Kim Stanley Robinson

ÁRRAL SZEMBEN

I.

Buddha érkezése

Napfényben fürdik a Föld. Vadfotonáradat, átlagosan 342joule per négyzetméter per perc. 4185 joule, egy kalória egy Celsius fokkal emeli meg egy kilogramm víz hőmérsékletét. Ha ez a rengeteg energia mind a Föld légkörében maradna, a hőmérséklet naponta tíz Celsius fokkal növekedne.

Szerencsére a nagy része visszasugárzik az űrbe. Hogy pontosan mennyi, az az albedón és az atmoszféra pontos kémiai összetételén is múlik, és idővel mind a kettő változik.

A Föld albedójának avagy fényvisszaverő képességének nagy részét a sarok jégsapkája teszi ki. Ha számottevően zsugorodni kezdene a sarki jég és hó, több napenergia maradna a Földön. A napfény behatolna az addig jég fedte óceánokba is, felmelegítené a vizet, ettől pedig tovább olvadna a jég. Állandó pozitív visszacsatolás. Az Északi-sark jégtömege az éves napenergia néhány százalékát sugározza vissza az űrbe. Amikor az ötvenes években először megvizsgálták az Északi-sark körül a jég vastagságát atomtengeralattjárókkal, átlagosan tíz méter vastag volt tél derekán. A XX. század végére már csak öt méter. Aztán egy augusztusban az egybefüggő jégmező nagy jégtáblákra tört szét, és sodródni kezdett az áramlatokkal. A jéghegyek egymásnak ütköztek, apróbbra törtek, széles édesvízsávokat hagytak szabadon a sarki nyár szüntelen napsütésében. Az ezt követő évben már júliusban széttöredezett a jég, és olykor a Jeges-tenger felületének több mint a fele nyílt víz volt. A harmadik évben már májusban felszakadozott a jég. És ez volt tavaly.

A hétköznapok mind ugyanúgy kezdődnek. Megszólal a vekker, felver az álmodból, azonnal el is felejted. Szürkén derengő korahajnal, félhomályos szoba. Betámolyogsz a forró zuhany alá, hátha teljesen felébreszt. Érzed, ahogy a víz szinte végigégeti a tarkód, ó, ez a nap legcsodásabb pillanata, de máris múlóban, az óra kérlelhetetlen. Egy álomtöredék, teljesen elmerültél egy problémakörben, azonban az emlék most éppúgy szökik el előled, ahogy álmodban te szöktél volna a munka elől. Kiszaladt az emlékfolyosón – eltűnt. Vége. Az álmok nem akarják, hogy emlékezz rájuk. Anna Quibler kielemezte, hogyan aludt aznap éjszaka, és arra jutott, hogy nem túl jól. Már most kimerült volt. Joe kétszer is felsírt, és bár Charlie kelt fel, hogy megnyugtassa – ez is része volt a szoktatási-neve-lési tervnek, hogy megértessék Joe-val, Anyát már sosem ugraszthatja éjjel –, természetesen Anna is felébredt, és elkapott pár foszlányt Charlie nyugtatgatásából.

– Hé, Joe! Aludj csak vissza, haver, késő éjszaka van! Reggelig úgysem történik semmi, szóval akár alhatsz is. Semmi értelme itt vernyognod, mi a fenének csinálod már, jó éjt, a fenébe is!

A legnagyobb jóindulattal nézve is kurta-furcsa volt az altató, de ez is a tervhez tartozott. Anna még jó darabig forgolódott, hősiesen próbált nem gondolni a munkájára. Régebben ilyenkor A hollót szavalta Edgar Allan Poe-tól, még középiskolás korában tanulta meg, és kellemesen álomba ringatta, mígnem egy éjjel eszébe nem jutott, hogy „szólt a holló: Livermore”, mert akkoriban a munkahelyén épp volt egy kis gond pár alakkal kinn a Lawrence Livermore-ban. Innentől kezdve a vers sem segített neki elaludni, mert elég volt A hollóra gondolnia, hogy a munka jusson az eszébe. Anna gondolatai amúgy is gyakran visszacsúsztak a munka köré.

Sajnos vége a zuhanynak. Három perc alatt megtörölközött és felöltözött. Lement a konyhába, és összekészítette a nagyobbik fia ebédjét. Nick ragaszkodott hozzá, hogy minden nap pontosan ugyanazt egye, úgyhogy Annának nem esett nehezére összeszednie. Mogyoróvajas szendvics, öt sárgarépa, alma, kakaó joghurt, löncshús, sajtrudacska, keksz. Két perc az egész, aztán be egy hűtőtasakba, hogy hideg maradjon. Ahogy kiszedte a tasakokat a mélyhűtőből, látta a szép rendben sorakozó műanyag üvegeket is, tele a tulajdon tejével. Napközben, amikor Anna nem volt otthon, Charlie ezeket olvasztotta ki és etette meg Joe-val. Erről eszébe jutott – bár amúgy sem felejthette volna el túl sokáig, amilyen teltnek a melleit érezte –, hogy indulás előtt még meg kell szoptatnia a csemetét. Visszacsattogott az emeletre, kivette Joe-t a rácsos ágyból, és leült a díványra.

– Szia, szívem, itt az ideje egy kis alvós szopinak!

Joe már hozzászokott ehhez, rácuppant Anna mellére anélkül, hogy felébredt volna. Lehunyt szemmel úgy nézett ki, mint egy kisangyal. Nőtt, mint akit húznak, de amikor Anna ölbe vette, úgy simult a kezébe, mintha csak újszülött lenne. Már elmúlt másfél éves is, rendszeresen kimerítette az anyját a kis vadóc, de most nem. A szoptatás kellemes melegségétől Anna teste újra elaludt, de az agya már dolgozott. Levette Joe-t az egyik melléről, és áttette a másikra még négy percre. Az első pár hónapban be kellett fognia a gyerek orrát, hogy valahogy elengedje, de most már elég volt megpöccintenie a nóziját. Legalábbis az első mellnél. A másodiknál Joe már vonakodott. Anna nézte, ahogy a gyerekszoba óráján körbe-körbesiklik a másodpercmutató. Tudta, hogy amint végez a szoptatással, Joe visszaalszik, és Charlie elmondása szerint békésen durmol reggel kilencig is. Visszatette a rácsos kiságyba, begombolkozott, és óvatosan megpuszilta a fiú fejét. Charlie motyogott, hogy „Hívj fel, vigyázz magadra”, aztán Anna már le is ért a lépcsőn, ki az ajtón, vállán a munkába hordott, jókora táskával.

A hűvös reggeli levegő az arcán, vizes haján aznap először teljesen felébresztette. Már május volt, és a későtavaszi reggelek egy kicsit még csípősek voltak. Pompás érzés volt így, a közelgő, fülledt hőség előtt. Tömött, szürke felhők úsztak át a Wisconsin sugárutat szegélyező épületek fölött. Az úton délre dübörögtek a kamionok. A hajnali napfény felfreccsent a Bethesda metróállomás körül magasió felhőkarcolók fémeskék ablakára, és ahogy Anna sietősen lépdelt, nem először jutott az az eszébe, hogy ez a nap egyik csúcspontja. Jobban belegondolva ebből sok zavarba ejtő következtetést lehetett volna levonni, de nem törődött velük, csak élvezte a szabad levegőt, a város fölött gomolygó felhők látványát. Elment a metróhoz vivő lift mellett, ötven további méterrel megtoldotta az útját, elfordult, és ledobogott a kis lépcsőcskén a buszmegállóhoz. Aztán le a nagy mozgólépcsőn, be a metróállomás hatalmas, félhomályos hengerébe. Kártya a beléptető kapuba, katt, a háromszögletű korlát visszacsusszan a szerkezetbe, kártya ki, aztán le a következő mozgólépcsőn a sínekhez. Nem állt benn a szerelvény, nem is jött azonnal (jóval azelőtt lehetett már hallani és érezni a szelet, mielőtt a peronba süllyesztett lámpák villogni kezdtek volna), nem kellett hát sietnie. Leült az egyik betonpadra: tudta, hogy innen nyílegyenesen sétálhat be a metróajtón, úgy, hogy aztán a Metro Centernél a keleti narancssárga vonalhoz vezető mozgólépcsőkhöz legközelebb szálljon le. Ilyenkor még nagy valószínűséggel kap ülőhelyet a beérkező metrón, kinyitotta hát a laptopját, és tanulmányozni kezdte az egyik dossziét; még mindig így hívták a Nemzeti Tudományos Alaphoz beérkezett, évente mintegy ötvenezer támogatási pályázatot. A palindrom kodonok gén fehérjekifejezésben játszott szerepének matematikai és algoritmikus elemzése. A projekt a tervek szerint továbbfejlesztene egy egyelőre ígéretesnek tűnő algoritmust, amelynek segítségével meg lehetne jósolni, az emberi DNS egyes szakaszait mely fehérjék építik fel. A géneket rengeteg különféle fehérje építette föl eladdig ismeretlen módon, megfejtetlen változatokban, úgyhogy egy ehhez hasonló művelet nagyon is hasznos lett volna – már ha meg tudják oldani. Anna kételkedett benne, de a genomika nem tartozott a szakterületei közé. Tovább kell adnia Frank Vanderwalnak. Fel is írta magának a feladatatot, majd kinyitotta a következő dossziét.

A metró érkezése, a felszállás, a helykeresés, az átszállás a Metro Centerben, a leszállás Virginiában, Arlingtonban, a Ballston megállónál: mind-mind tudatos gondolkozást nem igénylő rutinfeladat volt, ami közben nyugodtan olvashatott vagy elemezhette a laptopra összegyűlt pályázatokat. Az aznap reggeli adagból még mindig a legelső tűnt a legizgalmasabbnak. Kíváncsi volt rá, Frank mit szól majd hozzá.

A metrómegállóból előbukkanni a világon nagyjából mindenütt egyforma: fel a hosszú mozgólépcsőn, fel a szürke ég ovális ablaka, fel a forró tavaszi nap felé. Hirtelen berobbansz a zsibongó városi létbe. A Ballston megálló annyiban különbözött a többi metrómegállótól, hogy a mozgólépcső jókora üvegkalitkába ért fel, ahol üvegajtók vezettek egy épületbe. Anna körbe sem nézett, belépett az épületbe, egyenesen ahhoz a kis nyitott oldalú büféhez sietett, ahol az átlagosnál jobb szendvicseket és süteményeket lehetett kapni, és vett magának valamit, amit az asztala mellett bekaphat ebédre. Aztán újra kiment, és betért a szokásos kávéjáért az út túloldalán lévő Starbucksba. Ebben a kávézóban a személyzet volt különleges: mániákusan ügyeltek a gyorsaságra és a pontosságra, úgy végezték a dolgukat, mintha felhúzható masinák lennének. Anna imádta nézni, ahogy dolgoznak. Bárhol nagyra becsülte a hatékonyságot, minél idősebb volt, annál inkább, lenyűgözőnek és szívhez szólónak tartotta, hogy egy csapat fiatal képes volt egy nagy eséllyel halálosan unalmas munkakörből is valamiféle hosszú távú atletikus előadást fejleszteni. Még jobb kedvre került, ahogy a hosszú sorban előre araszolva látta, amint a számítógépnél ácsorgó nő felnéz, amikor még ketten álltak előtte, és hátrakiáltott a társainak: – Nagy latte, fél koffein, zsírszegény, hab nélkül! Amikor Anna sorra került, már csak annyit kérdezett, kér-e még valamit aznap. Nem esett nehezére mosolyogni, miközben megrázta a fejét. Aztán ismét kinn volt, kezében egy dupla falú papírpohár, átment az NSF[1]-épület nyugati bejáratához. Odabenn felmutatta az azonosítókártyáját a biztonsági őrnek, és átvágott az átriumon a déli liftekhez.

Anna szerette az NSF-épület belsejét. Üreges szerkezet volt, óriási központi átriummal. A jókora nyolcszögletű tér a földszinttől a tizenkettedik emeleti tetőablakig magasodott. A jókora űrt – nagyobb volt, mint egynéhány különálló épület – az NSF-irodák üveges belső ablakai szegélyezték. A felső részét az alapszínekre festett, hatalmas, hajlított fémrudakból komponált függődísz foglalta el. A földszinten sokféle üzletecske nyílt az átriumra – pizzéria, fodrász, utazási iroda, bankfiók egyaránt volt köztük.

Anna kavarodást vett észre a szeme sarkából. Az átrium túlsó bejáratánál bordó színben kezdett el örvényleni valami, sárgaréz fénylett fel, és hirtelen rezonáns, mély hang harsant. A vibrálás betöltötte a hatalmas teret, mintha az egész átrium valamiféle óriási kürt lett volna. Egy csapat tibeti – első ránézésre legalábbis annak tűntek – vonult be az átriumba. A férfiak és a nők egyaránt bordó ruhát viseltek és szárnyas sárga kalapot. Néhányan régies, egyenes kürtöket fújtak, mások doboltak vagy füstölőket lengettek. Felhőkben szállt fel a szantálfa füstje. Mintha csak véletlenül tévedt volna be egy parádé az utcáról, kántálva vágtak át az átriumon, ugrálva léptek, pörögtek, forogtak fenséges lassúsággal.

Az utazási iroda felé tartottak, és Anna egy pillanatra elgondolkozott rajta, hogy talán a hazautat akarják épp lefoglalni. Aztán látta, hogy az utazási iroda kirakata üres.

Egy pillanatra megfájdult a szíve, mert a kirakat mindig tele volt színes poszterekkel, trópusi tengerpartokkal, európai várkastélyokkal, havonta változtak, mint a naptárképek, és Anna gyakorta megállt előttük az ebédjét majszolva, gondolatban utazgatva, hiszen a valódi utazást ő is, Charlie is feladták, amikor Nick megszületett. Néha eszébe jutott, hogy figyelembe véve, micsoda fertőzésveszély és politikai villongások rejlenek egy-egy gusztusosabb poszter idilli képe mögött, talán még gondolatban utazgatni volt a legbiztonságosabb. De most a kirakat üresen állt, akárcsak az üveg mögött rejlő üzletecske. A tibeti kompánia az ajtó előtt gyülekezett, a kántálás és a rézfúvósok éles hangja egyre magasabbra hágott, az elképesztően mély hangok szinte láthatóan remegtek a levegőben, mintha csak a képzelet világának rajzfilmváltozatában jártak volna.

Anna közelebb lépett, nem hagyta, hogy tovább sajnálkozzon az utazási iroda eltűntén. Új bérlők, ráadásul tömjénfüstbe burkolják az épületet, és tiszta szívükből kántálnak vagy fújják a kürtöket: ez érdekesnek tűnt. Az ünneplők közepén egy öregember állt, barna arcán ráncok útvesztője sötétlett. Elmosolyodott, és Anna már látta is, hogy az útvesztők egy élet mosolyait összegzik. A férfi felemelte a jobb kezét, és a zene megakadt, elhalt. A legmélyebb basszus még ott remegett Anna gyomrában.

Az öregember kilépett a csoportból, és meghajolt az átrium négy fala felé, a két kezét összezárva maga elé emelte. Meghajtotta a fejét és énekelt, a hangja éppolyan mély volt, mint a kürtöké, és két hangot használta rezonáns fejhang egyértelműen elvált a tiszta, mély basszustól. Meglepő volt egy ilyen törékeny fickótól. Énekelve lépett az utazási iroda ajtajához, és mindkét oldalon megérintette az ajtó fogantyúit. Élesen felkiáltott közben.

– Rig jal ba! Csosz min gon pa!

A többiek egy emberként válaszoltak.

– Dzsetszün Gyatszo!

Az öregember meghajolt feléjük.

Aztán mind felkiáltottak, hogy „om”, és libasorban bevonultak az aprócska irodába. A kürtösöknek forgatniuk kellett egy ideig hosszú hangszereiket, hogy bejussanak az ajtón.

Egy fiatal szerzetes újra kijött. Bő ruhaujjából előhúzott egy kis négyszögletes kártyát, a kártya hátán lévő ragacsos részekről leügyeskedte a védőfóliát, és gondosan felragasztotta a lapot az ajtó mellé a kirakatra. Aztán visszament az irodába.

Anna a kirakathoz sétált. A táblácskán a következő állt: Khembalungi Nagykövetség

Nagykövetség! Ráadásul egy olyan országé, amiről még csak nem is hallott, bár ez önmagában nem lepte meg, egyfolytában újabb és újabb országok születtek, ez volt az ENSZ kedvenc megoldása a vitás helyzetekre. Talán végre megegyeztek Ázsia egy viszály sújtotta szegletében, és így alakult meg ez a Khembalung is.

De akárhogy jött is létre az ország, ez módfelett különös hely volt egy nagykövetségnek. Nagyon messze volt a Massachusetts sugárút valószerűtlen építészetű, ismeretlen zászlójú, drágán tereprendezett nagykövetségi övezetétől, és nem volt Georgetown, Dupont Circle, Adams-Morgan, Foggy Bottom, East Capitol Hill sem, nem lógott bele a tiszteletreméltó nagykövetségek egyik közkedvelt környékébe sem. Nemcsak hogy kinn volt Arlingtonban, de egyenesen az NSF épületében! Talán tudományos országról volt szó.

Annának tetszett a gondolat, és tetszett az is, hogy valami új van az épületben. Még közelebb ment. Megpróbálta elolvasni az új tábla alján felsejlő, apró betűs írást is.

Újra előbukkant a fiatalember, aki kitette a táblát. Kerek arca volt, kopaszra borotvált feje, mozgékony kis szája, mint Betty Boopnak. Kifejező fekete szemével egyenesen Anna szemébe mélyedt.

– Segíthetek? – kérdezte leginkább talán az indiaira emlékeztető akcentussal.

– Igen – válaszolta Anna. – Láttam az érkezési ceremóniájukat, és felkeltette az érdeklődésemet. Meg szeretném kérdezni, hogy honnan jöttek?

– Köszönöm az érdeklődést – válaszolt fiatalember udvariasan. Gyorsan fejet hajtott, és elmosolyodott. – Khembalungból jöttünk.

– Igen, azt láttam, de...

– Ó! Egy szigetországról érkeztünk. A Bengáli-öbölben élünk, nem messze a Gangesz torkolatától.

– Értem – lepődött meg Anna némileg; eddig azt hitte, valahonnan a Himalájából érkeztek. – Még sosem hallottam róla.

– Nem valami nagy sziget. Úgy is mondhatnánk, hogy viszonylag friss fejlemény, hogy önálló nemzetnek számítunk. Még csak most alapítjuk meg a külképviseleteinket.

– Jó ötlet. Bár ha engem kérdez, meglep, hogy épp itt nyitottak követséget. Sosem jutott volna eszembe, hogy épp ez lenne rá a megfelelő környezet.

– Hosszas mérlegelés után választottuk – válaszolta a fiatal szerzetes. Alaposan végigmérték egymást.

– Nohát – mondta Anna. – Nagyon érdekes! Sok szerencsét a költözéshez! Örülök, hogy itt vannak.

– Köszönöm. – A fiatalember újfent biccentett.

Anna is bólintott, és épp csak megfordult, hogy elinduljon, de valamiért visszanézett. A fiatal szerzetes még mindig ott állt az ajtóban és a szemközti pizzériát bámulta. Az arcán halvány, elkeseredett fintor futott át.

Anna azonnal felismerte ezt az arckifejezést. Amikor a nagyobbik fia, Nick született, otthon maradt vele, és a gyerek életének első hónapjai egészen összemosódtak előtte. Hiányzott neki a munkája, de nem tudott volna otthon dolgozni. Mire véget ért a szülési szabadság, láthatóan nagy szükség volt rá a munkahelyén is, úgyhogy újra dolgozni kezdett, és Nickre megosztva vigyázott Charlie-val és a bébiszitterekkel, de végül kerestek egy bölcsődét valahol Bethesdában, nem messze a metrómegállótól. Nick eleinte elkeseredetten zokogott, ahányszor csak Anna magára hagyta. Anna nagyon rosszul viselte a dolgot, de aztán a fiú mintha lassan megszokta volna az anyja távollétét. Aztán Anna is elfogadta a mindennapos elválás apró fájdalmát, akárcsak minden más szülő. Ez volt a dolgok rendje.

Aztán egy nap ő vitte le Nicket a bölcsődébe – addigra már a rutin része volt –, és a kölyök nem sírt, amikor elbúcsúzott tőle, mintha észre sem vette volna, vagy nem is érdekelné. De valamiért Anna megtorpant és visszanézett a bölcsőde ablakán, és észrevette Nick arcán a boldogtalan, sztoikus elszántságot, hogy nem sír, hogy átküzdi magát ezen a hosszú, magányos és unalmas napon is – és ez az arckifejezés egyszerűen szívszaggató volt egy ennyire pici gyereken. Nyílvesszőként hasított Annába a fájdalom. Önkéntelenül is felkiáltott, meg is indult, hogy visszarohan a bölcsődébe, és felkapja a fiát, hogy megvigasztalja. Aztán végiggondolta, hogy miként hatna Nickre egy újabb búcsúzás, és bár sajgott a szíve, bár az egész világ bánata rászakadt, elment. És most ugyanezt az arckifejezést látta a fiatalemberen. Anna megtorpant. Ismét beléhasított az a mérhetetlen fájdalom, ami öt éve. Ki tudja, miért utaztak át ezek az emberek a fél világon? Ki tudja, mit hagytak maguk mögött? Visszasétált a fiatal szerzeteshez. A férfi észrevette, és összeszedte magát.

– Igen?

– Ha akarja – kezdte Anna –, később, amikor önöknek is jó, megmutathatom, hogy a környéken hol lehet jót ebédelni. Már jó ideje itt dolgozom.

– Ó, köszönöm szépen – nézett rá meglepetten a férfi. – Az nagyon kedves volna!

– Van olyan nap, ami különösen jó lenne önöknek?

– Nos... azt hiszem, ma is megéhezünk – mondta, és elmosolyodott.

Édesen mosolygott, majdnem úgy, mint Nick.

Anna is elmosolyodott. Elégedett volt.

– Akkor egy órakor lejövök, és elviszem önöket egy jó helyre, ha megfelel.

– Az igazán pompás volna. Nagyon kedves öntől!

Anna biccentett.

– Akkor egy órakor! – Közben már át is rendezte a napi munkabeosztását. A dobozos szendvics eláll egy ideig az irodájában lévő kis hűtőszekrényben is.

Végül csak odaért a déli liftekhez. Várakozás közben csatlakozott hozzá Frank Vanderwal is. Köszöntek egymásnak, és Anna a férfihoz fordult.

– Frank, van egy érdekes dossziém számodra!

– Van még, ami egy hozzám hasonló, kiégett vénségnek is érdekes lehet? – forgatta a szemét a férfi tréfálkozva.

– Ó, azt hiszem, van! – Anna az átrium felé intett. – Láttad az új szomszédainkat? Vesztettünk egy utazási irodát, de cserébe nyertünk egy nagykövetséget, valami apró ázsiai országból.

– Egy nagykövetséget? Itt?

– Azt hiszem, nem ismerik túl jól Washingtont.

– Értem. – Frank elvigyorodott a maga csúfondáros módján. Gúnyos, sokat tudó mosolya még csak nem is emlékeztetett a fiatal szerzetes édes, ártatlan mosolyára. – Az Ígéret Földjének nagykövetei? – Az egyik felfelé mutató nyíl kigyulladt, és a mellette lévő liftajtó kinyílt.

– Nohát, ránk is fér!

* * *

Főemlősök a liftben. Az emberek csendben álltak, a tekintetükkel követték a kijelzőn felvillanó számokat. Szokás szerint. A jelenség láttán Frank Vanderwal szokás szerint szociobiológus üzemmódba váltott, és elemezni kezdte az emberi faj természetét. Emlősök voltak, társas főemlősök: valami szőrtelen csimpánzféleség. A testük, az agyuk, az elméjük, a társadalmuk mind-mind Kelet-Afrikában fejlődött ki nagyjából kétmillió évvel ezelőtt, amikor az éghajlatváltozásoknak köszönhetően az erdő helyét nyílt szavanna kezdte felváltani. Ez rengeteg mindent megmagyarázott. Természetesen mindenkit nyomasztott, hogy egy aprócska, mozgó doboz foglyául esett. Ehhez a szavannán átéltek egyike sem hasonlított. Leginkább talán még arra emlékeztethetett, amikor bekúsztak egy barlangba, kétségkívül egy fáklyával felszerelkezett sámán nyomában, mindenkit szent félelem töltött el, és nagyon valószínű, hogy pszichotrop szerek és a vallási szertartás hatása alatt is álltak. Az alvilági utazás során történt földrengés lett volna még az egyetlen magyarázat, amit az ősi szavanna-agy a modern liftutazásra fel tudott volna állítani. Nem csoda, hogy ilyen feszült csendben álltak: Isten színe előtt voltak, és a civilizáció utolsó ötezer éve közel sem volt elég ahhoz, hogy bármiféle evolúciós alkalmazkodás megváltoztassa ezeket az ösztönös reakciókat. Még mindig csak az ment nekik, amit a szavannán tanultak.

Anna Quibler megtörte a beszédre vonatkozó tabut, ahogy az emberek szokták, ha minden utazótársuk bajtárs is volt. Tovább mesélte Franknek a történteket.

– Odamentem és bemutattam magam. Egy szigetországból jöttek valahonnan a Bengáli-öbölből.

– Mondták, hogy miért épp itt béreltek irodát?

– Azt mondták, hosszas mérlegelés után döntöttek így.

– És mi alapján mérlegeltek?

– Azt nem kérdeztem. Első ránézésre azt mondanám, az NSF közelsége miatt, vagy nem?

Frank felhorkant.

– Mint abban a viccben a színésznőről és a hollywoodi íróról?

Anna erre felhúzta az orrát. Frank meglepődött a reakcióján, mert bár a nő mindig nagyon illemtudó volt, nem tűnt prűdnek. Aztán rájött: nem a vicc nem tetszett neki, hanem az az elképzelés, hogy a jövevények ennyire meggondolatlanok lennének.

– Azt hiszem, ennél összeszedettebbek – válaszolta. – Szerintem érdekes lesz, hogy itt vannak.

A Homo sapiens fajnál eltér a két nem. És nemcsak a külső megjelenésükben: a régészeti felfedezések is mintha Frank azon elképzelését támogatták volna, hogy a két nem társadalmi szerepe igen korán elvált egymástól. Az eltérő szerepek eltérő gondolkozásmódhoz vezethettek, olyannyira, hogy lehetségesnek tűnt, hogy érzékletesen körülírják, miért közelítenek meg másképp még olyan látványosan nemtől független területeket is, mint a tudomány. Ez alapján lenne egy férfi tudományos gyakorlat és egy női tudományos gyakorlat, másképp mondva két, egymástól élesen eltérő gyakorlatról lehetne beszélni. Ez járt Frank fejében, miközben kiszálltak a liftből, és Annával körbegyalogoltak a folyosón, hogy az irodáikhoz érjenek. Anna ugyanolyan magas volt, mint ő, szép alakja volt, de a kettejüket megkülönböztető nemi eltérések egészen a gondolkozásmódjukig és a tudományos gyakorlatukig hatoltak, és ez talán megmagyarázná végre azt is, Frank miért érezte magát mindig kicsit kínosan a nő társaságában. Nem mintha teljességgel ez jellemezte volna a hozzáállását, de idegesítőnek tartotta, ahogy a nő a tudományos munkával foglalkozik. Nem volt érzelgős és anyáskodó, ahogy azt a női gondolkozás általános jellemzői alapján várta volna az ember; épp ellenkezőleg, Anna tudományos munkássága (még mindig gyakorta írt társszerzőként cikkeket, nem temette el teljesen a bürokratikus munka) gyakran azt az aprólékos maximalizmust tükrözte, amitől alapos tudós, elsőrangú statisztikus lett – éles eszű, gyors, jó néhány szakterület kellően tájékozott szakértője, nem egy területen valóban kiemelkedő tudós. Nála jobb embert keresve sem lehetett volna találni arra a meglehetősen furcsa munkára, hogy az NSF Bioinformatikai Részlegét vezesse, szinte már túlzás is volt, mennyire jó – túl pontos, túl alapos kérdező –, de épp ettől nem tudort teljes elszántsággal belevágni bármibe is. Persze lehet, hogy ez az NSF-nél kifejezetten előnynek számított.

Akárhogy is, Anna nagyon megfontoltan csinált mindent. Puritánul állt a tudományokhoz, szinte már szélsőségesen racionálisan. Persze ugyanakkor ez az egész csak a látszat volt, éppúgy, mint a korai puritánoknál; Anna egyszerre volt túl racionális és érzelmileg nyílt, lelkes, változékony, ahogy azt az amerikai nők emberi kapcsolataikban, társadalmi szerepként és paradigmaként is elvárták. Ennek megfelelően természetesen minden női tudós valamiféle Mr. Spock volt, csak kiemelték és előtérbe tolták a racionális oldalukat, érzelmi oldalukat pedig elfojtották, de ettől még mind a kettő létezett.

Persze ha így nézte, azt is be kellett vallania, hogy Anna sokkal kevésbé volt meghasadt személyiség, mint az általa ismert női tudósok többsége. Valójában egész jól kezelte a két eltérő oldalát. Az elmúlt egy évben igen sokat dolgoztak együtt, és gyakran bonyolódtak érdekes vitákba a közös munka során. Igazából Frank kedvelte. Nem a nő idegesítő szokásai zavarták, még csak nem is a sokszor már szőrszálhasogató részletesség, amiről híres volt (bár senki sem mert Anna füle hallatára viccelni a dologgal), a nő mintha nem is tehetett volna róla, hogy ilyen, mintha észre sem vette volna. Nem – inkább az idegesítette Franket, ahogy a nő szélsőségesen tudományos hozzáállása és szenvedélyes, női önkifejezése összefonódott, és a kiteljesedett tudományt, sőt a kiteljesedett emberiséget sejtette. Saját magára emlékeztette Franket.

Természetesen nem arra a társas oldalára, amit hajlandó volt másoknak megmutatni, ezt maga is tudta, hanem a saját belső életére, a saját tapasztalására. Ő is tele volt a racionalitás és az érzelmesség szélsőségeivel. Ettől érezte magát kínosan Anna jelenlétében: olyan volt, mint ő. Olyasmire emlékeztette saját magával kapcsolatban, amire gondolni sem akart, de nem tudta leállítani a gondolatait. Ez volt az egyik fő problémája.

Eljutottak a hatodik emelet túlsó felén lévő irodákhoz. Frank irodája csak egy fülke volt a több apró részre felosztott térben, de Annának igazi, különálló helyiség jutott Frank fülkéjével szemben, saját szobája volt, önálló előtérrel és a titkárnőjével, Aleeshával. Mindkettejük munkahelye, akárcsak a szobák, fülkék és beugrók rengetegében dolgozó, többi emberé, tele volt számítógépekkel, asztalokkal, iratszekrényekkel, zsúfolt könyvespolcokkal. Mint minden rendes tudományos iroda. Minden a legsemlegesebb bézs színű volt. A tudomány tisztasága. A szokásos elrendezést ez esetben emberivé, sőt szinte széppé lágyította a szobák belső falán végighúzódó, mindenütt jelenlevő, hatalmas ablak. Mindenki kinézhetett az átriumba, át a többi irodába. A nyílt tér és az ötven-száz másik emberi lény látványa valahogy a szavanna kis szeletkéjét, visszhangját hozta be az épületbe. A dolgozók ennek megfelelően főemlősként kényelmesebben érezték magukat. Frank egy pillanatig sem ringatta magát abba az illúzióba, hogy bárki is tudatosan törekedett volna erre a hatásra, de tetszett neki, hogy az építész ösztönösen ráhibázott, hogyan késztethetné a leghatékonyabban munkára az épületben dolgozókat.

Leült az asztalához. Úgy fordította a számítógép képernyőjét, hogy ne egyenesen az ablakra nézzen, és ha kell, tudjon rá figyelni, de egyelőre csak ült a széken, és bámult ki az átriumba. Lassan végéhez közeledett egyéves megbízatása az NSF-nél, és a munka, bár cseppet sem apadt, egyszerűen egyre kevésbé tűnt fontosnak számára. Minden vízszintes felületen halmokban tornyozódtak a cikkek és dossziék, Frank sajátos feldolgozási folyamatának megfelelően elrendezve. Rengeteg munkája volt, de dolgozás helyett inkább kibámult az ablakon. Az átrium felső részét betöltő, színes dísz fájdalmasan egyszerű volt: alapvető formák alapszínekben, szinte mint egy óvodás gyermek firkál-mányai. Frank sok minden más mellett sziklamászással is foglalkozott, és gyakran mélázott el azon, hogy pontosan milyen mozdulatsorral lenne a legcélszerűbb megmásznia a szerkezetet. Volt rajta pár nehéz rész, így elég izgalmas mászás lett volna.

A díszen túl száznyolc másik irodába látott be, egyszer megszámolta. Az irodákban emberek gépeltek, olvastak, előadótermekben ültek papírlapokkal teliszórt asztalok körül, diavetítéseket néztek és beszélgettek párosával vagy telefonon. Főleg beszélgettek. Ha valaki a Nemzeti Tudományos Alapítvány belső terét vette volna kiindulási alapnak, könnyen arra a következtetésre juthatott volna, hogy a tudományos munka javarészt abból állt, hogy pár ember körbeül egy asztalt és beszélgetnek.

Ez persze egyáltalán nem így volt, és Frank részint ezért unatkozott annyira. A valódi tudományos munka a laboratóriumokban folyt, és bárhol máshol, ahol kísérleteket végeztek. Ami itt történt, az teljesen más lapra tartozott, valamiféle metatudomány volt úgymond; itt főképp koordinálták a tudományos tevékenységeket, vagy összekapcsolták más emberi tevékenységekkel... netán finanszírozták őket. Valami ilyesmi. Igazából nehezen tudta volna megfogalmazni. Anna starbucksos kávéjának illata kilibegett a szomszédos irodából, és Frank hallotta, hogy a nő máris telefonon beszél valakivel. Ő is sokat telefonálgatott.

– Fogalmam sincs róla, mekkora a többi minta... Nem, nem statisztikailag elhanyagolható, az azt jelentené, hogy a számok a hibahatár alatt maradnak. Amiről ön beszél, az a statisztikailag lényegtelen. Igen, persze, kérdezze csak meg, jó ötlet!

Mindeközben Aleesha, Anna titkárnője is telefonált, türelmesen magyarázott valamit a maga lágy altján. Valami félreértést oldott meg épp. Bármilyen ritkán vallották is be, egyértelmű volt, hogy az NSF csak a környékbeli afro-amerikai nők hadának köszönhette napi fennmaradását, akik ráadásul a legtöbbször mintha egyáltalán nem lettek volna meggyőződve róla, hogy tényleg olyan egetrengetően fontos munkát végeznek, mint azt többségében fehér bőrű munkaadóik gondolják. Aleesha például a legszkeptikusabb udvariassággal viselkedett, amit Frank valaha látott – gyakran próbálta utánozni, de sejtette, hogy nem jár túl sok sikerrel. Anna tűnt fel az ajtóban. Szokás szerint megkocogtatta a kilincset, és úgy tett, mintha Frank kis zuga valódi iroda volna.

– Frank, átküldtem neked egy dossziét egy algoritmusról.

– Nézzük, megérkezett-e! – Frissítette a beérkező e-maileket, és fel is bukkant egy az aquibler@nsf.gov címről. Imádta ezt a címet. – Megjött, mindjárt megnézem!

– Köszönöm! – Anna megfordult, aztán megállt. – Figyelj, mikor is kell visszamenned az UCSD[2]-re?

– Július végén vagy augusztus elején.

– Sajnálom, hogy elmész. Tudom, hogy kellemes a szabad élet, de nagyon örülnénk, ha fontolóra vennéd, hogy még egy évig maradsz, netán állandó státuszt vállalsz. Persze nyilván több más vasat is tartasz a tűzben.

– Igen – válaszolt Frank semleges hangon. Szó sem lehetett róla, hogy az egyéves szerződés lejárta után is itt maradjon. – Rendes tőled, hogy megkérdezted. Jól éreztem magam itt, de talán nem ártana hazamennem. Azért persze gondolkozom rajta!

– Köszönöm. Jó lenne, ha itt maradnál!

Az NSF-ben a munka nagy részét idelátogató tudósok végezték, akik egy-kétéves időszakra hagyták csak ott az anyaintézetüket, hogy a szakterületükbe vágó NSF-programokkal foglalkozzanak. A pályázatok ezrével özönlöttek, és a Frankhez hasonló programigazgatók olvasták át és válogatták szét őket, ők állították össze a külső szakértői kart, ők vezényelték le az üléseket, ahol a szakértők kötegszám értékelték az adott területre érkező pályázatokat. Itt nyilvánult meg a referálási folyamat a leglátványosabban. Frank elvben mélységesen egyetértett az NSF módszereivel, de egy év bőven elég volt belőle. Anna figyelte, és most hirtelen megszólalt.

– Gondolom, ez itt igencsak mókuskerék-szerű számodra.

– Nem, nem jobban, mint bárhol máshol. Sőt, az igazság szerint otthon valószínűleg rosszabb lenne.

Mindketten felnevettek.

– És ott vannak a folyóiratos munkáid is.

– Ott bizony – intett Frank a gépelt kéziratok halmai felé. Három kupacban állt a Review of Bioinformatics és kettőben a The Journal of Sociobiology. – Mindig le vagyok maradva. Kész szerencse, hogy a többi szerkesztő nem csúszik ennyit!

Anna bólintott. Szerkesztőnek lenni kiváltság volt, megtiszteltetés, bár általában nem járt fizetéssel – sőt, a szerkesztőnek gyakran meg kellett rendelnie az újságot, ha saját példányt akart a végeredményből. Ez is a tudomány honorálatlan tevékenységei közé tartozott, része a társadalmi elismerésben mért, sajátos, kiterjedt gazdaságnak.

– Jól van – mondta Anna. – Csak megnéztem, el tudnánk-e csábítani... Tudod, mindig így csináljuk. Ha találunk egy-egy kiemelkedően jó vendégmunkást, megpróbáljuk megtartani őket.

– Persze, természetesen – biccentett Frank némileg zavartan. Akarta vagy sem, meghatódott; adott Anna véleményére. A képernyő felé gördítette a székét, mintha dolgozni akart volna. A nő megfordult és elment. Rákattintott az Anna továbbította dossziéra. A kutatást végzők egyikének azonnal felismerte a nevét.

– Hé, Anna! – kiáltott hátra.

– Igen? – A nő újra feltűnt az ajtóban.

Az egyik dossziés srácot ismerem. A témavezető egy calteches fickó, de a valódi munkát az egyik diákja végezte helyette.

– Igen? – Jellemző helyzet volt: egy fiatal tudós a mentora presztízsét felhasználva próbálja előremozdítani a kutatást.

– Szóval ismerem a diákot. Pár éve én voltam a külső konzulens a disszertációs bizottságában.

– Az nem elég az érdekütközéshez.

Frank biccentett, és továbbolvasott.

– Azonban dolgozott meghatározott idejű szerződéssel a Torrey Pines Generique-nél is. Az egy San Diegó-i cég, részt vettem a megalakulásában.

– Ó. És van még benne pénzügyi érdekeltséged?

– Nem. Bár... Nem tudom, a részvényeim függetlenül kezelt befektetési alapban vannak az alatt az idő alatt, amíg itt dolgozom, szóval nem lehetek benne egészen biztos, de azt hiszem, nem.

– De nem vagy benne az igazgatóságban és nem vagy tanácsadó sem?

– Nem, nem. Úgy nézem, hogy a kölyök szerződése amúgy is mostanában jár le.

– Akkor minden rendben. Ess csak neki!

A tudós társadalom egyetlen tagja sem engedhette meg magának, hogy túl szőrszálhasogató legyen az érdekütköztetések terén, máskülönben sosem találtak volna olyan embert, aki nyugodt szívvel véleményezhetett volna bármit is. Az egyre szélsőségesebb szakosodás miatt úgy leszűkültek a szakterületek, hogy mindenki ismert mindenkit. Emiatt elég volt az is, ha valakinek az adott pillanatban nem volt pénzügyi vagy intézményi kapcsolata a másikkal, és már értékelhette is a munkáját a számos referálási rendszer valamelyikében. De Frank biztosra akart menni. Yann Pierzinski ritka tehetséges fiatal biomatematikus volt, egyike azoknak a doktoranduszoknak, akiket érdemes volt figyelemmel kísérni, mert szinte biztosnak tűnt, hogy a pályája során még hallani lehet majd róla – és most itt is volt, ráadásul olyasvalamivel, ami Franket különösen érdekelte.

– Oké – biccentett vissza Annának –, foglalkozom majd vele! – Becsukta a fájlt és elfordult, mintha valami mással kezdene foglalkozni. Miután Anna elment, ismét kinyitotta a dossziét. A palindrom kodonok gén fehérjekifejezésben játszott szerepének matematikai és algoritmikus elemzése. A pályázat arra kért támogatást, hogy kidolgozhassanak egy olyan algoritmust, amivel meg lehet jósolni, mely gének melyik fehérjével írhatók le.

Nagyon érdekes. Az alapvető misztériumok egyikét próbálták megfejteni; egyetlen felderítetlen lépés csak a biológiában, mégis útját állta az igazán erőteljes biotechnológia kialakulásának. Az emberi genom hárommilliárd bázispárja kódolja a több százezer gént, és a gének többsége egy vagy több fehérje előállítására is tartalmaz utasításokat – ez a szerves kémia és az élet alap építőegysége. De hogy melyik gén melyik fehérjét fejezi ki, és pontosan milyen módszerrel, és hogy egyes gének miért termelnek többfajta, vagy a körülményektől függően más és más fehérjét – erről még vagy nagyon keveset tudtak, vagy teljesen értetlenül álltak előtte. Ha ezt a tudást megszerzik, a biotechnológia is továbbléphetett volna azon, hogy végtelen és roppant költséges barkochba legyen. A rejtély akármelyik részének kulcsa felbecsülhetetlenül értékes lett volna. Frank gyakorlottan, gyorsan lapozta végig a dossziét. Yann Pierzins-ki, Ph. D. biomatematikából, a Caltechről. Továbbra is ugyanott végzi a posztdoktori munkát eddigi konzulensével, aki Frank legvisszafogot-tabb véleménye szerint is az illőnél jobban ékeskedett a diákjai tollával. Pierzinski elment határozott idejű szerződéssel dolgozni a Torrey Pines-ba, egy olyan bioinformatikai kutató keze alá, akiről Frank még sosem hallott – ez érdekes fejlemény volt. Talán épp a konzulensét próbálta elkerülni, de most már visszatért a szárnyai alá. Frank belevetette magát a pályázat lényegi részébe. Pierzinski már a disszertációjában is ugyanezzel az algoritmushalmazzal dolgozott. Nagyjából a fehérjeképzés kémiai mechanizmusa mint természetes algoritmus. Műveletről műveletre végiggondolta az elképzelést. Ez volt a valódi szakterülete, ez érdekelte kisgyermekkora óta, amikor még csak egyszerű fejtörők megoldásával szórakoztatta magát. Mindig is imádta ezt a munkát, most talán minden eddiginél jobban; ha dolgozott, tökéletesen ki tudott szökni a tudatos létéből. Az lényegtelen is volt, hogy miért menekül saját magától; akárhogy érte is el, amikor visszatért ebből az állapotból, felfrissült, mintha csak végre valami ritka jó helyen járt volna.

Azt is szerette megfigyelni, ahogy a világ látszólagos véletlenszerűsége mögül előtűnnek a mintázatok. Ezért kezdte el mostanában annyira érdekelni a szociobiológia is, remélte, hogy végre felfedezheti az emberi viselkedés rejtélyes kódját megfejtő algoritmusokat is. Egyelőre nem járt túl sok sikerrel, már csak azért sem, mert az emberi viselkedés túlnyomó részét nem lehetett kontrollált kísérletekkel megfigyelni, és anélkül sok elméletet képtelenség lett volna leellenőrizni. Kár. Jó néven vette volna, ha tisztábban látja a téma egy-két részletét.

A genom négy vegyületének szintjén, a citozin, adenin, guanin és timin hosszú táncában sokkal reálisabbnak tűnt, hogy a matematika és a kísérletek sora végül megmagyarázza a dolgok mikéntjét és hogyanját, és az eredményeket tovább lehet adni a többi tudósnak, hogy éljenek vele. Másképp mondva Pierzinski ötleteit ellenőrizni lehetett, meg lehetett fejteni, hogyan működnek.

Éhesen, feszülő hólyaggal bukkant fel a munkatranszból. Nagyon úgy érezte, hogy valódi potenciál van ebben a pályázatban, és neki is támadt tőle pár ötlete.

Elgémberedve tápászkodott fel, kiment a mosdóba, visszatért. Már délután volt. Ha nemsokára elindul, talán át tudja magát verekedni a csúcsforgalmon a lakásához, bekap gyorsan pár falatot, és kimegy a vízeséshez. Addigra alábbhagy a fojtó délutáni hőség is, és a szurdokban rohanó folyó falán alig akad sziklamászó. Bőven mászhat napnyugta utánig, és közben gondolkozhat ezen az algoritmuson ott, ahol mostanában a legjobban ment neki a gondolkozás, fenn az ősi kristálypala falon, az egyetlen helyen, ahol Washington környékén maradt még egy talpalatnyi természet.

II.

