csengett a füle. Egy felöltözött alak bólintott előtte, és sisakja keményen odacsattant övéhez, majd mintha satuba szorította volna vállát, megragadta és a földre taszította.

– Hé! – kiáltott fel Ann. Felrángatta valaki a vállánál fogva, hátrahúzta bal kezét és magasra emelte a hátán. A támadó átállított valamit a nő csuklópaneljén és egy fájdalmat okozó mozdulattal előre taszította, miközben nem engedte lejjebb hátrafeszített karját. Nem tudott ellenkezni, követnie kellett, mert különben eltörte volna saját karját. Érezte, ahogy a ruhája fűtőszálai elkezdenek dolgozni, rombusz mintában felvillannak bőrén, beleégetve mintázatukat. Minden második-harmadik lépésnél fejbe verték.

Az alak a saját terepjárójába tuszkolta vissza, amin nagyon meglepődött. Belökte a zsilipbe, belépett mögé, feltöltötte levegővel a helységet, leszedte róla a sisakot majd levette sajátját is, és hatalmas meglepetésére az ő Simonja állt előtte. Lila arccal üvöltött rá, egyfolytában ütlegelve, arcán patakokban folytak a könnyek. Az ő Simonja, a csöndes Simon, aki most artikulálatlanul üvöltött.

– Miért? Miért? Menj a pokolba, teljesen megőrültél, mindig ezt csinálod! Mindig csak te, és te, a saját világodban, olyan önző vagy! – Hangja végül már fájdalmas sikítássá változott. Az ő Simonja, aki soha nem mondott semmit, aki nem emelte föl a hangját, aki soha nem mondott egy-két szónál többet, most nekiesik és beleordít az arcába. Szanaszét fröccsen a nyála, és levegő után kapkod a dühtől. Ettől hirtelen feldühödött. Miért nem tett ilyet eddig soha? Miért nem akkor fakadt így ki, amikor valaki olyanra lett volna szükség, akiben van valami élet? Miért ez kellett, hogy felrázza? Keményen mellbe vágta, olyan erősen, hogy a férfi hátraesett, majd rákiáltott.

– Hagyjál békén! – kiáltott fel. Áthullámzott rajta a gyász, a marsi halál hideg reszketése. – Miért nem hagytál magamra?

A férfi felkászálódott, előrevetette magát, megmarkolta a vállát és megrázta. Ann eddig még soha nem vette észre, milyen erős a szorítása.

– Mert... – kiáltotta és megállt, hogy megnedvesítse ajkát és levegőt vegyen. – Azért, mert... – kidülledt a szeme, az arca még jobban elsötétült, mintha több ezernyi mondat akadt volna meg egyszerre a torkában, az ő Simonja! és akkor feladta, hogy megpróbálja kimondani, felüvöltött, megrázta karjában és tovább kiabált. – Csak! Csak! Csak!

Esett a hó. Bár még csak kora délutánra járt, besötétedett. A szél végigszáguldott a pusztaságon, elsodorva mindent, amit fel tudott emelni a töredezett tájon. Városrésznyi sziklatömbök feküdtek összevissza támasztva egymást, és a tájat több milliónyi apró sziklafal-lyuk, fennsík, sziklaperem és csúcs szabdalta fel, és még rengeteg látványos torony és egyensúlyozó sziklák, amelyeket csupán a kami tartott a helyükön. Fekete színben játszott minden meredek és függőleges kőfal ezen a kaotikus felszínen, miközben a vízszintes területet hó fedte, így a táj különleges fekete-fehér mintát vett fel. Hóförgetegek és -fátylak száguldottak el hömpölyögve, ameddig a szem ellátott.

Elállt a hóesés és megállt a szél. A függőleges fekete és vízszintes fehér felületek kiemelték a világ olyan jellemzőit, amelyeket eddig még nem vettek észre. A beborult ég miatt nem látszottak az árnyékok, és a táj fényesen csillogott, mintha alulról özönlő fény világítaná meg a félhomályban lévő, alacsonyan fekvő sziklák alját a havon át. Minden kristálytisztán látszott, éles körvonalakkal, mintha üvegből formázták volna ki .

A horizonton mozgó alakok jelentek meg egymás után, heten egy girbegurba vonalban. Lassan mozogtak, válluk legörnyedt, sisakjuk előredőlt. Úgy mozogtak, mintha nem lenne semmi céljuk. A két első néha felnézett, de soha nem állt meg, hogy mutassák az utat.

A sziklák hatalmas igazgyöngyként csillogtak, egyetlen jelét adva ezen a szürke napon annak, hogy a Nap lemenőben van. Felsétáltak egy hosszú, a széttöredezett tájból kiemelkedő gerincen. A gerinc felső, magasabb lejtőiről jó kilátás nyílt minden irányba.