A szuperhatalom

A matematika néha mintha önálló világegyetem volna, de mégis akkor bukkan fel, amikor az emberi agy a világot vizsgálgatja, és úgy tűnik, része a világnak, a világ szerkezete vagy receptje. A történelem során az emberiség egyre mélyebbre jutott a matematika különféle ágazataiban. Az egyre halmozódó, közös folyamat voltaképp folyamatos társalgás a faj és a valóság között. Az integrál– és differenciálszámítás felfedezése. A formális aritmetika és a szimbolikus logika megalkotása egyaránt matematizálta az emberi érvelés ösztönös stratégiáit, éppolyan szilárddá, felismerhetővé tette, mint a geometriai bizonyításokat. A kísérlet, hogy önmagában teljes és következetes rendszert alkossanak. A halmazelmélet megalkotása. A kérdés, hogy a halmazok tagjai-e saját maguknak, és az ebből születő paradoxonok finomítgatása. A felfedezés, hogy nem létezhetnek teljes rendszerek. Az új számítógépek lépésről lépésre való programozása. Mindez kellett ahhoz, hogy megszülessen a matematika és a logika ötvözete – a két tudományágból merített jelképek és módszerek olvadtak össze az általunk csak algoritmus néven ismert, gyakorta hosszú és összetett műveletekké.

Az algoritmus fejlődése alatt azonban a valóságban is újabb felfedezéseket tett az emberiség: feltárult a sejtjeink mélyén rejlő kettős spirál. A DNS. Fél évszázad alatt beolvasták a teljes genomot is bázispárról bázispárra. Hárommilliárd bázispár; egy részüket géneknek hívjuk – ez a fehérjetermelés kézikönyve.

Azonban hiába térképeztük fel teljesen a genomot, a pontos kifejezések és a növekedés mikéntje továbbra is rejtély. Spirálban csavarodó citozin-, guanin-, adenin- és timinpárok: tudjuk, hogy ők irányítják a növekedést, az élet fejlődését, tudjuk, hogy mindezt a páros elemekbe kódolták. Ismerjük az elemeket. Látjuk a szerves lényeket. Már csak a kettő közt lefutó kódok megértése van hátra. A matematika fejlődését továbbviszi mindentől függetlennek tűnő, belső logikájának lendülete. De a múltban már többször bebizonyosodott, hogy a pusztán matematikai fejlemények idővel megdöbbentő pontossággal írtak le olyan természeti jelenségeket, amelyek az adott matematikai elmélet kialakulásának pillanatában vagy ismeretlenek, vagy megmagyarázhatatlanok voltak. Ez a különös tény mindent megkérdőjelez, amit tudni véltünk a matematika és a valóság, az elme és a kozmosz kapcsolatáról.

Talán sosem sikerül magyarázatot találni rá, a természet miért illeszkedik ilyen árnyalatnyi pontossággal a matematikához. Az algoritmus néven ismert műveletek azonban egyre bonyolultabbak lesznek, kiötlőik egyre érdekesebbnek találják őket. Vajon portrékat festenek meg, receptet írnak vagy varázslatot mondanak? A valóság vajon algoritmusokkal él, a gének algoritmus szerint működnek? A matematikusok nem tudják, melyik válasz igaz, és jelentős részüket nem is érdekli. Szeretik a munkájukat, bármi is az.

Leo Mulhouse megcsókolta a feleségét, Roxanne-t, és kiment a hálószobájukból. A nappaliban félig éjszakai, félig már hajnali fény derengett. A férfi kilépett az erkélyükre: sirályok rikoltoztak, odalenn, a szikla tövénél a tenger morgolódott nagy hangon. A Csendes-óceán hatalmas, szürke lapja terült alá.

Leo úgyszólván beházasodott ebbe a látványos házba: a helyet Roxanne örökölte az anyjától. Leo imádta a kaliforniai Leucadia sziklapereméről nyíló kilátást, de az emeleti veranda alatti, keskeny füves udvarocska talán ha három méter széles volt, azon túl már csak a végtelen ég és a huszonöt méter mélyben szürkén habzó óceán maradt, és a szikla sem volt valami stabil. Leo nem bánta volna, ha a ház valamivel beljebb állt volna a telken.

Vissza a házba, megtölteni az úti kávésbögrét, le a kocsihoz. Le Európába, el a Pannikin mellett, jobbra, aztán egyenest munkába. San Diego megye Csendes-óceán parti főútja mindig csodaszép volt így hajnalban. Minden időjárás jól állt neki: a frissen kelő nap, körülötte a tengerből felszállongó kékek ezerféle árnyalatával, a szétszórt felhők között szilánkokban és kévékben vízszintesen csíkozott napfény, vagy a ködös, felhős reggelek, amikor a szürke keskeny, de mégis sokrétű palettája a legfinomabb, apró árnyalatokkal töltötte meg a tekintetet. A legtöbb hajnal ilyen szürke volt, a vidék valamiféle örökös El Niñoba váltott; volt, aki csak úgy hívta, a Hipernino. Volt, aki azzal jött, hogy a mediterrán klíma örökre el fog tűnni még a mediterrán országokból is. Errefelé a partlakókon kezdtek kifejlődni a napfényhiányra jellemző tünetek, mindenki antidepresszánst és D-vitamint szedett az áldatlan hatások megelőzésére, míg a partvonaltól tíz mérföldre már egész évben forró, szikkadt katlan égett. A júniusi köd mintha többé már fel sem szállt volna.

Leo Mulhouse minden reggel a part menti főúton ment munkába. Szerette nézni az óceánt, szerette az út enyhe hullámvasút-jellegét, ahogy leereszkedik a lagúnákba, aztán újra fel a kis emelkedőkre – Cardiff, Solano Beach, Del Mar. A városkák ebben a napszakban voltak a legszebbek; üresek és frissek, mintha csak megmosakodtak volna az új nap tiszteletére. A gumi sziszegése a nedves betonon, az ablaktörlők nedves nyikorgása, a távolban a hullámok mennydörgése – víz, víz mindenütt, az egész út olyan volt, mintha csak szörfözne, minden reggel ugyanazokon a hullámokon fel-le, meglovagolva a tengerbe omló szárazföld dermedt íveit.

Fel a nagy dombra, Torrey Pinesra, el a golfpálya mellett, kurtán be a Torrey Pines Generique-be. Le a garázsba, be a munka gyomrába. A biotech szörny mélyére.

A bejutáshoz először teljes biztonsági ellenőrzésen kellett átesnie. Ha nem tudták, mivel érkezett az ember, nem tudták megítélni, mit vitt ki. Ennek megfelelően először fémdetektoron kellett áthaladnia, aztán megvizsgálta az unott biztonsági csapat is, hatalmas kávésbögrékkel az egyik kezükben, majd bekapcsolni a gépet, a szoftvereket szakértők ellenőrizték, és végül megszagolgatta Clyde, az egyes jellegzetes molekulák felismerésére betanított kutya is. Standard biotechnológiai ellenőrzés, volt már a múltban pár híresebb ipari kémkedéses eset. Túl nagy tétben játszottak ahhoz, hogy bárkiben is megbízhassanak. Aztán Leo már benn is volt az épületben, végigsétált a hosszú, hófehér folyosókon. Letette a kávéját az asztalra, bekapcsolta az asztali gépet, és kiment, hogy ellenőrizze a folyamatban lévő kísérleteket. A jelenleg is tartó, legfontosabb kísérlet a végéhez közeledett, és Leót különösen érdekelte az eredmény. Az UCSD fehérje-adatbankjában felsorolt több ezer fehérje közül néhányat nagy áteresztőképességű tesztelés alá vetettek, megpróbáltak találni egyet, amelyik úgy aktiválna bizonyos sejteket, hogy azok a normálisnál több nagy sűrűségű lipoproteint, HDL-t állítsanak elő – akár tízszer annyit is. Tízszer annyi HDL, azaz ,,jó koleszterin” számtalan különféle betegségben szenvedő ember életét menthetné meg – atheroszklerózis, kóros elhízás, cukorbetegség, de még az Alzheimer-kór áldozatainak is segíthetett. Ha ezek közül bármelyik betegséget sikerül leküzdeniük vagy akár csak enyhíteniük, milliárdokat kaszálhatnak – ha felfedeznek egy olyan gyógymódot, amelyik mindegyikükre hat... Nos, ez tényleg megmagyarázta, miért is olyan szigorú a biztonsági rendszer. A kísérlet haladt, de egyelőre még nem ért véget. Leo visszament az irodájába és megitta a kávéját, miközben átfutotta a képernyőn a Bioworld Todayt. Robotika a nagyobb áteresztőképességű tesztelésben, mesterséges hormonok elemzési eljárásai, proteomikus analízisek – a témája alapján minden egyes cikk szólhatott volna a Torrey Pines Generique-ben folyó kutatások egyikéről is. Az egész iparág a terápiás célra használható fehérjéket hajszolta, és arra próbáltak rájönni, hogy ha meg is találják ezeket, hogyan juttassák be élő emberekbe. A napi cikkek fele vagy egyik, vagy másik problémával foglalkozott, akárcsak az internetes újság bármelyik másik száma. Ezek voltak a kiemelt problémák, ezek álltak a „biotechnológia” mint elmélet, és mint létező orvosi gyakorlat közé. Ha ezeket a problémákat nem tudják tisztázni, az elmélet és a rá épülő iparág egyaránt követheti a nukleáris erőforrásokat a süllyesztőbe. Ha sikerül a megoldás, pénzügyi szempontból leginkább a számítástechnikához hasonló eredményekre lehet számítani – és akkor még a felfedezések egészségügyi vonzata nem is került szóba!

Amikor Leo bement a laboratóriumba, két asszisztense, Marta és Brian ott álltak az asztal mellett. Mindketten köpenyben és gumikesztyűben voltak, és az egyik pultot betöltő üvegcsesornál dolgoztak pipettáikkal.

– Jó reggelt!

– Hé, Leo! – Marta mutatópálcaként bökött a pipettájával az egyik alacsony, hosszú hűtőszekrény felé. – Felkészültél? Megnézed?

– Fel hát. Segítenél?

– Egy pillanat! – Végigsietett a hosszú munkaasztal mellett.

Brian is megszólalt.

– Remélem, tényleg működik, mert Derek épp most jelentette be a sajtónak, hogy ez az évtized legígéretesebb öngyógyító terápiája!

Leo döbbenten kapta föl a fejét.

– Ne! Ugye csak viccelsz?

– Nem viccelek.

– Ne, ne! Tényleg ne!

– Pedig tényleg.

– Hogy tehette?

– Sajtóközlemény. Felhívta a kedvenc riportereit is és közzétette a honlapján. A chatszobákban már most a lehetséges következményekről fecsegnek. Fogadni mernének rá, hogy még a hó vége előtt megvesz minket egy nagy gyógyszercég.

– Légyszi, Bri. Ne mondj nekem ilyeneket!

– Bocs, de ismered Dereket! – Brian az asztal túlsó végén villódzó számítógépes monitorok egyike felé intett. – Tele van vele minden!

Leo a képernyő felé hunyorgott.

– A mai Bioworld Todayben nem volt benne.

– A holnapiban benne lesz.

A céges honlapon villódzott a Friss Hírek feliratú doboz. Leo odahajolt, és rábökött. Igen, főhír: HDL gyár, potenciálisan használ a túlsúly, a cukorbetegség, az Alzheimer-kór, a szívbetegségek ellen...

– Édes istenem – motyogta Leo olvasás közben. – Édes istenem! – Egészen elvörösödött. – Miért csinálja ezt?

– Azt akarja, hogy igaz legyen.

– És? Még nem tudhatjuk biztosan.

Marta kicsit gúnyosan elvigyorodott.

– Azt akarja, hogy váltsd valóra, Leo! Olyan, mint a gyalogkakukk, és te vagy a prérifarkas. Addig hajt, amíg le nem szaladsz a szirtperemről, és aztán gyorsan építened kell egy hidat vissza a sziklára, mielőtt leesel.

– Az nem így megy! A prérifarkas is mindig lezuhan!

Marta kinevette. Kedvelte Leót, de kemény nő volt.

– Hagyd már! – legyintett. – Ideje megcsinálnunk.

Leo biccentett. Próbált lehiggadni. Nagyra becsülte Marta hozzáállását, és minden helyzetben szeretett legalább annyira optimista lenni, mint a legoptimistább jelenlevő. Az elmúlt időben egyre nehezebben ment neki, de azért most amennyire csak tudott, elmosolyodott.

– Igen, persze, igazad van – mondta, és felhúzta a gumikesztyűjét.

– Emlékszel, amikor bejelentette, hogy legyőztük az A típusú vérzékenységet? – kérdezte Brian.

– Kérlek!

– Emlékszel, amikor sajtóközleményt adott ki, hogy percenként ezer egeret fejezünk le, hogy megmutassuk, milyen jól működik a gyógymód?

– A forgóasztalos guillotine kísérlet?

– Kérlek – könyörgött Leo –, hagyjátok abba!

Felkapott egy pipettát és megpróbált a munkájára összpontosítani. Kihúz, befecskendez, kihúz, befecskendez – sajnos ez a munkafázis szinte teljesen automatikus volt, az embernek jutott ideje gondolkozni, akár akarta, akár nem. Egy idő után Leo magára hagyta a többieket és visszament a szobájába, hogy megnézze az e-mailjeit, aztán tehetetlenül elolvasson Derek sajtóközleményéből annyit, amennyit még elviselt.

– Miért csinál ilyeneket, miért, miért, miért?

Költői kérdésnek szánta, de Marta és Brian már az ajtajában álltak, és Martát semmi sem lágyíthatta meg.

– Mondtam már neked, azt hiszi, így rá tud minket venni arra, hogy meg is csináljuk!

– De nem nekünk kell megcsinálnunk – tiltakozott Leo –, hanem a génnek! Mi aztán semmit sem tehetünk, ha a megváltoztatott gén nem jut be a megcélzott sejtbe!

– Akkor ki kell találnod valamit, ami működik.

– Úgy érted, mint az a szlogen, hogy építsd meg, aztán úgyis jönnek a vásárlók?

– Igen. Jelentsd be, és úgyis megcsinálják.

A labor egyik időmérője pittyegni kezdett – a hang kísértetiesen emlékeztetett a gyalogkakukk csipogására. Bip-bip! Bip-bip! Az inkubátorhoz siettek, és elolvasták a gépből kihengeredő papírt, mintha csak egy bankautomatától kapnák meg az egyenlegjelentést és a pénzt. Mintha csak egy vaskos köteg húszdolláros gördülne elő a semmiből, ha az eredmények jók lennének.

És jók lettek. Nagyon jók. Át kellett nézniük, hogy egészen biztosak lehessenek a dolgukban, de épp elég hosszú ideje folytatták már ezt a kísérletsort ahhoz, hogy tudják, hogy kell kinéznie a nyers adatnak. Az adatok jók lettek. Most már tényleg olyanok voltak, mint a prérifarkas, álltak a levegőben, és döbbenten meredtek a nézőre, mert a szikláról csodába illő mód előgördült egy híd és megmentette őket. Megmentette őket a zuhanástól, a nyilatkozat visszavonásától, a NASDAQ-szabadeséstől. Attól eltekintve, hogy a prérifarkas mindig idő előtt könnyebbült meg. A gyalogkakukknak mindig volt még egy pusztító trükk a tarsolyában. Leo keze megremegett.

– Francba – mondta. – Ha Derek békén maradt volna, most itt ünnepelnénk. Ezt nézzétek meg – mutatott a lapra –, minden eddiginél jobb!

– Látod, Derek is tudta, hogy így lesz!

– Tudta a francokat!

– Egész jók a számok – vigyorodott el Brian –, és a cikkel is majdnem kész vagyunk. Vedd bele még ezt is, és vond le a következtetéseket!

– A következtetések is egyszerűek lesznek, ha igazat mondasz! – tette hozzá Marta.

Leo biccentett.

– Az a gond, hogy ha igazat mondunk, azt is hozzá kell tennünk, hogy bár ez a része működik, gyógymódnak még nem alkalmas, mert nem tudjuk célzottan a szervezetbe juttatni. Előállíthatjuk, de nem tudjuk bejuttatni az élő szervezetbe, ahol szükség volna rá.

– Nem olvastad el az egész honlapot – mosolyodott el Marta újfent dühösen.

– Hogy érted? – Leo igazán nem volt viccelődős hangulatban.

A gyomra már így is mogyorónyi, kőkemény görcsbe zsugorodott. Marta felnevetett; mindig így mutatta ki az együttérzését, ha nem akarta bevallani.

– Megveszi az Urtechet!

– Mi a fene az Urtech?

– Van egy működőképes célzott beviteli módszerük.

– Ezt hogy érted? És mi az?

– Tök új. Épp csak most kapták meg rá a szabadalmat.

– Ó, ne!

– Ó, de!

– Ó, te szent ég! Még nem is ellenőrizték?

– A szabadalomtól és Derek felvásárlási ajánlatától eltekintve semmi sem igazolja, hogy működik.

– Ó, te szent ég. Miért csinál ilyesmit?

– Mert ő akar lenni minden idők legnagyobb gyógyszeripari cégének a vezérigazgatója. Ahogy azt a People magazinnak is megmondta.

– Hát persze.

A Torrey Pines Generique-t a legtöbb kezdő biotech céghez hasonlóan alulfinanszírozták, és ebbe csak egy-két nagyobb dobás fért bele. Az egyiknek kellően csábítónak kellett ahhoz tűnnie, hogy bevonzzon annyi tőkét, amennyi a további növekedéshez elengedhetetlen lett volna. Fennállásuk eddigi öt évében egyfolytában ezen dolgoztak, és még csak most kezdtek eredményre jutni ezzel a kísérletsorral. Most már csak arra volt szükség, hogy a sikeresen átszabott gént valahogy a páciens saját sejtjeibe juttassák, hogy utána a páciens teste termeljen többet a szükséges fehérjéből. Ha azt megoldják, a test immunrendszere nem reagálna rá, és ha a gyógymódnak megfelelő mennyiségű fehérjét termelne, nemcsak segítenének a betegeken, de meg is tudnák őket gyógyítani.

Lenyűgöző.

De (és ez egyre nagyobb de volt) még senki sem oldotta meg, hogy élő páciensek sejtjeibe juttassa a megváltoztatott DNS-t. Leo és az emberei nem fiziológusok voltak, és egyelőre nem tudták megoldani ezt a problémát. Mások sem. Az immunrendszer épp azért jött létre, hogy megakadályozza az efféle behatolásokat. Az egyik módszer épp az volt a megváltoztatott DNS szervezetbe való juttatására, hogy beültették egy vírusba, és a vírussal megfertőzték a pácienst. A fertőzésnek végül is jótékony hatása volt, mert a megváltoztatott DNS célba ért, de a szervezet harcolt a vírusfertőzések ellen, úgyhogy ez nem volt valami jó módszer. Senki sem akarta tovább gyengíteni az amúgy is beteg emberek immunrendszerét. Jó ideje ugyanabban a csónakban eveztek ők is, mint mindenki más, és a génterápia Szent Grálját, a „célzott, nem vírusos bejuttatási módszert” hajszolták egyre. Amelyik vállalatnak sikerülne kifejlesztenie és levédenie egy ilyen módszert, egyszerre tucatnyi eljárás licencét megkapta volna, és nagy valószínűséggel valamelyik nagy gyógyszercég azonnal fel is vásárolta volna, mindenki gazdag lett volna, és általában állásban is maradt volna. Idővel persze lehet, hogy a gyógyszercég abbahagyta volna a fejlesztést, és csak magát a módszert tartotta volna meg, de addigra a kisvállalat alkalmazottai mind elég tehetősek lettek volna, hogy csak nevessenek a dolgon, nyugdíjba menjenek, és onnantól kezdve csak a parton henyéljenek, vagy ha akarják, alapítsanak egy új kis céget, is próbálják még egyszer megütni a főnyereményt. Addigra viszont inkább csak az emberbaráti szeretet vezérelné őket, nem az a kétségbeesett túlélni akarás, ami meghatározta a nagy siker előtti életüket. Ennek megfelelően a nem vírusos sejtbejuttatási módszert világszerte több száz laboratórium kutatta, és most Derek megvette az egyiküket. Leo meredten bámulta a honlapon az újabb bejelentést. Derek puszta spekuláció alapján vásárolta fel a céget, mert ha a módszer bizonyíthatóan működött volna, soha az életben nem tudta volna kifizetni. Még a Torrey Pines-nál is kisebb biotech vállalatocska, az Urtech; székhelye a marylandi Bethesda. Leo még csak nem is hallott róla, de valahogy meggyőzték Dereket, hogy képesek lesznek megváltoztatott DNS-t juttatni az emberi szervezetbe. Derek anélkül döntött a vétel mellett, hogy megkérdezte volna Leót, a tudományos kutatóját. A tudományos tanácsot nyilván az alelnöke adta, Dr. Sam Houston, a cég régi barátja és egykori társtulajdonosa. Valaki, aki legalább tíz éve nem dolgozott laboratóriumban.

Ezek szerint igaz volt a hír.

Leo az asztalnál ült, és próbált kicsit megnyugodni. Magukba kell majd olvasztaniuk ezt az új céget, meg kell tanulniuk az egyedi módszert, le kell tesztelniük. Ha szabadalmat kértek rá, gondolt bele Leo, az azt jelentette, hogy egyelőre egyedi volt a módszer, valamiféle ipari titok, és ezzel az elképzeléssel elég sok tudós nem volt kibékülve. Titkos tudományos módszer? Nem volt ebben némi önellentmondás? Természetesen a szabadalmakat nyilvánosan bejegyezték, és idővel a közösség tulajdonává váltak, tehát valójában nem voltak ipari titkok. De ebben a stádiumban elég titkosnak számítottak, és nem lehettek biztosak a dologban. Amennyire Leo tudta, nem publikáltak róla sokat. Néhány cikk előkészületben, néhányat már leadtak, egyet elfogadtak – azt a lehető leghamarabb el kell olvasnia – és maga a szabadalom. Néha már ilyen kezdeti állapotban is megkaphatták. Egy-két cikk; ennyi támasztotta csak alá az egész megközelítést.

Titkos tudomány.

– Az isten verje meg! – mordult rá Leo a szobájára. Derek zsákbamacskát vett, Leónak kell kinyitnia a zsákot, és megnéznie, miféle macska lapul benne.

Valaki habozva kopogtatott be az ajtaján. Felnézett.

– Ó, szervusz, Yann, hogy vagy?

– Jól vagyok, Leo, köszönöm! Csak búcsúzni néztem be. Ma megyek vissza Pasadenába, az itteni munkával végeztem.

– Az nagy kár. Fogadni mernék, hogy segítettél volna felderíteni ezt a zsákbamacskát, amit most varrtak a nyakunkba.

– Tényleg?

Yann arca felragyogott, mint egy kisgyermeké. Igazi matematikus volt, a személyisége is olyan, mint amit Leo a legtöbb matematikusnál látott: okos, elmerengő, lelkes és tele ötletekkel. Mindez persze nem volt túl feltűnő, amíg az ember nem hallotta Yannt fellelkesülve. Marta egyszer megjegyezte, magához képest egészen kedvesen, hogy ha a fiú nem billentette volna félre a fejét és leszokna a hadarásról, nem is tűnt volna matematikusnak. Akárhogy is, Leo kedvelte, és a fehérjeazonosítással végzett munkája nemcsak nagyon érdekes volt, de esetleg nagyon hasznos is.

– Tulajdonképp nem is tudom még, mit kaptunk – ismerte be Leo.

– Valószínűleg inkább biológiai probléma, de ki tudja? A kiválasztási protokollokban rengeteget segítettél.

– Örömmel hallom! Különben pedig lehet, hogy úgyis visszajövök, van még egy befejezetlen projektem Sam matekos csapatával, ami alakulhat jól is. Azt mondta, ha úgy fordul a kocka, megint felvesznek határozott idejű szerződéssel.

– Az jó lenne. Addig is, érezd jól magad Pasadenában!

– Az lesz.

Ezzel a legjobb biomatematikusuk kisurrant az ajtón.

Charlie Quibbler alig ébredt fel, amikor Anna munkába indult. Úgy egy órával később kelt fel a saját vekkerére, nagy nehezen felébresztette Nicket, addig noszogatta, amíg fel nem öltözött és meg nem reggelizett, és betette a még mindig mélyen alvó Joe-t a gyerekülésbe, miközben Nick bemászott a helyére a kocsi másik oldalán.

– Megvan a táskád és az ebéded is?

Néha Nick elfelejtette egyiket vagy másikat, de akárhogy is, a kérdés után nem sokkal elindultak. Charlie kirakta a fiút az iskolánál, hazavezetett, és ledőlt a díványra. Joe mindeközben nem ébredt fel egy pillanatra sem. Úgy egy órával később a gyerek ébresztette éhesen sivalkodva, és aztán valóban elkezdődött a nap, az addigi események pedig ködösnek tűntek, mint egy problémamegoldással teli álom örökké egyforma részei. „Joey és api” – szokta Charlie ilyenkor mondani, vagy „Joe és apa itthon ketten, uzsgyi”, netán „egy kis reggelihez mit szólnál? Gyerünk... nem akarsz beugrani csak egy percre a járókába, amíg megmelegítem anya tejét?”

Nickkel ez mindig tökéletesen működött, és Charlie néha elfelejtette, hogy Joe más, és betette a nappaliban lévő, kék műanyag járókába, de a feledékenységét Joe mindig sértett üvöltéssel torolta meg, amint észrevette, hol van. Joe nem volt hajlandó gyerekeknek való dolgokkal bajlódni, még az is minden egyes esetben a szülői szigor próbája volt, hogy belegyömöszöljék a gyerekülésbe, a háti hordozóba vagy a babakocsiba. Ha választhatott, Joe mindig elutasította a méltóságát csorbító gyermekholmikat.

Charlie tehát kénytelen volt magával vinni Joe-t a konyhába. A gyerek láb alatt mászkált, vagy a pincébe vezető, meredek lépcsőt lezáró kaput rángatta. Ide-oda pattogott, mint egy kölyök pingponglabda. Anna minden éles sarkot leragasztott buborékos fóliával; ettől úgy nézett ki a konyha, mintha most szállították volna le, és még nem lett volna idejük kicsomagolni.

– Hé, hé, vigyázz már magadra! Mindjárt kész lesz az üveged!

– Ba!

– Igen, az üveged!

Ez kielégítő volt, mert Joe egyenesen Charlie lába alatt tottyant le a fenekére. Charlie fölötte áthajolva dolgozott tovább, kivett egy üvegnyi fagyasztott tejet a hűtőből, és a hátsó lángra feltett egy lábos vizet, hogy megmelegítse. Anna precízen négy– és tízunciás egységekben fagyasztotta le a tejet. A kétféle méretű műanyag tartóedények mindegyikében eldobható műanyag zacskó lapult, a tetején barna gumi cumival, amit Charlie többször is kilyuggatott. A cumit rápattintható műanyag kupak védte a fertőzéstől a mélyhűtőben. Fertőzés a mélyhűtőben? Charlie a legszívesebben kifaggatta volna a dologról Annát, de aztán mégsem tette. A munkalapra odakészítve várta a jegyzőkönyv, amibe vezetnie kellett, mikor és mennyit evett Joe. Anna szerette tudni az ilyesmit, saját bevallása szerint azért, hogy tudja, mennyi tejet kell lefejnie munka közben. Charlie bevezette az adatokat, miközben forrni kezdett a víz, és szokás szerint arra gondolt, hogy a feljegyzés inkább azért érdekelte Annát, mert szerette, ha bármit számon tudott tartani mérhető adatokban. Épp az olvadó tej hőmérsékletét ellenőrizte, kiszippantott egy gyors kortyot a cumin át, amikor csengett a telefonja. A fülére rángatta a headsetet, és fogadta a hívást.

– Szia, Charlie, itt Roy.

– Ó, szia, Roy, hogy vagy?

– Remekül. Megkaptam a legutóbbi vázlatodat, és épp most fogom elolvasni, de gondoltam, először megnézem, mire kéne odafigyelnem, hogyan is oldottad meg az IPCC-kérdést.

– Ó, persze. A lényeges cucc a harmadik részben van! – Charlie egy másik munkatársának, Philnek vázolta fel a törvényjavaslatot, amely arra kényszerítené az Egyesült Államokat, hogy tartsa be az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület, az Intergovernmental Panel on Climate Change néhány ajánlását.

– Valahogy elkented, hogy meg kellene felelnünk az IPCC eredményeinek?

– Nem hinném, hogy el lehetett volna kenni bárhogy is. Megpróbáltam inkább azt hangsúlyozni, hogy mindez elkerülhetetlen. Nemzetközi testület, a tagjai vagyunk, a klímaváltozás valóban létezik. Az ENSZ a legalkalmasabb szervezet a globális problémák kezelésére, nagyjából kötelező támogatnunk, máskülönben az egész világ megfő a saját levében, ilyesmi.

– Jó, de ez még sosem működött, ugye te is tudod? Figyelj, Charlie, ez Phil nagy választás előtti törvényjavaslata, és te vagy a klímaszakértője, és ha ezt a törvényjavaslatot nem tudja kihozni a bizottságból, nagy bajban vagyunk!

– Tudom. Várj egy másodpercet!

Charlie megint ivott egy kortyot a tejből. Most már kis híján testhőmérsékletű volt.

– Kicsit korai lenne leinnod magad, Charlie, mit piálsz?

– Ha tudni akarod, épp a feleségem tejét iszom.

– Hogy micsoda?

– Joe egyik cumisüvegének a hőmérsékletét ellenőrzöm. A tökéletes hőfokon kell lennie, máskülönben hisztizni kezd.

– Szóval a feleséged tejét iszod egy cumisüvegből?

– Pontosan.

– És milyen?

– Jó. Híg, de édes. Fehérje, zsír és cukor hatékony keveréke. Kétségkívül a tökéletes tápanyag.

– Az egyszer biztos – nevetett fel Roy. – És kapod tiszta forrásból is?

– Próbálom, persze, ki ne próbálkozna, de Anna nem szereti az ilyesmit. Azt mondja, vegyes üzenetet hordoz, és ha nem vigyázok, engem is elválaszt, amikor Joe-t fogja majd egyszer.

– Aha! Szóval inkább a hosszú távú előnyöket választottad.

– No igen. Bár egyszer kipróbáltam, amikor Joe elaludt szoptatás közben, és Anna meg sem mert moccanni, nehogy felébressze. Végig sziszegett, én pedig megpróbáltam szopni, de úgy tűnik, sokkal keményebben kell szívni, mint az ember gondolná, és van valami trükkje is, mert még egy cseppet sem sikerült kipréselnem, amikor Joe felébredt és meglátott. Anna is, én is ledermedtünk, azt hittük, Joe-t mindjárt kitöri a frász, de nem, csak odanyúlt, és megveregette a fejemet.

– Megértette!

– Meg ám! Olyan volt, mintha csak azt mondta volna, apa, én megértem az érzéseidet, és megosztom veled ezt a csodálatos kincset. Nem így volt, Joe? – A gyerek kezébe nyomta a felmelegített cumisüveget. Mosolyogva nézte, ahogy Joe fél kézzel elkapja és megdönti, a könyökét kitolja, mint Popeye, amikor megeszik egy adag spenótot. A cumira szúrt számtalan Ms lyuknak köszönhetően Joe pár perc alatt végzett az üveg tartalmával, és láthatóan nagyon élvezte a dolgot. Alighanem megjött a cukorlöket.

– Oké, haver, te aztán perverz élvezeteknek hódolsz otthonod lágy ölén, de attól mi még itt számítanánk rád, és alighanem ez a legfontosabb törvénytervezet, amit Phil ebben az ülésszakban be fog nyújtani.

– Fiatalember, ne tudd le ennyivel, ez egyszersmind egyike annak a kevés megmaradt esélynek, ami segítségével elkerülhetjük a teljes globális katasztrófát, úgy értem...

– A hívőt téríted! A hívőt téríted!

– Remélem is.

– Hidd el! Na, oké. Elolvasom a tervezetedet és amint tudlak, visszahívlak. Haladni akarok ezzel, és a bizottsági megbeszélést keddre tűzték ki.

– Az jó lesz. Egész nap nálam lesz a telefonom.

– Jó, akkor majd hívlak, de addig gondolkozz azon, hogyan tudnánk valahogy mélyebbre ásni ezt az egész IPCC dolgot.

– Oké, persze, de előbb nézd át, eddig mire jutottam.

– Még szép. Szia!

– Helló!

Charlie levette a headsetet és elzárta a tűzhelyet. Joe végzett az üveggel, és laza mozdulattal eldobta.

– Öcsém, te aztán gyors vagy! – dicsérte meg Charlie, ahogy szokta. Együtt töltött napjaik egyik fő örömforrása az volt, hogy mindig ugyanazt csinálták, és mindig ugyanazt mondták közben. Joe nem ragaszkodott annyira a pontos sablonokhoz, mint Nick, sokkal inkább valamiféle szerkesztett változatosságot igényelt, ahogy Charlie magában megfogalmazta, de az ismétlődés öröme ebben is benne volt.

A két fiú tagadhatatlanul sokban különbözött. Amikor Nick olyan idős volt, mint Joe most, Charlie-nak még mindig fel kellett vennie, és a könyökhajlatába kellett fognia a fejét, mert Nick még akkor is elutasította elsőre az üveget, ha éhes volt. Vinnyogott és nem vette a szájába a cumit, talán azért, mert az csak egy cumi volt, vagy azért, mert Charlie-nak hosszú hónapokba telt, hogy rájöjjön, rengeteg lyukat kell szúrnia a gumiba, hogy elég tejet engedjen. Akárhogy is, Nick tekergett és ide-oda csapkodta a fejét, és minél éhesebb volt, annál jobban tiltakozott, míg aztán a csalira ráharapó hal hirtelenségével bekapta, és kétségbeesetten szopta, amíg volt mit. Meglehetősen frusztráló volt, és mindennek a tetejébe még ott volt a Felnőtt Szabadság Elvesztése Fölötti Sokk is, ami iszonyúan letaglózta Charlie-t az első gyereknél, bár már alig emlékezett rá, miért. Az anyuka-apuka lét örömmel vegyes zavarát tökéletesen kifejezte az a kép, ahogy több századszorra is megküzd a vonakodó Nickkel és a cumisüveggel. Joe-val néhány szempontból sokkal könnyebb dolga volt. Charlie például jobban hozzászokott már a helyzethez, és Joe, bár a maga módján szintén nehéz gyerek volt, sosem utasította volna el az üveget. Most például úgy döntött, hogy megpróbálja megint megmászni a biztonsági kaput és fejest ugrik a pincébe, de Charlie sietve lefejtette a korlátról, és kihessegette a nappaliba, miközben feltakarította a konyhapultot. Nem törődött az elégedetlen visongással.

– Oké, oké, csendet már! Joe, menjünk sétálni!

– Nem!

– Jaj, ne már... Várj csak, ez a te napod a Gymboree-ban, aztán kimegyünk a parkba, ott megebédelünk, és utána megyünk el sétálni!

– NEM!

De ez csak az egyik módja volt annak, ahogy Joe igent szokott mondani.

Charlie begyömöszölte a háti hordozóba. Ehhez főleg csak a lábait kellett legyűrni, de az sem volt könnyű. Joe erős volt, vaskos combizmú, zömök kis bestia, és bár nem visított olyan hangosan, mint annak idején Nick, nehéz volt lefogni.

– Gymboree, Joe! Azt nagyon szereted! Aztán sétálunk, öcsém, sétálunk egész a parkig!

Elindultak.

Először a Gymboree-be, ami Wisconsin mellett volt egy nagy épületben. A Gymboree lehetővé tette, hogy olyan kisgyerekek is együtt játszhassanak, akik amúgy nem jártak más gyermekmegőrzőbe. Az egyórás foglalkozások során Charlie mindig nyomasztónak érezte, hogy fizetnie kell azért, hogy a gyereke más kölykökkel játszhasson, de ez már csak így volt – a Gymboree nélkül magukra maradtak volna. Joe eltűnt a műanyag dzsungel alagútjaiban. Lehet, hogy mindez csak a valódi közösség elüzletiesedett mása volt, de Joe ezt nem tudta; ő csak annyit látott, hogy rengeteg megrágható, megmászható játékszer volt mindenfelé. Körbemászott a színes szerkezetek tövében, átkúszott az alagutakon, felmászott, amire csak tudott. A többi gyerekkel nem is törődött, úgy bánt velük, mintha csak a berendezés mozgó részei lennének. Ez néha gondot okozott.

– Hoppá, mondd, hogy sajnálod, Joe! Sajnálod!

Joe ismét elrobogott, kikerülte Charlie-t. Nem vesztegette az idejét. Ezúttal sem lehetett volna nagyobb a különbség közte és Nick között. Nick alig mozdult meg a Gymboree-ban. Egyszer talált egy óriási piros labdát, és a foglalkozás teljes egy órája során azt ölelte mozdulatlanul. Mindegyik anyuka együtt érzően vagy kevésbé együtt érzően nézte, és a foglalkozásvezető, Ally mindent megpróbált, hogy segítsen felkelteni a kölyök érdeklődését; de Nicket le sem lehetett fejteni a varázslatos piros labdáról.

Kínos. De Charlie már megszokta. Nemcsak Nick mozdulatlansága vagy Joe hiperaktivitása volt kínos, hanem az is, hogy mindig Charlie volt itt az egyetlen apuka. Nélküle tökéletes anyukatér lett volna a foglalkozásokon, tökéletes és kényelmes. Tudta, hogy a puszta jelenléte feszélyezi a többieket, a legtöbb csecsemős-kisgyerekes környezetben ez történt. Minden jel arra mutatott, hogy a Beltway innenső oldalán nem volt rajta kívül még egy férfi, aki egy bölcsődés korú gyermekkel töltötte volna hétköznapjait. Szokatlan volt. Az emberek nem ezért költöztek Washingtonba. Ami azt illeti, Charlie sem ezért költözött ide, de Annával megbeszélték a dolgot még Nick születése előtt, és arra jutottak, hogy Charlie – legalábbis részmunkaidőben – tud dolgozni otthonról is, közben pedig vigyázhat a kicsire. Elég telefonon és e-mailben tartania a kapcsolatot Chase szenátor irodájával. Maga Phil Chase tökéletesítette a távmunka-módszert, amikor a világ szenátoraként még egyfolytában utazgatott. Jó ember volt, és teljességgel támogatta Charlie tervét. Annának viszont mindenképp a munkahelyén kellett lennie a munkavégzéshez, heti legalább ötven órát, gyakran többet is, úgyhogy Charlie önként, vidáman jelentkezett, hogy majd ő otthon marad a gyerekekkel.

Izgalmas kaland lesz.

Kaland is volt, tagadhatatlanul nagy. Első pillanatokban izgalmas is volt, azonban most, hogy már a második gyerekkel is több mint egy éve élt otthon, mindaz, ami az elsővel még sokkoló és teljesen magával ragadó volt, mára egyszerű rutinná kopott. Az ismétlődés kezdte felőrölni. Joe kezdte felőrölni.

Úgyhogy most Charlie itt ült a Gymboree-ben, együtt a többi anyukával és dadussal. Elméletben bájos helyzet, de gyakorlatban a legmagasabb szintű diplomácia. Senki sem akart félreértéseket. Senki sem tartotta volna persze véletlen egybeesésnek, ha Charlie történetesen valamelyik csinosabb nővel kezd el ismerkedni, vagy ha bárkivel rendszeresen beszél. Charlie ezt nem is bánta volna, de ahogy Joe viselkedett, képtelenség volt mindig uralnia a helyzetet. És Joe már ott is volt, megint azt csinálta, amit nem lett volna szabad – egy tökéletes vonású, modellbabának tűnő, fekete hajú kislányt kergetett. Charlie-nek oda kellett mennie, hogy meggyőződjön róla, Joe nem kezdi el rángatni, ahogy a neki tetsző lányokat szokta, és igen, a kislánynak vonzó anyukája volt, vagy inkább vonzó dadusa – egy fiatal, szőke német bébiszitter, akivel Charlie sokszor beszélt már. Szinte érezte magán a többi nő tekintetét: egyetlen jelenlévő felnőtt sem hitt az ártatlanságában.

– Jó napot, Asta!

– Jó napot, Charlie!

Még ő is kételkedni kezdett saját magában. Asta azok közé az eleven európai nők közé tartozott, akik mintha egy évtizednyivel több felnőtt tapasztalattal bírtak volna amerikai kortársaiknál – és az utolérése nehéz feladatnak tűnt a mai amerikai kamaszokat elnézve. Charlie érezte, ahogy felhorgad benne a dac. Nem én kergetem a jó nőket, akarta belekiáltani a többiek képébe, hanem a fiam! A fiam a hiperaktív zaklató, aki hajszolja a lányokat! De természetesen ezt nem tehette, és most már

Asta is gyanakodva méregette, mert amikor először beszélgettek a gyerekek feje fölött, Charlie tett valami megjegyzést arra, hogy milyen szép haja van a lányának. Még most is elvörösödött, ha az eszébe jutott az a döbbent, vidám mosoly, amivel a lány kijavította. Most a körtánc és az éneklés mentette meg. Ez eredetileg arra szolgált, hogy lenyugtassa kicsit a gyerekeket, mielőtt össze kellene fogdosni őket, hogy visszagyömöszöljék az autók gyereküléseibe, és hazamenjenek. Ally bejelentésére Joe azonnal bevetette magát a csőrendszer legmélyére, ahová képtelenség volt követni, vagy akárcsak kicsalogatni. Csak akkor bukkant elő, amikor Ally a „Ring around the Rosie”-ba kezdett, mert azt nagyon szerette. Mindannyian körbe-körbe mentek, Charlie nem mert Joe-n kívül senki más szemébe nézni. A New Jersey-ből származó Ally hangosan énekelte a dalt, a gyerekek és az anyukák is csatlakoztak az utolsó refrénhez.

– És mind feldőlünk!

És mind feldőltek.

Aztán elindultak a parkba.

A parkjuk kicsi volt, épp csak nyugatra a Wisconsin sugárúttól, alig pár háztömbnyire délre az otthonuktól. A keskeny, füves részen volt egy szögletes homokozó kisgyerekeknek való mászókákkal. A park déli részét teniszpályák szegélyezték. A Wisconsin felől egy tűzoltóállomás határolta a parkot, nyugat felé pedig az utcahálón még mindig áttörő kis patakok egyike csordogált.

Déltájban a homokozóban és a körülötte lévő padokon mindig akadt pár csecsemő és kisgyerek, anyuka és dada. Itt több volt a dada, mint az anyuka, a külsejük és a kiejtésük alapján főleg karibiak. Együtt ücsörögtek a padokon, pihentek a gőzölgő hőségben, beszélgettek. A gyerekek egyedül mászkáltak fel-alá. Némelyik belemerült a felfedezésbe, mások unatkoztak.

Joe egy pillanatra sem hagyta Charlie-t pihenni. Nick hajlamos volt hosszabb ideig egy helyben ülni, és játék közben már-már betegesen óvatos volt, az alacsony kis dobbantón egészen kifehéredtek az ujjai, úgy markolta a láncot. Joe viszont hamar megtalálta, honnan tud a legnagyobbakat ugrani – nem a közepén, hanem félúton a közepe felé. Ott megállt, és addig ugrált a falappal egy ütemben, amíg egész magasra fel nem ugrott, még az arcára kiülő boldogtalanság is más volt, mint Nické, mert az a csalódottság okozta, hogy nem ugorhat fel még magasabbra. Ez is része volt annak az általános szokásának, hogy kísérletezett a testével, például belépett hintázó gyerekek elé, és hasonló érdekességek.

Charlie-nak számtalanszor kellett már veszedelmes helyzetekből kirántania, és csak azért kezdtek ritkulni az ilyenek, mert Joe nem szerette, hogy Charlie olyan hangosan kiabál vele ilyenkor.

– Hagyj már pihenni egy percet! – kiabált ilyenkor az apja. – Mit gondolsz, acélból öntöttek?

Joe most fel-alá reppent a dobbantó legjobb pontján. Egy szomorú kislány, akinek a dadája néha órákon át telefonált megállás nélkül, lassan ténfergett a körhinta mellett. Charlie nem volt hajlandó mohó tekintetébe nézni, inkább a dadára bámult meredten, és azon gondolkozott, hogy nem ártana egy lapot dugni a kislány ruhájába. „A lánya unottan és magányosan járkál kétéves korában. SZÉGYELLJE MAGÁT!” Mert ő maga persze feddhetetlen volt. Egy efféle üzenetnek csak ez az egy apropója lehetett, úgyhogy inkább meg sem írta. Feddhetetlen volt, de unta már. Nem, ez nem volt egészen igaz. Inkább arra próbált összpontosítani, hogy a saját második gyermekével játsszon és vele törődjön. Annyira igazságtalan, gondolta, hogy a másodikként született gyerekek mennyivel kevesebb odafigyelést kaptak. Az elsőnél, bár nyilvánvalóan le kellett valamiféleképp küzdeni a Felnőtt Szabadság Elvesztése Fölötti Sokkot, mélységesen lekötötte az embert, hogy a saját gyerekét látja: egy élő emberi lényt, akinek a génjei ötven százalékban az övéi voltak, ötven százalékban a párjáé. Igazán hihetetlennek tűnt, hogy ilyesmi megtörténhet, de ott a gyerek, jár-kel a világban, egyelőre még úgy álcázva magát, mintha csak egy különösen érdekes, szótlan kis állatka lenne.