Sok időbe telt, mire felértek a tetőre, végül odaértek egy sziklás dudorhoz, ahol a gerinc ismét elkezdett lejteni. A kiemelkedés csúcsán igen furcsa dolog állt: egy méretes, sima alapú sziklatömb, amely magasan egyensúlyozott a levegőben hat keskeny kőoszlop tetején.

Közelebb mentek ehhez a kőemlékhez, majd megálltak, és nézegették egy darabig a sötét, sebzett felhők alatt. Aztán beálltak az oszlopok közé, a szikla alá. Magasan nyugodott fölöttük egy masszív tető, az alatta lévő sima, kör alakú padló pedig vágott, csiszolt kőből készült.

Egyikük odasétált a távolabbi oszlophoz és megérintette az ujjával. A többiek csak néztek kifelé a mozdulatlan, havas pusztaságba. Egy rejtett ajtó tárult ki a padlón, ők pedig egyesével leléptek a hegy gyomrába.

Mikor eltűntek, a hat kecses oszlop elkezdett belesüllyedni a földbe, a rajtuk lévő hatalmas dolmen pedig együtt ereszkedett velük, míg az oszlopok el nem tűntek, a nagy sziklatömb pedig megpihent a hegygerincen, újra régi helyén, betöltve ősi funkcióját, a csúcson fekvő szikla gyanánt. A felhők mögött lebukott a Nap, és lassan eltűnt a fény erről a kietlen tájról.

Maja tartotta bennük a lelket. Maja, aki rávette őket, hogy tartsanak dél felé. A dolmen alatti menedék pontosan annak bizonyult csupán, amit a neve is sejtet: egy csomó apró barlang a dombon belül, mindenféle vészhelyzetre összegyűjtött étellel és gázellátmánnyal, de egyébként teljesen üres. Néhány napnyi pihenő után, miután eleget aludtak és ettek, Maja elkezdett panaszkodni.

– Ez nem élet – mondta –, ez nem több, mintha lefagyasztottuk volna magunkat. Hol vannak a többiek? Hol van Hiroko? – Michel és Kasei ismét megmagyarázta neki, hogy a rejtett kolónia nagyon régen délre költözött. „Oké, derült fel Maja, akkor menjünk mi is utánuk. A garázsban találtunk néhány szikla-autót, akkor mi akadálya lehet?” kérdezte, és mivel már kiértek a kanyonokból, már nem eshet bántódásuk, érvelt. Különben is ez a menedékhely nem önfenntartó. Bár jelentős tartalékokkal rendelkezik előbb-utóbb ez is végesnek bizonyul, és akkor tovább kell menniük. A legjobb, ha akkor mennek, amikor a homokvihar még némi fedezéket is nyújt számukra az út alatt. Menni kellene.

Cselekvésre ösztönözte a kis csoportot. Megpakoltak két autót, és ismét elindultak dél felé, a Margaritifer Sinus kiterjedt, felgyűrt síkságán keresztül. Azáltal, hogy több útvonal közül választhattak, mint a szűk Marinerisben, több száz kilométert tettek meg éjszakánként, és egész nap aludtak. A majdnem teljesen némán eltöltött néhány nap után áthaladtak Argyre és Hellas között, keresztül a déli felföldek végtelen, kráterekkel szabdalt földjén. Kezdte elfogni őket az az érzés, mintha soha nem csináltak volna mást, csak vezették a kis kocsijukat az örökké tartó úton.

De egyik éjszaka a sarki régió réteges felszínére érkeztek, és hajnaltájban elkezdett csillogni a horizont, majd tompa fényű fehér csíkká vált, ami egyre vastagodott és vastagodott, ahogy közelítettek hozzá, míg végül egy fehér sziklafal állt előttük. A jelek szerint a déli jégsapka. Michel és Kasei átvették a vezetést, és csöndesen beszélgettek a rádión. Nem álltak meg, egyre közelebb mentek a fehér sziklafal felé, amíg fagyott, darabos hóra nem értek, a föléjük nyúló jégfal alatt. A szikla itt hatalmas kiszögellést alkotott; mintha egy hullám abban a pillanatban dermedt volna meg, amikor már majdnem széthullott a tengerparton. Egy csatornát láttak a jégbe vájva a sziklafal alján. Egy védőruhás alak jelent meg, és irányította a két terepjárót.

Ez a csatorna mélyebbre és mélyebbre vitte őket a jégbe, egy hosszú úton, mely legalább egy kilométernek tűnt. Elég szélesre tágították ki az alagutat, hogy két vagy három terepjáró elférjen egymás mellett, mennyezete viszont alacsonyan futott felettük, a körülöttük lévő tiszta fehér szárazjeget csak enyhén csíkozta be a rétegződés. Két zsilipajtón is végighaladtak, amelyek teljes szélességében lezárták az alagutat. A harmadik zsilipnél Michel és Kasei megállították a terepjárókat, kinyitották a zsilipeket és kiszálltak. Maja, Nágya, Sax, Simon és Ann követte őket, kiszállva a kocsiból, csöndben sétáltak végig a csatornán. Majd amikor a csatorna hirtelen kitárult, megálltak, sóbálvánnyá dermedve a szemük elé tárult látványtól.

Felettük egy hatalmas csillogó fehér jégből álló kupolát láttak, mintha egy óriás, több kilométer átmérőjű és legalább egy kilométer magas felfordított tál alatt lennének. A kerület mentén meredeken emelkedett, majd átívelt a középpont felett. Szórt, de erős fény világított meg mindent odabenn, mintha egy felhős nap lenne, és azt a hatást keltette, mintha magából a fényesen csillogó fehér kupolából jönne.

A talajt enyhén hullámzó, vöröses homok alkotta, füves mélyedésekkel, sűrűn elhelyezett magas bambusz- és bütykösfenyő állványokkal, néhány kisebb dombbal jobb kéz felé, amelyek között egy kis falu bújt meg, egy- és kétemeletes, fehérre és kékre festett házakkal, körülöttük nagy fák, amelyek vastag ágaira bambusz szobákat és lépcsőket építettek.

Michel és Kasei elindultak a falu felé. A nő, akit követtek befelé az alagútban, hangosan bejelentette érkezésüket.

– Itt vannak, itt vannak!

A kupola túlsó oldala alatt láttak egy enyhén gőzölgő, nyílt vizű tavat, felszínén pedig fehér, vékony ragyogást, amelyet csupán a közeli parton megtörő hullámok csíkoztak. A túlsó oldalon egy Rickover kék tömege állt. Tükörképe kék foltként csillogott a fehér vízen. A hideg, nedves széllökésekben időnként fázott a fülük.

Michel visszatért, és elkezdte nógatni barátait, akik mint szobrok álltak ott.

– Gyerünk már, hideg van idekint – mondta. – Egy jégréteg fedi a kupolát belülről, így folyamatosan fagypont alatt kell tartanunk a hőmérsékletet.

Még mindig egyre özönlöttek ki a faluból az itt lakók, és kiabáltak feléjük. Egy fiatalember jelent meg; aki elkezdett feléjük rohanni a kis tó mellett, hatalmas ugrásokkal szökellve a dűnék felett. Hiába töltöttek el ilyen sok időt a Marson, ez a könnyed, kecses futás még mindig álomszerűnek tűnt az első száz számára, és egy darabig eltartott, míg Simon megragadta Ann karját és felkiáltott.

– Ott van Peter! Az ott Peter!

– Peter! – mondta a nő.

A tömeg körülvette őket, sokan közülük fiatalok és gyerekek, idegenek, de ismerős arcokat is láttak maguk körül, ahogy megpróbáltak közelebb kerülni hozzájuk. Hiroko és Ivao, Raul, Rya, Gene és Peter küzdték magukat oda, hogy megöleljék Annt és Simont, és ott látták Vladot és Ursulát és Marinát is, és még másokat is az acheroni teamből. Köréjük gyűltek, és mindannyian meg akarták érinteni őket.

–Miféle hely ez? – kiáltott fel Maja.

–Ez az otthonunk – mondta Hiroko. – Ez az a hely, ahol újrakezdünk mindent.

KRONOLÓGIA

2010: John Boone és Frank Chalmers hat hetet töltenek együtt egy amerikai űrbázison.

2020: John Boone 38 évesen leszáll egy négyfős csoporttal a Mars felszínén; ő lép ki először.

2026: Az Ares elhagyja a Föld körüli pályát és elindul a Mars felé.

2027: Az első száz megérkezik a Marsra.

2032: Japán és más nemzetiségű csoportok érkeznek a Marsra.

2035: Hiroko és a farmon dolgozók eltűnnek.

2046: John Boone elkezd a szabotázsakciók ügyében nyomozni.

2047: Peter Clayborne megszületik.

2048: Az első gerontológiai kezelés.

2049: A Nagy Vihar kezdete.

2051: A Nagy Vihar vége.

2052: Az első fesztivál az Olympus Monson.

2053: John Boone halála.

2057: A Mars-szerződés módosítása és szentesítése.

2062: Kitör a forradalom.

Élet a Vörös Bolygón?

Az izgalmas, érdekes és meglepő fordulatokban gazdag scifi után térjünk vissza a mai valóságba!