A másodikkal viszont pont úgy volt Charlie is, ahogy mondták: csak arra kellett figyelni, hogy ne a macska táljából egyen. Joe esetében ezt sem sikerült mindig megoldani, de aggodalomra semmi ok. Életben fog maradni, talán még boldog is lesz. Közben azért persze el kéne olvasnia pár újságot is.

Azonban most kinn voltak a parkban, Joe és Apa, úgyhogy akár jól is érezhették volna magukat. Joe-val tényleg sokkal szórakoztatóbb volt játszani, mint Nickkel ugyanebben a korban. Órákon át kergette Charlie-t, majd kérte, hogy az apja kergesse őt, birkóztak, verekedtek, a fiú megállás nélkül csúszdázott és rohant fel máris a lépcsőn, mint egy kis örökmozgó, mindezt a washingtoni májusi napsütésben, harminc fok fölött. A napsugarak pörölyként zúdultak le a nedves légen át, megtöltötték azt és hatalmas fénykévében robbantak szét az égen. Izzadós, zihálós játékot játszottak, de egy pillanatra sem kellett noszogatni Joe-t.

Egy pillanatra sem unatkoztak.

Még egy ilyen kör, és elterültek a füvön, hogy ebédeljenek. Ezt a részt mind a ketten szerették. Charlie gondosan, kiskanalanként lapátolta Joe aprócska szájába a gyümölcsleveket és különféle bébiételeket, egy kis almaszósz is előkerült, és egy-két keksz, amit már önállóan magába tudott tömni a gyerek. Még mindig főleg anyatejet fogyasztott. Amikor végeztek, Joe nagy nehezen feltápászkodott, hogy tovább játsszanak.

– Joe, az ég szerelmére, nem pihenhetnénk egy kicsit?

– Nem!

Az eltökélt „nem!” ellenére részegként tántorgott, úgy eltelítette az ebédje. A délutáni alvás olyan hirtelen fogja leteríteni, mintha leütötték volna. Charlie telefonja felpittyegett. Bedugta a fülhallgatót, hagyta, hogy a drót az arca elé csússzon, és bekapcsolta.

– Halló!

– Szia, Charlie, hol vagy?

– Helló, Roy, a parkban, mint ilyenkor mindig. Mi van?

– Na, hát átolvastam a legutóbbi javaslatodat, és azon gondolkoztam, hogy nem tudnánk-e esetleg most megbeszélni pár dolgot, mert át kell küldenünk Winston szenátor irodájába, hogy tudják, mire készüljenek.

– Ez jó ötlet?

– Phil szerint meg kell tennünk.

– Oké, akkor mit kell megbeszélnünk?

Pillanatnyi hallgatás, amíg Roy megkereste a vázlatban a kérdéses helyet.

– Itt is van! Idézem: „a kongresszust mélységesen aggasztja, hogy Amerika lassú átállása a fosszilis üzemanyagokról a szénhidrát-alapúakra gyors ütemű, kaotikus klímaváltozásokhoz vezethet, amely negatív hatással lenne az Amerikai Egyesült Államok gazdaságára is”, idézet vége. Nekünk viszont azt mondták, hogy Ellington csak szimplán aggódik, nem mélységesen. Megváltoztassam?

– Nem, mélységesen aggódunk. Ő is, csak még nem jött rá!

– Oké, akkor aztán a harmadik bekezdésben, az operatív résznél, idézem: „az USA a saját fosszilis üzemanyag csökkentését kettő az egy arányban igazítja Kína és India hasonló változásaihoz, és hasonló mértékű támogatást ad minden árapály- és szélerőmű építésére ezen országokban és mindazokban, amelyek az ENSZ gazdasági mutatóján ötös érték alá esnek, és ezen erőműveket közösen irányítják, az Egyesült Államok permanens részvételével; négyes, ezeket a hozzájárulásokat kombináljuk a klímasemleges energia-előállítással...”

– Várj, azt írd át inkább energiatermelésre.

– „Energiatermeléssel”, rendben, „hogy a káros környezeti hatások csökkentésében ezen országokban az IPCC rendszere szerint elért bármely megtakarítás azonos arányban jelenjen meg az Egyesült Államok értékelésében is. Évenként legalább ötvenmillió dollár megtakarítást félreteszünk külön újabb ilyen klímasemleges erőművek létrehozására, valamint évente szintúgy legalább ötvenmillió dollár megtakarítást félreteszünk kifejezetten az úgynevezett »széntemetők« létesítésére, amely alatt minden olyan környezeti projektet értünk, amelynek segítségével biztonságosan megköthetjük és kivonhatjuk a légkörben található széndioxidot erdők, tőzeglápok, óceánok vagy más módszerek segítségével...”

– Igen, mert tudod, ezek a széntemetők roppant fontosak, lehet, hogy a végén az lesz az egyetlen megoldás, hogy valahogy kifacsarjuk a széndioxidot a légkörből, úgyhogy akár meg is cserélhetjük ezt a két pontot. Tedd a bekezdésben előre a széntemetőket, és hátúlra a klímasemleges erőműveket.

– Biztos vagy benne?

– Holtbiztos. A széntemetők nélkül a gyerekeink, sőt, az elkövetkezendő ezer év gyerekei egy mocsárvilágban élnének, ami olyan, mint a Vénusz.

– Vagy mondhatjuk azt is, hogy Washingtonban, nem?

– Kérlek!

– Oké, akkor ezeket felcseréltem. Szóval akkor ezzel a bekezdéssel végeztünk is szövegileg. A következő kérdés akkor az lesz, hogy mit tudunk felajánlani Winstonnak és a haverjainak azért, hogy elfogadják ezt a változatot.

– Kérd el Winston embereitől az ő listájukat, válaszd ki a két legkevésbé ellenszenveset, és mondd meg nekik, hogy ennél több engedményre nem tudtuk rávenni Philt, de ehhez is el kell először fogadniuk a változtatásainkat.

– Vajon el fogják ezt fogadni?

– Nem, de... várj csak! Joe?

Charlie sehol sem látta Joe-t. Lehajolt, hogy átlásson a mászóka alatt a szerkezet túloldalára. Joe nem volt ott sem.

– Figyelj, Roy, visszahívlak, rendben? Meg kell találnom Joe-t, valahova elkódorgott!

– Oké, csörgess meg!

Charlie kikapcsolta a telefont, kitépte a füléből a fülhallgatót, és a zsebébe tömködte.

– JOE!

Körbenézett a karibi dadusokon – egyikük sem figyelt, egyikük sem nézett a szemébe. Nem számíthatott a segítségükre. Elkocogott délre, hogy messzebbre lásson a tűzoltóállomás háta mögött. Aha! Ott volt Joe, teljes sebességgel rohant a Wisconsin sugárút felé.

– JOE! ÁLLJ MEG!

Ennél hangosabban Charlie sem tudott kiabálni. Látta, hogy Joe meghallotta, és még gyorsabban kezdett szaladni pelenkásan kacsázva a forgalmas út felé.

Charlie utána sprintelt.

– JOE! – ordította, és szinte átrepült a fű fölött. – ÁLLJ MEG! JOE! AZONNAL ÁLLJ MEG! – Nem hitte volna, hogy Joe ennyitől megáll, abban reménykedett, hogy megpróbál még gyorsabban rohanni, és elesik. Nem volt szerencséje. Joe lendületbe jött, úgy szaladt, mint egy menekülni próbáló, röpképtelen kacsa. Már a tűzoltóállomás melletti járdán állt, és egyenesen a Wisconsin felé tartott, ahol szokás szerint egymást érték a száguldó autók és kamionok.

Charlie kezdte behozni, elhagyta a tűzoltóállomást, és látta az előttük eldübörgő, hatalmas teherautókat. Mire utolérte Joe-t, a gyerek olyan közel volt a járda széléhez, hogy a hátán kapta el a kisinget, úgy rántotta vissza. Felkapta, széles ívben megfordította a levegőben, a gyerek ráesett, ahogy Charlie is összeroskadt a járda szélén.

– Au! – ordított fel Joe.

– MI A FENÉT CSINÁLSZ – ordított Charlie a képébe –, MI A FÉSZKES FENÉT CSINÁLSZ? SOHA TÖBBÉ NE TEDD EZT VELEM! Joe döbbenetében egy pillanatra ordítani is elfelejtett. Elvörösödött arccal bámult az apjára. Aztán újra visítani kezdett.

Charlie törökülésbe fordult, és az ölébe rángatta az ordító gyereket. Egész testében remegett, a szíve kalapált, a tenyerében is, a mellkasában is érezte, milyen vadul. Reflexből a másik csuklójára tette a hüvelykujját, és tizenöt másodpercig nézte az óráján az időt. Aztán megszorozta néggyel a kapott eredményt. Lehetetlen. Percenként száznyolcvan szívverés. Ez biztosan lehetetlen! Egyszerre minden pórusából dőlni kezdett az izzadtság. Levegő után kapkodott. A kamionok és személyautók végtelen sora továbbözönlött tőlük alig pár centire. A Wisconsin sugárút volt a Beltway és a belváros közti egyik fo szállítóútvonal. A külső sávot szinte teljesen megtöltötték a kamionok, egyik a másik után, és a legtöbb legalább negyven mérfölddel mennydörgött tovább.

– Miért csinálsz ilyeneket? – suttogta Charlie a fia hajába. Hirtelen félelem töltötte el és valamiféle tehetetlen, kétségbeesett rettegés. – Ez őrület!

– Au! – válaszolta Joe.

Mind a ketten remegve sóhajtoztak.

Megszólalt Charlie telefonja. Bekapcsolta, és a füléhez tartotta.

– Halló?

– Szia, szívem!

– Ó, szia, drágám!

– Mi a gond?

– Ó, semmi, semmi. Csak kergetőztem Joe-val. Lenn vagyunk a parkban.

– Hú, biztos majd' megsültök! Nem ez a legforróbb napszak?

– Hát, kis híján az, de olyan jól éreztük magunkat, hogy maradtunk még egy kicsit. Most fogunk hazaindulni.

– Oké, nem tartalak fel, csak azt akartam megkérdezni, hogy van-e valami tervünk a hétvégére?

– Nem tudok róla.

– Jól van, pompás! Csak mert ma reggel történt valami roppant érdekes dolog, találkoztam a földszinten egy csomó emberrel, újak itt az épületben. Azt hiszem, tibetiek, bár valami szigeten élnek. Kibérelték azt a helyiséget odalenn, ahol eddig az utazási iroda volt.

– Nagyszerű, szívem!

– Ugye? Ma velük ebédelek, és ha szerinted is jó ötlet, megkérdezem, hogy nincs-e kedvük valamikor átjönni hozzánk vacsorára, ha téged nem zavar...

– Nem, egyáltalán nem, ahogy neked tetszik. Érdekesnek hangzanak.

– Szuper, rendben! Nemsokára találkozom velük, majd mesélek róluk.

– Jól van.

– Oké, akkor megyek, puszi, kincsem!

– Puszi, édes, majd hívlak!

Charlie kikapcsolta a telefont.

Tíz mély levegő után felállt, és felkapta Joe-t is. A fiú apja nyakába temette az arcát. Charlie reszketve visszaballagott a park felé. Jó ötven-száz métert kellett gyalogolnia. Az izzadtság patakokban folyt le a bordáin, a homlokából a szemébe csöpögött. Amikor a holmijukhoz értek, Charlie megpördítette Joe-t, és egyenesen a hordozóba csúsztatta. A kölyök kivételesen nem tiltakozott.

– Fajnál, Pa – mondta, és elaludt, mielőtt Charlie a hátára vette volna. Charlie gyalogolni kezdett. Joe feje apja nyakának biccent, Charlie ezt eddig mindig élvezte. A kölyök néha elkezdte szopni a nyakán az egyik inat. De most mintha valami megmagyarázhatatlanul hatalmas és jelentős dolog borult volna rá, a veszedelem és a szeretet köde, és nem bírta elviselni az érintését sem. Sírni kezdett, megtörölte a szemét, lerázta a kezéről a könnyeket, mintha csak egy rémálmot próbált volna kirázni magából. A jövő túszai, gondolta. Megházasodsz, gyerekeid születnek, és túszul adod őket a jövőnek. Nem kerülheted el, nem segíthetsz rajta. Egyszerűen ez az ára, ha valakit ennyire szeretsz. A fia mániákus őrült volt az előbb, de ettől csak még jobban szerette.

Jó egy órát gyalogolt, alaposan kilépett, bejárta az összes környéket, amit magányos anyuka-apuként olyan alaposan megismert. A fák alatt még kiviláglott egy régebbi életvitel megannyi nyoma, mintha csak mágneses vonalak mentén lépdelt volna: sínek, csatornarendszerek, indián ösvények, vadcsapások. Charlie átvágott rajtuk, szinte nem is látta őket. A világ megroskadt körülötte a hőségben. Verejték olajozta be a mozdulatait.

Lassan visszatért a világ rendes kerékvágásba. Csak egy átlagos nap Joe-val és Apával.

Bethesda és Chevy Chase lakókörzetében sok szempontból gyönyörűek voltak az utcák. Főleg a hatalmas fának és a harsogó gyepnek köszönhetően minden zöldellt. Hétköznap délutánonként szinte sehol nem lehetett embert látni. Az enyhén dombos vidék gyaloglásra termett. A magas, öreg fák némileg enyhítették a hőséget, de fölöttük vakító fehéren izzott az ég. Az itteni fák nyilván nem lehettek olyan vének, mint a Mississippitől nyugatra található társaik, de így is öregek voltak és magasak. Charlie-nak sosem sikerült teljesen megszabadulnia a kaliforniai tájszemlélettől, ahol a nyílt látóhatár volt a normális és a kívánatos, úgyhogy a maga módján fojtónak találta a mindenütt felsarjadó erdőt – nyitott lett volna a nyílt vidékre –, másfelől viszont az erdő mindig lenyűgöző maradt számára, egzotikus, sőt, egy egészen kicsit fenyegető és ijesztő is. Mindenütt a levelek vetette, foltos árnyék, a talajtól egész az ághegyig – sosem tudta megunni. A hazai tájakon és a könyvekből elképzelt erdőkben semmi sem készíthette fel a levegő hatalmas, mégis finom susogására. Ettől persze még vágyott a távoli hegyek látványa felé, mintha csak oxigénre vágyott volna. Most különösen fojtónak, levegőtlennek érezte az erdőt.

Ismét felpittyegett a telefonja. Kikaparta a zsebéből a headsetet, a fülébe ügyeskedte, és bekapcsolta.

– Halló!

– Hé, Charlie, nem akarlak zavarni, de minden rendben veled és Joe-val?

– Ó, igen, persze, köszi, Roy! Köszönöm, hogy visszahívtál, egészen kiment a fejemből, hogy keresselek.

– Akkor megtaláltad?...

– Igen, de el kellett kapnom, mielőtt kirohant volna az autók közé és teljesen kiakadt, bocs, elfelejtettelek visszahívni.

– Ugyan, semmi gond. Csak tudod, azon gondolkoztam, hogy be tudnád-e velem fejezni ezt a vázlatot.

– Azt hiszem – sóhajtott fel Charlie. – Hogy őszinte legyek, Roy, egyáltalán nem tudom, mennyire megy nekem ez az otthon dolgozásos-di mostanában.

– Ugyan, teljesen okén csinálod. Te vagy Phil mércéje! De figyelj, ha most épp nem alkalmas...

– Nem, nem, Joe már elaludt a hátamon. Minden rendben. Csak egy kicsit kiakadtam.

– Azt el tudom képzelni. Figyelj, csinálhatjuk később is, bár be kell vallanom, hogy nem ártana minél hamarabb összekapnunk ezt a cuccot, vagy Phil kifut az időből. Dr. Strangelove – így nevezték a háta mögött az elnök tudományos tanácsadóját – szintén kérte, hadd láthassa a vázlatot.

– Tudom, és persze, mondjad csak. Azt így is meg tudom mondani, miről mit gondolok.

Egy ideig hallgatta, ahogy Roy egyik mondatot a másik után olvassa fel a vázlatából, megbeszélték a hogyanokat és a miérteket is, végigvették a lehetséges változtatásokat. Roy azóta volt Phil kabinetfőnöke, amióta Wade Norton külsős tanácsadóvá lépett vissza. Mivel éveken át ő irányította a Ház erőforrásokkal foglalkozó bizottságát (a gingrichi kongresszus előtt ez volt a környezetvédelmi bizottság), borzasztóan tájékozott volt és éles eszű; Charlie kedvenc munkatársai közé tartozott. Charlie most már annyira beleásta magát a klímatörvénybe, hogy szinte látta is maga előtt, és tényleg sokat segített, hogy most csak hallotta, és nem vonta el a figyelmét a szeme előtt heverő, írott szöveg – mintha valaki esti mesét mondott volna neki.

Végül azonban Roy előállt pár olyan kérdéssel is, amiket nem tudtak megoldani úgy, hogy Charlie nem látta a szöveget.

– Bocs, majd visszahívlak, ha hazaértem.

– Rendben, de ne felejtsd el, be kell fejeznünk!

– Nem fogom, nyugi.

Megszakították a vonalat.

A hazavezető séta dél felé vitte Charlie-t, végig a Bethesda metrómegálló környékének nyugati szélén. Az éttermekből és lakóházakból álló városias környék gyűrűbe fogta a földbe vájt lyukat, ahonnan varázslatos mennyiségű ember és pénz áradt ki, és változtatott meg mindent: utcákat szabtak át miatta, környékeket fejlesztettek fel, egy maroknyi felhőkarcoló is áttört a lombkoronán, és újabb százszázalékosan városi foltot hozott létre a végtelen fenyőerdő közepén. Charlie bement a Second Story Booksba. Sok antikvárium volt a környéken, de ez volt a legjobb és a legnagyobb. Csak megszokásból nézett be; olyan gyakran beugrott ide a hátán szunyókáló Joe-val, hogy már memorizálta a teljes készletet, és csak a belső sorokba elrejtett könyveket nézegette meg, vagy ábécésorrendbe rakta azokat a részlegeket, amiket különösen szeretett. Az arrogáns és behízelgő előadók közül senkit sem érdekelt, mi a fenét csinál odabenn. Bizonyos szempontból ez megnyugtató volt.

Végül aztán feladta, hogy úgy tegyen, mintha normális lenne ez a nap is, és elsétált az autókereskedés mellett. Nemsoká hazaért. Nehéz volt eldöntenie, levegye-e a hordozót a hátáról, és azon aggodalmaskodjon, hogy ettől nem ébred-e fel Joe idő előtt, vagy tartsa a hátán, és dolgozzon azon a padon, amit épp e célból tett az asztala elé. Joe súlyát bőven kompenzálta a csend, úgyhogy szokás szerint a hátán tartotta a gyereket. Amikor megnyitotta az anyagot, és elolvasta az árapály-erőművek ENSZ-es pénzügyi elemzéseit, visszahívta Roy-t, és befejezték a munkát. A javított vázlatot most már tovább lehetett küldeni Philnek, hogy ő is megnézze, majd nemsokára Winston szenátor és Dr. Strangelove is megtekinthették.

– Köszi, Charlie! Jól néz ki!

– Nekem is tetszik. Kíváncsi vagyok, Phil hogy vélekedik majd felőle. Mit gondolsz, nem mentünk túl messzire a nevében?

– Szerintem rendben lesz. Engem inkább az érdekelne, Winston emberei mit szólnak hozzá.

– Simán lebabáznak tőle!

– Az egyszer biztos! Még magánál Winstonnál is rosszabbak. Ennyi konzervatív marhát egy helyen!...

– Nem tudom, szerintem csak tudatlan fundamentalisták.

– Igaz, de mi majd megmutatjuk nekik!

– Remélem is.

– Charles, drága fiam, fáradtnak tűnsz. Gondolom, lassan Joe is felébred.

– Bizony.

– Hajthatatlan, mi?

– Hajaj!

– De te vagy az erősebb, te vagy a legtutibb anyuka-apu a Beltway innenső oldalán!

Charlie felnevetett.

– Marha sok vetélytársam van.

Roy is felnevetett; örült, hogy sikerült egy kicsit felderítenie Charlie-t.

– Akárhogy is, szép teljesítmény tőled helytállni ennyi mindenben.

– Rendes tőled, hogy ezt mondod. A legtöbb embernek fel sem tűnik. Szerintük ez is csak valami furcsaság.

– Ez is igaz. De az embereknek fogalmuk sincs róla, mivel jár.

– Nem, nincs. Legfeljebb az igazi anyukáknak van róla némi elképzelése, de szerintük mit sem számít, amit csinálok.

– Azt hinné pedig az ember, hogy ők megértik.

– Tulajdonképp még igazuk is van. Miért is lenne olyan különös, amit csinálok? Talán csak egy kis együttérzésre vágyok. Valójában ez az egész sokkal nehezebb, mint amit vártam. Igazi pszichés sokk.

– Mert...

– Mert hát harmincnyolc voltam, amikor Nick megszületett, és tizennyolc éves korom óta azt csináltam, amit csak akartam. Húsz év amerikai férfiszabadság, épp, mint amit te élvezel mostanában, fiatal barátom, aztán Nick megszületett, és hirtelen egy beszédképtelen, őrült zsarnok rabszolgája lettem. Gondolj csak bele! Ma este oda mész, ahová csak akarsz, elmehetsz szórakozni, ha úgy tartja kedved, nem?

– Úgy bizony! El is hívtak valami új brookingsi népek bulijába, a hírek szerint elég vad lesz.

– Jól van, ne kínozz! Én meg ugyanabban a szobában töltöm a mai estét is, mint az elmúlt hét évben szinte mindegyiket.

– Mostanra már hozzászoktál, nem?

– Hát, igen. Igazad van. Nickkel sokkal nehezebb volt, akkor még emlékeztem a szabadságra.

– Anyukává idomultál?

– Aha. De az átalakulás mindig fáj, nem csak az X-menben! Emlékszem a Nick születése utáni első anyák napjára, akkor volt a legsokkosabb időszak, Annának el kellett utaznia, talán épp az anyját látogatta meg, nem emlékszem. Én épp próbáltam Nick szájába gyömöszölni a cumisüveget, ő meg szokás szerint nem hagyta. Ebben a pillanatban ráébredtem, hogy én már soha életemben nem leszek szabad egy percre sem, és hogy mivel nem vagyok anyuka, nem lesz egy külön nap, amikor megünneplik az erőfeszítéseimet, mert az apák napja egyáltalán nem ilyen. Nick meg ide-oda kapkodta a fejét, bár borzasztóan kellett volna ennie, és egyszerűen kiakadtam, Roy. Kiakadtam és ledobtam az üveget.

– Ledobtad?

– Le, ráadásul lendületből, rosszul eshetett vagy valami, mert szabályosan felrobbant. Kiszakadt benne a zacskó, szétfröcskölt a tej és beterítette az egész szobát. El sem tudtam volna hinni, hogy egy üvegbe ennyi tej férhet. Még ma is, ha a nappaliban takarítok, találok imitt-amott pár beszáradt tejcseppet mondjuk a kandallópárkányon vagy az ablak alatt. Mindegyik arra emlékeztet, hogy odáig voltam azon az anyák napján.

– Hah! Az átalakulás pillanata! Nos, Charlie, valóban az amerikai férfinem szánalmas példánya vagy, ahogy így vágysz a saját anyák napi üdvözlőlapodra, de bírd ki még egy kicsit... már csak tizenhét év, és újra szabad leszel!

– Ó, baszd-köszönöm-meg! Addigra már nem akarok szabad lenni.

– Most sem akarsz. Imádod, amit csinálsz, te is tudod, hogy imádod. De figyelj, megérkezett Phil, lépnem kell. Szia!

– Szia!

Miután beszélt Charlie-val, Anna szokás szerint egészen elmerült a munkájában, és könnyen lehet, hogy el is felejtette volna, hogy a khembalungiakkal ebédel, mivel azonban a feledékenység visszatérő probléma volt az életében, beállította egy órára a vekkert, és amikor felcsipogott, elmentette, amin dolgozott, és lement. A kirakaton át is látta, hogy az új követség személyzete még mindig csak kicsomagol, látható felhőkben szállt fel a por vagy a tömjénfüst, nem lehetett eldönteni. A fiatal szerzetes, akivel beszélt, és legidősebb társa a földön ülve vizsgálgattak egy nyakláncokkal és hasonló holmival teli dobozt. Észrevették, és kíváncsian felnéztek rá, aztán a fiatalabb biccentett, ahogy eszébe jutott a reggeli szertartás utáni, rövid kis beszélgetés.

– Még mindig érdekli önöket egy kis pizza? – kérdezte Anna. – Már ha a pizza megfelel.

– Ó, persze – mondta a fiatalabb. A két férfi felkelt, az idősebbik jellegzetesen, lassan mozgott; az egyik lába merev volt. – Imádjuk a pizzát!

Az öregember udvariasan biccentett, és fiatal asszisztensére nézett. Az elhadart neki valamit a nyelvükön; bár nem volt benne torokhang, mégis mintha túlnyomórészt hátul képzett hangokat tartalmazott volna. Miközben átvágtak az átriumon a Pizzeria Uno felé, Anna elbizonytalanodva kérdezte meg.

– Esznek ott pizzát, ahonnan önök jöttek?

– Nem – mosolyodott el a fiatalember. – De Nepálban ettem már pizzát a teázókban.

– Vegetáriánusok?

– Nem. A tibeti buddhizmus sosem volt vegetáriánus. Arrafelé nincs elég zöldség.

– Ezek szerint tibetiek. De ha jól emlékszem, azt mondta, hogy egy szigetországból jöttek?

– Igen. Azonban eredetileg Tibetből származunk. Az öregek, mint például Rudra Cakrin, eljöttek onnan, amikor bejöttek a kínaiak. Mi, többiek már Indiában születtünk vagy magán Khembalungon.

– Értem.

Beléptek az étterembe. A termet magas fa választóelemek osztották tágas bokszokra. Beültek hármasban az egyikbe, Anna az asztal egyik oldalán, a két férfi szembe vele.

– Drepung vagyok – mutatkozott be a fiatalember –, és a rinpócse mellettem a mi amerikai nagykövetünk, Gyatszo Szonam Rudra Cakrin..

– Anna Quibler – válaszolta Anna, és kezet rázott mindkettőjükkel. Mindkét férfi tenyere kérges volt.

Előbukkant a pincérnőjük. Úgy tűnt, észre sem veszi vendégei szokatlan ruházatát, de halvány nemtörődömséggel vette fel a rendelésüket. Rövid, halk egyeztetés után Drepung megkérte Annát, ajánljon nekik valamit; végül egy vegyes pizzát kértek a létező összes feltéttel.

Anna belekortyolt a vizébe.

– Meséljenek még Khembalungról és az új követségről!

Drepung bólintott.

– Jó lenne, ha Rudra Cakrin maga tudna beszámolni önnek, de tartok tőle, hogy ő még csak tanulgat angolul, és úgy veszem észre, hogy nem nagyon megy neki. Akárhogy is, nyilván tudja, hogy Kína 1950-ben szállta meg Tibetet, és a dalai láma 1959-ben Indiába szökött.

– Igen, dereng valami.

– Nos, ez idő alatt és az azóta eltelt évek során számtalan tibeti költözött át Indiába, hogy minél távolabb legyen a kínaiaktól és minél közelebb a dalai lámához. India nagyon vendégszeretően fogadott minket, de amikor az indiai és a kínai kormány határvitába keveredett 1960-ban, India nagyon kényelmetlen helyzetbe került. Már így is rossz viszonyban voltak Pakisztánnal, és egy komolyabb vita Kínával módfelett... – A megfelelő szót kereste, zavartan intett a kezével.

– Túl sok lett volna? – kérdezett vissza Anna.

– Igen. Nagyon is túl sok. Így hát a száműzetésben élő tibetieknek jutó indiai támogatás...

Rudra Cakrin halkan felszisszent.

– Mely már a kezdetek kezdetén sem volt túl nagy, bár kétségtelenül igen sokat segített – tette hozzá Drepung –, tovább apadt. Felkértek minket, hogy a dharamsalai tibeti közösség legyen olyan kicsi és békés, amilyen kicsi és békés csak lehet. A dalai láma minden tőle telhetőt megtett, és sok tibeti költözött India egyéb tájaira, többségükben a legdélebbi részekre, de máshová is. Aztán eltelt még néhány év, és volt néhány, hogy is mondjam, vita és szakadás a tibeti száműzöttek közösségén belül. Higgye el, túl bonyolult, hogy ebbe most részletesen belemenjek, én magam is alig értem. A végén viszont a sárgakalapos iskola néven ismert csoportosulás elfogadta ezt a felajánlott szigetet, és odaköltözött. Ez épp csak az 1970-es indiai-pakisztáni háború előtt volt, sajnos, úgyhogy az időzítés nem sikerült a legjobbra, és a végén egy ideig csak lepisszegtek minket. Onnantól kezdve azonban a miénk volt a sziget. Valamiféle indiai protektorátus lettünk, mint Sikkim, épp csak az elrendezés volt kevésbé formális.

– Khembalung a sziget eredeti neve?

– Nem. Nem hiszem, hogy mielőtt odaköltöztünk, egyáltalán volt neve. A szektánk többsége azonban élete egy részét a Khembalung völgyben töltötte. Úgyhogy megtartottuk a nevet, és bizonyos szempontból eltávolodtunk a dalai láma dharamsalai kormányától is. Amint elhangzott, hogy „dalai láma”, az idős szerzetes elfintorodott, és mondott valamit tibetiül.

– Számunka még mindig a dalai láma az első – tisztázta Drepung.

– Inkább a társaságával van némi vallási jellegű vitánk, főleg abban a kérdésben, hogy miként is kéne támogatnunk.

– Azt hittem, a Gangesz torkolata Bangladesben van – vetette fel Anna.

– A nagy része valóban, de tudnia kell, hogy ez egy hatalmas delta, és a nyugati része Indiához tartozik. Bengálé. Sok-sok sziget. A Szunda-szigetekről hallott már?

Megérkezett a pizzájuk, és Drepung hatalmas falatok között beszélt tovább.

– Gyéren lakott szigetvilág, a nagy része legalábbis. A miénk lakatlan volt.

– Lakatlan vagy lakhatatlan?

– Nyilván lakható!

Rudra Cakrin ismét morgott valamit.

– Aki válogathat, talán lakhatatlannak mondaná – folytatta Drepung –, és lehet, hogy még azzá válik. A tigriseknek a legjobb arrafelé, de mi is elboldogultunk. Olyanok lettünk, mint a tigrisek! Az évek során szép kis városkát építettünk. Egy kis tengerparti potalát Gyatszo Rudrának és a többi lámának. Iskolákat, házakat, egy kórházat. Mindent. Meg tengeri falakat is; az egész szigetet körbevettük gátakkal. Rengeteget dolgoztunk rajta. Kemény munka volt! – Úgy biccentett, mintha személyesen segédkezett volna rajta. – Holland tanácsadók segítettek. Nagyon szép. Tudja, az otthonunk lett. Khembalung rengeteget fejlődött. De most...– Ismét csak intett egyet, vágott magának egy újabb szelet pizzát, és beleharapott.

– Globális felmelegedés? – kockáztatta meg Anna.

A férfi bólintott és nyelt egyet.

– A holland barátaink javasolták, hogy nyissunk itt nagykövetséget, és csatlakozzunk a kereszteshadjáratukhoz, hogy befolyásolják az erre irányuló amerikai politikát.

Anna gyorsan harapott egyet a pizzájából, hogy véletlenül se mondja ki, hogy erről az jutott az eszébe, hogy a hollandok igencsak kétségbe lehettek esve, ha már ezt a segítséget is megragadták. Rágás közben átgondolta a dolgot.

– És most itt vannak – mondta. – Jártak már Amerikában?

Deprung megrázta a fejét.

– Nem, egyikünk sem.

– Akkor igencsak letaglózó lehet.

A férfi összeráncolta a homlokát a kifejezés hallatán.

– Voltam már Kalkuttában.

– Ó, értem!

– Ez persze teljesen más.

– Igen, ezt gondoltam.

Annának szimpatikus volt dallamos, indiai angolsága, kerek arca, nagy, érzelmes szeme, könnyű mosolya. A két férfi szöges ellentétben állt egymással. Drepung fiatal volt, magas, kerek képű, szinte már babahájas; Rudra Cakrin öreg, apró, aszott, az arcán miriádnyi ránc, a járomcsontja és keskeny állkapcsa élesen állt ki szögletes, szinte csak csont és bőr arcából.

A ráncai viszont nevetőráncok voltak, és a homlokára is kiülő, tágra nyílt szemű csodálkozás ráncai. Bár Drepung beszámolója alatt végig morgott és motyogott, mégis jókedvű fickó benyomását keltette. A pizzát legalábbis ugyanazzal a lelkesedéssel támadta meg, mint fiatal asszisztense. Kopaszra borotvált fejükkel mintha egy családhoz tartoztak volna.

– Gondolom, Tibetből egy trópusi szigetre költözni nagyobb sokk lehetett, mint egy szigetről ide – jegyezte meg Anna.

– Lehetséges. Én már Khembalungon születtem, úgyhogy nem tudhatom. De az öregek, mint például Rudra, aki maga is a hegyekből költözött le, láthatóan jól alkalmazkodtak a szigethez. Azt hiszem, ha belegondol, bármiféle otthonra lelni áldás.

Anna biccentett. A két férfiből áradt valamiféle nyugalom. Mind a ketten úgy ültek a bokszban, mintha sehová sem sietnének. Anna el sem tudott képzelni ehhez hasonló lelkiállapotot. Ő mindig rettenetesen sietett. Megpróbálta utánozni a nyugalmukat, mert nyugodtak voltak itt, Arlington, Virginia kellős közepén, hiába töltöttek egy emberöltőt a Gangesz egyik szigetén. Nos, legalább a klíma ismerős lesz majd nekik, de alighanem minden más idegen.

Ha jobban megnézte őket, volt bennük valamiféle elővigyázatosság. Drepung időnként a pincérnőjükre pillantott; megfigyelte a kinn tovasiető gyalogosokat, figyelte Annát is, mindegyiküket enyhe óvatossággal, és erről ismét Anna eszébe jutott az a sztoikus fájdalom, amit reggel látott az arcán.

– És hogyhogy épp ebben az épületben béreltek helyiséget? Drepung elhallgatott, és meglepően sokáig gondolkozott a válaszon. Rudra Cakrin kérdezett valamit, a fiú válaszolt, majd Rudra mondott neki még valamit.

– Ezt is tanácsra tettük – mondta Drepung. – A globális éghajlat-változással foglalkozó Pew Center segített minket, és az irodájuk a Winston fasoron van, nem messze innen.

– Nem is tudtam. Segítettek kapcsolatokat építeni?

– Igen, a hollandokkal és néhány szigetországgal, például Fidzsivel és Tuvaluval.

– Tuvaluval?

– Tuvalu egy kis csendes-óceáni szigetország. Sajnos nem sokat segítettek, sőt, talán épp ártottak, mert azt mondják mindenkinek, hogy a tengerszint emelkedett a Csendes-óceán ottani részén, így hát anyagi kárpótlást követelnek Ausztráliától és a többi országtól. Szerintük sehol máshol nem emelkedett viszont a vízszint.

– A Csendes-óceán ottani részén igen, de máshol nem?

– A mérések nem támasztották alá a kijelentéseiket – mosolyodott el Drepung. – De biztosíthatom róla, hogy ha a viharok vonulási útjában fekszik a szigete, és közeleg a tavasz, könnyen úgy tűnhet, hogy a tengerszint meglepően sokat emelkedett.

– Ebben biztos vagyok.

Annának evés közben eszébe jutott valami. Jó volt tudni, hogy nem csak úgy kibérelték az első üres irodát, amit találtak, azonban ennek ellenére úgy látta, nincsenek meg a forrásaik ahhoz, hogy végrehajtsák, amiért Washingtonba jöttek.

– Találkozniuk kéne a férjemmel – mondta. – Egy szenátornak dolgozik, az egyik olyan szenátornak, aki foglalkozik ilyesmivel, nagyon segítőkész alak, benne van a külkapcsolati bizottságban is!

– Ó... Chase szenátor?

– Igen. Hallottak róla?

– Ellátogatott Khembalungba.

– Valóban? Nohát, nem lep meg, járt már szinte mindenhol. A férjem, Charlie neki dolgozik környezetvédelmi tanácsadóként. Jó lenne, ha beszélnének Charlie-val, és kikérnék a véleményét a helyzetükről. Biztos lesz pár javaslata, hogy mit tehetnének.

– Nagy megtiszteltetés lenne.

– Hát, abban nem vagyok biztos, hogy tényleg olyan óriási megtiszteltetés, de hasznosnak hasznos.

– Hasznos, igen! Talán meghívhatnánk önöket vacsorára a rezidenciánkra.

– Köszönöm, nagyon kedves! De két kisfiunk van, és minden bébi-szitterünk cserbenhagyott minket, úgyhogy igazság szerint sokkal köny-nyebb lenne, ha önök és néhány kollégájuk jönnének át hozzánk. Már beszéltem is Charlie-val, és szívesen találkozna önökkel. Bethesdában lakunk. Nincs messze.

– Piros metró.

– Igen, valóban! Piros metró, Bethesda megálló. Elmondom, onnan hogy találnak el hozzánk.

Előszedte a naptárát, és megnézte az elkövetkezendő heteket. Szokás szerint minden tele volt.

– Mit szólnának, ha péntekhez egy hétre jönnének? Pénteken kicsit jobban ellazulhatunk...

– Köszönjük – mondta Drepung, és fejet hajtott. Beszélt valamit Rudra Cakrinnal tibetiül. – Nagyon kedves önöktől! És épp telihold lesz!

– Valóban? Tartok tőle, hogy én nem követem az ilyesmit.

– Mi igen. Tudja, az árapály miatt.

III.

Intellektuális erény

Az óceánok vize egyenletes, ismétlődő mintázatban áramlik, irányát a Corioli-erő és a kontinensek jelenlegi helye határozzák meg. A felszíni áramlatok akár ellentétesen is mozoghatnak a mélyebb áramlatokkal, sőt, gyakran épp ez a helyzet, olyan ez, mintha hatalmas víz-futószalagok lennének. A legnagyobb már épp elég híres, legalábbis jókora szakasza az: a Golf-áramlat az Atlanti-óceán teljes hosszában, egész Norvégiáig és Grönlandig északnak tartó, meleg felszíni áramlat egyik része. Ott aztán lehűl és lesüllyed a víz, és elindul a délnek vezető hosszú úton az Atlanti-óceán fenekén, le egészen a Jóreménység fokáig, aztán keletre, Ausztrália felé, átfolyik még a Csendes-óceánba is, ahol aztán a víz feltör, és beleolvad a felszíni áramlatba, megindul nyugatnak, az Atlanti-óceán felé, újra fel, a hosszú, északra vivő úton. Az egyes vízmolekulák nagyjából ezer év alatt tesznek meg egy kört.

A hűlő sós víz könnyebben lesüllyed, mint a hűlő édesvíz. A passzátszelek nyugatra hajtják a Mexikói-öböl felett keletkezett felhőket, át Közép-Amerika felett, hogy a Csendes-óceánba hulljon az eső: az Atlanti-óceánban maradó víz ennyivel is sósabb lesz. Az Atlanti-óceán északi felében lehűlő víz tehát kiválóan süllyed, erősíti a Golf-áramlatot. Ha ennek a tengerrésznek a felszíne gyors ütemben elsótlanodna, akkor nem süllyedne jól hűlés közben, és a futószalag megakadna. A Golf-áramlatnak nem volna hová mennie, lelassulna, és délebbre kezdene süllyedni. Az időjárás mindenhol megváltozna, az északi féltekén szárazabb és szelesebb lenne, sok helyütt pedig – például Európában – hidegebb is.

Az Atlanti-óceán északi részének elsótlanodása nem tűnik túl valószínűnek, de már volt rá példa. A legutolsó jégkorszak végén példaul hatalmas, sekély tavak jöttek létre a sarki jégsapkák olvadásából. Ezek a tavak végül átszakították jéggátjaikat, és az óceánokba ömlöttek. A kanadai pajzs három-négy hasonló kataklizma hegeit viseli magán: az egyik áradás a Mississippin folyt le, egy másik a Hudsonon, egy pedig a Szent Lőrinc folyón.

Ezek az áradások pedig a jelek szerint megakasztották a világtengerek futószalagját, és ennek eredményeképp az egész világ éghajlata megváltozott olykor csak három röpke év alatt. Vajon a jéghegyekre töredező, Grönland mellett lecsorgó északi-sarki jég elég édesvizet old az Atlanti-óceánba, hogy ismét megálljon a Golf-áramlat?

Frank Vanderwal valamiféle morbid hobbiból tartotta számon az éghajlatváltozással kapcsolatos híreket. Barátja és régi mászótársa, egykori lakótársa, Kenzo Hayakawa eltöltött némi időt a Nemzeti Éghajlati Adatközpontban, mielőtt az NSF-be jött volna dolgozni, hogy a kilencedik emeleten dolgozzon az időjárással foglalkozó csapattal, úgyhogy Frank olykor benézett hozzá, hogy köszönjön és megtudja a legújabb híreket. Kezdtek eldurvulni a dolgok. A világon mindenütt szélsőséges időjárási jelenségeket tapasztaltak, az éles, rövid hatásúak szinte már mindennaposak voltak, a krónikus problémák kezdtek egymásra halmozódni, sosem volt olyan, hogy ne lett volna gond egyikkel vagy másikkal. A Hipernino, a szélsőséges indiai és perui szárazság, a folyamatos villámtüzek Malajziában, a Mindanaót szinte teljesen letaroló tájfun, Texasban a termést elpusztító, csővezetékeket szétroppantó hirtelen fagy, és így tovább. Minden napra akadt valami. Kenzo – akárcsak jó néhány más klimatológus és időjárással foglalkozó szakember – enyhe tulajdonosi gőggel ismertette a híreket, mintha ő felelne az időjárásért. Szívesen felhozta a vad dolgokat, és élvezettel mesélte a legújabb híreket, különösen, ha alátámasztották azt a meggyőződését, hogy az atmoszféra emberi tevékenység gerjesztette melegedése máris elég ahhoz, hogy örökre megváltoztassa az Indiai-óceán térségében a monszun szabályosságait, márpedig ennek jelentős globális hatása is volt; ebbe persze a világon minden belefért. Ezen a héten például volt már tornádó – régebben ez kifejezetten csak Észak-Amerikában fordult elő, a földrész hegyrajzának és szélességi fokának torzszülötteként, de most már Kelet-Afrikában és Közép-Ázsiában is megjelent. Az előző héten pedig kiderült, hogy a Déli-egyenlítői-áramlat mégis inkább az Indiai-óceánon gyengül, nem az Atlantin.

– Hihetetlen – mondta ilyenkor Frank.

– Tudom. Hát nem nagyszerű?

Mielőtt a munkanap végén távozott volna az épületből, Frank gyakran benézett egy másik hírforrásához is: az iratszekrényekkel és fénymásolókkal teli kis szobát nem hivatalosan csak „A baljós statisztikák részlegének” hívták. Valaki egyszer elkezdett a szoba bézs színű falaira felragasztgatni egy-egy pluszpéldányt az érdekesebb statisztikákból vagy más friss számszerűsíthető adatból. Senki sem tudta, ki kezdte ezt a hagyományt, de most már láthatóan közösségi tevékenységgé vált. A legelsők szalagcímek voltak, mint például:

A Világbank elnöke szerint négymilliárd ember él napi ket dollárnál kevesebből

esetleg

Amerika: a világ népességének öt százaléka, a cégtulajdonok ötven százaléka

A többi lapon grafikonok voltak, cikkekből kimásolt táblázatok, vagy rövid, számszerű adatokat tartalmazó, tudományos cikkek. Amikor Frank aznap arra járt, Edgardo szokás szerint épp odabenn volt a kávéautomatánál, és a legutóbbit nézegette. Ez is szalagcím volt:

A KANADAI ÉLELMEZÉSI PROJEKT SZERINT A VILÁG 352 LEGGAZDAGABB EMBERE UGYANANNYI PÉNZZEL RENDELKEZIK, MINT A VILÁG LEGSZEGÉNYEBB KÉTMILLIÁRDJA

– Nem hiszem, hogy ez helyes adat lenne – jelentette ki Edgardo.

– Miért nem? – kérdezte Frank.

– Mert a legszegényebb kétmilliárdnak semmije sincsen, de a világ tőkéjének jelentős százaléka a leggazdagabb háromszázötvenkettőé. Gyanítom, hogy legalább a legszegényebb négymilliárd kéne, hogy kiegyenlítse az első háromszázötvenet.

Anna épp ekkor jött be, és felhúzta az orrát, ahogy a fénymásolóhoz lépett. Frank tudta, hogy nem szereti az efféle beszélgetéseket, vagy azért, mert nem szívesen beszélt az egyértelmű dolgokról, vagy azért, mert nem bízott az adatokban. Talán épp Anna ragasztotta fel azt a rövid idézetet, amely szerint a statisztikák 72,8%-át a helyszínen rögtönözik.

Frank kicsit piszkálni akarta, úgyhogy odaszólt neki.

– Te mit gondolsz, Anna?

– Miről?

Edgardo a szalagcímre bökött, és elmagyarázta az ellenvetéseit.