A 21. század első évéig megszerzett tudományos ismeretek alapján megkísérlem összefoglalni, hogy mit tudunk a Mars bolygón milliárd évekkel ezelőtt kialakult életről és annak – amerikai űrszondás mérések alapján – általunk feltételezett mai maradványairól.

A Mars fejlődéstörténetét három, különböző felszíni területéről elnevezett időszakra szoktuk osztani.

A legrégebbi a 4,5-3,5 milliárd évvel ezelőtti, a Noachiskor, amelyet a víz időszaka néven is nevezhetünk.

4,5 milliárd évvel ezelőtt, a Naprendszer kialakulásának vége felé, miután összeálltak a bolygók, a maradék törmelékanyag becsapódásával keletkeztek a Marson is a kisebb és nagyobb felszíni kráterek és legalább négy hatalmas medence. Ekkor még olvadt, folyékony belső vasmagja miatt jelentősebb mágneses térrel is rendelkezett a bolygó. Ez a mágneses tér megakadályozta, hogy a napszél töltött részecskéi lejussanak a felszínre. Ebben az időszakban a marsi viszonyok valószínűleg hasonlítottak az akkori földiekre.

4 milliárd évvel ezelőtt a Marsnak is sűrű volt a légköre, nagy mennyiségű vízzel a felszínén. A bolygó északi féltekéjén egy hatalmas óceán helyezkedett el, a déli féltekén pedig a kör alakú, 740 km átmérőjű Argyre- és az 1600 km-es Hellas-medence két hatalmas tengerszem volt. Több száz km hosszú folyók szabdalták a vörös felszínt, amelyeknek kiszáradt nyomát a mai napig is látjuk az űrszondás felvételeken. Ezek a viszonyok: a sűrű légkör, a sok folyékony víz és a jelentős, a napszéltől védő mágneses tér alkalmasak voltak az élet kialakulására.

Érdekes összhangnak tűnik, hogy a földi Antarktiszon 1984-ben talált, a Marsról származó ALH84001 jelzésű meteorit 1996-os, részletes vizsgálata ki is mutatta, belsejében nanobaktériumok kristályosodott formációi láthatók az elektronmikroszkópos nagyításban. A 3,6 milliárd éves marsi kőben 2000-ben olyan magnetitláncokat is felfedeztek, amelyek a Földön csak az élő szervezetekre jellemzőek. Levonható tehát a következtetés, hogy 3,6 milliárd évvel ezelőtt – a földivel közelítőleg azonos időszakban – nanobaktériumok alakultak ki a Marson is.

A következő marsi időtartományban, amelyet Hesperia-korszaknak nevezünk, és 3,5-2,7 milliárd évvel ezelőtti szakasznak gondolunk, elkezdtek romlani a viszonyok, mert valószínűleg a bolygó belső eredetű mágneses tere legyöngült. A napszél így elkezdte koptatni a légkörét, azaz egyre több levegőmolekula szökött el a világűrbe, és a felszín is kezdett kihűlni. Ennek következtében a víz részben szintén párologni, részben pedig fagyni kezdett, ezért ezt a korszakot a jég időszaka elnevezéssel is illethetjük. Ekkor a Marson hatalmas vulkánok kezdtek működni, amelyek millió éveken keresztül tevékenykedve sok port és követ szórtak ki a felszínre, s betakarták a megmaradt, már vékony, fagyott vízfelületeket.

A Hesperia-korszakban az életviszonyok meglehetősen leromlottak a Marson, mert a mágneses tér legyengült, a légkör ritka lett és az állandó folyékony víz eltűnt a felszínről. Igaz, időnként egy-egy részen beszakadt a felszín, és a mélyebben fekvő, még folyékony víztartalékok áradásszerűen kifolytak. Ezeknek is sok helyen látjuk mai nyomát az űrszondás képeken. Ebből az időszakból egyelőre nem rendelkezünk marsi meteoritokban talált életnyomokkal.

A 2,7 milliárd évtől a mai napig terjedő harmadik időszak, a marsi Amazonis-kor már nagyon rideg, az élet számára szélsőségesen rossznak mondható. A légkör felszíni nyomása a földinek 150-170-ed részére, azaz 0,6-0,7%-ára, a mágneses térerő a mai földinek 0,2%-ára csökkent, és ekkor már csak kevés helyen van a felszínen fagyott víz, főleg a sarki hó- és jégsapkákban. A legalacsonyabb hőmérséklet

-170 °C, a maximum mintegy +20 °C, az átlag pedig -50°C környékén van a Marson.

A légkör 95%-a széndioxid, 2,7%-a nitrogén, 1,6%-a argon, igen kevés az oxigén és a vízpára benne.

A színképi mérések szerint jelenleg az északi póluson több vízjég található, a déliben pedig kevesebb. Itt, azaz a Mars déli sarkán, legnagyobb részt szén-dioxid jég és hó takarja a pólus környékét. Mi, a sötét dűnefoltokat kutatók, meg vagyunk győződve arról, hogy délen, a téli időszakban a szén-dioxid jég alatt vízpárából származó hó és jég is van. Tudniillik enélkül nem képzelhető el az élet legegyszerűbb formájának a megléte sem.

Egyelőre azok az amerikai szondák, amelyek meg akarták mérni a marsi hó- és jégsapka vízjég mennyiségét, kudarcot vallottak. 1999 decemberében a Mars déli pólusának körzetében leszálló Mars Polar Lander és két Deep Space-2-es jelzésű penetrátora semmiféle „életjelet”, azaz rádióadást nem közvetített a Földre a leszállás, illetve becsapódás után. Sok a feltételezés, hogy miért nem szólalt meg ez a három, a tervek szerint egymástól függetlenül leszálló egység, de az igazi ok valószínűleg soha nem fog kiderülni. Az mindenesetre elszomorító, hogy az amerikai űrkutatók, illetve űrmérnökök leszállási kudarca után egyelőre – a következő tíz évben – egyik űrkutató ország sem tervez olyan űrszondát, amelynek leszálló egysége a Mars sarki körzeteiben folytathatna helyszíni vizsgálatokat.

Ha visszatérünk a marsi bolygótörténelem két utolsó, Hesperia- és Amazonis-korához, akkor érdekes fejleményeknek leszünk tanúi. A meteoritkutatók azt találták, hogy az igen rossz életviszonyok ellenére két különböző, az Amazonis-időből származó mars-meteoritban baktérium nyomokat lehetett megfigyelni. A Nakhla-meteorit kora 1,3 milliárd, a Shergotty-meteorité pedig csak 300-161 millió év. E két újabb mars-meteorit vizsgálata alapján úgy tűnik tehát, hogy a 3,6 milliárd évvel ezelőtt megvolt nanobaktériumok kétmilliárd év távlatában megnövekedtek és baktériumok lettek, amelyek aztán a lassan romló körülményekhez jól tudtak alkalmazkodni.

A fentiek ismeretében nem egészen világos, hogy az eddig első és egyetlen életkereső űrszonda-páros, a Viking-1 és -2 miért nem tudott határozott életjeleket felfedezni a Vörös Bolygón. Emlékezetes, hogy 1976 nyarán és őszén a két Viking-szonda Mars körül keringő egységéről leváltak, és sima leszállást hajtottak végre a felszínt kutató laboratóriumok. Nem csak a leszállás sikerült igen jól, a Mars északi féltekéjének egymással csaknem átellenes, mérsékelt égövi részében, hanem a leszállók sokáig is működtek, illetve mértek a felszínen. Az 1-es Viking-leszálló 1982 novemberéig dolgozott a 840 km átmérőjű, közel kör formájú Chryse-síkságon, amely 4 milliárd évvel ezelőtt az északi óceán egyik hatalmas öble volt. A 2-es leszálló pedig 1980 áprilisáig közvetítette mérési adatait és panorámaképeit az 5300 km átmérőjű Elysium Planitia északi részéről. Ez a hatalmas terület az ősi időkben szintén az északi marsi óceán feneke volt.

A Viking-leszállók életkeresési vizsgálatának eredményein a biológusok máig is vitatkoznak. A kérdés az, hogy a felszíni Viking-mérések életet, azaz biológiai tevékenységet, vagy kémiai reakciókat mutattak ki a marsi talajmintákban a helyszíni analízis során. A szakemberek többsége azonban meg van győződve arról, hogy a Vikingek negatív eredménnyel zárták a marsi élet kimutatására szánt négy kísérletsorozatot, tehát nem sikerült megtalálni a mai marsi élet nyomait a Vikingeknek.

Reméljük azonban, hogy a következő három újabb életkereső laboratórium (asztrobiológiai kutatóegység) a Mars Express program Beagle-2 leszállója 2003 decemberében, és az utána egy héttel, illetve majd egy hónappal később 2004 januárjában leereszkedő két amerikai mars-autó ki fogja mutatni helyszíni mérésekkel a jelenlegi marsi élet nyomait.

A Mars 4,5 milliárd éves történetének főbb állomásait ismertető rész után nézzük a mai Mars-biológiára vonatkozó magyar elmélet rövid, még eldöntetlen sorsának összefoglalását. Következzék hát a másfél éves DDS-MSO hipotézis kezdeti története.

A 2000 nyarán indult geomorfológiai vizsgálataink nyomán nem többet, de nem is kevesebbet állítunk – Gánti Tibor elméleti, Szathmáry Eörs evolúcióbiológus professzorokkal, valamint Bérczi Szaniszló bolygókutatóval és Gesztesi Alberttel, a TIT Budapesti Planetáriumának igazgatóhelyettesével hogy a Mars Global Surveyor (MGS) NASA űrszonda nagyfelbontású képein 1998-ban felfedezett sötét dűnefoltokat (DDS) marsfelszíni organizmusok (MSO) élettevékenysége hozza létre.