– Nem tudom – vont vállat a nő. – Talán ha összeadsz kétmilliárd kis háztartást, az kiadja a háromszáz leggazdagabbat.

– De nem ezt a háromszázat! Láttad a legutóbbi Forbes 500 jelentéseket?

Anna megrázta a fejét, mintha csak azt akarta volna mondani, hogy nem, még szép, hogy nem, miért pazarolnám ilyesmire az időmet? De Edgardo lelkesen tanulmányozta a tőzsdét és úgy általában a pénzügyi világ híreit. Megpaskolt egy másik felragasztott lapot.

– Az amerikai dolgozók termelte átlagos értéktöbblet óránként harminchárom dollár.

– Kíváncsi lennék rá, hogy definiálják az értéktöbbletet – jegyezte meg Anna.

– Nyereség – válaszolta Frank.

Edgardo megrázta a fejét.

– A könyvelést megbütykölhetik és már el is tűnt a nyereség, de az értéktöbblet, a munkaköltség kifizetésén felül lévő érték megmarad.

– Volt itt egy olyan lap is – mondta Anna –, amelyik szerint az átlagos amerikai dolgozó évente 1950 órát dolgozik. Én ezt is megkérdőjelezhetőnek tartom, mert az nagyjából heti negyven óra, évi negyvenkilenc hét.

– Évente három hét szabadság – pontosított Frank. – Elég általános.

– Igen, de ez lenne az átlag? És mi a helyzet a részmunkaidősökkel?

– Nyilván van ugyanannyi ember, aki pedig túlórázik.

– Vajon valóban így van? Azt hittem, a túlóra már a múlté!

– Te is túlórázol!

– Igen, de nem kapok érte pénzt!

A két férfi nevetett rajta.

– Inkább mediánt kellett volna használniuk – folytatta Anna. – Az átlag torzítva méri a központi tendenciát. És különben is... – A nő nagyon jó fejszámoló volt. – Hatvannégyezer-háromszázötven dollár értéktöbbletet termelne az átlagos dolgozó. Már ha hihetünk a számoknak.

– Mi az átlagkereset? – kérdezte Edgardo. – Harmincezer?

– Talán kevesebb – válaszolt Frank.

– Nem tudjuk – ellenkezett Anna.

– Legyen harminc. És mennyi az átlag adó?

– Talán tíz? Vagy az is kevesebb?

– Legyen tíz – mondta Edgardo. – Nézzük csak! Tehát minden évben minden munkanapon dolgozol, három nyamvadt hetet kivéve. Úgy százezer dollárt termelsz. A főnök elveszi a kétharmadát, neked adja az egyharmadát, ennek a harmadát pedig az államnak adod. Az állam ebből költ utakra, iskolákra, rendőrségre és nyugdíjra, a főnököd pedig a saját részéből vesz magának egy házat valahol egy szigeten. Úgyhogy természetesen azon sírsz, hogy a kormány, ez a Nagy Testvér túl nagy és egyáltalán nem hatékony, és mindig a tulajdonospárti jelöltre szavazol.

– Annára és Frankre vigyorgott. – Hát nem ostobaság?

– Az emberek nem így látják – rázta meg Anna a fejét.

– De itt a statisztika!

– Az emberek általában nem számolnak így utána. Mellesleg a fele adatot csak úgy kitaláltad.

– Viszont nagyságrendileg elég pontosak ahhoz, hogy az emberek lássák a módszert! Csak nem tanítanak meg minket gondolkozni, sőt, épp arra tanítanak, hogy ne gondolkozzunk! A legtöbb ember meg eleve buta.

Ennyire még Frank sem akart messzire menni.

– Az egész attól függ, hogy mit látsz – vetette fel. – Látod a főnököd, látod a fizetésed, azt megkapod. A tiéd. Aztán ebből oda kell adnod valamennyit az államnak. Az általad termelt értéktöbbletről semmit sem tudsz, mert eleve eltüntették. Eltrükközték a könyvelésben.

– De a hírek tele vannak a gazdagokkal! Mindenki láthatja, hogy többjük van, mint amennyit kerestek, mert ennyit senki sem kereshet!

– Az emberek csak az érzékelhető dolgokat értik – makacskodott Frank. – A szavannai létre huzaloztak minket. Aki húst ad neked, az a barátod. Aki elveszi tőled a húst, az az ellenséged. Az olyan elvont fogalmak, hogy értéktöbblet meg az éves munka értékéről szóló statisztikák, ez mind nem olyan valós, mint amit megnézhetsz, megfoghatsz. Az emberek csak abban jók, amit a saját érzékeikkel átgondolhatnak. Egyszerűen így fejlődtünk ki.

– Én is épp ezt mondtam – válaszolt Edgardo nagy vidáman. – Hülyék vagyunk!

– Vissza kell mennem dolgozni – jegyezte meg Anna, és kiment. Ez nem neki való beszélgetés volt.

Frank is kiment vele, és végre elindult hazafelé. Kivezette kis elektromos Hondáját a már bedugult Old Dominion Parkwayre, át a Beltway-en, el a Swink's New Mill névre hallgató társasház-komplexumig. Itt bérelt lakást az NSF-nél töltendő egy évre.

Leparkolt a ház mélygarázsában, és felliftezett a tizennegyedik emeletre. A lakása a Potomac felé nézett – jó kilátása volt, kellemes volt maga a lakás is, egy évre adta ki egy fiatal külügyes, akit átmenetileg Brazíliába helyeztek. Elég spártaian volt berendezve, ami arra utalt, hogy a fickó amúgy sem élt itt sokat egyvégtében. De a konyha kellemes volt, az elrendezés gyakorlatias, minden átlátható, és Frank amúgy is általában csak aludni járt haza, úgyhogy nem érdekelte, milyen a lakása. Még a munkahelyén felkapott egy ingyenes újságot, és most újra átnézte a társkereső rovatot, miközben elkanalazgatott egy kis túrót. Évek óta megvolt ez a sajnálatos szokása, lenyűgözte az a robusztusan virágzó szexuális diverzitás, amibe az ilyen lapokban betekintést nyerhetett – ez a szubkultúra megértette, hogy a technológiai-urbanista világban le kell vetkezni a biológiai megkötéseket, és hajlandó volt valamiféle polimorf, mindenre kiterjedő vegyességet kialakítani. Hogy vajon ezek az emberek valóban léteztek, vagy csak egy adag hozzá hasonlóan magányos lélek képzelgéseinek szülöttei voltak? Sosem lépett kapcsolatba egy hirdetővel sem, hogy megtudja. Inkább a legrosszabbat feltételezte, és magányos maradt, bár a HTK-t, a „hosszú távú kapcsolatot” keresők elvárásai jóval túlterjedtek a szexuális fantáziálgatáson, és néha fizikai erővel vágták mellbe. HTKK: hosszú távú kapcsolatot keres. A faj hosszú ideje már a monogám kapcsolat felé fejlődött, bele volt égetve az emberi agyba, és minden kultúrában megjelent a páralkotásra való, elsöprő tendencia. Nem a kultúra szülötte volt, hanem biológiai ösztön. Ennyi erővel akár gólyák is lehettek volna.

Úgyhogy elolvasta a hirdetéseket, de sosem válaszolt rájuk. Csak egy évig dolgozott itt, San Diego volt a valódi otthona. Semmi értelme sem volt komoly lépésekre elszánnia magát e téren, akármit érzett vagy olvasott is.

Maguk a hirdetések is sokszor elvették a kedvét.

Férjvadász, egyedülálló fehér nő, végzett nővér dolgos, jóképű, egyedülálló fehér férfit keres. HTKK. Csak hívő Jehova Tanúja jöhet szóba.

Egyedülálló fekete férfi, 167 cm, félénk, csendes, kicsit komoly, keres nőt, kortól függetlenül. Nem különösen jóképű vagy gazdag, de rendes alak. Szereti a külföldi filmeket, operát, színházat, zenét, könyveket, csendes estéket.

Ezekre a hirdetésekre aligha érkezett sok válasz, de a többihez hasonlóan ezekből is kirajzolódtak az alapvető főemlősigények. Frank megírhatta volna az összes hirdetés alatt lapuló alapigazságot; egyszer meg is írta, és be is küldte egy újságnak, természetesen viccből, mindazoknak, akik hozzá hasonlóan puszta intellektuális kíváncsiságból olvasták a rovatot, hogy nevessenek végre egyet. Bár persze ha egy nő, akinek tetszett az élc, felhívta volna, azt Frank is jelnek veszi.

Hím Homo sapiens nőstény Homo sapiens társaságára vágyik közös beszélgetésre és tetvészkedésre,esetleges párzásra és szaporodásra. Legyen boldog és jó futó.

De senki sem válaszolt.

Kilépett a kiugró erkélyre a fülledt délutánba. Még két hónap, és hazamegy, visszatér a valódi életébe. Alig várta. Szeretett volna a Csendesóceánban lebegni. Sétálni vágyott a csodaszép parkok hűs melegében, a régi kollégáival akart ebédelni az eukaliptuszfák alatt. Erről eszébe jutott Yann Pierzinski pályázata. Bement, előszedte a laptopját, és rákeresett a nevére, hogy megtudja, mivel foglalkozott mostanában. Aztán újra megnyitotta a pályázatot, és megkereste az algoritmus fejlesztésre váró részét. Primitív rekurzió a határ korlátjánál... érdekesnek tűnt.

Gondolkozott még egy darabig, aztán felhívta Derek Gaspart a Torrey Pines Generique-nél.

– Mi van? – kérdezte Derek a szokásos udvariaskodás után.

– Van nálam egy pályázati anyag az egyik emberedtől, és meg akartam kérdezni, tudsz-e róla mondani valamit.

– Az egyik emberemtől? Kit értesz ez alatt?

– Bizonyos Yann Pierzinski. Nem ismered?

– Nem, még csak nem is hallottam róla. Azt mondod, nálunk dolgozik?

– Meghatározott idejű szerződéssel volt ott, Simpsonnal dolgozott. Posztdoktorit csinált a Caltechen.

– Aha, akkor már sejtem. Matematikus, volt egy biomatematikai dolgozata az algoritmusokról.

– Igen, nálam is azt dobja ki elsőnek a Google.

– Persze. Igazán nem várhatod, hogy mindenkit ismerjek, aki valaha nálunk dolgozott, az több száz ember lenne, te is tudod!

– Hogyne, hogyne!

– És miről szól a pályázata? Megadod neki a támogatást?

– Te is tudod, hogy nem rajtam múlik, meglátjuk, mit mond a bizottság. De addig is utánanézhetnél.

– Ezek szerint neked tetszik?

– Szerintem érdekes lehet, de egyelőre még nem lehet eldönteni. Csak ne hagyd elmenni!

– A nyilvántartásunk szerint már visszament Pasadenába, gondolom, hogy befejezze az ottani dolgait. Ahogy te is mondtad, csak időszakos szerződéssel volt itt.

– Aha. Jól ki lehet zsigerelve a kutatócsapatod!

– Nincs kizsigerelve, Frank. Néhány területen ugyan csak a váza van meg, de a létfontosságú részeket megtartottuk. Néhány nehéz döntést kellett hoznom. Kenton most akarta kivenni a részét, rosszabbul nem is időzíthetett volna! Nagyon kemény volt az után a második kör után Indiában. Ez is az egyik oka annak, hogy örülök, hogy nemsokára visszajössz a környékre.

– Már nem dolgozom a Torrey Pines-nak.

– Persze, tudom, de csatlakozhatnál azért, ha visszatérsz.

– Talán. Ha találsz valakit, aki finanszírozza a véget.

– Ezen dolgozom, elhiheted. Ezért is lenne jó újra a csapatban tudni téged!

– Majd meglátjuk, ráérünk akkor megbeszélni, ha már ott vagyok. Addig viszont ne vegyél el többet a kutatásoktól! Lehet, hogy az hozna be újabb pénzeket.

– Remélem is. Hidd el, megteszek minden tőlem telhetőt! Próbálunk kitartani, amíg csak nem találunk valamit.

– Oké. Akkor bírjátok ki még egy kicsit! Néhány héten belül elkezdek lakást keresni, akkor meglátogatlak titeket is.

– Nagyszerű! Egyeztetek Susannel.

Frank letette a telefont, és hátradőlt a széken, hogy átgondolja a helyzetet. Derek épp olyan volt, mint sok más biotechnológiai cégecske vezérigazgatója. Az UCSD biológia szakán végzett, és az üzleti érzéke juttatta igazgatói szintre. Néhányan egész ügyesen végezték a dolgukat, mások nem annyira, de a legtöbbjük hamar lemaradt a tudományos eredmények terén, és kénytelen volt elhinni, hogy mi lehetséges a laboratóriumokban. Derek mellé láthatóan elkelt volna valaki, aki segít neki irányítgatni a Torrey Pines Generique-et.

Frank tovább tanulmányozta a pályázatot. Az algoritmusból szokás szerint hiányzott pár dolog. Erre szolgált a támogatás, ami a projekt befejezéséhez szükséges munkát fizették volna. Néhány tudós rákapott, hogy ebben a publikálás előtti stádiumban csak általánosságban vázolja fel munkája legfontosabb elemeit. Puszta óvatosságból. Frank ezért nem mehetett biztosra, de roppant erőteljes módszer kialakulására látott esélyt. Valamikor napközben mintha rájött volna, hogyan tömheti be a Pierzinski hagyta lyukak egyikét, és ha az úgy működött, ahogy elsőre gondolta...

– Hmm – jegyezte meg az üres szobának.

Ha még mindig képlékeny lesz a helyzet, mire visszamegy San Diegó-ba, talán egész jól helyrepofozhatja. Volt persze pár lehetséges probléma. Az NSF általános szabályzata határozottan kijelentette, hogy bár a szellemi és szabadalmi jogok és a projektből befolyó bevétel a támogatás kedvezettjéé marad, az NSF megtartja minden támogatott munka jogát. Emiatt nem lehetett igazán nagy bevétele az efféle projekteken dolgozó egyéneknek vagy társaságoknak, ha megkapták a támogatást. A projekt irányítása csak akkor maradhatott teljesen magánkézben, ha nem nyert el közpénzt.

Ráadásul a pályázat témavezetője Pierzinski calteches mentora volt, szokása szerint az egyik diákja munkájával ékeskedett. Ez persze csereüzlet volt – a mentor neve adott hitelt a diák eredményeinek; valamiféle jogosítvány volt a pályázat elnyerésére, hogy a nevét és a jó hírét adja a projekthez. A diák végezte a munkát, néha az egészet, máskor csak egy részét. Ebben az esetben Frank nagyon úgy nézte, hogy az oroszlánrészét.

Akárhogy is, a pályázati anyag a Caltechről érkezett. A projekt minden bevétele a Caltechet és a témavezetőt illette, no meg az NSF-t, akkor is, ha Pierzinski idővel eljön onnan. Tehát ha például megpróbálnák Pierzinskit áthozni a Torrey Pines Generique-be, az lenne a legjobb, ha ez az adott pályázat elbukna. Ha pedig az algoritmus működne és levédhetnék, akkor szintén csak úgy tudnák megtartani felette az irányítást, ha a pályázat elbukna.

Egész megijedt ettől a gondolatmenettől. Talpra is pattant idegességében, és fel-alá járkált a parányi erkély és a nappali között. Aztán eszébe jutott, hogy úgyis ki akart menni a vízeséshez. Gyorsan végzett a túróval, előszedte a szekrényből a mászófelszerelést, és visszament a kocsijához.

A Potomac vízesése összetett képződmény volt, hatalmas, fehér tarajos vízsáv dübörgött el pár kisebb sziget mellett. A vízesésben épp ez az összetettség volt a legszebb, mert amúgy sem magasságát, sem az átfolyó víz mennyiségét tekintve nem volt kiemelkedő. A legnagyobb a hangja volt benne.

A felfröccsenő hab mintha megszilárdult volna és lecsapta volna a párát, úgyhogy meglepő mód itt kevésbé volt párás a levegő, mint másutt, bár a talaj nedves volt és mohos. Frank lesétált folyás iránt a szurdok mentén. A vízesés alatt a folyó újra összeszűkült és a Mather szurdok nevű mélyedésbe szaladt; a szakadék déli fala kellően meredek volt ahhoz, hogy vonzza a sziklamászókat. Az egyik rész, a Carter szikla volt Frank kedvence. Elég volt kötni valahová fentre egy kötelet – általában a szikla pereméhez közeli, szívós fák egyikét választották –, aztán leereszkedtek a kötélen a szurdok fenekére, és vagy szabadon másztak fel, vagy a kötél mentén, önbiztosítással.

Természetesen csapattal is lehetett itt mászni, sokan csinálták is, de legalább annyi Frankhez hasonló, magányos mászó járt ide, mint ahányan párban. Néhányan szólóban is szabadon mászták meg a falat, nem törődtek a védelemmel. Frank ennél kicsit jobb szerette a biztonságot, de annyiszor mászott már itt, hogy néha leereszkedett, szabadon mászott a kötél mellett, és úgy tett, mintha el tudná kapni, ha netán leesne. A kevés elérhető útvonal mind csupa kréta és zsír volt már a sok mászótól. Úgy döntött, ideje ráakaszkodnia a kötélre.

A folyó és a szurdok a városi környezetben a szokottnál jóval nagyobb sávban megnyitotta az eget. Franknek részint ettől volt itt az az érzése, hogy jó helyen van: fenn egy falon, közel a vízhez, a nyílt ég alatt. Kibukkant a hatalmas fák fojtó sűrűjéből; az erdő volt az egyik olyan dolog, amit Frank a legjobban utált a keleti partban. Néha akár az egyik ujját is odaadta volna a nyílt terep látványáért.

Miután leereszkedett a szikla tövében lévő nagy kövek halmához, alaposan bekrétázta a kezét, és elkezdett felkapaszkodni a fal finom erezetű paláján, rögtön jobb kedve lett. Olyan mértékben odafigyelt a közvetlen környezetére, ahogy azt mászáson kívül sosem tudta megtenni. Olyasmi volt, mint a matematika, csak akkor maga Frank nem volt sehol. Most pedig itt volt, itt, ezeken a sziklákon, nem máshol. Számtalanszor megmászott útvonalon kapaszkodott. A legnehezebb szakasz is 5,8 vagy 5,9 lehetett, másutt jóval könnyebb. Nehéz volt itt igazán nagy kihívásra lelni, de nem az számított. Még az sem zavarta, hogy egy szurdokból mászik ki, nem egy csúcsra fel. A víz állandó robaja, a folyamatosan felfröccsenő víz sem zavarta. Csak a mászás számított.

A lába végezte a munka javát. Először a rések, a kiszögellések, ahol megvethette mászócipős lábát, aztán kéztámaszt keresni, aztán fel, egyre feljebb. A kezével csak egyensúlyozott, a tapintás csak csendben megerősítette, hogy azt látja, amit látni vél, hogy az előre kitapogatott helyek megtartják majd a lábát. A sziklamászás a tökéletes odafigyelés ünnepe volt, odaadás, ima a maga módján. Vagy egyszerűen csak menekvés a kisagy alapvető, kiváló készségeibe. Sok minden fennmaradt. Mostanra már leszállt az alkony. A fülledt, nyáresti levegő nem sokkal napszállta előtt sárgásra váltott. Frank felért a szurdok tetejére és leült a peremre, érezte, ahogy párologni kezd az arcán gyöngyöző verejték. Odalenn a folyón egy kajakos evezett. Egy nő, gondolta Frank, bár a széles vállú, lapos mellkasú alakon sisak volt, és a férfi nem tudta volna megmondani, pontosan miből is gondolta, hogy egy nőt lát, mégis egészen biztos volt a dolgában. Ez is a szavannai létből örökölt készségek közé tartozott, és néhány antropológus szerint az agykéreg is a szaporodási lehetőség ezen jellemző gyors felismerésére nőtt meg. Az agy döbbenetes evolúciós sebességgel nőtt, főleg, hogy megérthesse a másik nemet. Az eddig elért eredmények fényében ez némileg nyomasztó gondolat volt.

A nő könnyedén lapátolt árnak felfele a sziszegő vízben, ami mintha csak körülötte állt volna össze újra folyékonnyá. Felfelé egy sor meredek zúgó fehérlett, a nagy vízesés tövében tajtékzó habokhoz vitt fel. A kajakos egyenesen ebbe a vadabb részbe húzta magát, egyre keményebben evezett, aztán megtartotta a helyzetét, és az előtte magasló vízesést tanulmányozta. Keményen, lendületesen vágott neki újra, megtámadta a legalsó rész sima, fehér áramát, nekiugratott a teraszosan emelkedő vadvízi szakasznak. Amikor elérte a kis egyenletes részt, újra megpihent, bár kissé nagyobb erőfeszítésbe telt megtartania a helyzetét. Erőt gyűjtött az újabb lazacszerű ugratáshoz.

Hirtelen elhagyta szokatlan pihenőhelyét az egyenes szakaszon, és megtámadta a következő rámpát, ami fölött nagyobb nyílt víztükör feketéllett. Ránézésre abban a kis medencében volt egy ellentétes irányban forgó örvény is, ami pihenőt biztosított neki. De nem volt annyi hely, hogy felgyorsulhasson a következő ugráshoz, úgyhogy úgy tűnt, itt ragad, bár persze lehet, hogy csak az utat méregette, vagy azt várta, egy pillanatra hagyjon alább az ár, mert hirtelen vad evezőcsapkodással vágott a víznek, és mintha a puszta akaraterejével taszigálta volna fel a kajakot a következő szintre. Öt-hat kétségbeesett másodperccel később ismét megállt, tartotta a helyét egy kis pihenőpolcon, ahol valószínűleg nem volt ellenörvény, legalábbis folyamatosan eveznie kellett, hogy ne csússzon vissza. Alig pár másodperccel később meg kellett próbálnia a jobb oldali rámpát, vagy lelöki a víz, úgyhogy nekiveselkedett, és felfelé küzdötte magát, az ökle gyorsan forgott, mintha csak bokszolt volna, a kajak elképesztő szögben emelkedett, mintha csoda történt volna – aztán hirtelen lesöpörte a folyó, és a nőnek gyorsan meg kellett fordulnia, hogy meglovagolja a vad vizet. Más, meredekebb úton pattogott le a zúgókról, mint amin felkapaszkodott, pár röpke másodperc alatt elveszítette a hosszú percek munkájával kiküzdött magasságot.

– Hűha – mondta Frank fülig szerelmesen.

A nő most már kis híján lenn volt a Frank jobbjánál sziszegő, sima szakaszon, és a férfinak hirtelen integetni támadt kedve, vagy felállni és tapsolni. Uralkodott magán; nem akart megzavarni egy saját erőfeszítésébe merült, másik atlétát. Előkapta a telefonját, és próbából lefuttatott egy GPS-alapú keresést – arra gondolt, hogy ha a nőnél van egy mobiltelefon a kajakban, az biztos nagyon közel lehet az övéhez. Megnézte a helyzetet, beütötte a harmincméternyivel északabbi koordinátákat, de semmit nem talált. Húsz méterrel keletebbre sem.

– Hát akkor jól van – mondta, és felkelt. Ideje volt menni. A nap már lenyugvóban volt, és a folyó egyenes szakaszai halvány aranyfényben csillogtak. Ideje volt hazamenni és megpróbálni aludni egyet. „Keresem azt a kajakos lányt, aki megpróbált felevezni a vízesésen. Szép harc volt, szeretlek, kérlek, válaszolj!”

Ezt persze nem fogja beküldeni az ingyenes újságokba, de azért elmormolta magában, mintha a napnyugtához imádkozna. A kajakos odalenn megfordult, és újra árral szemben evezett.

Mondhatnánk, hogy a tudomány unalmas, vagy esetleg hogy a tudomány unalmas akar lenni, vita fölött akar állni. Azt akarja, hogy mindenki által megosztható és elfogadható módon értsük meg a világ jelenségeit; nem egy-egy adott tárgy szemszögéből akar kijelentéseket tenni, hanem célja, hogy ha ellenőrzik a kijelentései pontosságát, minden értelmes lény kénytelen legyen egyetérteni velük. Tökéletes egyetértés, leírható világ – és ha így fogalmazzuk meg, máris érdekesebbnek kezd hangzani.

És érdekes is. Ami emberi, nem lehet unalmas. Azonban akárhogy is, a tudományos munka bármilyen adott részéhez szükséges mindennapos gürcölés még a tudósokat is sokszor fárasztja. Nagy része, mint a világon minden munka, az elvesztegetett időről, a hamis nyomokról, a zsákutcákról, a meghibásodott felszerelésről, a kétséges technikákról, a rossz adatokról és a rengeteg részletről szól. Csak amikor már cikkbe foglalják, akkor mesél jól alakuló dolgokról is, lépésről lépésre vezető munkáról, aprólékos és bármikor megismételhető részletekről, mint egy euklideszi bizonyítás. Az az állapot hosszú-hosszú gürcölés igencsak mesterséges eredménye.

Leo és csapata a Marylandből érkezett, új, célzott, nem vírusos szállítórendszerrel kísérletezett több száz emberi munkaórát és ennél is hosszasabb számítógépes elemzést elvégezve, hogy megpróbálják megismételni a létfontosságú cikkben leírt egyik kísérletet. cDNS 1568W in vivo beültetése CBA/H, BALB/c és C57BL/6 egerekbe.

A folyamat végén Leo megerősítve látta a kísérletet leíró cikk olvasása közben felmerült elméletét.

– Ez egy istenverte műtermék!

Marta és Brian is ott ültek, a nyomtatott eredményeket bámulták.

Marta Leo elméletének megerősítéséhez kénytelen volt több százzal is végezni Jackson laboratóriumi egerei közül, és most minden eddiginél gyilkosabb pillantásokat vetett maga elé. Azokon a napokon nem volt bölcs dolog belekötni Martába, amikor egereket kellett feláldoznia. Hozzászólni sem volt jó ötlet.

Brian felsóhajtott.

– Csak akkor működik, ha úgy telepumpálod vele az egereket, hogy kis híján szétdurrannak – mutatott rá Leo. – Nézd csak meg őket! Úgy néznek ki, mint a hörcsögök! Vagy mint a tengerimalacok! A kis gombszemük kis híján kipattan a fejükből!

– Nem csoda – jegyezte meg Brian. – Egy egérben csak két milliliter vér van, és mi még egyet beléjük injekcióztunk.

Leo megrázta a fejét.

– Hogy a fészkes fenébe nem buktak le?

– A CBA egerek kicsik, kerekek és szőrösek.

– Szóval azt akarod mondani, hogy arra tenyésztették őket, hogy jól el lehessen velük fedni a műtermékeket?

– Nem.

– De ez egy műtermék!

– Vagy legalábbis használhatatlan.

Műterméknek azt a kísérlet metodikájától elválaszthatatlan eredményt hívták, ami más jelenségekre nem vetett fényt. Véletlen egybeesés, hamis eredmény, vagy néhány kiemelt esetben szándékos csalás része.

Érthető volt hát, hogy Brian próbált minél óvatosabban fogalmazni. Lehet, hogy az eredmény valódi volt, de az egyetlen mód arra, hogy elérjék, tökéletesen használhatatlan volt az ő céljaikhoz. Ha gyógyszerré próbálták meg átfordítani a biológiai folyamatokról felfedezetteket, gyakran erre az eredményre jutottak. Mindenkivel megesett, és ezek a kísérleti eredmények nem feltétlenül voltak műtermékek. Csak nem voltak hasznosak, legalábbis egyelőre.

Ezért volt annyi kísérlet, ezért kellett annyi stádiumban, olyan komoly felügyelet alatt kipróbálni az embereken, ezért volt annyi dupla vakteszt, a lehető legtöbb beteg bevonásával – fontos volt a lehető legjobb statisztikai adatanyag. Több száz azonos képzésű svéd nővér tanulmányozta fél évszázadokon át... de persze ezeket a hatékony, hosszú távú tanulmányokat ritkán lehetett megcsinálni. Akkor pedig éppenséggel soha, hogyha a tesztelendő anyagok új nevek voltak – annyira új nevek, hogy még élt a rájuk vonatkozó szabadalom, és volt külön, nem tudományos nevük a köznép számára is.

A kis biotechek, a feltörekvőben lévő gyógyszercégek megvették inkább a legjobb első kísérleti stádiumban lévő tanulmányokat, amit csak megengedhettek maguknak. Átrágták a szakirodalmat, laboratóriumi mintákon és számítógépeken futtatták le az eredményeket, aztán egereken és egyéb kísérleti állatokon; egyre keresték azokat az adatokat, amelyek megbízható elemzés után talán megjósolja, hogyan működne az új gyógyszer embereken. Csak aztán jöttek az emberkísérletek. Ez általában két-tíz évet vett igénybe, és akár ötszázmillió dollárba is kerülhetett, bár természetesen minél olcsóbb volt, annál jobban jártak. Az ennél hosszabb vagy drágább kutatások esetén szinte kivétel nélkül elvetették az új gyógyszert vagy módszert – elfogyott a pénz, vagy a témával foglalkozó tudósok kénytelenek voltak továbblépni valamerre. Ezúttal azonban Leo egy olyan módszerrel dolgozott, amit Derek Gaspar ötvenegymillió dollárért vett meg, tehát semmiképp sem próbálhatták még ki embereken. Nem engedhették meg.

– Senki sem hagyná, hogy felfújják, mint egy léggömböt! Mint egy istenverte bicikligumit! Nem bírná a veséjük, vagy egy ödéma végezne velük!

– El kell mondanunk Dereknek is a rossz hírt.

– Nem fog neki örülni.

– Nem fog neki örülni! Ötvenegymillió dollár? Gyűlölni fogja!

– Gondolj bele, ennyi pénzt kidobott az ablakon! Mekkora marha!

– Vajon mi rosszabb, ha egy üzletembernek alkalmatlan tudós a főnök, vagy ha tudósnak alkalmatlan üzletember?

– És ha egyiknek sem alkalmas?

A munkaasztal körül ültek, az egerek ketreceit és az adattal teli, feltekert papírhengereket bámulták. A pult végéről egy hámlófélben lévő Dilbert-karikatúra gúnyolódott velük. Alapvető dolgokra utalt, hogy ebben a laboratóriumban Dilberttel tapétázták ki a falat, nem Far Side Gallery-vel.

– A kommunikáció jelen tárgyának esetében ellenjavallt a személyes találkozó – mondta Brian.

– Nem mondod!

– Amúgy sem lenne hajlandó fogadni – horkant fel Marta.

– Haha – morogta Leo, de valóban annyira a Torrey Pines Generique hatalmi szerkezetének a peremén volt, hogy nehézségekbe ütközött személyesen beszélnie Derekkel.

– Így van – bólogatott Marta. – Ennyi erővel akár orvoshoz is bejelentkezhetnél!

– Mekkora baromság – legyintett Brian. – A cég jövője azon múlik, hogy mi történik ebben a laboratóriumban!

– Nem teljesen – válaszolta Leo.

– De igen! Épp csak az üzleti iskolákban nem ezt tanítják annak a sok marhának. A laboratórium is csak a termelés egy helyszíne. A menedzsment mondja meg a termelésnek, mit termeljen, a termelők pedig megtermelik. A termelési eszköztől származó javaslat elfogadása hibás gyakorlat.

– Mintha csak azt mondanánk meg, mit gyártsunk a futószalagon – jegyezte meg Marta.

– Igen. Íme, a mai üzleti vezetéselmélet marhasága.

– Küldök neki egy e-mailt – döntötte el Leo.

Így hát Leo e-mailt küldött Dereknek a Brian és Marta által makacsul csak robbanó egereknek becézett problémáról. Később úgy hallották, hogy Derek ettől pont úgy felpuffadt, mint a kísérleti alanyok: úgy nézett ki, mint akibe belenyomtak pár liter génmódosított sértett önérzetet.

– De hát cikket is írtak róla! – ordítozott állítólag Dr. Sam Houstonnal, a kutatási és fejlesztési részleg igazgatójával. – Írt róla a The Journal of Immunology! Két cikket is megvizsgáltak már, és megkapták a szabadalmat! Jártam Marylandben, én magam is leellenőriztem a dolgot! Ott működött, hogy az isten verje meg! Oldjátok meg, hogy itt is menjen!

– Oldjuk meg, hogy itt is menjen? – kérdezte Marta hitetlenkedve.

– Most már érted, mire gondolok?

– Tudod – vigyorgott vissza rá Leo –, ez a technológia a biotechnológiában!

– Hmm. – Briant érdekelte a dolog, bár nem akart törődni vele. Végtére is a géneket és a belőlük épülő sejteket a legritkább esetben módosítgatták csak azért, hogy „megtudjanak ezt-azt”, bár volt rá példa. Azért csinálták, hogy elérjenek bizonyos dolgokat a sejten belül, és később remélhetőleg egy élő testben. Biotechnológia: bio, techno, logosz – a szó is kimondja, hogy egyesítik az eszközt az élő szervezettel. A génsebészet áttervez, újat alkot a test DNS-ében, hogy az anyagcserét befolyásolhassa.

A gén részével már végeztek; itt volt az ideje a sebészetnek is. Úgyhogy Leo, Brian, Marta, Leo laborjából a többiek és az épületben található többi laboratóriumból még jó néhányan nekiálltak leküzdeni a problémát. Néha a munka végeztével, amikor a napsugarak már rézsűt törték át a tenger fölött gomolygó felhőket, a fény gyengén átsiklott a festett ablakon, megfestette az arcukat, ahogy ott ültek a nyomtatott eredményekkel és jelentésekkel borított két asztal körül, megbeszélték az épp aktuális problémákat, összehasonlították a legfrissebb eredményeket, próbálták értelmezni a jelenségeket. Néha valaki felállt és a fehér táblán felvázolt diagrammal szemléltette, hogy szerinte mégis mi folyhat a fizikai érzékeik számára láthatatlanul parányi szinteken. A többiek hozzászóltak, kávézgattak, átgondolták a dolgot. Egy ideig az eredeti kísérlet kiötlőinek feltételezéseit vették sorra.

– Talán nem kell ekkora adaggal kezdenünk.

– Talán lehet sűrűbb az oldat, úgy nézem, elég alacsony koncentráció mellett döntöttek.

– De az azért van, mert utána az lesz, hogy...

– Látod, az UW-s csapat erre jött rá, miközben megpróbálták...

– Igen, igazad van. A fenébe!

– Az a helyzet, hogy működik a dolog, ha mindent úgy csinálunk, mint ők. Úgy értem, az átvitel megtörténik in vitro és egerekben is.

– És mi lenne, ha vért vennénk le, azt kezelnénk, és aztán azt fecskendeznénk vissza?

– Vagy hepatocyták?

– Véren át veszi fel.

– Az kell, hogy egy olyan ligandummal csomagoljuk egybe a beültetéseket, ami valóban a célsejtekre specifikus. Ha az összes létező fehérje közül meg tudnánk találni ezt az egyet anélkül, hogy végig kellene próbálgatnunk az összeset...

– Kár, hogy Pierzinski már nincs itt. Ő le tudná futtatni a lehetőségeket.

– Végül is felhívhatjuk, és megkérhetjük, hogy próbálja meg!

– Persze, de kinek van ideje ilyesmire?

– Még mindig Eleanorral dolgozik egy cikken az egyetemen – jegyezte meg Marta az UCSD-re célozva.

– Majd megkérdezem, ha erre jár – mondta Brian szinte tréfálkozva. – De azt is megpróbálhatjuk, hogy egy végtagba, a szervektől minél messzebb juttatjuk be a szert. Elszorítunk egy alkart vagy lábszárat, felfújjuk a teljes adaggal, kivárjuk, amíg átjut a végtag főereit kibélelő endotheliális sejteken, aztán levesszük az érszorítót. Kipisilnék a fölösleges vizet, de bennük maradna valamennyi megváltoztatott sejt. Nem lenne sokkal rosszabb, mintha ledöntenének pár sört...

– Fájna a kezük.

– Rettentő nagy gond!

– Akár phlebitis is lehet a vége, ha lábon csináljuk. Vagy az nem így működik?

– Akkor kézen kell elvégezni.

– Érdekes – jegyezte meg Leo. – A francba is, legalább próbáljuk meg! Az összes többi lehetőség rosszabbnak tűnik. Bár alighanem a biztonság kedvéért célszerű volna az eredeti kísérlettől eltérően különféle térfogattal és dózissal dolgoznunk az egereken. A megbeszélés ezzel el is halt, és mindannyian elindultak hazafelé, vagy vissza az íróasztalokhoz és a munkaasztalokhoz, és új kísérletek tervein gondolkoztak máris. Fogták az egereket, gépekbe táplálták az időket, szekvenálták a géneket, a pontos menetrendet; ha valaki komolyan nekiállt egy tudományos munkának, csak úgy szálltak az órák, a napok, a hetek. Mindig mindenki úgy érezte, hogy nincs elég idő. Vajon más volt ez, mint a többi munka? Kis híján befejezett cikkeket újraírni, leellenőrizni, megint újraírni – végül elküldeni. A problémás cikkeket cikkelyenként javítva. A laboratórium néha inkább egy régi vágású napilap szerkesztőségére emlékeztetett leadás előtt, mintha megannyi éhező újságíró próbálna összeütni valamit, amire másnap krumplit pucolhatnak a háziasszonyok. Épp csak ezekkel a cikkekkel senki sem bélelte volna ki a tálcáját; elmentették őket, kategóriák szerint osztályozták, tesztelték minden állításukat, idézték minden sorukat – és minden hibát jeleztek a hatóságoknak.

Leo teendőinek listája megnőtt, összezsugorodott, megint megnőtt, megint összezsugorodott, aztán megnőtt és nem volt hajlandó összezsugorodni. Sokkal kevesebb időt töltött Leucadiában Roxanne-nal, mint szerette volna. Roxanne nagyon megértő volt, de Leót ettől még zavarta a dolog, ha a feleségét nem is.

Felhívta a Jackson labort, új és eltérő törzsekbe tartozó egereket rendelt. Mindegyik törzsnek megvolt a maga száma, vonalkódja és genom-ja. Időbeosztást készített a laboratóriumi gépekhez, kijelölte a technikusokat, néhány dolgot előrehozott, másokat későbbre tett, hogy minden megfeleljen a projekt sürgősségének.

Egyes napokon bement az egerek ketreceivel teli laborba, és kinyitotta valamelyik ketrec ajtaját. Kivett egy apró, fehér egeret. Az állat szokása szerint tekergett és szimatolt, a bajszával ellenőrzött mindent. Leo gyorsan átfordította, hogy két mutató– és két hüvelykujja közt legyen az egér nyaka. Gyorsan csavart egyet, és az apró nyak elroppant. Az egér ezután nagyon hamar meghalt.

Ez egyáltalán nem volt szokatlan. Ebben a kísérleti szakaszban Leo, Brian, Marta és a többiek úgy háromszáz egér mancsát kötötték el, injekciózták tele, vettek tőlük vért, aztán idővel megölték, preparálták és elemezték mindet. A folyamat ezen aspektusáról egyikük sem beszélt, még Brian sem. Marta különösen rosszul volt az undortól; még annál is veszélyesebb volt, mint amikor menstruált, ahogy azt Brian megjegyezte (egyszer). Egész nap a fején maradt a fülhallgató, a zene olyan hangosan ordított benne, hogy mások is hallották. Rettenetes, szélsőségesen trágár hiphop vagy micsoda. Ha nem hall, nem is érez, viccelődött egyszer Brian közvetlenül Marta mellett, de a nő nem hallotta, nem ezért remegett dühében.

Persze semmi vicces nem volt az egészben – az egerek azért voltak, hogy megöljék őket. A lehető legkíméletesebben végeztek velük, általában csak pár hónappal azelőtt, hogy maguktól is elpusztultak volna. A tudósoknak nem volt okuk finnyáskodni, azonban mégsem szerettek élcelődni a dolgon. Brian viccelődött ugyan Martán, ha a nő nem hallotta, de az egereken nem. Sőt, ő javasolta, hogy használják a „megölni” kifejezést a „feláldozni” helyett a jelentésekben és a cikkekben is, hogy tisztában legyenek vele, mit is csinálnak. Általában közvetlenül a fej alatt kellett kitörni a nyakukat, nem lehetett altatóinjekciót beadni nekik, mert a szövetmintáknak teljesen tisztának kellett lenniük. Úgyhogy ki kellett törni a nyakukat, mint a prédára vetődő tigrisnek. Marta kifejezéstelen arccal csinálta, és nagyon, nagyon gyorsan. Ha ügyesek voltak, gyors és fájdalommentes volt a halál – vagy legalábbis gyors. Nyaktól lefelé érzéketlen, nem lélegzik, azonnal elveszti kis egér-eszméletét... remélhetőleg. Csak a gyilkosoknak kellett átgondolniuk, mit tesznek. Az áldozatok már halottak is voltak, a testük végtelen nemzedékek óta szolgálta a tudományt. Törzskönyvezett egerek voltak. A tudósok aztán hazamentek, és valami másra gondoltak a legtöbb esetben. Az egérhalálokra általában reggel került sor, hogy még aznap dolgozhassanak a mintákkal. Mire a tudósok hazamentek, az egész kicsit elfelejtődött, eltompult. De a Marta típusú emberek ilyenkor hazamentek és aznap este alaposan elkábították magukat – ő legalábbis ezt állította –, a lehető legagresszívabb zenét játszották, 110 decibellel próbáltak felejteni. Vagy szörfözni mentek. Nem beszéltek róla senkinek, a többségük legalábbis – Marta ettől volt olyan kiugró, ő beszélt róla –, mert bármit mondtak is volna, az bugyutának és enyhén szégyellnivalónak hangzott volna. Ha ennyire zavarta őket, akkor miért csinálták tovább? Miért tartottak ki a hivatásuk mellett?

Mert a hivatásuk nem más volt, mint a tudomány. A biológia, az élet tanulmányozása, az élet javítása, az élettartam növelése! A legtöbb laborban az egereket a legalsó szinten álló technikusok ölték meg, ott mindez csak átmeneti, rossz fázis volt, amin mindenkinek túl kellett esnie, hogy jobb munkákat kaphasson.

Valakinek a piszkos munkát is el kellett végeznie.

Miközben ezen a problémán dolgoztak, beleillesztették a folyamatról írt cikkbe a HDL „gyársejtek” terén elért jó eredményeket is, és felküldték a Torrey Pines Generique jogi osztályára, ahol aztán az egész elakadt. Leo akárhányszor kérdezett rá, mindig ugyanazt a válasz e-mailt kapta: még vizsgálat alatt áll, nem publikálható.

– Rá akarnak jönni, mit lehet benne szabadalmaztatni – jegyezte meg Brian.

– Nem hagyják, hogy publikáljuk, amíg nincs meg a célba juttatási módszer és a szabadalom – jósolta Marta.

– De lehet, hogy sosem lesz meg! – kiáltott fel Leo. – Jó munka, érdekes! Elősegíthetné a komolyabb áttörést!

– Azt semmiképp sem szeretnék – válaszolta Brian. – Nem akarnak komoly áttörést, csak ha a miénk az.

– A fenébe is!

Történt már ilyen, de Leo képtelen volt megszokni a dolgot. Az eredményeken kotlani, magántudományt fejleszteni, titkos kutatásokat végezni – természetellenes volt. Ő nem így fogta fel a tudományt, számára a felfedezésekről szólt az egész, a publikálásról, hogy mindenki láthassa, tesztelhesse, kritizálhassa és felhasználhassa, amit csinált. De egyre inkább az ellenkezője vált alapmódszerré. Az épület biztonsági ellenőrzése sem lazult; még a kimenő e-maileket is ellenőriztetni és engedélyeztetni kellett, a laptopokról, diplomatatáskákról, az épületből kijutó dobozokról nem is szólva.

„Még az agyadat is regisztrálni kell kifelé menet”, ahogy Brian mondani szokta.

– Engem nem zavar – válaszolta rá Marta általában.

– Én csak publikálni akarok – makacskodott Leo rosszkedvűen.

– Akkor viszont nem árt megtalálnod a célzott bejuttatási módszert, ha tényleg publikálni akarod azt a cikket, Leo!

Úgyhogy tovább dolgoztak az Urtech módszeren. Az új kísérletek lassan eredménnyel jártak. A térfogat és a dózis minden irányból erősen le volt korlátozva. Az „érelszorító injekciós” módszerrel valójában nem juttattak túl sok másolt DNS-t az alany endotheliális sejtjeibe, a beillesztett anyag egy része pedig megsérült a folyamat közben, vagy később kiürült a szervezetből.

Egyszóval a marylandi módszer továbbra is műterméknek mutatkozott. Mostanra viszont eltelt már annyi idő, hogy Derek úgy tehessen, mintha mindez meg sem történt volna. Új pénzügyi negyedévben jártak, páratlan új lehetőségek tárulhattak fel, és egyelőre még okkal lehetett úgy tenni, mintha az egész egy még folyamatban lévő kutatás lett volna, nem pedig totális bukás. Nem mintha bárki másnak sikerült volna megoldani a célzott nem vírusos szervezetbe juttatás problémáját. Kemény dió volt. Legalábbis Derek erre hivatkozhatott és nem egyszer meg is tette, ha valaki volt olyan tapintatlan, hogy nekiszegezze a kérdést. A céges honlap chatszobájában vinnyogókkal pedig szokás szerint úgysem foglalkozott senki.