A jelenlegi marsi életre vonatkozó érveink első részét 2001 márciusában a texasbeli Houstonban, az egyik legnagyobb amerikai űrközpontban már 32. éve megrendezett Hold- és bolygókutatási konferencián (Lunar and Planetary Science Conrference XXXII) mutattuk be „Probable Evidences of Recent Biological Activity on Mars: Appearance and Growing of Dark Dune Spots in the South Polar Region” címmel. Anyagunk bekerült az LPS-konferencia CD-lemezen megjelent publikációs anyagába is.

Áprilisban, Moszkvában, az Interkozmosz-kutatások kezdetének 30. évfordulójára rendezett konferencián, az Orosz Tudományos Akadémián ,A jelenlegi marsi élet lehetséges bizonyítéka” címmel tartottam előadást. Elképzeléseinket az orosz kollégák érdeklődéssel fogadták. Az előadás szakcikk változatát, amelyben a houstoninál részletesebben tárgyaltuk az általunk feltételezett jelenlegi marsi életre vonatkozó (DDS-MSO) elképzelést, az Orosz Tudományos Akadémia külön kiadványában jelentette meg.

A Mars pólusainak környékén talált foltosodási jelenség, illetve a jelenlegi marsi életre vonatkozó indokaink újabb, második csoportját a 2002 márciusában, Houstonban rendezendő 33. Hold- és bolygókutatási konferenciára nyújtottuk be.

Már első anyagunk alapján is élénk szakmai vita indult meg az amerikai bolygókutatók és köztünk a világ egyik legismertebb és legjobb űr-honlapján a space.com -on (http://www.space.com/ ). Akik kíváncsiak a részletekre, azok a magyar Origo internetes újság (http://www.origo.hu/tudomány/) tudomány rovatának speciális, marskutatási oldalain megtalálhatják állításainkat, a marsi dűnefoltokat ábrázoló látványos képes bizonyítékainkat, valamint a vita menetét.

Az MGS-kameráját készítő és a méréseket kiértékelő amerikai Malin Space Science System vezető szakemberei, M. Malin és K. Edgett 1999-ben és 2000-ben még határozottan azt állították, hogy ez a foltosodási jelenség nem biológiai eredetű. Igaz, ezt a véleményüket szakcikkekben nem, csak az MGSképeket közzétevő honlapjukon :

http://www.msss.com/moc_gallery/

írták le, illetve nyilatkozataikban hangoztatták. Úgy vélték, hogy a napsugárzás hatására –120 °C-ról, 6-8 millibar nyomás mellett, 0 °C-ig emelkedő hőmérséklet hatására a sarki szén-dioxid jég elpárolog, azaz szublimál, és eközben jönnek létre ezek a különleges, foltos alakzatok.

A legújabb, idén októberben az amerikai Journal of Geophysical Research című szakfolyóiratban megjelent nagy, az MGS-képek eredményeit összefoglaló cikkükben sem beszélnek biológiai eredetről, csak azt hangsúlyozzák, hogy a foltosodás különféle geofizikai folyamat eredménye lehet. Ott azt írják: „nem világos, hogy a marsi dűnék mely tulajdonsága járul hozzá a megfigyelt foltosodási alakzatok létrejöttéhez. Lehetséges, hogy a homok hőfizikai folyamatai, a dűnékről „elpárolgó” vízgőz vagy a dűnefelszín anyagának mikrostruktúrája (a durvább homokszemcsék) okozzák a jelenséget”.

Nyár elején a madridi asztrobiológiai intézet egyik szemináriumán Szathmáry professzor előadta a DDS-MSO hipotézist, és egy igen lelkes, nagyon érdeklődő kollégának, Susan Manrubiának átadott egy CD-t, amely az általunk készített, 20 képből álló első DDS folt-katalógust tartalmazta. Egy hónappal később az első európai marskutató űrszonda, a Mars Express programjának tudományos vezetője, Agustin Chicarro is meglátogatta a madridi intézetet. Chicarro, aki Mars-geológiával foglalkozik, mikor meglátta a DDS-katalógus képeit, nagyon lelkes lett, és Manrubia rábeszélésére hamarosan felvette velünk a kapcsolatot. Az igen elfoglalt szakember jelezte, szívesen megismerkedne velünk, és segítene átverekedni a planetológiai szakmai közéletben azt, hogy minél szélesebb körben megismerjék a marsi életre vonatkozó hipotézisünket.