A Wall Street-i elemzők, a nagy gyógyszeripari cégek és néhány fon-tosabb pénzügyi befektető létezésével viszont törődni kellett, akik bár nyíltan nem mondtak semmit sem, a befektetett összegek kezdtek máshová vándorolni. A Torrey Pines részvények esni kezdtek, és mivel esni kezdtek, estek még egy keveset, aztán még valamennyit. A biotech cégeken nagyot lehetett bukni, és a Torrey Pines egyelőre nem rukkolt elő egy aranytojást tojó tyúkkal sem. Továbbra is kezdő cég maradt. A szőnyeg alá söpörhettek ötvenegymillió dollárt, de a kitüremkedő kupac árulkodóan meredt mindenkire, aki tudta, mit keressen.

A Torrey Pines Generique gondban volt.

Leo laboratóriumában minden tőlük telhetőt megtettek. Az volt a dolguk, hogy természetellenesen bő fehérjegyárakká változtassanak egyes sejteket, és teljesítették is, amit vállaltak. A célba juttatás nem az ő dolguk volt, nem fiziológusok voltak, és most már nem is tudták volna megoldani a probléma ezen részét. Annyira más tudományos területről volt szó, hogy új, önálló szárnyra lett volna szüksége a Torrey Pinesnak. Nem lehetett ötvenegymillió dollárért csak úgy megvenni a szakértelmet, vagy ha lehetett volna, akkor Derek rossz árut választott. Emiatt pedig a multimilliárdos aranytojást tojó tyúk elakadt épp a siker küszöbén, és magával ránthatta az egész céget.

De Leo mit sem tehetett. Még csak az eredményeiket sem hozhatta nyilvánosságra.

Quiblerék otthona egy egymáshoz nagyon hasonló kis házakból álló utca végén volt. Mindenhol csend volt, a redőnyök lehúzva, semmi nyom nem utalt rá, miféle emberek lakhatnak odabenn. Azok alapján, ami kívülről látszott, akár üresek is lehettek volna: a kocsibeállóban nem álltak autók, az udvarokon nem játszottak gyerekek, a verandán nyoma sem volt életnek. Akár Szaúd-Arábia magas falú, sivatagi lakóházai között is járhattak volna, ugyanúgy elrejtették lakóik életét. Charlie Joe-val a hátán sétálgatva szokás szerint arra jutott, hogy a házak többségét alighanem a hozzá hasonlóan közigazgatásban vagy politikában dolgozók lakják, akik ha épp nem robotolnak, hát nyaralnak, és csak aludni járnak haza. A fiúk születése előtt Charlie is így élt. Bethesdában, a Wisconsin sugárúttól nyugatra, talán egész a Csendesóceánig (bár ebben nem volt biztos) általában ilyen emberek laktak. Charlie kifejezetten Bethesdával azonosította ezt az életstílust. Szokás szerint nagy fejcsóválások közepette sétált le a boltig.

– Mintha egy halott városban járnánk, Joe, az Alkonyati zóna egy epizódjában, ahol csak mi ketten maradtunk életben a Földön! Aztán befordultak a sarkon, és a halott város képe hirtelen nevetséges lett. Bevásárlóközpont. Az automata üvegajtón át besétáltak egy óriási Giant élelmiszerboltba. Joe szokás szerint roppant izgatott lett odabenn, felállt a háti hordozóban, rátérdelt Charlie vállára, és úgy kapott bele az apja fülébe, mintha egy elefántot próbált volna irányítani. Charlie felnyúlt érte, maga felé fordította, begyömöszölte a bevásárlókocsi gyerekülésébe, és bekötötte a kocsi kis piros biztonsági övével. Végtelenül hasznos kiegészítő volt.

Oké. Buddhistákat várnak vacsorára, a Gangesz torkolatából származó ázsiaiakat. Fogalma sem volt róla, mit főzzön nekik. Feltételezte, hogy vegetáriánusok. Egyáltalán nem volt szokatlan, hogy Anna vendégeket hív az NSF-ből, aztán fogalma sincs róla, mit adjanak nekik enni. De Charlie-t ez nem zavarta. Szeretett főzni, bár egyáltalán nem volt jó szakács, és a képessége csak romlott, amióta a fiúk megszülettek. Egyre kevesebb ideje volt bármire is, és ő is, Anna is addig főzték a repertoárjukon szereplő fogásokat, míg végképp rá nem untak, és mégsem tanultak semmi újat. Mostanában gyakran kész ételt vittek haza valami gyorsétteremből, vagy olyan egyszerűen ettek, mint Nick, esetleg Charlie kipróbált valamit és elszúrta. A vacsoravendégek mindig újabb esélyt adtak a kudarcra.

Most úgy döntött, hogy egyetemista korukból elevenít fel egy receptet, egy olívaolajos, bazsalikomos tésztát, amit először Olaszországban főzött nekik egy barátjuk. A hozzávalókat keresgélve ellődörgött a bolt ismerős polcai között. Gondolatban nagyon mérges lett saját magára; listát kellett volna írnia. Legtöbbször úgy ért haza vásárlás után, hogy elfelejtett venni valami létfontosságú dolgot, és ezt nem szívesen ismételte volna meg ezen az estén, de annyi minden kavargott a fejében. Időnként fennhangon kommentálta is a gondolatait. Joe társasága segített elfedni a tényt, hogy hajlamos volt nyilvános helyeken magában beszélni.

– Oké, hámozott egész paradicsom, magozott kalamata, extra szűz olívaolaj, első préselés, az a legfontosabb, hogy első préselés legyen -vette fel egykori barátjuk olasz kiejtését –, most mit felejtek még el, ó, a tésztát! De nem szabad bántani a tésztát, istenemre, nem! És kenyér is kell. Meg bor, de csak annyi, amennyit haza is tudunk vinni, Joe!

Az élelmet beszuszakolta a hátizsákos hordozó egyik rekeszébe, Joe feneke alá, egy-egy teli szatyor lógott a két kezében, így sétált haza Joe-val az üresnek tűnő házakkal teli utcán. Közben egyre csak Joe egyik kedvencét, az I Can't Give You Anything but Love-ot énekelte. Aztán fenn is voltak már a lépcsők tetején, otthon.

Az utcájuk zsákutca volt, háromszögletű, fás ligetbe torkollott a Woodson sugárút mellett. A bekötőúton autók áradtak a Wisconsin déli szakaszára. Kellemes környék volt, a Wisconsin látótávolságban, de mégis béke és nyugalom honolt. Az udvaruk végében egy régi, négyemeletes társasház magaslott, a hatalmas téglafal elzárta a forgalom zaját, az ablakok sora mint megannyi egyszerre sugárzó, folyamatos élő internetes adás köznapian unalmas és egyforma életekről. Szerencsére nem voltak hátsó ablakok. A lakások hátsó fala akár egy unalmas képernyővédő is lehetett volna egy fasorról, bár persze egy fasor mégis szebb. A külvilág mit sem számított. Mindegyik család a saját zugában lakott, a saját kis zseb-univerzumában, és ilyenkor a maga eseményhorizontján belül élt: senkit sem láttak, senki sem látta őket. Több millió zseb-univerzum pettyezte a bolygó felszínét, akár a műholdak éjszakai fotóin a megannyi fénycsepp.

Ezen az estén azonban a Quibler család kis buboréka felpattant. Vendégek, távoli vendégek, idegen lények, akik amikor becsöngettek, kis híján nem is értették, mit hallanak.

Anna épp Joe-val és a pelenkával küzdött az emeleten, úgyhogy Charlie otthagyta a konyhát, és átsietett a házon, hogy ajtót nyithasson.

Négy törtfehér vászonnadrágba és ingbe öltözött férfi állt az emelkedőn, mintha egyenesen Kalkuttából jöttek volna; Charlie-nak csak a sötétvörös mellényről jutottak eszébe a tibeti szerzetesek. Joe kirohant a lépcső tetejére, elkapta a korlátot, nehogy leessen, és tátott szájjal bámulta a jövevényeket. Nick a nappaliban félénken, riadtan dugta vissza az orrát a könyvébe, de sűrűn felpislogott a széle fölött, miközben az apja beterelgette a vendégeket, és leültette őket a nappaliban. Charlie itallal kínálta őket, a sört elfogadták, mire pedig visszatért az üvegekkel, Anna és Joe is lejöttek, és csatlakoztak a társasághoz. Két látogatójuk már a nappali padlóján ült, nevetve utasították vissza Anna ajánlatát, hogy inkább a kanapéra telepedjenek. Mind a dohányzóasztalra tették a sört. A legidősebb és a legfiatalabb szerzetes nekidőltek a radiátornak, lecsúsztak egész Joe szintjére, és nemsokára már együtt játszottak hármasban a kisfiú építőkocka-rengetegével. Az élénk színű és festett kockák, rombuszok, hengerek és egyéb testek hamar fallá és tornyokká nőttek, a két felnőtt ügyesen épített Joe leginkább Godzilláéra emlékeztető, kétes segítségével.

Drepung angolul válaszolt Anna kérdéseire, de ő tolmácsolt a legöregebbnek, Rudra Cakrinnak is. Rudra volt Khembalung hivatalos nagykövete, de bár ő maga nem beszélt angolul, két középkorú társa – Su-candra és Padma Sambhava – egész jól beszéltek. Nem olyan jól, mint Drepung, de azért meg tudták értetni magukat. Sucandra és Padma kimentek Charlie-val a konyhába és sörösüveggel a kezükben álltak, beszélgettek vele, miközben főzött. Meg-megkeverték a fővő tésztát, hogy ne fusson ki a zubogva forró víz, végignézték a fűszerpolc kincseit, őszinte érdeklődéssel és lelkesedéssel beleszimatoltak a szószba. A férfi maga is meglepődött rajta, milyen jó beszélgetőtársak. Nagyjából egykorúak lehettek vele. Mind a ketten Tibetben születtek, és bár nem mondták meg, hány éven át, de sok más tibeti szerzeteshez hasonlóan hosszabb ideig sínylődtek kínai börtönökben. A börtönben találkoztak, szabadulásuk után együtt keltek át a Himaláján és szöktek meg Tibetből, aztán egy idő után Khembalungban kötöttek ki.

– Hihetetlen – mondogatta Charlie a történeteik hallatán. Nem tudta nem összehasonlítani a sorsukat saját viszonylag egyenes úton haladó, békés életével. – És most mindezek után az áradás fenyegeti a szigetet?

– Rendszeresen – mondták egyszerre. Padma úgy szagolgatta Charlie bazsalikomos szószát, mintha mennyei ambróziára bukkant volna, de szakított időt rá, hogy kifejtse a helyzetet. – Régebben úgy tizennyolc évente egyszer esett meg, tudod, a holdár. Tudtunk vele tervezni, fel tudtunk rá készülni. De most ahányszor csak keményebb a monszun, jön az ár.

– Minden hónapban egyszer szintúgy – tette hozzá Sucandra. – De évente legalább háromszor-négyszer. Ezt nem lehet hosszú távon kibírni. Ha romlik a helyzet, hamarosan lakhatatlan lesz a szigetünk. Ezért jöttünk ide.

Charlie megrázta a fejét, megpróbálta poénosra venni a figurát.

– Ez a város talán még mélyebben fekszik, mint a szigetetek!

Udvariasan nevettek. Nem volt valami jó vicc.

– És ha már a tengerszint feletti magasságról van szó, beszéltetek más mélyen fekvő országokkal? – kérdezte Charlie.

– Ó persze, természetesen tagjai vagyunk a Fuldokló Nemzetek Ligájának – válaszolt Padma. – Alapító tagok!

– A központ Hágában van, a Nemzetközi Bíróság mellett.

– Tökéletes – bólintott Charlie –, és most itt is alapítottatok egy követséget...

– Azért, hogy felszólalhassunk az ügy érdekében.

– A nagyhatalommal kell beszélnünk! – tette hozzá Sucandra. Mind a ketten vidáman elmosolyodtak.

– Hú. Hát ez nagyon érdekes. – Charlie megkóstolta a tésztát, hogy jó-e. – Magam is a klímával kapcsolatos témákon dolgozom Chase szenátornak. Be kell titeket juttatnom hozzá, hogy beszélhessetek vele. Fel kéne bérelnetek egy jó lobbicéget is.

– Igen? – Érdeklődve pillantottak rá. Padma megkérdezte: – Szerinted az lenne a legjobb?

– Igen. Egyértelműen. Azért vagytok itt, hogy lobbizzatok az amerikai kormánynál, ha jól értem a helyzetet. A városban pedig épp elég profi cég van, aki segít az ilyesmiben a külföldi kormányoknak. Régebben én is dolgoztam ilyen helyen, és még mindig van egy jó barátom, aki a legjobb cégek egyikénél dolgozik. Összehozlak vele titeket és majd meglátjuk, hogy ő mit mond.

Charlie felvette az edényfogó kesztyűket, és a mosogatóhoz emelte a tésztafőzőt. Beledöntötte a szűrőbe, amíg csak fért. Szokás szerint most is túl kicsinek bizonyult a szűrő, de mindig csak ilyenkor jutott az eszébe, hogy kéne venni egy újat.

– Azt hiszem, a barátom cége képviseli ebben a témában a hollandokat is... hoppá!... szóval tökéletes választás lenne. Alaposan ismerik ezt a problémakört, nagyon jó helyetek lenne ott.

– Tibetnek is lobbiznak?

– Azt nem tudom. Azt hiszem, az külön ügy. De sok ügyfelük van. Majd meglátjátok, hogy nektek való cég-e, amikor beszéltek velük. Biccentettek.

– Köszönjük szépen, ez remek lesz!

Bevitték az ételt a parányi ebédlőbe; épp csak egy kis lekerített sarok volt a konyha és a nappali közti közlekedőben. Nagy nehezen mind odafértek az ebédlőasztal köré. Joe megengedte, hogy beletegyék az emelt székbe, aztán végtelenül elszántan lapátolta a szájába és a földre a bébiételt, és saját babanyelvén végigkommentálta az egészet. Su-candra és Rudra Cakrin a kisfiú két oldalára ültek, és látható elégedettséggel nézték, ahogy eszik. Mind a ketten úgy bántak vele, mintha valódi nyelven beszélt volna. Abban is hasonlítottak rá, ahogy ettek, gondolta Charlie – odaadással, vidáman, nagy falatokban. A szószt mindenki imádta, kivéve Nicket, aki csak üres tésztát evett. Joe átdobott az asztalon egy zsemlét Nicknek, a bátyja rutinosan félreütötte. A khembalungiak nevettek.

Charlie felkelt és kikísérte Annát a konyhába, amikor a nő kiment, hogy behozza a salátát. Az alkalmat kihasználva odasúgta a véleményét.

– Fogadni mernék, hogy a vénember is beszél angolul.

– Micsoda?

– Mint abban az Ang Lee filmben, nem emlékszel? Az öregember úgy tesz, mintha nem beszélne angolul, de persze mindent ért. Fogadni mernék, hogy itt is ez a helyzet.

– Miért tenne ilyet? – rázta meg a fejét Anna. – Rettentő fárasztó az a sok fordítgatás. Ráadásul semmi előnye sem származna belőle.

– Azt nem tudhatod. Figyeld a tekintetét, mindent megért!

– Csak odafigyel. Ne legyél nevetséges!

– Majd meglátod! – Charlie összeesküvő módjára hajolt oda hozzá.

– Lehet, hogy egy korábbi inkarnációjában tanult meg angolul. Csak figyelj oda rá, amikor beszélsz.

– Hagyd már abba – nevetett fel a nő halkan –, és te figyelj! Tanulj meg úgy odafigyelni, mint Rudra Cakrin!

– Ó, és akkor majd elhiszed, hogy beszélek angolul?

– Hát persze!

Nevetve tértek vissza az ebédlőbe. Joe épp előadott valamit egy mindenki által kristálytisztán érthető nyelven, a parancsoló gesztusok és tekintetek, a világ minden hatalmát bírók magabiztos nyelvén. Hiába, hogy csak gagyarászott, mindannyiukat elbűvölte. A saláta és a második adag tészta után visszamentek a nappaliba, és újra leültek a dohányzóasztal köré. Anna teát és kekszet kínált körbe.

– Legközelebb majd tibeti teát iszunk – mondta.

A khembalungiak elbizonytalanodva biccentettek.

– Azt meg kell tanulni szeretni – vetette fel Drepung. – Egészen más, mint amit eddig tea néven ismertetek.

– Keserű – jegyezte meg Padma átszellemülten.

– Vérsűrítőként is használható – tette hozzá Sucandra.

– És jakvajat is teszünk bele – közölte Drepung –, amit addig érlelünk, míg meg nem avasodik egy kissé.

– A vajnak avasnak kell lennie? – kérdezett vissza Charlie.

– Hagyományosan igen.

– Erjesztés – magyarázta Sucandra.

– Ó, hát akkor mindenképp próbáljuk kü Nick imádni fogja!

Nick túlzón felhúzta az orrát és fintorgott, Charlie szinte látta a gondolatait. „Hát persze, apa!”

Rudra Cakrin megint leült Joe-val a földre. Díszes tornyokat emelt az építőkockákból. Ahányszor épp imbolyogni kezdtek, Joe előrehajolt, és lelkesen a földre söpörte őket. Hangos koppanással pattogtak szét a színes faelemek a játékkatasztrófában: mind a ketten hátravetették a fejüket, és egyformán kacagni kezdtek. Rokonlelkek.

A többiek figyelték őket. Drepung a kanapén ült, és az öreget méregette szeretetteljes mosollyal, bár Charlie úgy vélte, látja nyomát annak a kifejezésnek is, amit Anna próbált leírni neki, amikor elmagyarázta, miért hívta meg őket ebédelni első délben: valamiféle aggodalom, ami talán épp a mélységes szeretetből fakadt. Charlie tudta, milyen ez az érzés. Jó ötlet volt áthívni a khembalungiakat. Morgott, amikor Anna először bejelentette, hogy jönnek, egyszerűen túl sok minden nyomta a vállát mostanában; nem akart újabb terheket magára venni. Akkor legalábbis így tűnt; ugyanakkor persze vágyott a felnőtt társaságra is. Most pedig jól érezte magát, és nézte, ahogy Rudra Cakrin és Joe úgy játszanak a padlón, mintha a világon semmi más nem volna rajtuk kívül.

Anna Sucandrával merült beszélgetésbe. Charlie hallotta, hogy a férfi mit magyaráz a feleségének.

– Nagyon kis mennyiséget adunk a pácienseknek a gyógyszerekből, természetesen vezetünk feljegyzéseket is, és megnézzük az eredményeket. Te is tudod, hogy minden eljárás egyénre szabott. Az emberek elmondják, hogy érzik magukat. A számokat lehet ugyan átlagolni, tudom, hogy ti azt szoktátok, de a szubjektivitásnak muszáj megmaradnia! Anna bólintott, de Charlie tudta, hogy szerinte az orvoslás ezen aspektusa tudománytalan, és hogy idegesíti is. Anna a munkája során lehetőség szerint mindent számszerűsített, Charlie úgy vélte, épp azért, hogy elkerülje a tények efféle szubjektív üledékét.

– De támogatjátok, ha valaki megpróbál objektív felméréseket készíteni az ilyesmiről? – Most beérte ezzel a kérdéssel.

– Persze – bólintott Sucandra. – Ebből a szempontból a buddhista tudomány nagyon hasonlít a nyugati tudományra.

Anna összevonta a szemöldökét, és a homlokán futó, apró, vízszintes ráncokat mély, függőleges árok szelte ketté.

– Azt hittem, a buddhizmus inkább érzés dolga... tudod, meditáció, együttérzés...

– Most a célról beszélünk, hogy mire jó a vizsgálódás. Nálatok is így megy, nem? Vagy te miért foglalkozol tudományos munkával?

– Hát... hogy jobban értsek dolgokat, azt hiszem.

Anna nem nagyon gondolkozott ezeken a dolgokon. Ennyi erővel azt is meg lehetett volna tőle kérdezni, miért vesz levegőt.

– És miért? – ismételte meg Sucandra. Nem vette le róla a tekintetét.

– Hát... csak.

– Kíváncsiságból?

– Igen, azt hiszem.

– De mi van, ha a kíváncsiság luxus?

– Hogy érti ezt?

– Első a teli has. A jó egészség, valamennyi szabadidő, nyugalom.

A fájdalom hiánya. Csak akkor lehet kíváncsi az ember, ha mindez adott. Anna átgondolta a férfi mondatait, aztán biccentett. Sucandra kivárt, csak ezután folytatta.

– Tehát ha a kíváncsiság érték, olyasmi, amit meg kell becsülni, valamiféle elmélyedés, netán ima, akkor enyhíteni kell a szenvedést, hogy elérhessük. Ezért a buddhizmusban a szenvedés enyhítését próbáljuk megértem, és a szenvedés enyhítésével nyerünk tudást. Akár a tudományban. Anna a homlokát ráncolta. Charlie lenyűgözve bámult. Ezt cselekedte Anna is, teljesen ösztönösen, de talán még sosem gondolkozott el rajta. Tudós volt. A tudomány pedig tudomány, minden mástól különbözik. Rudra Cakrin előrehajolt, mondott valamit Sucandrának, aki végighallgatta, aztán visszakérdezett tibetiül. Rudra válaszolt, és Anna felé intett. Charlie a feleségére pillantott. „Látod, hogy követi a társalgást? Bizonyíték!”

Rudra magyarázott valamit Sucandrának, aki Annához fordult.

– Rudra azt akarja kérdezni, hogy miben hiszel.

– Én?

– Igen. „Miben hiszel?” Ezt kérdezte.

– Nem tudom – válaszolta a nő döbbenten. – Talán a dupla vaktesztben.

Charlie nem tehetett róla, felnevetett. Anna elvörösödött, és a karjára csapott.

– Hagyd abba! – kiáltott rá. – Abban hiszek!

– Tudom – nevetett Charlie egyre hangosabban, míg aztán Anna is kacagni kezdett, és a többiek is. A khembalungiak vidáman hahotáztak. Az általános nevetéstől Joe ideges lett, és toporzékolni kezdett, hogy hagyják abba. De ettől csak még jobban nevettek. Végül aztán abba kellett hagyniuk, mielőtt a gyerek hisztériás rohamot kapna.

Rudra Cakrin békítette meg Joe-t azzal, hogy visszavetette magát az építőkockák közé. Nemsokára megint kockáktól félig eltemetve ültek, egészen belemerültek a játékba. Építettek, ledöntöttek, építettek, le-döntöttek. Egyértelműen egy nyelvet beszéltek.

A többiek nézték őket, teát kortyolgattak, és az építési folyamat egyes mozzanatainál válogatott elemeket ajánlgattak nekik. Sucandra, Pad-ma, Anna, Charlie és Nick a díványon ültek, Khembalungról és Washingtonról beszélgettek, hogy mi mindenben hasonlítanak egymásra. Aztán az egyik kocka– és hasábtorony magasabbra emelkedett a többinél. Rudra Cakrin óvatosan, odaadóan építgette, és szépen ismétlődtek rajta az alapszínek: kék, piros, sárga, zöld, kék, sárga, piros, zöld, kék, piros, zöld, piros. Olyan magas volt, mint a többi torony, amit Joe ledöntött, de ez mintha tetszett volna neki. Eltátott szájjal, némileg buta arckifejezéssel bámulta. Rudra Cakrin felnézett Sucandrára, és mondott valamit. Sucandra gyorsan válaszolt, a hangja alapján nem tetszett neki a dolog, és ezen Charlie igencsak meglepődött. Hirtelen Drepung és Padma is figyelni kezdtek. Rudra Cakrin kiválasztott egy sárga kockát, felmutatta Sucandrának, és mondott valamit. A torony tetejére helyezte.

– Hú – mondta Joe. Félrebillentette a fejét az egyik oldalra, aztán a másikra, úgy nézte a tornyot.

– Tetszik neki – jegyezte meg Charlie.

Először senki sem válaszolt neki, aztán Drepung szólalt meg.

– Ősi tibeti minta. Sok mandalában látni. – Sucandrára pillantott, aki valamit élesen odavetett tibetiül. Rudra Cakrin könnyedén válaszolt, és úgy fordult, hogy a térde meglökött egy hosszú, kék hengert a toronyban, és az építmény összedőlt. Joe megremegett, mintha az utcáról beszűrődő zaj riasztotta volna meg.

– Ah ga! – jelentette ki.

A tibetiek folytatták a beszélgetést. Nick épp azt magyarázta Padmának, hogy mi a különbség egy bálna és egy delfin között. Sucandra kiment és segített Charlie-nak egy kicsit rendbe szedni a konyhát, bár végül Charlie kihessegette, egy cseppet tartott tőle, hogy az edényeik lényegesen tisztábbak lesznek a látogatók után, mint amilyenek a megérkezésükkor voltak. Sucandra roppant hozzáértően kisúrolta az aljukat a mosogató alatt talált drótkefével.

Fél tíz körül elindultak. Anna felajánlotta nekik, hogy hív egy taxit, de azt mondták, a metró jó lesz nekik. Még csak útba sem kellett igazítani őket a megállóhoz.

– Nagyon könnyű odatalálni, és érdekes az út. Ebben a városrészben rengeteg érdekes szőnyeget látni a kirakatokban.

Charlie kis híján elkezdte magyarázni, hogy az mind a sah bukása után Washingtonba érkezett irániak műve, de aztán meggondolta magát. Nem lett volna valami vidám előjel; az irániak sosem térhettek haza.

Inkább csak Sucandrához fordult.

– Felhívom a barátomat, Sridart, és megkérem, találkozzon veletek.

Nagyon sokat segíthet akkor is, ha végül nem az ő cégével dolgoztok.

– Biztos igazad van. Köszönjük szépen!

És eltűntek a balzsamos éjszakában.

IV.

Tudomány a fővárosban

MI hír a Baljós Statisztikák Részlegén?

Az óceáni fajok már a szárazföldit is meghaladó ütemben pusztulnak ki. A korallzátonyok összeomlása tömeges kihalással fenyeget; becslések szerint a melegvízi fajok harminc százaléka eltűnt. A halállományok megfogyatkoztak, így az ENSZ bejelenti a kvóták szükségszerű csökkentését vagy a halászható fajok is veszélybe kerülnek.

Az éves termőföldpusztulás megközelíti az ötezer négyzetkilométert.

Az erdőirtás most már gyorsabb a mérsékelt égövben, mint a trópusokon. Már csak 35% esőerdő áll.

Az átlag indiai évente 200 kiló gabonát fogyaszt, az átlag amerikai 800 kilót, az átlag olasz 400 kilót. Szívbetegség szempontjából az olasz étrend a legegészségesebb a világon. 300 tonna fegyverkészítésre alkalmas urán és plutónium tűnt el.

Magas a mutációk száma a radioaktívhulladék-kezelő telepek környéki mikroorganizmusokban. A takarmányba kevert gyógyszerek csökkentik az antibiotikumok emberekre gyakorolt hatását. A városi környezetben található ösztrogén tehet a világ legalacsonyabb spermiumszám-adatairól.

Idén kétmillió tonna szén került az atmoszférába. Ez az év az eddig mért öt legforróbb év egyike. Az amerikai jegybank reményei szerint az amerikai gazdaság további négy százalékkal nő az utolsó negyedévben.

Anna Quibler az irodában ült és tejet fejt. Az ajtaja zárva, a kedvéért felszerelt függöny behúzva. A pumpa hármas ütemben zümmögött: halk sóhaj, kerregés, kattanás. A nagy szívófej a kerregés alatt csinált vákuumot, kifelé húzta Anna bal mellét, és a fehér tejcsepp lecsöppent a mellbimbójáról. A tej a műanyag csőben, védetten lógó átlátszó kis tasakba csurrant. A háromdecis jelzésig szokta feltölteni.

Mostanra már oda sem kellett figyelnie a fejésre, most is a számítógépén dolgozott közben. Csak azt kellett észben tartania, hogy ne töltse túl az üveget, és váltson mellet. A jobb melle több tejet termelt, mint a bal, bár ugyanakkora volt mind a kettő. Ezt a rejtélyt nem tudta megfejteni, de már nem is próbálkozott vele. Már réges-rég felderítette a folyamat összes biológiai és technikai részletét, és bár nem unt bele, mindent megtudott róla, amit csak akart, és mostanra hozzászokott. Nem adódott új tanulmányozni való információ, úgyhogy inkább mással foglalkozott. Anna mindig új dolgokat szeretett megfigyelni és értelmezni, ezért is írt néha együtt cikkeket egykori munkatársaival a Duke-ról, ezért szerkesztett továbbra is a The Journal of Statistical Biologynak, bár az NFS biotechnológiai részlegének fejeként a teendői bőven kitöltötték a munkaidejét. Itt azonban főleg adminisztratív dolgokkal kellett foglalkoznia, és akárcsak a fejés folyamatát, azt is rég felderítette. Az egyéb projektek során nyílt már csak lehetősége arra, hogy újat tanulhasson. Ez az új dolog most épp az volt, hogy utánanézzen, az NSF miben segíthet a khembalungiaknak. A tapasztalat és gyakorlat szülte könnyedséggel navigált át a tudományos intézetek online hálózatán egyik kattintásról a másikra.

Az NSF számos részlege között volt egy Nemzetközi Műszaki Tudományi Hivatal is, és Anna lenyűgözve látta, hogy a teljes NSF-költségve-tés tíz százalékát megszerezték maguknak. Volt egy Nemzetközi Biológiai Programjuk, az finanszírozott egy TOGA – Trópusi Óceánok, Globális Atmoszféra – nevű projektet is. A TOGA számos kutatást támogatott, amelyek között többnek a leírásában is szerepelt az infrastruktúra-diszperzió, amelyben a projekt céljára épített tudományos infrastruktúrát a kutatás vége után átadták a fogadóintézetnek.

Anna már követte az NSF infrastruktúra-diszperziós programját egy másik tervezet kapcsán, úgyhogy most ezt is felvette a listára. Ezek a munkatervek tehettek róla, hogy az emberek annyit viccelődtek azon, hogy az átriumban függő dísz valójában a sarlót és a kalapácsot jelképezi, kicsit dekonstruálva, hogy a kívülállók ne jöjjenek rá az NSF szocialista eszményeire, hogy szétosztja a tőkét és úgy viselkedik, mintha a világon minden közös tulajdon volna. Anna szerette ezt a tendenciát, szerette az ebből származó eredményeket, de sosem gondolt rájuk politikaként. Egyszerűen csak tetszett neki, hogy az NSF inkább a munkára összpontosít, mint az elméletre vagy a beszédre. Ő is ilyen volt. Szerette a megmért problémák mérhető megoldásait.

Ezúttal az volt a probléma, hogy a khembalungiak parányi – a honlapjuk szerint mindössze ötvenkét kilométeres – szigete láthatóan ideális helyen volt ahhoz, hogy bevonják a Gangesz áradásának és az Indiai-óceán viharainak már folyamatban lévő vizsgálatába. Anna megpaskolta a billentyűzetét, elmentette a linket könyvjelzők közé, hogy továbbküldhesse Drepungnak, csatolta a címzettek közé a Khembalungi Tudományos Intézetet is, amiről a fiú mesélt. Az intézet a honlapja alapján gyógyászati és vallási tanulmányokkal foglalkozott (Anna nem akarta tudni, azok vajon mik lehetnek), de ez nem jelenthetett akadályt – ha a khembalungiak össze tudnak rakni egy tisztességes pályázati anyagot, és minél változatosabb kutatási területen dolgoznak az embereik, annál inkább illik rájuk a „széles körű hatás”, így annál jobb eredményt érhetnek el.

Tovább kutatott a neten. USGCRP, azaz az Amerikai Globális Változás Kutatási Program, évi kétmilliárd dollár; a dél-ázsiai START Kutatóközpont (SAS-RRC) Újdelhiben, a Nemzeti Fizikai Laboratóriumban, állomásokkal Bangladesben, Nepálban és Mauritiuson... Kína és Thaiföld, aeroszol-kutatások... INDOEX, kutatások az Indiai-óceánon, de szintén kapcsolódik az aeoroszolokhoz, akárcsak az ebből leágazó Ázsiai Barna Felhő Projekt. Ezek mind azt az egyre vastagodó páraréteget vizsgálták, ami betakarta egész Dél-Ázsiát, és katasztrofális hatásaival rendszertelenné tette a monszunt is. Khembalung jó helyen volt, hogy csatlakozhasson ehhez a kutatáshoz. Ott volt az ALGAS is, az Ázsiai Üvegház-hatású Gázok Alacsony Költségvetésű Csökkentési Stratégiája, a LOICZ, azaz a Parti Zónák Föld-Tenger Interakciója. Ez lenne a legjobb. Itt Srí Lanka volt a fo résztvevő, és főleg a folyótorkolatokkal foglalkoztak – Khembalung tökéletes kutatási terepnek ígérkezett. Továbbképzés, kapcsolatépítés, bio-geo-kémiai körforgás finanszírozása, szocio-ökonómiai modellezés, a dél-ázsiai partvidéki rendszerekre gyakorolt hatás. Honlap a könyvjelzők közé, be az e-mailbe. A Gangesz torkolatába telepített kutatóállomás minden fél előnyét szolgálná.

– A fenébe!

Túltöltötte a tejesüveget. Nem először követte el ezt a hibát. Kikapcsolta a pumpát, és a teli üvegből áttöltötte a fölösleges tejet egy egy-decis zacskóba. Mindig jó néhány egydecis zacskót is megtöltött, hogy Joe-nak legyen nassolnivalója, vagy Charlie ki tudja pótolni az étkezést, ha a gyerek nagyon éhes lenne, de sosem mondta meg a férjének, hogy ezek mind a figyelmetlensége termékei. Mivel Joe általában nagyon éhes volt, Charlie szerint hasznát látták a kisebb adagoknak is. Anna mostanra rettentően megéhezett, mint fejés után mindig. Minden hat deci tej termeléséhez előző nap elégett jó ezer kalória, ha jól számolta; elég kezdetleges elemzéseket talált csak, amikor erre keresett a neten. Akárhogy is, nyugodt lelkiismerettel – és nagy élvezettel – fog leszaladni a pizzériába, hogy végre degeszre tömhesse magát. Muszáj volt ennie, másképp szédelegni kezd.

Előbb azonban még a másik mellét is fejni kellett legalább egy kicsit, mert mind a kettőben megindult a tej, ha pumpálni kezdett, és nagyon kényelmetlenül érezte volna magát, ha nem feji le. Úgyhogy a háromde-cis üveget betette a kis hűtőszekrénybe, aztán a másik mellét rácsatlakoztatta egy kis egydecis üvegre, miközben kinyomtatta az eddig meglátogatott honlapok címét, hogy ebéd közben legyen mire jegyzetelnie, mielőtt elfelejtené, amit olvasott.

Felhívta Drepungot. A férfi a mobiltelefonját vette fel.

– Drepung, nem ebédelnél velem? Van pár ötletem, hogy milyen tudományos támogatást szerezhetnénk Khembalungnak. Egy része az NSF-től van, egy része máshonnan...

– Persze, Anna, természetesen, nagyon szépen köszönjük! Húsz perc múlva találkozhatnánk a Food Factoryban, ha nem gond, most épp az utcát járom, cipőt próbálok venni Rudrának.

– Tökéletes. Milyet veszel neki?

– Futócipőt. Imádni fogja!

Kifelé menet Frankbe botlott. A férfi is a lift felé tartott.

– Mid van? – kérdezte Frank, és az Anna kezében lévő listára bökött.

– A khembalungiaknak szedtem össze – magyarázta. – Mindenféle olyan program, ami vagy a miénk, vagy nekünk is van hozzá valami közünk, és ami segíthet rajtuk.

– Hogy megtanuljanak magas vízállás mellett élni?

Anna összevonta a szemöldökét.

– Nem, nem csak erről van szó. Ha jól rakjuk össze, rengeteg infrastrukturális segítséget is nyújthatunk nekik.

– Helyes. De tudod, a végén azért többre lesz szükségük pár tanulmánynál. Az NSF pedig tárgyalásokkal nem foglalkozik, csak az ügyfelek kiszolgálásával, meg a tanulmányok kifizetésével.

Frank megjegyzése megzavarta Annát, és miután kellemesen megebédelt Drepunggal, felment az irodájába, és felhívta Sophie Harpert, az NSF kongresszusi kapcsolattartóját.

– Sophie, volt már olyan, hogy az NSF kér be egy pályázati anyagot?

– Jó ideje nem volt már rá példa. Az volt az általános cél, hogy a program a beérkező pályázatokra reagáljon.

– Tehát lehetséges, hogy az NSF, hogy is mondjam, meghatározza a pályázati témát?

– Nem értem, mire gondolsz. Igen korlátozott módon tudunk csak pénzt kérni a kongresszustól, és csak nagyon korlátozott célokra különítenek el nekünk pénzeket.

– Tehát különféle dolgokra kérhetünk támogatást?

– Igen, ez így van. Azt hiszem, úgy a legjobb megfogalmazni, hogy a tudomány maga határozza meg a céljait. Az igazság szerint a pénzügyi bizottságok épp ezért nem szeretnek minket egy cseppet sem.

– Miért?

– Mert náluk a pénztárca, kis szívem. És féltékenyen őrzik a hatalmukat. Volt már olyan, hogy egy szenátor, aki szentül hitte, hogy a Föld lapos, odajött, és azt mondta nekem, „azt akarja mondani, hogy jobban tudja, mi volna a tudomány javára, mint jómagam?” Természetesen szó szerint ezt akartam mondani, mert hát ez volt az igazság, de mit léphettem volna erre? Néha ilyen emberekkel is együtt kell dolgoznunk. Még a legjobb összetételű bizottságok is alapvetően ellenzik a tudomány függetlenségét.

– De csak szabad dolgokat tanulmányoznánk...

– Nem értem, mire gondolsz.

Anna nagyot sóhajtott.

– Én sem tudom. Köszi, Sophie. Majd visszahívlak, ha már legalább nekem magamnak van róla fogalmam, mit akarok kérdezni.

– Hívj csak nyugodtan! Nézd meg az NSF honlapján a cég történetét, van ott pár dolog, amit szerintem még nem tudsz.

Anna letette a telefont, aztán követte Sophie tanácsát.

Még sosem nézte meg a honlapjukon az intézmény történetét, igazából sosem érdekelte a múlt. Sophie tanácsaira azonban mindig adott, és olvasás közben kénytelen volt beismerni, hogy Sophie-nak tényleg igaza volt. Anna olyan hosszú ideje itt dolgozott, hogy öntudatlanul is úgy érezte, ismeri az NSF történetét, pedig nem ismerte.

Alapvetően arról szólt, micsoda küzdelmet vív a tudomány, hogy nagyobb hatással bírhasson a világra – vegyes sikerrel. A II. világháború után Vannevar Bush, a háborús idők Műszaki Tudományos Hivatalának feje javasolta, hogy hozzanak létre egy állandó szövetségi irodát az alapvető tudományos kutatás támogatására. Azzal érvelt, hogy az alapvető tudományos kutatások – penicillin, radar, a bomba – segítségével nyerték meg a háborút, és sikerült is meggyőznie a Kongresszust. Az NSF megalapításáról szóló törvényjavaslatot elfogadták.

Innentől kezdve egyik csata a másikat követte, a Kongresszussal éppúgy, mint az elnökkel – azon huzakodtak, hogy mekkora szava legyen a tudósoknak a nemzeti irányelvek meghatározásában. Truman elnök eleinte az általa választott elnökséget kényszerítette rá az alapítványra. Nixon megszüntette a gyakorlatilag NSF-alkalmazottak által működtetett Műszaki Tudományos Hivatalt, és egyetlen „tudományos tanácsadót” ültetett a helyére. A Gingrich-kongresszus eltörölte a Technológiai Értékelő Hivatalt. A Bush-kormány minden egyes költségvetésben nullázta a főbb tudományos programokat. És így tovább.

Ebben a politikai csatározásban a tudomány csak néha szedte össze magát annyira, hogy győzzön, ha rövid időre is. A Szputnyik után megint könyörögtek a tudósoknak, hogy vegyék át az irányítást, és megnőtt az NSF költségvetése is. Aztán a hatvanas években, amikor mindenki aktivista volt, az NSF létrehozott egy Társadalmi Problémáink Interdiszciplináris Kutatása nevű programot. Micsoda idők, micsoda név!

Bár ha Anna jobban belegondolt, ez a megfogalmazás meglepően jól leírta, mi járt az eszében, amikor úgy döntött, felhívja Sophie-t. Társadalmi problémáink interdiszciplináris kutatása – ez az elképzelés tényleg csak a hatvanas évek vicces ötlete lett volna?

Annak idején ez a program is átalakult, a RANN[3] lett belőle. A RANN végzete az lett, hogy túl alkalmazott volt; Nixon elnök nem örült, hogy ellenezték a ballisztikus rakétát használó védelmi rendszert. Ugyanakkor elővigyázatosságból megalapította az EPA-t, hogy inkább az ő hatáskörébe tartozzon, ne a Kongresszuséba.

Tovább folyt a tudomány irányításáért vívott csata. Számos kormány nem akart gondoskodni sem a technológiáról sem, a tudományról, amennyire Anna meg tudta ítélni. Netán még az üzlet útjába állt volna. Nem akartak többet tudni.

Anna ennél nagyobb intellektuális bűntényt el sem tudott képzelni. Nem is értette: nem akartak többet tudni? De ahhoz ragaszkodtak, hogy ők szabják meg a tudás útját. Ez egyszerűen nonszensz. Ennél még Joe is logikusabban érvelt. Hogy létezhettek egyáltalán ilyen emberek? Mi Járt a fejükben? Miféle alapra építették vágyaik összefüggéstelen kotyvalékát, hogy egyszerre akartak tudatlanok maradni, és minél több hatalmat magukhoz ragadni? Vajon ez ugyanannak az elmebajnak lenne a két oldala?

Felhagyott ezzel a gondolatmenettel, inkább tovább olvasott. „Egy hivatal sem működhet légüres térben”, írta a honlap. Így is lehetett mondani. Az NSF nőtt, stagnált, változott – minden tőle telhetőt megtett a túlélés érdekében. De mindez idő alatt az alapcéljai és módszerei kitartottak: az alapkutatások támogatása; hogy inkább támogatást ad, nem szerződéseket vesz; hogy tudományos bizottságokban dönt, nem bürokratikus szempontokból; hogy képzett tudósokat vesz fel állandó alkalmazottnak; hogy minden szakterületen a legjobbak közül kéri fel a meghatározott idejű szerződéssel bíró munkatársakat.

Anna hitt mindebben, és hitt abban is, hogy bizonyíthatóan jót tesznek vele. Évente ötvenezer pályázat született, amiket nyolcvanezer szakember nézett át. Tízezer új pályázatot finanszíroztak, húszezer már folyamatban lévő projektet tovább támogattak. Mindezt azért, hogy a tudományos ismeretek tovább bővülhessenek, és még nagyobb hatással lehessenek az emberek életére.

Hátradőlt a széken, és átgondolta az olvasottakat. Az a sok alapkutatás, az a sok üdvös munka... és mégis, ha a világ helyzetére gondolt, valahogy ez sem bizonyult elégnek. Talán most fontolóra kéne venni, hogy ennél is többet tegyenek.

Főemlősök a vezetőülésen. Első ránézésre mindegyiküknek halottnak kellett volna lenniük. Az út tömegkarambolok, véres, őrjöngő dührohamok helyszíne kellett volna, hogy legyen. A kocsiknak hatalmas roncsderbikellékekként kellett volna egymásba csattanniuk, globális autodaféban lángolniuk.

De főemlősök voltak, társas lények. Az agyuk épp azért nőtt ekkorára, hogy képes legyen elvégezni azt a rengeteg számítást, ami szükséges volt ahhoz, hogy együtt tudjanak működni egymással, csoportokat alkothassanak. A nagy forgalomban vezető emberek agyában pont az együttműködésért felelős területek kapcsoltak be. Ennek megfelelően a tülekedéssel és a frusztrációval együtt azért ott volt a verseny megnyerése fölött érzett diadal, vagy a közös előny érdekében morogva elfogadott kooperáció. Hadd soroljon be az a marha, mielőtt kifogyna alóla a sáv; megéri, hogy nem lassul le miatta a forgalom általános tempója. Kis főemlős-gondolkozás.

Már amikor jól mentek a dolgok. Néha lehetett azért rosszul viselkedő egyéneket is látni. Mintha csak egy hatalmas börtöndilemma-játékba kerültek volna, a klasszikus kísérlet kellős közepébe, ahol a két foglyot elválasztják egymástól, és rájuk parancsolnak, hogy árulják el a másikat, ugyanis ha köpnek, elengedik őket. A standard számítógépes pontrendszerben úgy oldották ezt meg, hogy ha a foglyok együttműködtek és mind a ketten hallgattak, akkor mind a ketten három pontot kaptak; ha mind a ketten elárulták a másikat, egy-egy pont járt nekik, és ha az egyik köpött, a másik nem, akkor az áruló öt pontot kapott, a másik pedig nullát. Ha újra és újra eszerint a pontozás szerint játsszák a játékot, az az alapkövetkeztetés, hogy jobb köpni. Hosszú távon ez a stratégia hoz több pontot, mondták a számítógépes szimulációk is -ha csak egyszer játszunk, idegenekkel, és soha többé nem látjuk őket. Természetesen a közlekedés úgy nézett ki, mintha épp ilyen helyzet lett volna.

A jövő árnyéka azonban mindent megváltoztatott. Az ember nap mint nap ugyanabban a közlekedési dugóban araszolt, ugyanazzal a vezető társasággal. Tehát ha az ember úgy játszott, mintha mindig ugyanaz ellen az ember ellen játszana, és valamilyen szinten ezt is tették a sofőrök – egyik kitanulmányozta a többieket, a többiek kitanulmányozták az egyént, és az összetettebb stratégiák kezdtek több pontot hozni, mint a folyamatos szabályszegés. A sikeresebb stratégiák első szintje a „valamit valamiért”-elv helye volt, amiben a játékosok mindig azt tették a másikkal, amit a másik legutóbb velük tett. Ez jobb eredményekre vezetett, mint az állandó szabályszegés, ami meglehetősen megnyugtató felfedezés volt. De a valamit valamiért-elv sem volt tökéletes stratégia, mert éppúgy elmehetett a jó, mint a rossz irányba, és a rossz irányban végeérhetetlen bosszúállásba torkollott. A további kutatások során találtak is jó néhány sikeresen módosított valamit valamiért-változatot, például a nagylelkű valamit valamiértet, amikor a játékos megengedett egy hibát a másiknak, mielőtt ellene fordult volna, de csak nagyjából az esetek egyharmadában és előre megjósolhatatlanul, hogy ne élhessen vele vissza rendszeresen a kevésbé kooperatív stratégiát űzők bármelyike, de azért szükség esetén ki lehessen szabadulni a valamit valamiértbosszúhadjárat halálspiráljából. Ha rendszeresen ugyanazok játszottak egymás ellen, ennek a határozott, de jóindulatú stratégiának valamelyik válfaja bizonyult a legjobbnak.

A közlekedésben, mint bármiféle emberi kapcsolatban, a társas élet valójában csak börtönjáték-szerű döntések sora volt. Verseny vagy együttműködés? Önzők legyünk vagy nagylelkűek? Az lett volna a legjobb, ha mindig meg lehetett volna bízni a többi játékosban, hogy kooperálnak, és biztonságos lett volna a nagylelkűséget választani, de a valóságban az emberek nem érdemelték ki ezt a bizalmat. Ez a felfedezés volt a kamaszkor egyik legnagyobb sokkja, és ma sajnos a legtöbb gyereknek egyre fiatalabban kell ezzel megbirkóznia. Onnantól kezdve pedig minden egyes esetben külön stratégiát kellett kidolgozni, és hogy a stratégiák az egyén addigi tapasztalatától vagy inkább a személyiségétől függtek, nehéz volt eldönteni.

Nem a közlekedés volt a legjobb hely arra, hogy ezt a dilemmát el tudja dönteni. Megáll, megy, megáll, megy, épp csak egy kicsit gyorsabban, mint ahogy Frank gyalog haladt volna. Azon merengett, hogy lehet, hogy egyes indexlámpák mintha kétségbeesettebben jelezték volna a sávváltást, míg mások türelmesnek és tiszteletre méltónak tűntek. Talán a villogás üteme számított, vagy hogy a váltani készülő kocsi milyen közel csúszott a felfestett vonalhoz. A gyors villogás makacsnak és nya-valygósnak tűnt, a lassú pedig megállíthatatlan elszántságot sugallt. Eleve nagy hiba volt a Beltwayre felhajtania. A Beltway legtöbb autósa szabályszegő volt. Frank meglátása szerint a keleti parti vezetők általában kevésbé voltak nagylelkűek, mint a kaliforniaiak. A nyugati parton mindenki valamit valamiért-alapon vezetett, esetleg határozottan, de jóindulatúan, mert úgy minden gyorsabban ment. Talán ez csak azt jelentette, hogy a kaliforniaiak többször ültek már a bedugult autópályákon. Az emberek születésüktől fogva látták a játszmákat, már a gyerekülésben ezt lesték, és Kaliforniában két összeolvadó sáv általában úgy kapcsolódott egymásba, mint egy cipzár két fele. Gyors volt, egyszerű, mindenki tudta, mik a szabályok, mindenki azok szerint játszott, még a fiatal hímek is. Ha másban nem is, Kalifornia ebben tényleg a történelem bajnoka volt, a Homo automobilicus törzsfejlődésének élvonala.

A Beltway szabályai szerint viszont az árulás, a versengés volt a kötelező. Ezért voltak a terepjárók, mindenki arra készült, hogy ütközés esetén jobb helyzetben legyen. Minden terepjáró szabályszegő volt, áruló. Rajtuk kívül még a kis kocsik közlekedtek, a csicskák, akik mindig kénytelenek voltak engedni. Rettenetes kombináció. És olyan lassú volt az egész, olyan fölöslegesen lassú... Frank legszívesebben ordított volna. Néha ordított is. Ez volt a közlekedés egy másik, alapvetően főemlősnek való örömforrása: hangosan lehetett átkozni az alig pár méternyire ülőket, és még csak meg sem hallották. A főemlősagy képtelen volt ezt megmagyarázni, olyan volt számára, mintha varázslat történt volna, mondták a „hozzáértők”, így írták le azt érzést, ami a főemlősagyban feltört, amikor nem talált a látottakra természetes magyarázatot.

Valóban nagyon kellett érteni az ösztönléthez, hogy az ember elveszítse az önuralmát, és alig pár lépésről vadul átkozzon valakit, és mégse érje bántódás a társas lét szabályainak megszegéséért. Nem volt olyan jó érzés, mint az együttműködésből fakadó öröm, de talán ritkább volt, és legalább egy kis örömforrás.

Frank átkozódva araszolt előre a kocsijával. Nem lett volna szabad felhajtania a Beltwayre. Ebben a napszakban gyakoriak voltak a dugók. Megáll, megy, araszol. A fenébe a szabályszegőkkel és a szabály betar-tóival is. Araszol.

A helyzet nem javult, és Franknek be kellett látnia, hogy el fog késni a munkahelyéről. Ráadásul pont aznap reggel, amikor a bioinformatikai bizottsága összeül! Oda kellett érnie, hogy időben elkezdődhessen az ülés; a napirendje így is roppant feszes volt. A bizottság tagjai mind a városban voltak, alighanem halálra unták magukat előző este. A Ballston komplexum Holiday Innjében gyakran nem volt elég meleg víz, hogy mindenki lezuhanyozhasson reggel, úgyhogy a tagok egy része már eleve rosszkedvűen fog érkezni a megbeszélésre. Néhányan már ott is vannak a harmadik emeleti teremben, tettre készek, és már előre azon aggódnak, hogy nem lesz elég idő elbírálni a mai adagba sorolt összes pályázatot. Frank szándékosan zsúfolt be ennyi mindent ebbe az ülésbe, és másnap késő délután mindenki már repült is haza. Rémesen venné ki magát, ha épp most sikerülne elkésnie, reggeli dugó ide vagy oda. Csúnyán néznének rá, Pritchard vagy Lee talán még egy-két viccet is megeresztene, magyarázkodnia kéne, ami akadályozhatná a tervét is. Hangosan szidta a hasztalanul elé vágó kocsi vezetőjét.

Aztán a 66-os úthoz ért, és hirtelen úgy döntött, hogy ráhajt kelet felé, bár ilyenkor csak a több utast szállító kocsikat engedték fel rá. Frank általában be is tartotta ezt a szabályt, de most kicsit kétségbeesettnek érezte magát, rákanyarodott hát a 66-osra. Valóban gyorsan ment a kocsisor. Természetesen mindegyik kocsiban legalább ketten ültek, Frank a jobb oldali sávban maradt és a lehető legbékésebben vezetett. Arra játszott,' hogy a több utast is szállító kocsikban általában egymásra figyeltek az útitársak, nem arra, mások elegen ülnek-e a kocsijukban. Persze a hozzá hasonló szabályszegőkre vadászó autópálya-rendőrséggel is számolnia kellett, de bármennyire is utálta ezt a fajta kockázatot, most nem kerülhette el – a késést illetően még így is kisebb veszélynek tűnt, hogy lekapcsolják, mintha a Beltwayen marad. Igencsak feszülten hajtott, amíg fel nem tűntek a fairfaxi lehajtó táblái. Közelebb érve látta, hogy a kijárat mellett parkol egy rendőrautó, és a két rendőr épp visszaballag a kocsijuk felé, miután megbüntettek egy szabálytalankodót. Elég lett volna felnézniük, hogy észrevegyék. Jókora, ódon kisteherautó lassított le előtte a kijárathoz érve, és Frank ismét gondolkozás nélkül cselekedett. Tövig nyomta a gázt, kikanyarodott a kisteherautó elé bal felől, hogy a böhöm nagy jószág takarja a rendőrök elől, aztán bevágott a másik elé, folyamatosan gyorsítva, hogy ne akadályozza a mögötte jövőt. Bőven befért elé, és senkinek nem esett semmi baja. Jobbra fordult a lehajtósávba, lassított, mert tudta, hogy a kanyar mögött lámpa vár.

Hirtelen élesen rádudáltak hátulról, és a visszapillantó tükrét teljesen betöltötte a kisteherautó hűtőrácsa, a reflektorai nagyjából Frank kocsijának a tetejénél kezdődhettek. Frank rákapcsolt, majd beérte az előtte levőt, és kénytelen volt lelassítani. A kisteherautó hirtelen megelőzte balról, épp, ahogy ő tette az előbb, bár ettől a teherautó a lehajtósáv ferde padkájára csúszott. Frank felnézett, és meglátta a sofőr arcát. Dühtől eltorzult képpel hajolt ki, valamit ordított neki. Hosszú, zsíros haj, bajusz, vörös bőr, őrjöngő harag.

Frank megint felnézett rá, megvonta a vállát, és a kézmozdulatából is, az arcáról is annyi sütött: most mi van már? Lelassított, hogy beengedje maga elő a kisteherautót, és jól is tette, mert a jókora kaszni olyan lendülettel csattant vissza a sávba, hogy alig egy ujjnyival hibázta el Frank bal fényszóróját. Ha Frank nem lassít le, kétségkívül elcsapja. Micsoda barom!

Aztán a fickó hirtelen a fékbe taposott, és Frank kis híján beleszállt hátulról, márpedig az katasztrofális következményekkel járt volna, mert a teherautó olyan magas volt, hogy Frank a szélvédővel kapta volna el az alját.

– Mi a franc! – kiáltott fel Frank döbbenten. – Baszd meg! Még csak a közeledben sem voltam!

A teherautó megállt a lehajtósáv kellős közepén.

– Jézusom, te ostoba majom! – ordított rá Frank.

Talán Frank mégis közelebb sodródott előzés közben a fickóhoz, mint gondolta. Vagy talán a fickó azért akarta megbüntetni, mert egyedül mert autózni a 66-oson, dacára annak, hogy ő is azt tette. Most kivágta az ajtót, kipattant, és nagy peckesen megindult Frank felé. Látta, hogy Frank ordít valamit, megtorpant, remegő ujjal rábökött, felnyúlt a kocsijába, és előrángatott egy feszítővasat.

Frank azonnal rükvercbe tette a kocsit, tolatott, fékezett, váltott, és vad kormányrántásokkal elhasított a teherautó jobb oldala mellett. A mögöttük várakozók dudálni kezdtek, de még csak nem is sejtették, mi folyik itt. Frank leszáguldott a mostanra kiürült lehajtósávon, és diadalittasan káromkodott az őrült sofőr felé.

Balszerencséjére a lehajtósáv végén lévő lámpa pirosat mutatott, és már állt előtte egy autó a zöldre várva. Franknek meg kellett állnia. Azonnal meglökte valami, és előreborult. A teherautó nekikoccant hátulról, keményen megpöccintette a kisebb autót.

– A KURVA ANYÁD! – ordított Frank most már halálra váltan: sikerült belekötnie egy elmebetegbe. A teherautó tolatni kezdett, feltehetően azért, hogy megint meglökhesse, de Frank is hátrafelé menetbe kapcsolt, nekipattant a teherautónak, mintha csak kőfalnak ment volna, váltott, és kivágott a lámpánál várakozó kocsi jobbján nyíló, keskeny kis nyíláson. Becsapódott a keresztbe elszáguldó kocsik közti kis rések egyikébe, amitől persze még többen dudálni kezdtek. A visszapillantó tükörbe nézve látta, hogy váltott a lámpa, és a teherautó utána fordult, követte. Nem is volt messze. – A picsába!

Frank gyorsított, észrevett egy rést a szembejövők között, és élesen átkanyarodott az összes sávon a Glebe-re, bár az NSF épp az ellenkező irányba volt. Aztán tövig nyomta a gázt, és kétségbeesetten cikázva előzgetni kezdett az autók között, ahányszor csak tudott, belepislogott a visszapillantó tükörbe. A teherautó feltűnt a távolban, csikorgó kerékkel fordult utána a Glebe-re. Frank kétségbeesetten átkozódott. Eszébe jutott, hogy a Lee főút mentén látott egy tűzoltóállomást, és egyenesen odahajtott. A Lee-n balra fordult, és olyan gyorsan hajtott, amilyen gyorsan csak a kis elektromos motorral tudott. Csikorgó gumikkal fordult be a tűzoltóállomás parkolójába, kiugrott, és az épület felé sietett, visszanézett a Lee-n a Glebe felé.

De az őrült nem tűnt fel többé. Eltűnt. Nem tudta követni, vagy nem volt már kedve. Ment valaki mást zaklatni.

Frank még mindig szitkozódott, es megnézte a kocsija hátsó felét. Meglepő mód nem volt látható sérülés. Visszaszállt és délre fordult az NSF felé. Önkéntelenül is újra átélte az egészet. Nem tudta eldönteni, mi történhetett. Megkerülte a fickót, de valójában nem vágott be elé, és bár valóban szabálytalanul hajtott fel egymaga a 66-osra, ez állt a másik sofőrre is. Megmagyarázhatatlan volt az egész. Arra gondolt, hogy ilyen viselkedéssel szemben a börtönjátszma-féle modellrendszerek mit sem érnek. Az emberek nem racionális alapon döntöttek. Különösen azok nem, akik túlméretezett kisteherautót vezettek, ezt a mocskos és lerobbant fajtát, nem a környékbeli kisiparosok gyárból frissen kikerült, a munkájukhoz szükséges nagyméretű, felszteroidozott csatahajóit. Talán valami osztályharc volt az egész, a munkanélküli benzinfaló magányos csatája az elektromos kocsiban cikázó értelmiségivel. A jövő ellen támad a múlt, a reakciós ráront a fejlődésre, a szegény a befolyásosra. Béta hím az alfa kocsiban azon dühöng, hogy az alfa hím annyira alfának képzeli magát, hogy azt hiszi, következmények nélkül korbeautózhatja egy kis béta kocsiban.

Valami ilyesmi. Csak egy seggfej, egy örök vesztes, már reggel hétkor részeg és garázda.

Mindezek ellenére amikor Frank begurult az NSF-épület mélygarázsába, még épp volt annyi ideje, hogy a lifthez érjen, és az utolsó pillanatban feljusson a harmadikra. Nem késett el. A férfimosdóba rohant, és megmosta az arcát. Azonnal le kellett ráznia magáról ezt a csúf kis incidenst. Szerencsére az egész olyan furcsa és kellemetlen volt, hogy nem esett nehezére túllépni rajta. A következmények nélküli, érthetetlen kényelmetlenségeket könnyen törli az agy. Összekapta magát, és kiment, hogy tegye a dolgát. Ideje volt az aznapi munkára összpontosítania. Az üléssel kapcsolatos terveit a bizottság nagy nehezen összeválogatott embereire alapozta. Az ijesztő úti kaland csak még elszántabbá, még hidegvérűbbé tette.

Belépett az aznapi ülésre kijelölt konferenciaterembe. A hatalmas belső ablakból látni lehetett az NSF többi részét. A bizottságból azok, akik még nem jártak itt, az irodák méhkasát bámulták, és a szokásos megjegyzéseket tették a Hátsó ablakra és a többire.

– Kollegiális a maga módján – mondta az egyikük. Csak Nigel Pritchard lehetett. – Mindenkit munkára bír.

A szavannán csak egy-egy kiszögellésről nyílhatott ilyen látvány, ahol a csoport viszonylagos biztonságban pihenhetett és láthatta mindazt, ami fontos az életükben. A tetvészkedés, fecserészés, a dominanciaharcok színtere. Másképp mondva tökéletes helyszín egy pályázatokat elbíráló bizottságnak, végtére is ez az egész a legősibb kérdésről szólt: kit engednek be, kit rúgnak ki. Alapvető csoportgazdálkodás, társas döntések, az élelem és a párzási lehetőségek elosztása – mindent jó és rossz tettekben mérve, nos igen, ez is csak a börtönjátszma egy válfaja volt.

Nem lehetett kilépni belőle.

Franknek tetszett a dolog. A legtöbb játszmához képest ez igazán összetett volt, és ráadásul azon kevés területek közé tartozott, ahol még mindig nem a pénzé volt a döntő szó. Névtelen szakértői vélemény, ráadásul ingyen? Ez ám a botrány!

De a tudomány nem úgy működött, mint a kapitalizmus. Ez volt a gond, a világ működésképtelenségéhez vezető egyik probléma. A kapitalizmus uralkodott, de a pénz túl egyszerű volt, túl szegényes ahhoz, hogy kifejezze a tudomány termelte gazdagságot. Á tudományban az ember a karrierje során úgy építette fel saját tudományos hitelét, hogy látszólag jótékony munkát fektetett a rendszerbe. Az emberek megjegyezték, ki mit adott, és később hol így, hol úgy viszonozták az ajándékot – munkákkal, laborokkal. Ebben az értelemben véve az ilyesmi nagyon jó befektetés volt az egyénnek, de a csoport felé továbbra is ajándéknak tűnt. Ez volt az a fajta nem nullára kijövő játék, amivé a börtönjátszma fajulhatott, ha mindenki mindig nagylelkűen, vagy ami még jobb, jóindulatúan, de határozottan játszott. Ez csak egy volt a tudomány számos arca közül – a hely, ahol mindenki az együttműködés szabályait fogadta meg, hogy maximalizálja a játék teljes nyereségét.

Elméletben legalábbis így működött. Mindemellett persze a szokásos főemlőscsoport volt. Sok volt a valamit valamiért, néha pedig még el is árulták egymást. Mindenki a saját laboratóriumáért harcolt, vagy legalább egy saját projektért. Amennyiben volt annyi pénze, hogy kényelmes létet biztosíthasson magának és a családjának, el is érte az emberi létezés optimumát. Ennél több pénz fölösleges volt, és általában azzal járt, hogy birtokosa a nyűgök és a hülyeség világába süllyedt. A mohóság oda vezetett. De a tudományban megvoltak az elégséges eszközök és az elérhető egyéni célok is, és ezért mindig harmóniában maradt a legmélyebb szavannai értékekkel. A tudós pont ugyanazt várta az élettől, mint egy australopithecus, és lám, ide jutottak.

Frank ritka boldogan mérte végig a teremben lézengő tudósokat.

– Akkor vágjunk is bele!

Leültek, és kitették az asztallapba épített számítógépkonzolok mellé a laptopjaikat és a kávésbögréiket. A konzolokon egy oldalon összefoglalva követhették a bizottság tagjai az adott pályázat részleteit, beleértve az általuk adott jegyeket és megjegyzéseket is. Ebben a csapatban mindenki ismerte a dörgést. Néhányan már találkoztak, mások pedig olvasták egymás munkáját.

Nyolcan ültek a hosszú, telepakolt konferenciaasztal mellett.

Dr. Frank Vanderwal, moderátor, NSF (a Kaliforniai Egyetem, San Diegó-i bioinformatika tanszékéről).

Dr. Nigel Pritchard, Georgiai Műszaki Intézet, számítástechnika.

Dr. Alice Freundlich, Harvard Egyetem, biokémia tanszék.

Dr. Habib Ndina, Virginiai Egyetem, orvosi kar.

Dr. Stuart Thornton, Marylandi Egyetem, College Park, genomika tanszék.

Dr. Francesca Taolini, Massachusettsi Műszaki Intézet, biokomputá-ciós tanulmányok központja.

Dr. Jerome Frenkel, Pennsylvaniai Egyetem, genomika tanszék. Dr. Yao Lee, Cambridge Egyetem (a GWU mikrobiológia-tanszék vendége).

Frank elmondta a szokásos nyitóbeszédet, aztán hozzátette.

– Ezúttal rengeteg mindennel kell végeznünk. Elnézést, hogy ilyen sok anyag van, de nem mi választjuk, mit kapunk. Biztos vagyok benne, hogy átverekedjük magunkat rajta, ha nem térünk el a tárgytól. Kezdjük először egy pályázatonként tizenöt perces menetrenddel, és nézzük meg, képesek vagyunk-e tizenkettővel-tizennéggyel végezni ebéd előtt! Megfelel?

Mindenki bólintott, így Frank a billentyűzetbe csapott, hogy behívja az első témát.

– Ó, és mielőtt elkezdenénk, kérem, hogy mindenki adja le nekem az érdekütközési nyomtatványokat. Emlékeztetnem kell önöket, hogy mint bizottsági tagok, akkor lép fel érdekütközés, amennyiben a főbíráló szakdolgozati konzulensei voltak, vagy most is azok, netán a főbíráló volt az önök konzulense, ha ugyanannál az intézménynél dolgoznak, mint a főbíráló Vagy egy társbíráló, ha dolgoztak együtt az elmúlt négy év során a főbírálóval vagy egy társbírálóval, a pályázatot leadó intézmények bármelyik tanszékén, ha az elmúlt év során honoráriumot vagy bármely más fizetést kaptak a pályázó intézménytől, ha közeli kapcsolatban vannak a főbírálóval vagy egy társbírálóval, vagy valakivel, akinek tulajdonrésze van az ajánlatban résztvevő cégek egyikében, vagy másféle módon pénzügyi nyereség vagy veszteség érné az ajánlatot elfogása vagy elutasítása esetén.

– Mindenkinek megvan? Rendben, akkor kérem, adják ide a nyomtatványokat. Ma lesz pár olyan pályázat, amiről néhányan nem nyilvánítanak véleményt, de ha jól tudom, a többség tiszta, ugye?

– Én kihagyom az Esterhaus pályázatot, de ezt már mondtam – jegyezte meg Stuart Thornton.

Aztán elkezdték a csoportértékeléseket. Ez volt az aznapi és a másnapi munka lényege – az NSF-módszer, sőt, tágabb körben nézve a tudományos módszer lényege. Referálók; a szakterület többi kutatójából összeállt zsűri. Frank kattintott egyet, és az első pályázat megjelent a képernyőjén.

– Hét bizottsági tag, negyvennégy pályázat. Az első az EIA-0218599, Elektromágneses és informatikai folyamatok a molekuláris polimerekben. Habib, ha jól emlékszem, ebben te vagy a szakértőnk. Habib Ndina biccentett, és a pályázat leírásával kezdte.

– Meg akarják bénítani a biochipek citoszkeletális hálózatait, hogy felderítsék, fel lehet-e használni a tubulint a fehérje logikai kapukban. Ehhez meg akarják mérni az elektronos dipólus-momentumot és valamit, amit csak megjósolt kink-szolitonikus elektromos dipóluskapcsolási hullámnak hív.

– Ki jósolta meg?

– A bíráló – mosolyodott el Habib. – Azt is állítja, hogy ezzel a módszerrel ellenőrizni lehet az úgynevezett kvantumagy-elméleteket is.

– Hmm... – A részvevők beleolvastak a bevezető utáni részekbe.

– Mi az ítélet? – kérdezte Frank egy idő után. – Látom, hogy Habib szerint „Jó”, Stuart szerint „Elfogadható” és Alice szerint „Nagyon jó”. Ez nagyjából közepes átlag volt az osztályozási rendszerben: a Gyenge, az Elfogadható, a Jó, a Nagyon jó és a Kiemelkedő értékeket használták. Habib válaszolt elsőnek.

– Nem vagyok benne biztos, hogy rá lehet venni ezeket a biochipeket, hogy ideghálót alkossanak. Ott voltam, amikor Inouye valami hasonlóval próbálkozott az MIT-n, és megrekedtek a chip várható szintjén.

– Hmmm.

A többiek is közbevetették a kérdéseiket és meglátásaikat. A tizenöt perces vita végén Frank lezárta a témát, és megkért mindenkit, hogy adják meg végleges értékelésüket az általuk használt két kategóriában: a szellemi érték és a tágabb körű hatások terén.

Ezután összegezte az eredményeket. Négy „Jó”, két „Nagyon jó”, egy „Elfogadható”.

– Oké, lépjünk tovább. De tudjátok, mit, most már előszedném a nagy táblát is!

A mellette lévő sarokban állt egy jókora fehér tábla, és az asztalon egy köteg öntapadós jegyzetlap. Frank három részre osztotta a táblát, és a tetejére felírta, hogy „Támogatandó”, „Lehetőség szerint támogatandó” és „Nem támogatandó”.

– Ezt egyelőre a „Lehetőség szerint támogatandó” kategóriába teszem, bár ez természetesen még változhat. – A középső zónába ragasztotta a pályázatot jelző papírt. – A nap folyamán majd az eredményeknek megfelelően áthelyezzük őket, hogy lássuk, hogy állunk. Nekiláttak a következőnek.

– Oké. Hatékony dekoherenciairányító algoritmusok a genom-konstrukciós számításokban.

Frank ezt a pályázatot Stuart Thorntonnak adta.

Thorton nagy fejcsóválással vágott bele.

– Erre két „Jó” és két „Elfogadható” érkezett, és engem sem sikerült lenyűgöznie. Talán jó jelölt egy rövidített megbeszélésre. Nem látom rajta, hogy felfogná, milyen nehézségekkel jár a kodonokkal dolgozni, és azt hiszem, nagyjából csak megismételné a Seattle-ben, Johnson laborjában végzett munkát. A pályázót mintha annyira lekötötte volna, hogy a tágabb körű hatásokról írjon, hogy nem maradt ideje rendesen átolvasni a szakirodalmat. Az már mellékes, hogy nem is fog működni az elképzelés.

A többiek felnevettek a hangjában égő megvetés hallatán, és akik nem ismerték Thorntont, kicsit meg is lepődtek. Frank több bizottságban találkozott már Stuart Thorntonnal. Az a fajta tudós volt, aki rendszeresen azzal mutatta meg, mennyire szélsőséges híve a tudományos módszereknek, hogy kíméletlenül szkeptikus volt mindennel szemben. Egy kutatást sem tervezhettek meg kellően alaposan, egy adat sem lehetett elég tiszta. Frank számára egyértelmű volt, hogy ezzel valami mély bizonytalanságot takargat; a túlzott alaposság jellegzetes eszköze volt az olyan béta hímeknek, akik meg akarták győzni a csoportot arról, hogy elég kemények ahhoz, hogy alfa hímek legyenek – és talán igazuk is volt.

Egy gond volt ezekkel a gesztusokkal: tudományos körökben az ember intellektusa éppúgy szemmel látható volt, mint egy australopithecus izomtömege – mindenki tudta, hogy milyen erős. Nem lehetett hazudni. Akárhogy borzolta is a szőrét az ember, akárhogy vicsorította ki a fogát, a végén az intellektus kivillant abból, hogy mit mondott az ember, mennyire voltak újszerűek a meglátásai. A puszta szkepticizmus az acsargó vicsorral ért fel; bárki lehetett szekptikus, minden alap nélkül. Thornton meghívása ebből a szempontból legtöbbször rossz választás volt, mert bár az emberek látták, hogy alapból ilyen, és mindent megtettek, hogy ne hasson rájuk, nehéz volt lerázni ezt a fajta hangulatot. Ha volt valaki a csoportban, aki mindig elárulta a többieket, mindenkinek vissza kellett vennie a nagylelkűségből, hogy ne használhassák ki. Frank pontosan ezért hívta meg.

– A probléma ott kezdődik, hogy milyen szinten nem értik az algoritmust – folytatta Thornton. – Egy algoritmus nem csak egymás után elvégezhető matematikai műveletek sora. Egy algoritmussal megtervezzük a műveletek minden egyes stádiumban lehetséges pontosításának nyelvtanát az előző stádium eredményeinek tükrében. Van egyfajta speciális matematikai kódolás, amitől az egész működik. Amennyire látom, itt szó sincs ilyesmiről.

A többiek bólogattak és a konzolukon lévő jegyzetekbe néztek. Nemsokára már a következő pályázatnál jártak, ezt pedig a „Nem támogatandó” alá sorolták.

Frank most már meglehetős magabiztossággal meg tudta jósolni, hogyan alakul a nap hátralevő része. Elfogadták a depresszív normát, és bár a harmadik témagazda, a Harvardról jött Alice Freundlich olyan lelkesen dicsérte a nála lévő pályázat felépítését, hogy ezzel egyszersmind finoman kifejezte Thornton stílusával szembeni ellenérzését is, nem volt olyan nagylelkű és lelkes, mint lehetett volna.

– Úgy vélik, hogy a génmegőrzés evolúciós folyamatait feltérképezhetik, és ezt egy átfogó, nagy számítógépes szimulációval akarják modellezni. Állításuk szerint ezzel azonosíthatnák a mutációra hajlamos géneket.

Habib Ndina megrázta a fejét. Alapvetően ő is mindennel szemben szkeptikus volt, bár jóval intelligensebben csinálta, mint Thornton; ő nemcsak nekiment mindennek, amit látott, hanem gondolkozott is közben.

– Mostanra nem térképezték még fel kellően alaposan a genomok múltját? – ironizált. – Tényleg továbbra is az evolúció történelmén kell rágódnunk?

– Végül is nem. Talán itt nem olyan fontos a tágabb értelemben vett hatás.

Ebben a mederben folyt tovább a munkanap. Néha Frank is tett finomabb utalásokat („Biztos, hogy kellően felkészült ehhez az a laboratórium? Miért, szerinted ez tényleg igaz lehet? Az pontosan hogyan is működne? Működhetne egyáltalán?”), és lassan felszínre tört a teljes lövészcsoport-tünetegyüttes. A bizottság tagjai kezdték elfelejteni, hogy a pályázatok határidőre végzett, emberi munka eredményei, és egyre inkább a tudományos gyakorlat tökéletes, képzelt modelljéhez hasonlítgatták. Ebből a szemszögből persze mindegyik jelölt hibásnak bizonyult. A pályázatok szinte agyaggalambok lettek, csak azért dobták fel őket, hogy a bizottság tagjai megpróbálják lelőni mindegyiket. Újabb pályázat: bumm, bumm, bumm!

– Ennek már lőttek – jegyezte meg egyszer valaki.

Persze voltak olyanok, akik ilyen légkörben is megőrizték az önuralmukat, és az efféle megjegyzésekre már húzták az orrukat, csóválták a fejüket, és akár még fel is szólaltak a közhangulat ellen, humorosan vagy komolyan. De Frank senkit sem hívott meg a szilárdabb jellemek közül, Alice Freundlich pedig csak a gonoszkodást akadályozta meg. A csoport negatív beállítódása olyan erős volt, hogy olykor leküzdhetetlen lendületet nyert. A szavannán ilyenkor valakit kitaszítottak volna, hadd éhezzen egész éjszaka. Vagy darabokra szaggatják.

Franknek nem kellett olyan messzire vinnie a dolgot. Nem kellett nyíltan, keményen belenyúlnia. Ő csak egy moderátor volt. Egyszer sem fejtette ki a pályázatokról egyértelműen a véleményét. Figyelte az órát, követte a napirendet, amikor pedig már csak három perc maradt az épp aktuális tizenötből, megkérdezte, hogy mindenki elmondta-e, amit akart, és ellenőrizte, hogy a vitaidő lejártával mindenki bevitte-e az értékelését a gépbe.

– Ez egy „Kiváló” és öt „Nagyon jó”. Alice, te értékeltél már?

A megbeszélés időközben egyre keményebb hangvételű lett.

– Nem tudom, egyáltalán mire gondolhatott, amikor ezt írta, ez abszurd!

– Rögtön az elején hadd javasoljam a rövidített megbeszélést. Frank lassan elkezdte fékezni a hangulatot. Nem akarta, hogy azt higgyék, kicsúszott a kezéből a bizottság irányítása.

Ennek ellenére egyre inkább támadták a pályázatokat. Olyanok voltak, mint a sebesült prédára lecsapó páviánhad. Szinte már pavlovi magasságokban járt az élelemmel jutalmazott pusztítás öröme, hiába volt baljós a faj egészére nézve. Örömüket lelték benne, ha nagy gonddal felépített dolgokat rombolhattak le. Frank már épp elégszer látott ilyesmit: a kalapáccsal bontó ács, a hétvégén vadászni járó állatorvos ugyanebbe a csoportba tartozott. Ha azt nézte, hogy az ember épp mennyire túlszaporodott a Földön, ez nem volt valami megnyugtató gondolat, de annál igazabb. Mint faj, alighanem ebbe fognak belebukni. Ilyenkor mi mást csinálhatna az egyén, mint hogy megpróbálja megerősíteni a saját helyzetét? Néha ehhez kellett egy kis stratégiai árulás is.

A nap vége felé megint Thorntonra került a sor. Végül elértek a Yann Pierzinski-féle pályázathoz. Mindenki kezdett elfáradni.

– Oké, mindjárt befejezzük – mondta Frank. – De azért vegyük végig, jó? Még kettő van hátra. Stu, ez megint a tiéd, A palindrom kodonok gén fehérjekifejezésben játszott szerepének matematikai és algoritmikus elemzése, Mandel és Pierzinski, Caltech.

Thornton fáradtan rázta meg a fejét.

– Látom, hogy többek szerint „Nagyon jó”, de szerintem ez csak „Elfogadható”. Szép gondolat, de mintha túl sokat ígérne. Úgy értem, már magában az is elég lenne, ha megjósolná a proteomot a genomból, már az is remek lenne, de az, hogy megértsük a genom fejlődését, és hibatoleráns bioszámítógépeket építsünk... Mintha elkezdték volna felsorolni a főbb megoldatlan problémákat.

Francesca Taolini megkérdezte, mi a véleménye az algoritmusról, amit a pályázat ki akart fejleszteni.

– Egyértelműen túl vázlatos! De úgy látom, a szerző azt reméli, az algoritmust megleli a végére. Akkor végre meglenne a végső nagy szerszámosláda a szoftverkörnyezettel és a nyelvvel, valamint a génnyelvtan, amivel értelmezhetnénk, különösen a palindromokat. Láthatóan ő ezeket valamiért kiemelkedően fontosnak tartja, de szerintem csak a javítást szolgáló, redundáns szekvenciák, eleve ezért van a palindrom-szerkezet. Csak a cipzár alján a megerősített rész, ennyi. De hogy azt higgye, hogy ebből meg tudja jósolni az összes fehérjét, amit az adott gén termel!...

– Azonban ha képesek lennénk rá, akkor tudnánk, milyen fehérjét kapunk anélkül, hogy mikroanalízisekkel kéne bajlódnunk, vagy kristálygráfiával megnéznünk, mit kaptunk – hívta fel rá a figyelmet Francesca –, és az nagyon hasznos lenne. Szerintem ígéretes irányba indult el. Van néhány ismerősöm, aki hasonló témán dolgozik. Jó lenne, ha többen foglalkoznának ezzel, elég nagy terület. Ezért mondtam rá, hogy „Nagyon jó”, és továbbra is javaslom, hogy támogassuk! – Mereven nézte a képernyőt.

– Ó persze – mordult fel Thornton elégedetlenül –, de honnan szerezne olyan bioszenzorokat, amik igazolnák, hogy eltalálta-e vagy tévedett? Kontrollálhatatlan!

– Ez már más probléma. Ha jól alakulnának a jóslatok, nem kéne minden egyes esetben tesztelni őket, épp ez a lényeg!

Frank várt egy pillanatot.

– Még valaki? – kérdezte semleges hangon.

Pritchard és Yao Lee is csatlakoztak a témához. Lee szerint elméletben egyértelműen jó volt az ötlet. Úgy kezdte el leírni, mintha valami egyre bonyolultabb receptekkel teli szakácskönyv lenne, és Frank megkockáztatta, hogy belekérdez.

– De mégis, ez hogyan működne?

– Nos, szerintem a művelet egymás utáni megismétlésével. Valahonnan el kéne kezdeni, megnézni, merre érdemes elindulni...

– De komolyan – vetette ellen Francesca –, végül úgyis meg kell oldanunk ezt a kérdést, mert amíg nem jutottunk vele dűlőre, a génképzés mechanizmusa vakfolt marad. Ez fontos kutatási terület.

– Habib? – kérdezte Frank.

– Jó lenne, azt hiszem, persze csak ha valóban működne. Nem olyan egyszerű ez az egész. Képtelenség eldönteni, érdemes-e támogatni! Mielőtt Francesca összeszedte volna magát, hogy tovább védje az álláspontját, Frank közbevágott.

– Erről bármeddig vitatkozhatunk, de kicsúsztunk a témára fordítható időből, és későre jár már. Akik még nem adták meg az értékelésüket, legyenek szívesek megtenni, és Alice vezesse elő az utolsó pályázatot, mielőtt elmennénk vacsorázni!

Éhesek voltak, bólintottak hát, és pötyögtek valamit a konzolba, aztán nekiestek az aznapi utolsó pályázatnak. Ribozimek molekuláris logikai kapuként. Amikor végeztek ezzel is, Frank feltette a kis jegyzetlapot a táblára a többi közé. Mindegyik kis papírlapon rajta volt az adott pályazat értékeléseinek átlaga. Szoros volt a mezőny: a 4,63 és a 4,70 közti eltérés is számíthatott. Három pályázatot már így is a „Támogatandó”, kettőt a „Lehetőség szerint támogatandó” és hatot a „Nem támogatandó” oszlopba tettek. A többit a tábla aljára ragasztották, és másnap délután tervezték szétválogatni. Pierzinski pályázata is köztük volt.

A társaság aznap este a Tarába, egy igen jó, közeli thai étterembe ment. Az egész falat betöltő akvárium előtt ültek és lelkesen beszélgettek a legváltozatosabb témákról, a hangulat egyre magasabbra hágott vacsora közben. Utána néhányan még átmentek a szálloda bárjába, a többiek már aludni tértek. Másnap reggel nyolckor megint ott ültek a konferenciateremben, és újra nekiestek a pályázatoknak. Egyre hatékonyabban gyűrték le a munkát. Thornton kivonult, amikor egy olyan pályázathoz értek, amit az ő egyeteméről adott le valaki, és a szobában érezhetően kellemesebb lett a hangulat. Még amikor visszatért, akkor is sikerült megőrizniük a pozitívabb hozzáállást. Kezdték megismerni egymást, és néha rövid elméleti vitába bonyolódtak, ami általában roppant tanulságos volt. Némelyik pályázat igen érdekes témákat vetett fel, és amikor egymás után több igen erős anyaggal találkoztak, megcsapta őket az áhítat, hogy milyen lenyűgöző a kortárs bioinformatika, és ha végül minden összejön, egy robusztus biotechnológia milyen csodás hatással lehet az emberi egészségre. A szép jövő ígérete egyre nagylelkűbb stratégiák felé mozdította el a csoportot. A második nap jobban sikerült. A pontszámok átlaga magasabb volt.

– Szent ég – jegyezte meg Alice egyszer a táblára pillantva –, lesz néhány igazán pompás pályázat, amit nem fogunk tudni támogatni!

Mindenki bólintott. A második nap végére mindannyian így érezték magukat.

– Néha elgondolkozom rajta, hogy mi lenne, ha a pályázatok kilencven százalékát tudnánk támogatni. Ha csak a rövidített vitára bocsátott témákat dobnánk ki, minden mást pedig támogatnánk.

– Lehet, hogy felgyorsulnának a dolgok.

– Kitörne a forradalom!

– Vissza a valóságba – vetette közbe Frank. – Itt az utolsó pályázat! Miután mindannyian bepötyögték a negyvennegyedik anyag értékelését, Frank gyorsan összeadta a számokat az általános táblázaton, és sorrendbe állította a pályázatokat egytől negyvennégyig. Bőven voltak osztott helyezések is.

Kinyomtatta az eredményeket, beleértve azt is, hogy melyik pályázat mennyi támogatást igényelt, aztán újra összehívta a csoportot. Nekiálltak a szétválogatatlan fecniket is elrendezni a három oszlop valamelyikébe.

Pierzinski pályázata végül negyvennégyből tizennegyedik lett. Ha Francesca nem ragaszkodik hozzá annyira, nem ért volna el ilyen előkelő helyet. Most is azt mondta, hogy támogassák, de mivel csak a tizennegyedik lett, a csoport úgy döntött, a „Lehetőség szerint támogatandó” oszlopba teszik, külön megcsillagozva.

Frank tökéletesen semleges arckifejezéssel tolta fel a táblán a „Lehetőség szerint támogatandó” oszlopba. Nyolc „Lehetőség szerint támogatandó”, hat „Támogatandó” és tizenkét „Nem támogatandó” volt. Még tizennyolc pályázat volt hátra, de a matematikai szükségszerűség a többségüket a „Nem támogatandó” oszlopba száműzte, néhány pedig halvány reményekkel becsúszott a „Lehetőség szerint támogatandó” aljára.

A későbbiekben Frankre várt, hogy minden egyes pályázathoz kitöltse a hetvenes formanyomtatványt, összefoglalja a megbeszélés fő elemeit, kifejtse azokat az értékeléseket, amelyek legalább egy jeggyel eltértek az átlagtól, megmagyarázza a nem támogatott projektekhez beírt „Kiváló” minősítéseket – mindez arra szolgált, hogy a pályázók is láthassák a folyamatot, és hogy ne történhessenek szabálytalanságok. A bizottság csak javasolt, döntésüket az NSF megváltoztathatta, de az esetek túlnyomó többségében a bizottság döntése maradt – hiszen az egész lényege épp az volt, hogy a folyamatnak legalább itt része legyen a tudományos tárgyilagosság.

Valahol persze mindez vicces volt. Összeszednek hét elfogult és olykor egymásnak ellentmondó véleményt, számszerűsítik, átlagolják, és kész a tárgyilagosság. Számszerű osztályzás, rá lehet bökni bármilyen grafikonra. Ez természetesen nevetséges volt, de nem tudtak ennél jobb megoldással előállni. Nem volt más választásuk. Ilyen döntésekre nem lehetett algoritmust kidolgozni. Egyetlen számítógép lehetett volna a döntéshez elég erős – az emberi agyak hálózatba kapcsolódó rendszere.

Még egyszer, utoljára megvitatták a pályázatokat, a bennük rejlő tudományos lehetőségeket és az oktatási és társadalmi hasznosságukat, azaz a tágabb körben elért hatás rubrikáját is. Ezt általában elég homályosan kezelték a pályázatok, és az igazi, purista tudósok nem is szerették. De ahogy azt most Frank is kimondta:

– Az NSF feladata nemcsak a tudományos kutatás, hanem a tudomány népszerűsítése is, ezért kell a többi szempont is. Hogy mit adunk a társadalomnak! – Majdnem azt mondta, hogy Anna mit csinál vele. És mint a falra festett ördög, megjelent Anna is, hogy megköszönje a bizottság tagjainak a munkát. Kicsit kipirult és nagyon hivatalos volt.

Amikor elment, Frank a többiekhez fordult.

– Én is köszönöm szépen. Szokás szerint fárasztó volt, de jó munkát végeztünk. Remélem, még mindenkivel fogok itt találkozni, de nem akarok senkit sem túl hamar zaklatni. Tudom, hogy el kell érniük a gépeket, úgyhogy most abba is hagyjuk. Ha bárkinek bármi mondanivalója volna még, személyesen beszélhet velem. Végeztünk is.

Frank kinyomtatta a végleges táblázatot. A pénzügyi adatok alapján úgy tízet tudtak támogatni a negyvennégy pályázatból. Hét már a „Támogatandó” kategóriában volt. A „Lehetőség szerint támogatandó” oszlopban hat olyan projekt is szerepelt, amit valamennyivel Yann Pierzisnkié fölé értékeltek. Ha Frank, az NSF képviselője, nem élt azzal a jogával, hogy megváltoztassa az eredményt, és inkább ezt támogassa, a pályázatot elutasítják.

Újabb nap Charlie és Joe életében. Késő tavasz, a hőség már-már elviselhetetlen, és a páratartalom sem alacsonyabb.

A házban maradtak, a balzsamosra légkondicionált levegő kristálytiszta szirupként áradt a szellőzőnyílásokból. Birkóztak, takarítottak, reggeliztek és tízóraiztak. Charlie beleolvasott a Postba, miközben Joe a dinoszauruszokat pusztította. A Post írt valamit az indiai szárazságról, erről Charlie eszébe jutottak a khembalungiak, bedugta a fülébe a headsetet, és felhívta jó barátját, Sridart.

– Hahó, Sridar, itt Charlie!

– Charlie! De jó hallani felőled! Megkaptam az üzenetedet.

– Ó, de jó, reméltem, hogy megkapod. Hogy megy a sorod a lobbi csodálatos világában?

– Megy, megyeget. Volt pár érdekes ügyfelünk, ha érted, mire gondolok.

– Hát hogyne.

Charlie és Sridar sok-sok évvel ezelőtt együtt dolgoztak a lobbiiparban. Sridar most épp a Branson és Anandának dolgozott; a kicsi, de jó hírű cég számos külföldi kormányt képviselt az amerikai kormánnyal kapcsolatos ügyeikben. Némelyik külföldi kormánynak odahaza olyan szokásai voltak, hogy bizony elég nagy kihívás volt őket képviselni az Egyesült Államok Kongresszusa előtt.

– Szóval valami új országról van szó? Örülök, hogy nyitva tartod a szemed, és keresel nekem új ügyfeleket...