A. Chicarro 2001. augusztus végén eljött Magyarországra, megismerkedett a DDS-csoporttal, a DDS-jelenséggel kapcsolatos további részletekkel, és megkapta a 2. DDS-katalógus további 32 db, a Mars déli pólusa körüli foltos területet feldolgozó képes albumát. Chicarro visszautazását követően meghívott bennünket 2001. október elejére a hollandiai Noordvijkban lévő ESTEC-be, Európa egyik legnagyobb űrközpontjába, egy zártkörű munkaértekezletre a DDS-témában.

Október 5-én az ESTEC-ben elmondtuk legújabb eredményeinket, azokat is, melyeket csak jövő márciusban mutatunk be Houstonban. A meghívásos tanácskozáson a párizsi ESA-központból, Angliából, Olaszországból, Spanyolországból és az ESTEC-ből vettek részt bolygókutatással foglalkozó szakemberek. Ezek az európai kollégák is nagy érdeklődéssel fogadták a DDS-MSO hipotézist és a marsi foltosodási folyamatra vonatkozó, az MGS-képek alaktani értékeléséből levont következtetéseinket.

Az A. Chicarro által összehívott ESTEC-ülés eredménye kettős volt. Először is az európai kollégák azt javasolták, hogy a részletes morfológiai analízist bemutató, nagy szakmai cikkünket ne amerikai, hanem az európai planetológiai folyóiratnak, a Planetary and Space Science-nek küldjük el. Második ajánlatuk az volt, kezdjünk tárgyalásokat arról, milyen lehetőség lenne rá, hogy a Mars Express űrszonda orbiterének kamerája sorozat-felvételeket készítsen a Mars poláris vidékén az általunk kijelölt foltos területekről, pontosabban a tél végi, tavasz eleji foltosodási folyamatról.

A tervek szerint a már épülő Mars Express űrszonda 2003 júniusában indul a Mars felé, és december végén áll bolygó körüli pályára. Beagle-2 nevű asztrobiológiai laboratóriuma szintén 2003 december végén végzi majd a sima leszállást a Mars kb. 1000 km átmérőjű Isidis medencéjébe. A Mars Express orbitere három hónap alatt, a légköri fékezés kihasználásával, mintegy 400 km magasságú körpályára áll, amely a marsi sarkok felett vezet el. Kamerájának szupernagy-felbontású képein 2 m-es alakzatok lesznek megkülönböztethetők. Ennek a kamerának a képein jól lehetne követni a marsi sötét dűnefoltok kialakulásának és fejlődésének részleteit, amelyek talán végleges választ adhatnak a biológiai eredet kérdésére is.

Van azonban még egy korábbi lehetőség is, mert az MGS amerikai mars-szonda, a 2001 január végén befejezett hivatalos programja után, az újabb tervek szerint, még 2002 tavaszáig küldi felvételeit és méréseit a Marsról. Valószínű, hogy M. Malinék már 2001 nyarán elkészítették ezzel az űrszondával azokat a képsorozatokat, amelyek a foltfejlődés még ismeretlen részleteit mutathatják. Ezeket az MGS-képeket azonban – a kézirat 2001 novemberi írásakor – még csak ők láthatják, dolgozhatják fel és értékelhetik, nyilvánosságra, azaz az internetre csak 2002 elején, februárban vagy márciusban kerülhetnek. Akkor tehát a magyar kutatócsoport is hozzáférhet, és esetleg további bizonyítékokat találhat a jelenlegi marsi életre vonatkozó DDS-MSO hipotézis alátámasztására.

Mint láttuk, a Vörös Bolygón milliárd évekkel ezelőtt létrejött felszíni organizmusokról és ezek esetleg ma is meglévő utódairól nagyon keveset tudunk. Az eddigi űrszondás vizsgálatok azt mutatják, hogy ez a bolygó bonyolultabb és összetettebb volt, s ma is az, mint eddig gondoltuk. Alapos vizsgálata még az emberes Mars-expedíciók előtt feltétlenül szükséges, de később is tovább kell tanulmányozni, nem pedig átalakítani a felszíni viszonyokat az emberi élet számára. A mai marsi körülmények megőrzése és vizsgálata sokkal fontosabb a bolygó terraformálásánál (földiesítésénél)!

Én azt gondolom, hogy itt a Földön még elég sok a kihasználatlan hely és lehetőség az emberi élet számára. Űrszondáinkkal, illetve 20-25 év múlva űrhajóinkkal csak kutatni és új világokat, egy másik életet felderíteni menjünk a szomszédos Vörös Bolygóra, a Marsra; ne átalakítani, elrontani, megsemmisíteni, eltörölni törekedjünk a marsi élet számára alkalmas mai ottani viszonyokat!

Budapest, 2001. november 12.