– Annán keresztül jött az egész, mint azt már mondtam – magyarázta el Charlie, hogyan is találkozott a khembalungiakkal. – Amikor beszéltem velük, eszembe jutott, hogy te segíthetnél nekik.

– Ó, hát ez aztán kedves!

– Igen, azt hiszem, nincs elég kihívás a munkádban.

– Igaz, az én munkámban aztán semmi kihívás nincs. Mi is ez az új ország?

– Hallottál már Khembalungról?

– Azt hiszem. A Süllyedő Országok Ligájába tartozik, ugye?

– Pontosan.

– És azt mondod, kezdjek egy süllyedő országgal?

– Valójában nem is ők süllyednek. Az óceánok vízszintje emelkedik.

– Az még rosszabb. Mármint szerinted az ellen mit tudunk tenni? Megállítjuk a globális felmelegedést?

– Igen, igen. Ez az alapötlet. Rajtuk kívül is egy csomó másik ország dolgozik már ezen az ügyön. Rengeteg szövetségesed lenne.

– Aha.

– Akárhogy is, rájuk férne a segítséged, és jó arcok. Érdekesek. Szerintem tetszenének neked. Legalább találkozz velük, nézd meg, mi a helyzet!

– Jó, rendben. Eléggé sok dolgom van mostanában, de ez talán még belefér. Egy találkozás nem a világ.

– Akkor jó. Köszi, Sridar, nagyra értékelem!

– Semmi gond. Nem akarod átpasszolni nekem Krakatoát is?

– Visszhall!

– Visszhall!

Charlie-nak beszélgethetnékje támadt, de nem volt rá oka, hogy bárkit is felhívjon. Újra játszott egy kicsit Joe-val. Annyira unatkozott, hogy még a tévét is bekapcsolta. Épp valami beszélgetős műsor ment, tehetetlenül nézte.

– Igazi ölebek – panaszkodott Joe-nak. – Nézd csak, az egész stúdió olyan, mint egy állatkosár, és ezek az alakok ott ülnek, mint a kis kedvencek egy óriás tenyerén, és azt mondják, amit az óriás hallani akar. Hogy bírják ezt elviselni? Pontosan tudják, mit csinálnak, mindig látni lehet, hogy csak figyelemelterelésül vonultatják fel a kis hobbijaikat is. Az ott például meghatározásokat másol ki a szótárból, az pedig megtanulta a pinochle szabályait, az ég szerelmére, csak azért, hogy valahogy elfelejtessék, hogy egyetlen árva elv sincs a fejükben azon kívül, hogy védjék a gazdagokat. Undorító!

– BUMM! – értett vele egyet Joe is. Átvette Charlie hangulatát, és hangos koppanással a radiátorhoz vágta a tirannoszauruszt.

– Úgy bizony! – nevetett fel Charlie. – Csak így tovább! Átkapcsolt az ESPN 5-re, ahol egész nap klasszikus női páros röplabda ment. A csatorna célcsoportja valószínűleg az otthonülő, nyugdíjas férfiak lehettek, ennek megfelelően fürdőruhás, magas, izmos nők ugráltak és vetődtek a homokban; elképesztően ügyesek voltak. Charlie különösen a brazil Jackie Silva játékát imádta. Mindig ő nyert, bár nem ő volt a legjobb, sem ütésben, sem szervában, sem passzban, blokkban vagy bármiben. De mindig a megfelelő helyen volt és a lehető legjobb mozdulatot tette, csodálatosakat mentett, és néha, szinte véletlenül nyert.

– Én leszek a szenátus Jackie Silvája – jelentette be Charlie Joe-nak. De Joe megunta, hogy a házban ücsörögjenek.

– Megy! – adta parancsba határozottan, és egy diplodocusszal verte a bejárati ajtót. – Megy! Megy! Megy!

– Jól van már, jól van már!

Tagadhatatlanul igaza volt. Nem maradhattak egész nap a házban.

– Nézzük csak, mit is csináljunk. Elegem van a parkból. Menjünk le a Maliba, azt már nagyon rég nem csináltuk! A Mall, Joe! De először be kell ülnöd a hordozódba!

Joe biccentett, és azonnal megpróbált bekecmeregni a hordozójába, bármilyen borulékony volt is. Joe nem akart semmi jónak elrontója lenni.

– Várj csak, először át kéne pelenkáznom téged.

– NEM!

– Ugyan már, Joe! Dehogynem!

– NEM!

– De igen!

Elmeháborodottként küzdöttek egymással a pelenkacsere alatt, mind a ketten gátlástalanok voltak, elszántak, mind a ketten kiabáltak, csapkodtak és csipkedtek. Charlie Jackie Silva példáját követte, és tette, amit tennie kellett.

Kivörösödve, leizzadva, de végül mégiscsak készen álltak rá, hogy a házból alámerüljenek a város gőzfürdőjébe. Kimentek, le a metróhoz, le a hűvös, félhomályos, földalatti világba.

Jó lett volna, ha a metró ugyanúgy megnyugtatja Joe-t, ahogy annak idején Nickkel tette, de sajnos általában inkább felélénkítette. Charlie nem értette, hogy lehet: ő maga szinte azonnal elálmosodott a hűvös félhomályban, de Joe legszívesebben pont a vezetők fölé nyúló peronon szeretett volna játszani, természettől fogva vonzotta a hatalmas energiaforrás. A százezer wattos gyermek. Charlie fel-alá rohangált, nehogy a gyerek a peron szélére keveredjen – mint Jackie Silva, csak neki azt nem volt szabad hagynia, hogy a labda a homokba essen. Végül csak megérkezett a szerelvény. Joe szerette a metrókocsikat.

Felállt a Charlie melletti ülésre, és nézte a színezett üvegen túl elsuhanó betonfalakat, aztán az élénk narancssárga vagy rózsaszín üléseket, a metrókocsi többi utasát, az ajtókon túl épp csak pár pillanatra látható állomásokat.

Fiatal, fekete férfi szállt fel a metróra, kezében egy héliumos születésnapi lufival, leült a Charlie-val és Joe-val szemközi ülésre. Joe a lufit bámulta meredten, teljesen lenyűgözte. Számára láthatóan csodával vetekedett. A fiatal fickó lehúzta a zsinegen, aztán elengedte, és a lufi hirtelen felugrott, amilyen magasra csak a zsineg engedte. Joe összerezzent, aztán hahotázni kezdett. Éppúgy nevetett, mint az anyja, mély, imádnivaló bugyborékolással. A metrókocsi többi utasa is elvigyorodott a hallatán. A fiatalember megint lehúzta a lufit és megint felengedte. Joe úgy nevetett, hogy le kellett ülnie. Most már a többi utas sem tudta megállni, nevetni kezdett vele. A fiatal férfi félénken mosolygott. Megint lerántotta a lufit, és most már az egész metrókocsi fetrengett a nevetéstől Joe-val együtt. Bőszen hahotáztak egész a Metro Centerig.

Charlie vigyorogva szállt ki, és felcipelte Joe-t a Kék/Narancs szintre. Elbűvölte, hogy mennyire ragadós a csoporthangulat. A metrón idegenek voltak, soha többé nem látják egymást, és hirtelen mégis összekovácsolta őket egy fiatal fickó és egy kiskölyök közös játéka. A nevetés. Talán inkább azon kellett volna elcsodálkoznia, hogyan lehet, hogy a legtöbb ember általában csak annyi szerepet töltött be az életében, mint egy bútordarab.

Joe ficánkolni kezdett Charlie karjában. Szerette a metró ide-odakacskaringózó, hatalmas területét. A lufiról már el is feledkezett. Számára egyáltalán nem volt meglepő: még mindig abban az életkorban volt, ahol minden esemény csak azt támasztotta alá, hogy ő a világ közepe, és rendszeresek voltak a csodák. Kicsit úgy fogta föl a dolgokat, mint a legtöbb amerikai szenátor.

Phil Chase szerencsére nem volt ilyen. Phil egyértelműen élvezte az életét és nyilvános szerepét, és arra emlékeztette Charlie-t, amit Rooseveltnek az elnökséghez való hozzáállásáról hallott. Azonban, ahogy jobban belegondolt, talán leginkább csak arról volt itt szó, hogy mindenki szeretett a saját filmje főszereplője lenni. Mindenki. Nagyon jó Philnek dolgozni, gondolta Charlie, és ez az ember egyik legfőbb próbája.

A következő metrókocsival eljutottak a Smithsonian megállóhoz.

Charlie betette Joe-t a hordozóba, fel a hátára, és fogott egy felfelé menő liftet. Kiért a Mall vak hőségébe.

Az ég mindenfelé opálosfehéren derengett. Mintha csak egy szaunába léptek volna be. Charlie átvágta magát a hőségen a Washington-emlékmű árnyékában szomorkodó, árnyas, füves részre. Leült, letette Joe-t, és előszedte az ennivalót. A Kapitólium és a Lincoln-emlékmű látványa felvidította. Úgy érezte magát, mintha csak a Bakacsinerdőből szabadult volna. Charlie szerint ez magyarázta a Mall hihetetlen népszerűségét: az emlékművek és a Smithsonian csinosak voltak, de lényegtelenek – az emberek a szabad ég alá vágytak. Itt egy pillanatra el lehetett csípni az amerikai vadnyugat megszokott valóságát a mocsár sűrű, zöld mélye helyett.

Charlie ismerte a régi mesét, szerette is. Az első tizenhárom államnak fővárosra volt szüksége, úgyhogy valakinek adnia kellett egy kis földet, máskülönben az egyik már létező állam marja el a megtiszteltetést, Virginia és a többi déli állam pedig komolyan tartott tőle, hogy Philadelphia vagy New York lesz az ország feje. Persze veszekedés lett a dolog vége; te adj földet, nem, te adj. Egyik vezetőség sem akarta átadni a hatalmat még a legkisebb tengeri homokszemcse fölött sem, úgyhogy végül aztán Virginia azt mondta Marylandnek: nézd csak, ott, ahol a Potomac és az Anacostia összefolynak, van egy ocsmány nagy mocsár. Értéktelen, förtelmes, kórságokkal teli vidék. Senki sem lesz képes bármit is kihozni abból a szemétdombból.

Igaz, mondta erre Maryland, teljességgel igazad van. Oké, odaadjuk a földet, ide épülhet a nemzet fővárosa – de nem adunk sokat, a legrosszabb részből is csak egy szeletet. Sok szerencsét a lecsapolásához!

Úgyhogy most itt voltak. Charlie az álom és ébrenlét határán ücsörgött a fűben. Joe úgy száguldott körülötte, mint egy darázs. Mindent megnézett. A párás déli fény asztmaként nehezedett rájuk. Hatalmas, fehér felhők burjánzottak fel nyugaton, belső fénnyel ragyogtak, mint egy számítógépes fotó, benne az emberi szem számára feldolgozhatatlanul sok pixellel. Fényes világ, mintha minden épp lángra lobbant volna. Igazán nem lenne szabad elfelejtenie napszemüveget is hoznia ezekre a sétákra.

Ha azt akarta, hogy Joe jó hosszan aludjon, fel kellett töltenie. Charlie az elalvás szélén állt, kirángatta az uzsonnás zacskót a háti hordozó tárolórészéből, és meglengette, hogy Joe is lássa. Joe odatámolygott. Már csak csíknyira tudta nyitni a szemét, nem volt sok vesztegetni való idejük. A kisfiú elhelyezkedett Charlie ölében, és az apja a szájába nyomta az Anna tejével teli cumisüveget, mielőtt oldalra konyult volna a feje. Mint két zombi. Joe eszméletlenre cumizta magát, Charlie ernyedten ráborult, az álla a mellkasára bukott, azt sem tudta, hol van. Egy alvó csecsemőt dajkálni a zsibbasztó hőségben, mi lehetne kényelmesebb. A Fehér Ház fölött úgy gomolyogtak felfelé a felhők, mintha lakói nyughatatlan szellemei lennének. Sűrűn, kereken, fényesfehéren pöfögtek az égre. A másik irányban, a Legfelsőbb Bíróság környékén fekete, kilencágú felhő komorlott, a hasa láthatóan villámmal volt megtömve. Washington erői termálokat és felhőket idéztek maguk fölé, és a felhők alakja és színe egy az egyben tükrözte a szellemiségüket. Charlie belátta, hogy mindegyik felhőbürokrata túllépett már azon az egyénen, aki a való világban pillanatnyilag betöltötte a helyét. Ezek már emberfeletti szellemek voltak, saját egyéniséggel, életrajzzal, képességekkel, vágyakkal, szokásokkal; és a város feletti égbolton csaptak össze, hogy megvívjanak egymással a hatalomért. Az emberek csak sejtek voltak óriási testükben. Talán az ember sejtjei is azt hitték, hogy az életük az övék, hogy ők irányítják a sorsukat, de a nagy testek jobban tudták.

Charlie most úgy látta, hogy a Fehér Ház szelleme valamiféle fehér viharfelhő, mint egy öreg császár vagy egy kisvárosi seriff – uralkodik a táj és a többi szereplő fölött. A Legfelsőbb Bíróság viszont veszedelmesen mélyen lebegett és sötét volt, mint egy komor merengésbe süppedt, hatalmas, kilencfejű minótaurusz. A Kapitólium fehér kupolája fölött remegett a levegő; a Kongresszus olyan robajlóan forró termált lökött az ég felé, hogy nem tudott fölötte felhőt szülni az ég. Igen, ezen a lapos vidéken is nagy szellemek jártak, úgy csapkodták egymást viharöklükkel, mint Zeusz meg kis barátai, Odin, Krisna vagy egyszerre az összes. Ha valaki érvényesülni akart közöttük, meg kellett tanulnia az Északi Szél erejével fújni.

Legalább olyan mélyen aludt, mint Joe, amikor megszólalt a telefonja. Még fel sem ébredt, már fel is vette; veszedelmesen megrántotta közben a nyakát.

– Hö?

– Charlie? Charlie?! Hol vagy? Azonnal szükségünk van rád idelenn!

– Már idelenn vagyok.

– Igen? De jó! Charlie?

– Igen, Roy?

– Figyelj, Charlie, bocs, hogy ilyenekkel zavarlak, de Phil nincs a városban, húsz perc múlva Ellington szenátorral kell találkoznom, és épp most hívtak a Fehér Házból, hogy Dr. Strangelove találkozni akar velünk, hogy megvitassuk Phil éghajlat-törvényét. A hangja alapján hajlamosak meghallgatni a mondanivalónkat, talán még engednének is neki.

– Valakit oda kell küldenünk!

– Most?

– Most. Neked kell odamenned.

– Már itt vagyok, de figyelj, ez most nem megy! Itt van velem Joe is! Mit mondtál, hol van Phil?

– San Franciscóban.

– Hé, de nem úgy volt, hogy Wade már visszaér?

– Nem, még mindig az Antarktiszon van. Figyelj, Charlie, ezt most senki más nem tudja jól megoldani, csak te!

– És Andreával mi a helyzet? – Andrea Phil törvénykezési igazgatója volt, ő fogta össze a szenátor összes törvényjavaslatát.

– Ma épp New Yorkban van. Ráadásul ebben az ügyben te vagy a kulcsember, ez leginkább a te törvényjavaslatod, és oda-vissza tudod az egészet!

– De itt van nálam Joe!

– Talán Joe-t is magaddal viheted.

– Ja, aha, hogyne!

– Miért is ne? Nem fog lassan elaludni?

– Már alszik is.

Charlie ültében látta is a Fehér Ház mögött magasió fákat az Ellipse túloldalán. Akár tíz perc alatt átgyalogolhatott volna oda. Elméletileg Joe még órákon át aludni fog. Az pedig egyszer biztos, hogy élniük kéne ezzel a lehetőséggel, mert az elnök és az emberei egészen eddig a lehető legkisebb érdeklődést sem tanúsították a téma iránt.

– Figyelj már – győzködte Roy –, egész ebédeket végigültem veled úgy, hogy Joe ott aludt a hátadon, és hidd el nekem, senkinek nem tűnik föl, hogy bármi megváltozott volna. Komolyan, te mindig úgy tartod magad, mintha az egész világ a válladra nehezedne, de ez Joe születése előtt is így volt. Most csak kitölti azt az űrt, és Isten szent nevére mondom, még normálisabban is nézel ki vele, mint nélküle! Joe-val a hátadon szavaztál, vásároltál, zuhanyoztál, hé, egyszer még a feleségeddel is szeretkeztél úgy, hogy a kölyök a hátadon volt, nem te mondtad?

– Micsoda?

– Te mondtad nekem, Charlie!

– Elég részeg lehettem, hogy ilyeneket meséltem, és az különben sem volt rendes szeretkezés. Még csak meg sem moccanhattam.

Roy harsányan felhahotázott.

– Az valami új szabály, hogy akkor nem is számít szeretkezésnek? Szeretkeztél már úgy, hogy Joe ott aludt a hátadon, úgyhogy egészen biztos, hogy az elnök tudományos tanácsadójával is tudsz így beszélni. Dr. Strangelove-ot nem fogja zavarni.

– Az az ember egy barom.

– Na és? Azok ott mind barmok, kivéve az elnököt, aki szintén barom, bár legalább közben kedves. És ő a családi elnök, nem? Már pusztán az elvei miatt is el kéne fogadnia, hogy Joe-val mész, ezt nyugodtan megmondhatod Strengloftnak is. Mondd meg neki, hogy ha az elnök ott lenne, neki tetszene. Aláírná Joe fejét, mintha csak egy baseball-labda lenne.

– Oké, oké, oké! – Igaza volt. – Megpróbálom!

Ennek megfelelően mire Charlie felrángatta Joe-t a hátára (a gyerek álmában mindig kétszer olyan nehéz volt, mint ébren) és lesétált a Mallon, át az Ellipse-en. Roy már el is intézte a megfelelő telefonokat, és várták a Fehér Ház nyugati bejáratánál. Joe könnyed motozással megúszta a biztonsági ellenőrzést – a pelenkája környékén kifejezetten finnyásak voltak az őrök. Aztán már benn is voltak, és hamar egy konferenciaszobába kísérték őket.

A ragyogóan kivilágított szoba üres volt. Charlie még sosem látta, bár már többször is járt a Fehér Házban. Joe ólomsúllyal nehezedett a vállára.

Dr. Zacharius Strengloft, az elnök tudományos tanácsadója lépett be a szobába. Másokon keresztül már többször is beszéltek Charlie-val, Charlie például Phil fülébe suttogta a leggyilkosabb kérdéseket, amikor Strengloftot épp Phil bizottsága hallgatta meg, de szemtől szembe még sosem tárgyaltak. Most kezet fogtak. Strengloft kíváncsian sandított át Charlie válla fölött. A férfi a lehető legrövidebben indokolta Joe jelenlétét, és Strengloft pont azzal a hideg, tettetett jóindulattal fogadta el a magyarázatot, amit Charlie várt tőle. Charlie véleménye szerint Strengloft a legrosszabb fajtából való, fennhéjázó extudós volt, akit úgy halásztak ki a konzervatív agytröszt másodvonalából, amikor a kormány első tudományos tanácsadójának útilaput kötöttek a talpára, mert azt találta mondani, hogy a globális felmelegedés esetleg mégis létezhet, sőt, mi több, jó lenne, ha kissé visszafoghatnák. Ez már túl sok volt ebben a kormányban. Az ő álláspontjuk szerint még semmit sem lehetett biztosra venni, és különben is túl költséges lett volna bármit is tenni, még ha tudták volna is, mit hoz a jövő – mindennek meg kellett volna változnia, az energiatermelési rendszernek, a kocsiknak, a kőolajszármazékokról át kellett volna állni héliumra vagy valamire, amit nem is tudtak volna megvalósítani, meg nem is náluk voltak a megfelelő szabadalmak, nem ők birtokolták azt az új izét kiszolgáló infrastruktúrát, úgyhogy inkább hagyták volna az egészet a következő nemzedékre, majd oldja meg az, amikor rájuk kerül a sor. Másképp mondva, pokolba az egésszel. Könnyebb elpusztítani az egész világot, mint akár egy szikrányit változtatni a kapitalizmuson.

Mindez sokkal nyilvánvalóbb lett Strengloft kinevezése óta. Mihelyst átvette a szövetségi kormányhoz tartozó tudományos tanácsadói bizottság jelöltlistáját, igen hamar rutinkérdés lett, hogy a jelöltek kire szavaztak a legutóbbi választásokon, és mi volt a véleményük az őssejtkutatásról, az abortuszról és az evolúcióról. Ez nemrégiben egészen odáig vezetett, hogy a gyermekek vérében biztonságosnak ítélhető ólomszintet meghatározó bizottságba bekerült az ólomipar egyik embere is, és azonnal kijelentette, hogy a deciliterenkénti hetven mikrogramm teljesen elfogadható érték lenne a gyermekekben, bár az EPA szerint ez maximum tíz lett volna. Amikor ezt a kijelentését nyilvánosságra hozták és bírálták, Strengloft csak annyit mondott, hogy „a jó tanácshoz eltérő vélemények ütköztetésére van szükség”. Elég volt kimondani a nevét, hogy Anna sziszegni kezdjen.

De akárhogy is, most itt állt Charlie előtt, és tárgyalniuk kellett. Élőben egész barátságos fickónak tűnt.

Épp csak végeztek az udvariaskodással, amikor maga az elnök lépett be a terembe. Strengloft higgadtan biccentett, mintha a vidám emberke gyakran csatlakozott volna létszükségletű munkájához.

– Jó napot, elnök úr – nyögte ki Charlie elképedve.

– Jó napot, Charles – válaszolta az elnök, majd odament hozzá, és kezet rázott vele.

Ez rossz jel volt. Nem volt példátlan, még csak olyan végtelenül meglepő sem, mert az elnökről mindenki tudta, hogy időnként betéved egy-egy hasonló megbeszélésre, látszólag véletlenül, de valójában abszolút megtervezetten. Ez is hozzátartozott legendásan közvetlen viselkedéséhez.

Észrevette a Charlie hátára szíjazott Joe-t, és megkerülte a férfit, hogy jobban megnézhesse a kisgyereket.

– Mi van, Charles, a gyereket is elhozta?

– Igen, elnök úr, hirtelen szóltak, hogy Dr. Strengloft találkozni szeretne Phillel vagy Wade-del, és épp mind a ketten a városon kívül vannak...

Az elnök láthatóan jól szórakozott a dolgon.

– Ha! – „Akárhogy is, jó neked. Aranyos. Keressünk egy filcet, és aláírom a kis fejét!” – gondolta Charlie. – Fiú vagy lány?

– Fiú. Joe Quibler.

– Nahát, pompás. Még vacsora előtt megmenti a világot, ez a mese, mi, Charles? – mosolyodott el, és az asztal ablak felőli végénél álló székhez lépett. Az egyik embere az ajtóban állt, es szenvtelen arccal figyelte őket.

Az elnök feje kisebb volt, mint amilyennek a tévében tűnt, jegyezte meg magában Charlie. Akkora volt csak, mint egy rendes emberé, és épp azért tűnt kisebbnek, mert annyit látta a tévében. Másfelől viszont hihetetlenül szilárdnak és háromdimenziósnak tűnt. Csak úgy áradt belőle a valóság.

A szeme enyhén közel ülő volt, amint azt gyakran meg is jegyezték, de ettől eltekintve úgy nézett ki, mint egy idősödő színészóriás vagy divatmodell, netán épp egy sikeres üzletember, aki a közszolgálatba vonult vissza. A vonásai, mint azt számos éles szemű fürkész megjegyezte, számos nemrégiben regnáló elnök vonásait ötvözték egyetlen nagy vonalakban ismerős, megnyugtató ábrázattá, az épp csak cseppnyi Ross Perot pedig pikáns régimódúságot és bájt kölcsönzött neki. Most, hogy mosolygott, úgy nézett ki, mint mindenki kedvenc bácsikája.

– Szóval idecsalták. – Aztán felemelte a kezét, hogy mindenki elhallgasson, és szinte suttogva folytatta. – Elnézést... jobb, ha suttogok?

– Nem, uram, nincs rá szükség – nyugtatta meg Charlie normális beszédhangon –, teljesen kikészült. Ne is törődjön a hátamon lógó fiatalemberrel! – idézte az egyik kedvenc filmjéből.

Az elnök elmosolyodott.

– Vigyázat, varázsló van nálam?

Charlie biccentett, és gyorsan elvigyorodott, hogy meglepődését rejtse. Egyes körökben népszerű szabadidős foglalkozás volt arról elmélkedni, hogy az elnök valójában mennyire ostoba, mennyire az őt ma-nipulálók bábja, de most, hogy Charlie személyesen is találkozott vele, csak tovább erősödött mindig is kisebbségben lévő nézete, hogy az elnökben olyan mérhetetlen ravaszság lakozott, ami szinte már zsenivé avatta. Nem volt ostoba, és láthatóan jártas volt a legújabb filmekben is. Charlie nem tehetett róla, ez a tény megnyugtatta.

Az elnök folytatta.

– Akkor rendben, Charles, kezdjünk is neki, jó? Reggel hallottam erről a megbeszélésről Dr. S.-től, és személyesen is be akartam nézni, mert kedvelem Phil Chase-t. Ha jól tudom, Phil azt akarja, hogy csatlakozzunk ehhez az Éghajlatváltozási Kormányközi Testülethez, olyannyira, hogy tervez egy törvényt, amely szerint garantáljuk az együttműködésünket, bármit javasolnak is. Az említett szervezet pedig egy ENSZ-testület.

– Nos – váltott Charlie ultradiplomatikus üzemmódba, nemcsak az elnök kedvéért, de Phil miatt is, aki ettől függetlenül nagyon dühös lesz majd, elvégre erről a témáról csak Philnek lett volna szabad személyesen beszélnie az elnökkel –, én a magam részéről nem pont így fogalmaznám meg, elnök úr. Tudja, a szenátus nemzetközi bizottsága idén tartott pár meghallgatást, és Phil arra a következtetésre jutott a nyilatkozatok tanulmányozása után, hogy a globális éghajlatváltozás valós probléma, és olyan súlyos, hogy talán már el is késtünk azzal, hogy segíthessünk rajta.

Az elnök Strengloftra pillantott.

– Egyetért ezzel, Dr. S.?

– Abban állapodtunk meg, hogy a megfigyelt melegedés valós.

Az elnök visszafordult Charlie-hoz.

– Ez eddig tagadhatatlanul igaz is – válaszolta Charlie. – Az az érdekes, hogy mit lépünk rá... tudja, úgy értem, hogy mit próbálunk meg tenni ez ügyben.

Charlie gyorsan átismételte a mindenki által untig ismert helyzetet: máris több fokkal nőtt az átlaghőmérséklet, a légkörben lévő széndioxidmennyiség megközelítette a hatszáz részecske per millió arányt, holott az ipari forradalom előtt ez az érték csak kétszáznyolcvan volt. A jóslatok szerint ez a szám egy évtizeden belül átlépi az ezres határt is, ami azt jelenti, hogy az elmúlt hetvenmillió év során nem volt még soha ilyen magas. Csak az amerikai ipar évi két és fél milliárd tonna széndioxidot bocsátott az atmoszférába, mintegy százötven százalékkal többet, mint amennyit a kiotói egyezmény engedélyezett volna, ha aláírták volna, és ez az érték csak növekedett. Ráadásul az üvegházhatást előidéző gázok sokáig a légkörben maradtak, évezredekig is.

Charlie röviden kitért a korallzátonyok pusztulására is, ami igencsak komoly hatással lesz majd a tengeri ökoszisztémára.

– Az a helyzet, elnök úr, hogy a világ éghajlata nagyon gyorsan megváltozhat. Vannak olyan elképzelések, amelyek szerint az északi félteke, különösen Európa hirtelen kihűlhet. Ha így lenne, Európa lenne Ázsia Alaszkája.

– Tényleg? – nézett rá az elnök. – És ez biztos akkora nagy baj lenne? Persze csak vicceltem.

– Persze, uram, haha!

Az elnök tettetett nemtetszéssel mérte végig.

– Nohát, Charles, lehet, hogy ez mind igaz, de nem tudhatjuk biztosan, hogy az egésznek bármi köze lenne az emberi tevékenységhez. Vagy nem?

– Attól függ, mit ért az alatt, hogy „biztosan tudhatjuk” –, válaszolta Charlie. – Évi két és fél milliárd tonna igenis nagy változást jelent. Nem vehetjük biztosra, hogy holnap is felkel a nap, ráadásul a maga korlátozott módján igazunk is lenne, ha kételkednénk benne, de ha gondolja, fogadok is önnel, hogy azért csak felkel.

– Ne kísértsen most szerencsejátékkal.

– Illetve elnök úr, ott van az is, amit elővigyázatossági elvként ismernek, és ami azt jelenti, hogy nem szabad a létfontosságú kérdésekben késlekedni, ha máskülönben katasztrófa fenyeget, csak mert nem vagyunk, százszázalékig biztosak benne, hogy meg is történik. Mert soha, senki nem lehet százszázalékig biztos semmiben, és ezek a kérdések túl fontosak ahhoz, hogy tovább várakozzunk.

Az elnök erre összevonta a szemöldökét, és Strengloft közbevetette.

– Charlie, ön is tudja, hogy az elővigyázatossági elv csak az aktuáriusi biztosítás utánzata, és nincs köztük valódi hasonlóság, mert nem lehet kiszámítani a kockázatot és a kifizetett prémiumot. Ezért nem vagyunk hajlandóak meghallgatni az elővigyázatossági elvre hivatkozó érveléseket az ENSZ-ben sem. Megmondtuk, hogy el sem megyünk, ha az elővigyázatossági elvekről lesz szó vagy az ökológiai lábnyomról, és nagyon jó okunk van rá, hogy elzárkózzunk ezek elől a témák elől, mert egyszerűen ezek tudományosan nem megalapozottak. – Az elnök biccentett; Charlie már jól ismerte ezt az „akkor hát ennyi” mozdulatot a sajtótájékoztatókról. – Mindig is úgy véltem, hogy a lábnyom amúgy is egy túlságosan leegyszerűsített mérés a probléma összetettségéhez képest.

– Ez csak egy jó gazdasági index megnevezése, elnök úr – vetette ellen Charlie –, arra jó, hogy kiszámítsuk a források felhasználását abból a szempontból, hogy mekkora földterület kellene a megtermelésükhöz. Valójában elég szemléletes – kezdte, és belelendült a rövid leírásba, hogy miképp is működik az egész. – Érdemes tudni az ilyesmit, olyan ez, mint egy csekkfüzet, és sajnos azt mutatja, hogy Amerika nagyjából tízszer annyit fogyaszt, mint amennyi helyet elfoglal. Ha a világon mindenkinek olyan jól menne, mint nekünk, akkor a világ nagyobb népességi sűrűségét nézve tizennégy Föld kéne ahhoz, hogy mindegyikünket eltarthasson.

– Ugyan már, Charlie – ellenkezett Dr. Strengloft –, legközelebb azt akarja majd, hogy Bhután bruttó nemzeti boldogságát is számításba vegyük, az ég szerelmére! De hát nem törődhetünk a kis országok indexével, ők semmit sem csinálnak! Mi vagyunk a szuperhatalom! Az igazság az, hogy a széndioxid-ellenesség is csak egy külön érdekszférát képviselő lobbi. Ön is bedőlt nekik, pedig szó sincs róla, hogy a széndioxid valami mérgező vacak lenne. A légkör természetes összetevője, a növényeknek létszükséglet, sőt, kifejezetten jót is tesz nekik! Amikor legutóbb jelentősen megnőtt a légkör széndioxid-tartalma, az emberi földművelés is felvirágzott. A norvégok ekkor települtek le Norvégiában, és a legtöbb helyen növekedett az emberek élettartama.

– Ehhez talán a fekete halál végének is volt némi köze – jegyezte meg Charlie.

– Nohát, lehet, hogy épp a légkör növekvő széndioxid-tartalma vetett véget a fekete halálnak!

Charlie érezte, hogy leesik az álla.

– Az a buborék a kedvenc italomban – jegyezte meg az elnök gyengéden.

– Igen – szedte magát össze Charlie –, de attól még üvegházhatású gáz. A légkörben tartja az űrbe amúgy visszaszökő hőt, ráadásul minden évben több mint kétmilliárd tonnát pumpálunk belőle a légkörbe. Ez olyan, mintha bedugaszolná a kipufogócsövét, uram! A kocsi fel fog melegedni. Tudományos körökben az általános meglátás, hogy ez kifejezetten jelentős felmelegedéshez is vezethet.

– A mi modelljeink alapján a jelenlegi hőmérséklet-változás a természetes határok között marad – válaszolta Dr. Strengloft. – Sőt, valójában a sztratoszféra hőmérséklete még csökkent is. Összetett kérdés, tanulmányozzuk, és a lehető legjobb és legköltséghatékonyabb választ adjuk majd rá, de épp azért leszünk erre képesek, mert időt szánunk a megismerésére. Mindez idő alatt pedig máris hatékony elővigyázatossági lépéseket teszünk. Az elnök felkérte az amerikai cégeket, hogy tartsák be azt az új nemzeti tervet, hogy a széndioxid-kibocsátás növekedésének üteme nem haladhatja meg a gazdasági növekedés egyharmadát.

– De hát most is ez a kibocsátás növekedésének üteme!

– Igen, de az elnök úr ennél is messzebb ment, és megkérte az amerikai cégeket, hogy az elkövetkezendő évtizedben ezt a számot csökkentsék tizennyolc százalékra. A növekedéssel arányos megközelítés gyorsítani fogja az új technológiák fejlesztését, és az éghajlatváltozással kapcsolatos együttműködést a fejlődő országokkal.

Az elnök rápillantott Charlie-ra, hogy lássa, mit szól ehhez az elképesztő marhaságcsokorhoz. Charlie érezte, hogy Joe ébredezni kezd a hátán. Nem örült neki – már így is épp elég nehéz helyzetben volt. Az elnök és tudományos tanácsadója nemcsak hogy nem törődtek a Phil törvénytervezetében felsorolt tényekkel, de egyenesen nekimentek az alapkoncepcóinak. Ha Charlie valaha remélte is, hogy az elnök talán latba veti a hatalmát, és valóban változik valami, most feladta a reményt. Joe határozottan ébredezni kezdett. Az arcát oldalvást fúrta Charlie nyakába, ahogy szokta, és ahogy olykor félálomban szokta, most is ütemesen szopni kezdte az apja nyakán az egyik jobb hátsó inat, mintha csak cumi lenne. Charlie egész eddig mindig aranyosnak találta a dolgot, ez volt a leganyukásabb az egész otthoni kálváriában, de most meg kellett magát acéloznia, hogy határozottan folytathassa.

Az elnök szólalt meg.

– Azt hiszem, nagyon óvatosnak kell lennünk, hogy milyen tudományt használunk ez ügyben.

Joe egy csiklandós pontot kezdett szopogatni, és Charlie önkéntelenül is elmosolyodott, majd fintorgott egyet, nehogy úgy tűnjön, hogy szórakoztatónak találja ezt a kettős kijelentést.

– Természetesen így van, elnök úr, de igen sokan érvelnek a drasztikus lépések mellett. Nemcsak számos tudományos szervezet, de külföldi kormányok, az ENSZ, az egyetemek... a témában valaha nyilatkozatot tevő tudósok mintegy kilencvenhét százaléka! – Mindenki, kivéve a szélsőjobb legszéléhez tartozó tudósokat és véleményformálókat, akarta mondani, mindenki, kivéve az áltudományos szemetet, akik pénzért bármit hajlandóak voltak mondani, mint Dr. Strengloft is, de inkább a nyelvére harapott, és megpróbálta másfelé terelni a beszélgetést. – Úgy képzelje el a Földet, mint egy léggömböt, elnök úr. A légkör a léggömb héja. Ha azt akarnánk, hogy a léggömb mérete és héja a Föld méretét és a légkör vastagságát idézze, úgy egy kosárlabdányi léggömböt kéne elképzelnie.

Ezt az érvelést igazából Charlie is alig fogta csak fel, de igen hatásos hasonlat volt, ha valaki jól tudta hangsúlyozni.

– Azt akarom ezzel mondani, uram, hogy a légkör nagyon-nagyon vékony. Bőven kitelik tőlünk, hogy nagymértékben megváltoztassuk.

– Ezt senki sem vitatja, Charles. De nem épp ön mondta, hogy a széndioxid-mennyiség aránya a légkörben hatszáz részecske az egymillióhoz? Tehát ha az a széndioxid lenne a léggömbje héja, és a többi légköri részecske lenne a beleszorult levegő, akkor annak a lufinak sokkal nagyobbnak kellene lennie egy kosárlabdánál, nem? Mondjuk akkorának, mint a Holdnak!

Srtengloft vidáman felhorkant a puszta gondolatra, és a sarokban álló asztalra kitett számítógéphez lépett, kétségkívül azért, hogy kiszámolja az elnök hasonlatában szereplő léggömb pontos méretét. Charlie hirtelen megértette, hogy Strengloftnak sosem jutott volna eszébe ez az érv, és megértette azt is – ezzel pedig végre sikerült helyretennie a múltjában jó néhány embert, aki érthetetlen misztérium volt eddig a számára –, hogy néha az intelligenciájukról híres emberek valójában egész buták tudtak lenni, míg az egyszerűnek tűnő alakok igazából éles eszűek lehettek.

– Ez igaz, uram, jó meglátás – ismerte el –, de inkább úgy gondoljon a széndioxidra, mint egy olyan gázra, ami beengedi a fényt, de benntartja a hőt. Tulajdonképp egy gát. Ennek megfelelően nem is annyira a vastagsága fontos, mint az üvegházhatása.

– Akkor lehet, hogy az sem számít, hogy több kerül a légkörbe – jegyezte meg az elnök kedvesen. – Nézze, Charles, a legérdekesebb hasonlatok dacára is tény, hogy először meg kell próbálnunk lassítani a kibocsátását, mielőtt leállíthatnánk... és akkor a visszafordításáról még nem is beszéltünk.

Az elnök szóról szóra ezt mondta az egyik legutóbbi sajtótájékoztatón, és a számítógép mellől Strengloft ragyogó arccal bólogatott. Talán épp ő volt ennek a szólamnak az értelmi szerzője. Charlie hirtelen elképesztően viccesnek tartotta, hogy valaki arra büszke, hogy baromságokat ad egy amúgy éles eszű elnök szájába. Örült, hogy Anna nincs ott vele, mert ilyenkor elég volt egymásra nézniük, hogy mind a ketten kacagásban törjenek ki. Már attól is kis híján elnevette magát, hogy eszébe jutott ebben a helyzetben.

Száműzte hát a gondolataiból a feleségét és annak pompázatos kacaját, bár továbbra is ott maradt a fejében az a bizarr gondolat, hogy a nyaka most épp az asszony egyik mellét helyettesíti, és Joe egyre éhesebben szívja a bőrt; Nemsokára elő kell szednie az üveget.

Charlie azért még kitartott.

– Uram, már most is egyre sürgetőbb a helyzet, és semmi hátrányunk nem származhat belőle, ha megpróbálunk vezető szerepet nyerni e téren. Óriási gazdasági előnyünk származhat abból, ha az éghajlatváltozás megállításának és a bioinfrastruktúra megerősítésének az élvonalába kerülnénk. Feltérképezetlen potenciállal bír és folyamatosan növekszik ez az iparág. Akárhogy nézzük is, ez a jövő!

Joe határozottan beleharapott a nyakába. Charlie összerázkódott. A kölyök kétségkívül éhes volt. Amikor felébred, tombolni fog az éhségtől. Ilyenkor csak egy üveg tej vagy vagy tápszer akadályozhatta meg a hisztit; nem lehetett felébreszteni anélkül, hogy ne törne ki az égiháború. De egyre jobban fájt, amit csinált. Charlie elvesztette a fonalat. Megrándult az arca. Kínlódva horkant egyet, félig nevetett. Elfojtotta, úgy tett, mintha köhögnie kellett volna.

– Mi a gond, Charles, ébredezni kezd a fiatalember?

– Ó, dehogy uram, még mélyen alszik! Kicsit talán nyugtalanabb...au! Az a helyzet, hogy ha nem vágunk bele most a, helyzet kezelésébe, semmi más nem fog számítani. Semmi más nem alakulhat jól.

– Ez elég pesszimista szövegnek tűnik – jegyezte meg az elnök, és csalafintán csillant fel a szeme –, higgadjunk le egy kicsit! El kell fogadnia azt a józan ész diktálta elképzelést, hogy a fenntartható gazdasági növekedés a környezeti fejlődés kulcsa!

– Fenntartható, au!

– Mi történt?

Charlie elfojtotta a nevetését.

– Fenntartható, épp erről van szó! Uram.

– Le kell fölöznünk a piacok erejét – mondta Strengloft, és belelendült a szokásos szövegébe. Láthatóan észre sem vette, hogy Charlie-nak valami gondja van. Az elnök azonban figyelmesen méregette. Hatalmas harapás. Charlie a gerince mentén végigborzongott. Leküzdötte a késztetést, hogy odacsapjon a fiának, mint egy mohó szúnyognak. A jobb keze zsibbadni kezdett. Lassan felemelte a vállát, hátha úgy ki tudja billenteni Joe-t. Ennyi erővel egy piócát is megpróbálhatott volna lerázni.

Annának néha be kellett fognia a kölyök orrát, hogy leszedje. Erre jobb volt nem is gondolni.

– Charles, kiszívnánk az életet a gazdaságból, ha túl messzire mennénk ezzel – mondta az elnök. -Rágódjon még ezen egy ideig. Már most is nap mint nap újabb kis darabot haraphatunk ki a problémából. Higgye el, ragaszkodom hozzá, mint vén kutya a csonthoz! Azok a környezetspecialisták csak a vályú körül tolongó szopós malacok. Most elválasztjuk őket, és ez nem tetszik nekik, de meg kell tanulniuk, hogy ha nem nyalhatnak...

És Charlie ezen a ponton kétségbeesett nevetésben tört ki.

V.

Athéné és a Csendes-óceán

KALIFORNIA külön világ.

Az aranyásók addig mentek nyugatnak, amíg az óceán meg nem állította őket, és ott, azon a távoli és csodaszép vidéken, elszakítva a világ többi részétől a hegyek és a sivatag, a préri és az óceán között, látták, hogy nincs tovább hová menniük. Itt kell megállniuk és új életet kezdeniük.

Polgári társadalom, a polgárháború után. Aranyról álmodozók szedett-vedett csapata, a lelkükben a Sors és az aranyláz, Emerson és Thoreau, Lincoln és Twain, a saját John Muirjük. Azt mondták egymásnak: itt, az út végén jobb lenne másmilyennek lenni, vagy a világtörténelem kudarcba fúlt.

Sok mindent tettek hát, jót és rosszat vegyesen. Végül éppolyanok lettek, mint bárhol máshol az emberek.

De a jó dolgok között ott volt Lincoln hatására a nyilvános egyetem megalapítása is. 1867-ben a Berkeley, 1905-ben a tanya Davis mellett, és aztán a többi egyetemi terület; a hatvanas években szinte gombaként szökkentek szárba mindenütt. A Kaliforniai Egyetem, a maga világában valódi nagyhatalom.

La Jolla környékén egy oceanográfiai intézet azt akarta, hogy a hatvanas években emelt egyetemi épületek egyike a közelében legyen. A közvetlen szomszédságukban az amerikai tengerészgyalogosok lövészeti kiképzőterepe volt. Az oceanográfusok megkérdezték a tengerészgyalogosokat, hogy kell-e nekik az a földdarab, a tengerészgyalogosok pedig azt mondták, hogy nem. Adományozott föld, akárcsak Washington D. C, de ezúttal egy, a Csendes-óceán fölé magasodó, parti szirten zöldellő eukaliptuszligetről volt szó.

Kaliforniai Egyetem, San Diego.

Addigra Kalifornia útkereszteződés lett, kelet és nyugat vegyüléke, San Francisco a nagyváros, Hollywood az álomgép. Az UCSD mindegyikük közös, szerencsés gyermeke, az állam magas homlokából kipattanó Athéné. Mindenhonnan odasereglettek a megalapítására a híres tudósok, rabul ejtette őket a mediterrán világvégén sarjadó új kezdet.

Megalapították az iskolát és segítettek feltalálni egy új dolgot: a biotechnológiát. Athéné legújabb ajándékát az emberiségnek. Az egyetem, a tanárok, az orvosok a nép tulajdona voltak, senki sem fölözött le róluk hasznot. Közprojekt egy egyre inkább privatizált világban: kemény, jóindulatú, de nagyon elszánt. Mit akar adni a világnak?

Frank gondolkozott rajta, hogy odabiggyesszen még egy megjegyzést Yann Pierzinski hetes nyomtatványának a végére, azzal a javaslattal, hogy keressen belső támogatást a Torrey Pines Generique-nél. Aztán úgy döntött, jobb lesz, ha Derek Gasparon keresztül intézi a dolgot. Személyesen is beszélhetett vele, amikor San Diegó-ba ment, hogy előkészítse a visszatelepülést.

Egy héttel később úton is volt. Az első járaton elaludt egy DVD-t nézve. Dallasi átszállás, a reptéren jó kis embernézés, aztán megint fel a levegőbe, és vissza az álom karjaiba.