Dr. Horváth András

űrkutató-csillagász,

a TIT Budapesti Planetáriumának igazgatója

Kim Stanley Robinson

A science fiction történetében kitüntetett helyet foglal el a Mars. Ez nem meglepő, hiszen a bolygó maga elég feltűnő jelenség, és Schiaparelli „csatornái” is alaposan megmozgatták az emberek fantáziáját. Csak emlékeztetőül néhány magyarul is megjelent mű, amelynek helyszíne a vörös bolygó: „A Mars hercegnője” Edgar Rice Burroughstól, „Rhiannon kardja” Leigh Brackett-től, „Marsbéli krónikák” Ray Bradburytől, „A Mars titka” Arthur C. Clarke-tól stb. Miután a Marskutatás fejlődésével kiderült, hogy marslakók nincsenek, csökkent az érdeklődés szomszédunk iránt. A múlt század utolsó évtizede azonban a Mars-regények reneszánszát hozta, több jelentős író fordult külső szomszédunk felé, pl. Brian W Aldiss, Frederik Pohl, Ben Bova. Ehhez az előkelő társasághoz tartozik Kim Stanley Robinson is, számos, a Marson játszódó regény és elbeszélés szerzője.

Kim Stanley Robinson 1952. március 23-án született Waukeganban, de régóta Kaliforniában él. PhD-jét is ott szerezte Philip K. Dick regényeinek elemzéséből (The Novels of Philip K. Dick, 1984). Első elbeszélései Damon Knight Orbit 18 (1975) c. antológiájában jelentek meg. Az elkövetkező években sorra születtek további művei, bár sose tartozott az igazán termékeny szerzők közé. Főleg a Magazin of Fantasy and Science Fiction-ben (F&SF) és az Asimov's (IASFM) magazinban jelentek meg ismertebb elbeszélései: p1. a Nebula-díjas „The Blind Geometer” (IASFM 1987. augusztus), „Escape from Kathmandu” (IASFM 1986. szeptember) és a magyarra is lefordított, a bibliográfiában felsorolt novellák.

Közismertté a „Három Kalifornia” trilógiával vált, melyben három eltérő, de (akkor) lehetséges jövőt vázolt fel Kalifornia (és ezáltal az egész Föld) számára. Az első, The Wild Shore (1984) egy katasztrófa utáni Kaliforniáról szól, a második, The Gold Coast (1988) egy disztópia (negatív utópia), míg a záró kötet, Pacific Edge (1990) utópia. A három regény felfogható ugyanazon történet három változatának is.

A Mars-trilógia első könyve, A vörös Mars 1993-ban jelent meg (Nebula-díjas még ugyanebben az évben). Egy év múlva követte a Green Mars (Hugodíjas 1994-ben), majd 1996-ban a Blue Mars (Hugo-díjas 1997-ben). A trilógiához kapcsolódó elbeszélések, versek az 1999-es The Martians című kötetben láttak napvilágot. Ez tartalmazza a már korábban magyarul is megjelent „A zöld Mars” c. elbeszélést is.

Robinson legutóbbi regénye, az Antarctica (1997) a Déli-sarkvidék természeti kincseinek kihasználásáról – kirablásáról – szól. Bár Robinson „zöld”-nek vallja magát, nem tartozik a szélsőséges környezetvédők közé – a Mars vagy az Antarktisz lakhatóvá tételét egyáltalán nem ellenezné.

A nyolcvanas években a kiberpunk feltűnésekor Robinsont az ún. „humanisták” közé sorolták, de ezt a címkézést ő elvetette akkor is és most is. Regényeiben a tudomány jelentős szerepet játszik, de más hangsúllyal, mint a kiberpunkban: a virtuális valóság helyett őt a valódi világ jobban érdekli. A Marsról pedig – mint ezt egy Mars-trilógia szerzőjétől el is várhatjuk – igen alapos és naprakész ismeretekkel rendelkezik.

Legújabb regényében (The Years of Rice and Salt), melynek megjelenése 2002 februárjában várható, új témával jelentkezik: hogyan alakult volna a történelem, ha Európa lakosságának 90 %-a meghal egy középkori pestisjárványban?

Forty Signs of Rain (2004)

Fifty Degrees Below (2005)

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ A fesztivál éjszakája

MÁSODIK RÉSZ Utazás a Marsra

HARMADIK RÉSZ A tűzpróba

NEGYEDIK RÉSZ Honvágy

ÖTÖDIK RÉSZ Itt történelmet csinálunk

HATODIK RÉSZ Fegyverek az asztal alatt

HETEDIK RÉSZ Senzeni Na

NYOLCADIK RÉSZ Sikata ga nai

KRONOLÓGIA

Élet a Vörös Bolygón?

Kim Stanley Robinson