Felébredt, amikor megérezte, hogy ereszkedni kezd a gép. Még mindig Arizona fölött voltak, a hatalmas, napégette formák ívesen folytak el alattuk. Frank egy része, ami sokkal régebb óta. aludt, mint hogy a teste elszunnyadt volna a gépen, szintén ébredezni kezdett: lassan hazaért. Döbbenetes volt, hogy megváltozott a világ, amint átért az évi harminc centiméternél kevesebb csapadék zónájába. Frank a repülőgép belső ablakához szorította a homlokát, és nézte, ahogy felbukkan előtte a következő kiégett hegyvonulat. Elmegyek majd szörfözni, gondolta magában.

A Mojave sivatag halvány ámbrája helyét átvették Dél-Kalifornia nagy, bozótos parti hegyei. A kertvárosi részektől nyugatra, a zsúfolt völgyekben, a lecsupaszított hegytetőkön keletre pedig az egyre növekvő óriás, San Diego és környéke. Frank látta, hogy buldózerek simítják el a talajt a legújabb lakónegyedek előtt. Az autóutak artériás árama fényesen csillogott.

Frank gépe lassított és lejjebb siklott, át az utolsó csúcsokon, el a város fölött. A belváros üvegfedte felhőkarcolóinak csokra azonnal feltűnt a gép bal oldalán, látszólag egyforma magasak voltak. Fiatalkorában Frank egy ideig azokon az épületeken dolgozott, és most úgy nézte őket, mint egykori otthonát. Pontosan tudta, melyik épületeket mászta meg: mélyen az emlékezetébe vésődtek. De jó év volt! Undorodott a professzorától, és egy időre otthagyta az iskolát. Egy szezont végigmászott a Yosemite Nemzeti Parkban, a Camp Fourban élt, de aztán elfogyott a pénze, és úgy döntött, hogy olyasvalamit csinál a megélhetésért, amihez a testi tudására van szükség, nem a szellemire. Egy fiatalember hibái – bár legalább nem ringatta magát abban a tévhitben, hogy meg tudna élni profi sziklamászóként. De ugyanerre a tudásra volt szükség ahhoz is, hogy karbantartsák a felhőkarcolók ablakait – nemcsak lemosták az ablakokat, bár az is a feladataik közé tartozott, de a mászók javították és cserélték is a rosszakat. Furcsa, de csodálatos munka volt átlendülni a hatalmas épületek tetejének peremén, leereszkedni az oldalukon ablakot pucolni, a szivárgó tömítést kipótolni, a megrepedt ablaktáblákat kicserélni és a többi. A mászás egyszerű volt, és az egyszerűség kedvéért általában állványuk is volt; a függesztések, a T-rudak, a palánkok és a többi felszerelés mind bombabiztos volt. Az itt dolgozók igazán vegyes társaság volt, akárcsak a mászók mindenütt – a szinte írástudatlan cowboytól az excentrikus Nietzsche– vagy Adam Smith-kutatóig minden belefért. Az ablakos munka is vicces volt, ahogy azt a Nietzsche-kutató mondta, az óvodás munka apoteózisa, merő élvezet: a régi tömítést kivágni, a felmelegített tömítést benyomni, csavarokat és anyákat ki- és becsavargatni, hatalmas tapadókorongokat rakni az ablaklapokra, kilebegtetni őket, felcsörlőzni a tetőre vagy az állványokra, és mindeközben a hűvös tengerillat, a nem sokkal fölöttük lebegő felhők és a vakító napsütés keveréke, napsütésben meleg, felhős időben hűs, és a lábuk alatt elterülő San Diegó-i belváros, hogy legyen mit nézniük, ha épp nem dolgoznak... Gyakran felbuzdult benne a boldogság, ahányszor csak megállt és körbenézett. Ritka dolog volt ez az életében.

Végül aztán az ismétlődés unalmassá vált, mint mindig, és Frank továbblépett. Először utazni ment, amíg csak fel nem élte a félretett pénzét, aztán vissza a tudományos életbe. Próbát tett egy másik laborral, egy másik témavezetővel, egy másik egyetemmel, ahol minden jobban ment. Végül visszakerült az UCSD-re, vissza San Diegóba, gyermekkori otthonába, a városba, ahol még mindig a legkényelmesebben érezte magát az egész világon.

Igazából akkor szembesült ezzel az érzéssel, amikor kilépett a reptér üvegfalú folyosójáról az utcára, és a kültéri mozgólépcsőn leszökdelt az autókölcsönzőkhöz. A hazatérő főemlős magabiztossága, semmi kétség – a fény esése, a hegyek íve mind-mind régről ismerős, de a legismerősebb maga a levegő, ahogy a bőrére tapad, a hőmérséklet, a pára– és sótartalom egyedi aránya, ami egyértelműen San Diegó-ivá tette. Mintha visszavehette volna a kedvenc régi ruháját tíz frakkban töltött év után. Hazatért, és ezt a teste minden sejtje érezte.

Beszállt a bérelt kocsiba (mintha mindig ugyanazt az autót kapta volna) és kihajtott a parkolóból. Az északra tartó autóúton tömeg volt, de nem volt túlzsúfolt, az emberek úgy cikáztak, mint a seregélyek, követték a csorda szabályait, igyekeztek minél messzebb maradni a többiektől, és a lehető legritkábban változtatni a sebességet. A világ legjobb vezetői. El bal kéz felől a Mission Bay és a Mount Soledad mellett, át a vidéken, ahol minden letérő élete valamelyik jelentős helyszínére tartott. Le a Gilmannál, fel az út fölé csüngő lakóházak szűk kanyonján, át azon, ahol egyszer egy éjszakát töltött egy lánnyal, mikor is?..., akkor, amikor még történtek vele ilyesmik. Le a dombról és be az egyetemre.

UCSD. Otthon, édes otthon. Iskola az eukaliptuszligetben. Fürge eszű, kifinomult, ijesztően hatalmas – Franket még úgy is lenyűgözte, hogy oda tartozott. Többek között ez itt főemlősök egy kiemelkedően hatékony csapata volt, és mind azon dolgozott, hogy a csapat tagjainak még jobb sora legyen.

Bár egy évet a keleti part hatalmas fenyvesei között töltött, volt valami megejtő az egyetem eukaliptuszligetében – valami bájos, szinte már megnyugtató. A fákat vasúti talpfa-ültetvénynek ültették, mielőtt rájöttek volna, hogy erre teljesen alkalmatlan az eukaliptusz faanyaga. Most valamiféle matematikai hálóban nőttek, és elszórva köztük ott magas-lott az UCSD egyetemi épületeinek változatos csoportja. Két észak-dél irányú, széles sétány kötötte össze az épületeket.

Frank úgy szervezte, hogy egész délután legyenek találkozói. A tanszék a rendelkezésére bocsátott egy, a Revelle Plazára néző, üres irodát; a saját szobájában még mindig ott volt a Berlinből időlegesen ideköltözött kutató. Megszerezte a kulcsokat Rosariától, a tanszéki titkárnőtől, leült a poros asztal, a működőképes telefon mellé, és megbeszélte négy megmaradt tanítványával, hogyan haladnak a disszertációikkal. Mindegyikkel negyvenöt percet töltött, és végig tisztában volt vele, hogy nem ő a nekik való ember, hogy balszerencséjük van, hogy épp ő a témavezetőjük, hiszen úgy döntött, egy egész évre elmegy az NSF-be. Majd megpróbálja kárpótolni őket, amikor visszatér – de nem egyszerre az egész kiesett évért, és semmiképp sem ma. Az igazság szerint egyikük projektje sem tűnt izgalmasnak. Néha volt ilyen.

Ezután még mindig volt másfél órája a Derekkel megbeszélt találkozóig. Az UCSD-n rémálom volt a parkolás, de Rosaria adott neki egy kártyát az egyik tanszéki parkolóhelyhez, és a Torrey Pines alig pár száz méternyire volt innen, úgyhogy úgy döntött, elsétál odáig. Nyugtalan volt, szinte már ideges, eszébe jutott hát, hogy kipróbálhatná a mászóutat is, amit akkor dolgozott ki néhány barátjával, amikor mind a Revelle-ben laktak, hogy legyen egy kis edzésük is néha. Az épp kellemesen kitöltötte volna az agyonütni való időt.

Le kellett ehhez sétálni a La Jolla partra, ráfordulni a La Jolla Farms útra, ki az egyetem tulajdonában lévő sziklaszirtre. A partra lefutó két kanyon közé szorult, négyzet alakú kis fennsík volt, a végén a tengerbe szakadó, meredek, százhúsz méter körüli sziklafallal. Ezt a részt nagyjából meghagyták természetes állapotában, bár akadt néhány omladozóban lévő második világháborús bunker is rajta, és mivel találtak a sziklán pár hétezer éves sírt, innentől fogva a nemzeti műemlékvédelem törvényei szerint már örökre védett területnek minősül. Kiváló fal volt, és Frank egyik kedvenc helye az egész bolygón. Lakott rajta, volt, hogy minden éjszaka itt aludt, és a régi tornatermet használta mosdóként, találkozott itt lányokkal, és gyakran leereszkedett a meredek szörfös ösvényen, ami egyenesen a Blacks kanyon partjára vitt.

Amikor a szikla pereméhez ért, egy táblát pillantott meg, hogy az ösvényt lezárták a szikla eróziója miatt. Nehéz lett volna vitatnia a felirat jogosságát: az egykori út most csak kopott perem volt a hatalmas homokkő oszlopok tetején. Ennek ellenére le akart menni, délre sétált hát a szikla peremén. Kinézett az óceánra, érezte, ahogy átfúj rajta a tengerről jövő szél. A látvány épp olyan lenyűgöző volt, mint bármikor, és bár szokás szerint most is felhős idő volt, a felhők mintha csak még jobban kiemelték volna a végtelen látóhatárt, az óceán és az ég észrevehetetlenül kis szögben egymás felé görbülő, hatalmas lemezeit. Kalifornia, a történelem éle – elég hülye elképzelés volt, és azt az egyet leszámítva, hogy az állam fizikailag valóban a kontinens szélén volt, hamis is, de a tájképben volt valami metaforaszerű, mintha valóban az éle, a széle lett volna valaminek.

Pompás hely. Az üres szikla déli oldalán a szűkebb, meredekebb kanyonban volt egy másik lefelé vezető ösvény is, Frank vállalta hát, hogy megszegi a szabályokat, és azon ereszkedik le. Rajta és pár haverján kívül soha senki nem használta, mert az első szakasz ijesztően védtelen volt a szikla késéles peremén, a darabos homokkő mederbe mindkét oldalon tátongó lyukat mart a szél. Bal kéz felé is hajmeresztően meredek volt a szikla. Az volt a trükk, hogy gyorsan és határozottan kellett leereszkedni, Frank ezt is tette, kicsit csúszott is lefelé az oldalán, de a meder másik fala megállította, onnantól gyorsan és eseménytelenül le tudott ugrani.

Odalenn sósan harsogott a tenger, itt a parttól nem messze felszökkenő sziklák miatt hangosabb volt a hullámok moraja, mint másutt. Északra sétált a parton, élvezte, hogy itt is otthon van. Blacks Beach, az UCSD szörföseinek második otthona.

A Torrey Pines Generique-hez felsétálni az eddigi gondok tükörképét hozta: itt a parti szakasz volt a nehezebb. Belógó perem magasodott egy jó negyven láb magas, kemény agyagfal fölé, szabadon kellett másznia a zöld algafolyások mellett, aztán felkapaszkodni a a meredélyen át a közeli sárkányrepülő-kikötőül szolgáló sziklacsúcsra. A tetőn vette csak észre a táblát, hogy most már itt is veszélyesnek tartották és megtiltották a mászást.

Hűha. Frank akkor is élvezte. Felfrissült, mintha hetek óta most lett volna először terjesen éber. Hát ezzel járt, hogy végre otthon van! Enyhén izzadt, a tengeri levegőtől nedves hajába túrt, és elsétált, hogy meglássa, mi történt a cégnél.

Be a Torrey Pines Generique parkszerű területére, át az újonnan megerősített biztonsági kapukon. Az egész valahogy üresnek tűnik, gondolta, miközben beért a főépületbe és lement a folyosón át Derek irodájába. Határozottan sok embert elküldhettek – jó néhány használaton kívüli, üres laboratórium mellett ment el.

Frank belépett az előszobába, köszönt Derek titkárnőjének, Susan-nek, aki becsöngetett a főnökének. Frank bement. Derek felkelt jókora íróasztalától, hogy kezet rázhassanak.

– Jó újra látni téged! Hogy vagy?

– Jól, és te?

– Ó, elmegy, elmegy.

Az irodája pont ugyanúgy nézett ki, mint amikor Frank legutóbb itt járt: az ablak a Csendes-óceánra nézett, a falon bekeretezve Derek portréja az U. S. News & World Reportban, síelős képek.

– No, és mi újság a tudomány nagy bürokratáinak otthonában?

– Igazából technokratáknak hívják magukat.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy ez hatalmas különbség – rázta meg Derek a fejét. – Sosem értettem meg, miért mentél oda. Gondolom, jól kihasználtad az ott töltött időt.

– Igen.

– És most már mindjárt visszajössz.

– Igen. Kis híján végeztem náluk. – Frank rövid szünetet tartott. – De figyelj, mint azt már a telefonban is mondtam, láttam valami érdekeset, az egyik akkoriban itt dolgozó alaktól jött be,

– Igen, utánanéztem. Még mindig fel tudnánk venni főállásban, biztos vagyok benne. Nem kap sok pénzt odafenn a Caltechen.

– Az jó. Úgy néztem ugyanis, hogy igen érdekes ötlettel állt elő.

– Akkor az NSF támogatja?

– Nem, a bizottság nem volt tőle úgy elájulva, mint jómagam. Lehet, hogy igazuk is volt, egy kicsit még nyersnek tűnt az egész. De az a helyzet, hogy ha működik, akkor számítógépes szimulációval is tesztelni lehet a géneket, azonosítani lehet a keresett fehérjéket, egész a ligandu-mok szintjéig, ami azt jelenti, hogy az in vivo sejteken jobb kapcsolódások lennének. Nagyon felgyorsítaná a folyamatot. Kiélesítené.

Derek alaposan végigmérte.

– Tudod, hogy nincs igazán pénzünk új emberekre.

– Tudom. De ez a fickó posztdoktori képzésen van, nem? És matematikus. Igazából az NSF-től is csak számítógépidőt kért. Felvehetitek főállásba kezdőfizetésért, ráizzíthatjátok az ügyre, és nektek szinte semmibe sem kerülne. Nézd, ha ezt sem engedhetitek meg magatoknak...

– Hidd el nekem, érdekes lehet.

– Mit értesz az alatt, hogy „érdekes”?

– Épp most magyaráztam el. Vegyétek fel főállásban, és írassátok alá vele a szokásos szerződést a szellemi jogokról meg minden. Arra nagyon figyeljetek oda.

– Eddig értem, de miben lehet „érdekes”?

Frank nagyot sóhajtott.

– Abban, hogy lehet, hogy így meg tudjátok oldani a célzott bejuttatást. Ha a módszere működőképes, és le tudjátok védeni, akkor valóban számottevő licencdíjakra számíthattok. Számottevőkre.

Derek hallgatott. Tudta, hogy Frank tisztában van vele, hogy a cég szinte lélegeztetőgépen van, és hogy ilyen helyzetben Frank nem vacakolna apróságokkal, de még olyan nagy dobásokkal sem, amihez idő és tőke kellene. Nyilvánvalóan valami csodaszert ajánlott.

– És miért küldte el ezt a pályázatot az NSF-nek?

– Fel nem foghatom. Talán valamelyikőtök elutasította, amikor még itt dolgozott. Talán a calteches témavezetője azt mondta neki, adja be. Nem számít. Csak nézesd át azokkal az embereiddel, akik a célzott szervezetbe juttatást kutatják. Miután felvetted ezt az alakot.

– Miért nem beszélsz velük te magad? Menj, keresd meg Leo Mulhouse-t ez ügyben!

– Mert... – Frank átgondolta a dolgot. – Oké. Megyek, beszélek velük, megnézem, hogy állnak a dolgok. Hozd vissza ezt a Pierzinskit a csapatba. Hívd fel még ma! Aztán meglátjuk, mi lesz.

Derek biccentett. Még mindig boldogtalannak tűnt.

– Tudod, Frank, nekünk leginkább rád lenne itt szükségünk, amint azt már mondtam is. Semmi sem megy úgy, ahogy kéne, amióta te elmentél. Talán ha visszaköltözöl, felvehetünk valamiféle olyan megoldással, ami az UCSD-nek is megfelel.

– Az előbb mintha azt fejtegetted volna, hogy nincs pénzetek új emberre.

– Ez így is van, de valamit csak megpróbálhatnánk megbeszélni, nem?

– Talán. De egyelőre még ne beszéljünk erről. Először el kell jönnöm az NSF-től, és meg kell néznem, hogy miképp állnak a lekötött részvényeim. Ebben a cégben is voltak opcióim.

– Voltak bizony. Frank, ha akarod, annyi opciót kapsz, amennyit csak elbírsz!

Egy cégnek semmibe sem került, ha részvényvásárlási opciókat osztogatott, inkább csak jóindulatú kis gesztusnak számított, hacsak nem ment épp minden a lehető legjobban a céggel és a piaccal. De most, hogy a NASDAQ hosszabb ideje csak vergődött, nehéz volt már valódi kompenzációként tekinteni az opciókat. Az, hogy Frank megemlítette őket, felderítette Dereket, mert azt jelentette, a másik bízik a Torrey Pines Generique jövőjében, és hogy kész is részt venni benne, amikor visszajön Kaliforniába.

– Tegyél meg minden tőled telhetőt, hogy szerezz annyi tőkét, hogy még egy ideig a víz fölött maradhassatok – javasolta még Frank, miközben már indult.

– Hogyne. Mindig mindent megteszek!

Frank nagyot sóhajtott odakinn. A Torrey Pines nagyon rossz bőrben volt. Frank nagyon kötődött hozzá. Szerencsére még semmi sem volt veszve. Derek értett hozzá, hogy életben tartsa a céget, de Sam Houston nem volt jó. Dereknek Frank kellett tudományos tanácsadónak. Vagy konzultánsnak, figyelembe véve, hogy az UCSD-nél is dolgozott. Ha pedig szerződnek Pierzinskivel, talán minden rendbe jön. Az év végére akár homlokegyenest más is lehet a Torrey Pines helyzete. És ha minden jól megy, akkor minden esélyük meg van rá, hogy a cég nagyon jól menjen.

Frank lebóklászott Leo laborjába. Észrevehetően nagy volt itt az élet az épület többi részéhez képest – emberek rohangásztak fel-alá, oldatok szaga úszott a levegőben, gépek zümmögtek halkan. Amíg élünk, remélünk. Bár az is lehet, hogy csak olyanok voltak, mint a Titanic zenészei, akik tovább játszottak a süllyedő hajón.

Ebben az esetben viszont inkább úgy tűnt, hogy valaki még meg akarja menteni a hajót. Franket megnyugtatta a látvány. Bement és udvariaskodott egy sort Leóval és az embereivel, úgy érezte, nem esik nehezére barátságosan és biztatóan viselkednie. Végtére is ez volt a lényeg. Megemlítette, hogy Derek küldte le, hogy beszéljenek a jelenlegi helyzetről, mire Leo csak semlegesen biccentett egyet, és röviden, de érthetően összefoglalta a fejleményeket.

Frank alaposan megnézte magának beszéd közben. Íme, a tudós, gondolta. A legoptimálisabb tudományos térben. Van egy laborja, egy megoldandó problémája, teljesen belemerült és gőzerővel dolgozik rajta. Boldognak kéne lennie, de nem az. Nehéz a rábízott probléma, de aligha ez a gond: a laboratóriumokban mindig nehéz problémákon dolgoztak az emberek.

Valami más volt a gond. Talán a cég helyzete aggasztotta. Talán ettől tűnt olyan feszültnek. A zenészek is érezhették annak idején, hogy megdől alattuk a fedélzet. Ebben az esetben tényleg igazi hőstett volt, hogy mindezek dacára tovább játszottak, míg csak el nem jött a vég.

De valamiért Franket enyhén idegesítette is a dolog. Az emberek a régi bevált módszerrel dolgoztak, próbáltak mindent terv szerint csinálni, akkor is, ha hibás volt a terv: normális tudomány, a szó kuhni és hagyományos értelmében is. Minden teljesen normális, mindenki bízik a rendszerben akkor is, ha a rendszer nyilvánvalóan részrehajló és hibás. Hogy tarthattak ki mégis? Hogy lehettek ilyen elvakultak, elszántak, ostobák?

Frank becsomagolta a lényeget.

– Talán ha valahogy tesztelni tudnátok a géneket számítógépes szimulációban, akkor előre megtalálhatnátok a fehérjéket.

Leo értetlenül nézett rá.

– Kéne hozzá egy izé. Egy elmélet, hogy a DNS hogyan kódolja a génkifejezés funkciókat. Ez lenne a minimum.

– Igen.

– Az tényleg jó lenne, de nem tudok róla, hogy bárkinek is a birtokában lenne ilyesmi.

– Nem is, de ha lenne... George nem valami ilyesmin dolgozott, vagy ha ő nem, valamelyik időleges embere? Pierzinski?

– De igen, Yann valami kifejezetten izgalmason dolgozott. Csak épp elment.

– Azt hiszem, Derek megpróbálja visszahozni.

– Na, végre egy jó ötlet!

Marta ebben a pillanatban sétált be a laborba. Amikor meglátta Fran-ket, zavartan megtorpant.

– Ó, helló, Marta!

– Helló, Frank! Nem is tudtam, hogy benézel.

– Én sem sejtettem.

– Ó, nem? Nos... – A nő habozott, elfordult. A helyzet ordított arról, hogy Marta mondjon valamit, Frank legalábbis úgy érezte, mondjuk hogy „jó volt látni téged, ha már ilyen hamar menni készülsz”. De Marta csak ennyit mondott: – Késésben vagyok, megyek, vár már a munka!

És már ott sem volt.

Frank csak később jött rá, amikor kielemezte a napot, hogy Leóval ezek után határozottan és igen látványosan rövidre zárta a beszélgetést, azért, hogy Marta után mehessen. Akkor és ott csak arra eszmélt fel, hogy már a folyosón van, és beérte a nőt, mielőtt rájött volna, mit is csinál. Marta megfordult és meglátta.

– Mi van? – szólt rá élesen, és úgy nézett rá, mintha a puszta tekintetével akarná megállítani Franket.

– Szia, csak azon gondolkoztam, hogy hogy vagy, mert nem láttalak már egy ideje, és hát gondolkoztam. Mit szólnál hozzá, ha mit tudom én, mondjuk elmennénk vacsorázni és beszélgetnénk egyet?

A nő végigmérte.

– Nem hinném, hogy jó ötlet volna. Jobb lenne, ha hagynánk az egészet. Mi értelme lenne?

– Nem tudom, csak érdekelne, mi van veled, ennyi az egész.

– Ja, persze.

Frank felfújta a száját és végigmérte Martát. Jól nézett ki. Egyszerre volt a legerősebb és a legvadabb nő, akivel valaha találkozott, de ennek ellenére valahogy minden elromlott közöttük.

Most végigmérte, és megértette, mit akar mondani. Hogy sosem fogja megtudni, hogy mostanában milyen Marta élete. Frank is elfogult volt, Marta is, és az a kevés adat, amit megosztanának egymással, mindenképp hibás lenne. Nem számítana, hogy beszélgettek pár órát. Semmi értelme nem lett volna megpróbálni sem. Csak felkavarta volna a múltban hagyott, rossz érzéseket. Talán majd tíz év múlva. Talán soha. Marta alighanem észrevett valamit ebből a gondolatmenetből az arcán, mert egy türelmetlen biccentéssel sarkon fordult és eltűnt.

Egy nappal azután, hogy Frank beugrott hozzájuk, Leo bekapcsolta a számítógépét, amikor beért az irodájába, és látta, hogy Derek küldött neki egy e-mailt. Megnyitotta, aztán elolvasta a csatolt fájlt is. Amikor végzett vele, kinyomtatta, és átküldte Briannek és Martának is. Marta egy órával később benézett hozzá, és közölte, hogy már dolgozott is egy keveset az ügyön.

– Hé, Brian – kiabált ki Leo ajtajából –, gyere csak, nézd meg te is! Derek küldött nekünk egy cikket attól a Yann Pierzinskitől, aki itt dolgozott. Vicces fiú volt. Ez valami új változata annak az izének, amin itt dolgozott. Akkor is érdekesnek találtam. Ha valahogy meg tudnánk oldani, hogy segítsen nekünk jobban illeszkedő ligandumokat találni, akkor lehet, hogy nem hidrodinamikus nyomással kéne megpróbálnunk a szervezetben tartani őket!

Még be sem fejezte, Brian már be is jött, és Marta elkezdett a Leo képernyőjén lévő diagram részein mutogatni, amint odaért.

– Látod, mire gondoltam?

A májsejtek, az endotheliális sejtek, a test minden sejtje olyan receptor ligandumokkal volt ellátva, amelyek szélsőségesen specifikusan csak egy-egy, a vérből megszerzendő fehérje ligandumaira reagáltak. Olyan volt ez, mintha a kulcsokat és a zárakat a génekbe kódolták volna és a fehérjékben építették volna meg. Gyakorlatilag eleven sejtekből építkező, mikroszkopikus lakatosmunka volt az egész.

– Igen, igen, nagyszerű lenne. Ha működne. Talán újra és újra le kéne futtatni ezt a programot, amíg nem látunk benne ismétlődéseket. És ha találunk párat... akkor letesztelhetnénk azokkal a ligandumokkal, amik a legjobban illenek hozzá, és kémiailag a legerősebbnek tűnnek.

– Pierzinski is visszajött, hogy velünk dolgozzon!

– Tényleg?

– Igen. Derek azt írta az e-mailben, hogy a rendelkezésünkre bocsátja.

– Kiváló!

Leo belenézett a céges adatbázisba.

– Igen, már itt is van, épp ezen a héten vették vissza. Frank Vanderwal lejött, és említette a srácot. Fogadni mernék, hogy ő szólt Dereknek is! Engem is kérdezgetett róla. Végtére is Vanderwalnak illene tudnia, az ő szakterülete..

– Az én szakterületem is! – csattant fel Marta élesen.

– Persze, persze, csak azt mondtam, hogy Frank esetleg..., na, tudod. Kérjük majd meg Yannt, hogy nézze meg, mire jutottunk. Ha működne...

– Naná – mondta Brian. – Érdemes kipróbálni. Tényleg érdekes.

Rákeresett Yannra az interneten. Leo áthajolt a válla fölött, úgy nézte a listát.

– Derek nyilván azt szeretné, hogy azonnal beszéljünk vele.

– Biztos, hogy miattunk vette fel újra.

– Szerintem is. Érdemes lenne beszélni vele, mielőtt belevágna valami másba. Elég sok laborban hasznát vennék még egy biomatematikusnak.

– Ez igaz, de nincs olyan sok laboratórium. Szerintem mi kapjuk meg. Figyeljetek, szerintetek mit érthet Derek az alatt, hogy „azonnal írjátok fel a lehetőségeket”?

– Azt hiszem, neki akar látni újabb anyagi támogatást szerezni az elképzeléssel.

– A fenébe! De alighanem igazad van. Hihetetlen! Oké, egyelőre ezzel ne is törődjünk, csak hívjuk fel Yannt!

A Yann Pierzinskivel folytatott beszélgetés valóban érdekes volt. A fiú pár nappal később libbent be a laborba. Ugyanolyan barátságos volt, mint régebben, és örült, hogy visszavették a Torrey Pineshoz. Elmesélte, hogy George kis matematikuscsapatánál lesz, de Derek már szólt neki, hogy számítson rá, sokat kell Leóékkal dolgoznia: kíváncsian és munkára készen érkezett.

Leo örült, hogy újra látja. Yann még mindig hajlamos volt hadarni, ha valami felizgatta, és még mindig oldalra billentette a fejét gondolkozás közben, mintha csak vérrel akarta volna elárasztani az egyik agyféltekét valami olyasféle „hirtelen hidrodinamikus nyomással”, mint amitől épp próbáltak eltávolodni a munkájuk során (és jobbra billentette a fejét, tehát az úgynevezett kreatív oldalnak adott egy löketet, figyelte meg Leo). Az algoritmusokkal kapcsolatos munkája még nem volt kész, mondta, és épp az a génnyelvtani rész volt a legfejletlenebb, amire Leónak, Martának és Briannak szüksége lett volna, de ez nem gond, mert sokat segíthetnek neki benne, és cserébe ő is tud nekik segíteni. Dolgozhatnának együtt, és ha már erről volt szó, Yann valóban nagy koponya volt, és jó dolognak tűnt, hogy bevegyék az ötletelésbe. Leo bízott a saját képességeiben, tudta, hogyan tervezzen meg és vezessen le kísérleteket, de amikor a matematika, a szimbolikus logika és a számítógépes programozás különleges vegyülékére került a sor, amiben ezek a biomatematikusok lubickoltak – például az emberi gondolkozás matematizálása, az, ahogy mechanikus lépésekre bontották, hogy számítógépekbe táplálhassák –, akkor elveszítette a talajt a lába alól. Leo örömmel nézte, ahogy Yann leül, és összedugja a laptopját az ő gépeikkel.

Az ezt követő napokban kipróbálták Yann algoritmusait a HDL-gyártó sejtek génjein. Yann különféle képleteket helyettesített be a műveletek utolsó lépéseibe, aztán megnézte, mi a számítógépes szimulációk eredménye, és kiválasztott néhányat a laboratóriumi tesztekre. Nemsokára rátaláltak a műveletsor egy olyan változatára, ami konzisztensen jól jósolta meg a célsejthez kellően illő fehérjéket – gyakorlatilag kulcsot adott a zárakhoz.

– Az egész elmúlt évben erre összpontosítottam – jegyezte meg Yann vidáman egy újabb siker után.

Munka közben Pierzinski mesélt nekik pár részletet arról, hogyan jutott el idáig a munkájával. Egyik-másik aspektust a calteches témavezetője munkája láttán kezdte el követni. Marta és Brian arról faggatták, mire akart kilyukadni a gyakorlati felhasználásban, mire Yann csak megvonta a vállát. Igazából semmire, mondta. Úgy volt vele, hogy az egész művelet fő érdekessége abban rejlik, mit árulhat el a kodon funkciók matematikájáról. Csak jobban meg akarta érteni, matematikailag mi rejlik amögött, ahogy a gének szervezetekké állnak össze. Nem igazán gondolt bele a klinikai vagy terápiás alkalmazásokba, bár habozás nélkül elismerte, hogy lehetnek.

– Logikusnak tűnik, hogy minél többet tudunk erről, annál jobban értjük majd, hogyan működik.

A többi nem érdekelte. Jellegzetes matematikus hozzáállás volt ez is.

– De Yann, nem látod, mi mindenre lehetne ezt használni?

– Gondolom, elég sok dologra, de nem igazán köt le a gyógyszerészet. Leo, Brian és Marta csak döbbenten nézték. Bár valaha együtt is dolgoztak vele, úgy tűnt, mégsem ismerték. A legtöbb szempontból normálisnak tűnt, mintha tudatában lett volna a külvilág létezésének és a többi. Valamennyire.

– Figyelj, hadd vigyünk el ebédelni – mondta végül Leo. – Szeretnék több mindent elmagyarázni arról, mi mindenben segíthet nekünk ez az egész.

A Branson és Ananda lobbicég irodája a Pennsylvania sugárút környékén volt, nem messze az Indiana Street és a C Street kereszteződésétől, nagyjából félúton a Fehér Ház és a Kapitólium között. A Marketplace-re nézett. Nagyon szép kis iroda volt.

Charlie barátja, Sridar a bejárati ajtónál várta őket. Először bevitte őket, hogy találkozzanak magával az öreg Bransonnal, aztán átvezette a társaságot a tárgyalóba. A hosszú asztal melletti ablakból ráláttak a göcsörtös ágakon zöldellő, kora nyári levelekre. Sridar leültette a khembalungiakat, kávéval és teával kínálta őket. Mind teát ittak. Charlie az ajtónál állt, a térdét egyenesítgette, enyhén rugózott, hogy Joe ne ébredjen fel a hátán, és gyorsan kimenekülhessen, ha úgy hozza a sor.

Drepung beszélt a khembalungiak nevében, bár időről időre Su-candra és Padma is közbevetett egy-egy kérdést. Mindannyian sokat beszéltek Rudra Cakrinnel; az öreg sokat kérdezett tibetiül. Charlie egyre inkább arra jutott, hogy tévedett, és az öreg tibeti mégsem ért angolul. Trükknek túl nehézkes lett volna ez a sok fordítás. Épp, ahogy Anna mondta.

Mindegyik khembalungi áthatóan nézte Sridart és Charlie-t, ha ők beszéltek. Igazán figyelmes hallgatóság. Határozottan erős volt a fellépésük. Egy idő után Charlie úgy érezte, hogy a khembalungiak kalkuttai vászonholmija, vöröses mellénye és szandálja a normális viselet, és a tárgyaló a furcsa a maga sima, makulátlan szürkeségében. Hirtelen úgy érezte magát, mintha a Gymboree egyik hatalmas mászókájának a belsejében lett volna.

– Tehát már 1960 óta független állam? – kérdezte épp Sridar.

– Az Indiával való kapcsolatunk némileg... összetettebb ennél. Az ön által sugallt értelemben csak 1993 óta vagyunk függetlenek. – Drepung elmagyarázta Khembalung történelmét. Sridar bele-belekérdezett és jegyzetelt.

– Tehát dagály idején mindössze öt méterrel vannak tengerszint fölött – jegyezte meg Sridar a monológ végén. – Hallgassanak rám, egyvalamit már a legelején le kell szögeznem. Nem ígérhetünk önöknek túl sok mindent a globális felmelegedés ügyében. A Kongresszus teljesen feladta a leckét – kurtán Charlie-ra pillantott –, bocs, Charlie, lehet, hogy nem is feladta, hanem inkább a szőnyeg alá söpörte.

Charlie önkéntelenül is elkomorodott.

– Chase szenátor aztán nem, mint ahogy mások sem, akik figyelemmel kísérik a világ sorsát. Továbbra is dolgozunk rajta, folyamatban van egy jelentős törvénytervezet, és...

– Persze, persze, természetesen – mondta Sridar, és felemelt kézzel csitítgatta, mielőtt belelovalta volna magát a dologba –, minden tőletek telhetőt megtesztek. De fogalmazzuk meg másképp... a Kongresszusban sokan vannak, akik úgy vélik, már úgyis késő bármit is tenni.

– Jobb későn, mint soha! – csattant fel Charlie, és kis híján felébresztette Joe-t.

– Megértjük – mondta Drepung Sridarnak, miután az öregre pillantott. – Nem várunk önöktől lehetetlent. Csak reméljük, hogy gyakorlott segítséget találunk, akik ismerik a bevett procedúrákat. A vonakodó testületekhez benyújtott folyamodványok tartalmáért mi magunk felelünk, de megbízunk önökben, hogy segítenek megszervezni, hogy találkozhassunk velük.

Sridar higgadtan nézte őket, de Charlie tudta, mi jár a fejében.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy az ügyfeleink szolgálatára bocsássuk tapasztalatunkat – közölte Sridar. – Csak emlékeztetni akartam önöket, hogy nem vagyunk mi sem csodatevők.

A khembalungiak bólintottak.

– Akkor a csodákról majd mi gondoskodunk – válaszolta Drepung éppolyan semmitmondó arckifejezéssel, mint Sridar.

Charlie arra gondolt, hogy ez a két mókamester jól kijön majd egymással. Lassan kidolgozták, hogy mit várhatnak el egymástól, és Sridar leírta a megegyezés részleteit. A khembalungiak boldogok voltak, hogy leírja mindazt, ami gyakorlatilag az ő ajánlatkérésük volt.

– Így lényegesen könnyebb – jegyezte meg Sridar. – Ügyes módszer arra, hogy fair ajánlatot írassanak velem.

A tárgyalások ezen pontján Joe végül teljesen felébredt, és Charlie kénytelen volt kimenni a szobából.

Sridar még aznap felhívta Charlie-t. A férfi épp egy padon ült a Du-pont Circle-ön, cumisüvegből etette Joe-t, és két utcai sakkozót nézett, amint egymáson gyakoroltak. Túl gyorsan léptek ahhoz, hogy követni tudja a játszmát.

– Figyelj, Charlie, ez kicsit belterjesnek tűnhet, mert eleve rajtad keresztül kerültek hozzám ezek a népek, de szerintem a lámáknak elsőre, vagy legalábbis valamikor az elején a te pasasoddal kéne találkozniuk. A Külpolitikai Bizottság az egyik fo testület, amivel együtt kell dolgoznunk, úgyhogy Chase a kiindulópont. Tudnál nekünk szerezni egy csinosabb szeletet a derék szenátor idejéből?

– Ha nem azonnal kell – kezdte Charlie, és a csuklóján lévő képernyőn megnézte Phil határidőnaplóját. – Mit szólsz a jövő keddhez? Ott van egy lemondott időpont.

– Késő délelőtt, amikor a legjobb formájában van?

– Mindig a legjobb formájában van.

– Aha, persze.

– Nem, komolyan mondom! Te nem ismered Philt.

– Hiszek neked. Kedden akkor...

– Tíz órától tíz húszig.

– Tökéletes!

Charlie bármikor érvelt volna amellett, hogy Phil Chase szenátor energiaszintje nagyjából egyenletes, és mindig igen magas. Harmadik terminusának második felében már teljesen beépült Washingtonba, és a tapasztalata számított annyit, hogy roppant befolyásos és roppant elfoglalt legyen. Megállás nélkül dolgozott, reggel hattól éjfélig minden órát húszperces egységekre osztott fel. Nehéz volt felfogni, hogy képes mindemellett megőrizni könnyed és nyugodt modorát, ami már-már túl nyugodt volt. A legtöbb témában nem izgatták a részletek. Munkakiosztó szenátor volt, nem nagyon szólt bele a munkájukba. A legjobb szenátorok többsége ilyen volt. Néhány szenátor megpróbált mindent megtanulni, és kiégett, mások nem tudtak szinte semmit, és gyakorlatilag csak két lábon járó választási plakátok voltak. Phil valahol félúton lehetett. Jól használta a stábját – leginkább külső memóriabankként, de néha jóval többre –, meghallgatta a tanácsaikat, a stratégiáikat, olykor még a felgyülemlett bölcsességüket is felhasználta.

Az, hogy ilyen hosszú időt eltöltött már a szenátori poszton, a mindkét párt által szigorúan betartott előreléptetési rendszerben azzal járt, hogy megkapta a Külpolitikai Bizottság elnöki székét, és részt vett a Környezeti Közmunkákban is. Mind a kettő első vonalbeli bizottság volt, nagy tétről döntöttek. A demokratáknak a legutóbbi választások után egy szavazatnyi előnyük volt a szenátusban és két szavazatnyi hátrányuk a Házban, és az elnök továbbra is republikánus maradt. Minden a jó öreg amerikai hagyomány szerint alakult, hogy Washingtont szinte lebénítsa tulajdon hatalmi egyensúlya; feltehetően abban reménykedtek, hogy akkor soha többé nem tud történni semmi sem, és a történelem örökre megáll. Persze ez olyannyira lehetetlen volt volt, mint kártyavárat építeni az orkán erejű szélben, de ügyes politikai manőverekhez és látványos cirkuszhoz vezetett. A Beltway belső oldalán mindkettőt élénkítőnek találták.

Akárhogy is, Philt mostanában különféle roppant fontos ügyek kötötték le, és ő is az újraválasztásán kezdett dolgozni. Régi stábfőnöke, Wade Norton folyamatosan a világot járta, és bár Phil nagyra becsülte Wade tanácsait, továbbra megtartotta, mint a stáb utazó általános tanácsadóját, viszont Andrea átvette az általános szervezői feladatokat, Charlie pedig a környezeti kutatásokat, bár ő is csak részmunkaidőben dolgozott, és általában ingázott.

Amikor mégis bejutott az irodába, úgy látta, minden a lehető legprofibban alakul. Igaz, folyamatosan volt egy kis káosz, de már réges-rég arra a következtetésre jutott, hogy ezt saját maga gerjeszti. Phil mindig kihasználta a két időpont közt maradt tíz percet, és egyik szobából a másikba mászkált, hogy beszéljen az embereivel. Elsőre úgy tűnt, csak vesztegeti az időt, de Charlie rájött, ilyenkor gyors közvélemény-kutatást tart, és a rendelkezésére álló, beosztatlan időben megpróbálja megtudni, ők mit gondolnak.

– Ma megfigyeljük az összképet! – jelentette ki ilyenkor, és bement egy újabb irodába, vagy a hűtőnek támaszkodva megivott még egy gyömbérsört. Néha csak a vita kedvéért elkezdett valakivel érvelgetni. Az emberei imádták. A kongresszusi stábokban általában politikaimádók dolgoztak, a többségüket annak idején egy pillanatig sem kellett noszogatni, hogy csatlakozzanak a középiskolai vitaklubhoz. Kedvükre való volt Phillel vitázni. A szenátor lelkesedése ragadós volt, a vigyora jobban hatott, mint egy dupla eszpresszó. Úgy tudott mosolyogni, mintha mindig halálosan élvezné, amit csinál. Ha rámosolygott az emberre, mindenki ragyogni kezdett. Charlie meg volt róla győződve, hogy Philt először csak a mosolyáért választották meg, és talán ez azóta sem változott. Attól volt olyan csodálatos, hogy egyáltalán nem játszotta meg. Nem mosolygott, ha nem volt kedve, de gyakran volt. Ez árulta el, miféle ember is ő, és ezért volt ilyen hatással másokra.

Mióta Wade elment, Charlie volt Phil fő tanácsadója a globális klíma témájában. Charlie és Wade tulajdonképp valamiféle ingázó tanácsadó váltócsapatként szolgáltak, mind a ketten csak részmunkaidőben dolgoztak – Charlie mindennap betelefonált, és hetente beugrott, Wade minden héten hívta az irodát, és havonta egyszer nézett be. A dolog azért működhetett, mert Philnek nem mindig volt szüksége a tanácsaikra, ha környezetvédelmi ügyekre került a szó.

– Srácok, teljesen kiképeztetek – mondta ilyenkor. – Boldogulok egyedül. Persze úgyis csak azt teszem, amit ti mondtatok. Ne aggódjatok! Wade, te maradj a Déli-sarkon, te meg, Charlie, Bethesdában. Majd elmesélem, hogy alakult.

Charlie-nak semmi baja nem is lett volna ezzel, ha Phil valóban mindig azt csinálta volna, amit Charlie és Wade tanácsoltak neki. De Philnek voltak más tanácsadói is, így sokféle nyomás nehezedett rá – ráadásul volt önálló véleménye is. El-eltért hát a tanácsaiktól.

Ahányszor Charlie-val találkozott, ragadós jókedvvel vigyorgott rá.

Mintha külön örült volna neki.

– Több dolgok vannak földön és égen – mormolta ilyenkor, és csak fél füllel hallgatta Charlie kifogásait. Akár a legtöbb kongresszusi képviselő, ő is úgy vélte, jobban tudja a stábjánál, mit hogyan érdemes elintézni, és mivel neki volt szavazata, a stábjának pedig nem, ebben gyakorlatilag igaza is lett.

A következő kedden tíz órakor, amikor a khembalungiak húszperces megbeszélésre érkeztek Philhez, Charlie-t nagyon érdekelte, hogy alakul a dolog, de aznap reggel a washingtoni sajtóklubba kellett mennie, hogy megnézze a Heritage Foundation egyik tudósának előadását, aki szerint a drasztikusan emelkedő hőmérséklet jót tesz az építészetnek. Fontos volt felderíteni az ilyen alakokat és segíteni azonnal tönkretenni hamis érvelési rendszereiket, és Charlie sértett haraggal, elszántan végezte ezt a munkát. A tények torzítása egy idő után már hatalmas hazugsággá állt össze, és Charlie mindig ezt érezte, amikor a Strenglofthoz hasonló alakokkal kellett tárgyalnia. Hazugokkal vívott meg, gazemberekkel, akik pénzért hazudtak a tudományos tényekről, és elfedték a világ pusztulásának világos jeleit. Letagadták, hogy egy tönkretett bolygót hagynak majd a gyermekeikre, állatok, erdők, korallzátonyok és biológiai rendszerek, otthonok nélküli bolygót. Hazug gazemberek, akik a saját gyermekeiket és az utánuk következő, számtalan nemzedéket csapták be. Charlie legszívesebben olyan hevesen vágta volna az arcukba az igazat, mint bármelyik félőrült utcai prédikátor. Amikor nekik ment a maga feszes, udvarias kérdéseivel és kellemetlenkedő megjegyzéseivel, annak mindig éle volt. Az ellenfelei próbálták úgy elvenni a mondandója erejét, hogy önteltnek vagy álszentnek nevezték, de az az él még mindig az elevenükbe hatolt, ha a jó helyre szúrt vele.

Akárhogy is, talán jobb volt, ha Charlie nem tartózkodott ott, amikor Phil találkozott a khembalungiakkal, így legalább nem vonta el Phil figyelmét, vagy nem keltette benne azt a benyomást, hogy tulajdonképp a látogatóknak segít. Phil tehát önálló véleményt alakíthatott ki, és ha terelgetni kell a lámákat, Sridar ott lesz. Mostanra Charlie már épp eleget látott a khembalungiakból ahhoz, hogy bízzon benne, Rudra Cakrin és az emberei tökéletesen tudják képviselni magukat. Phil is szembesülni fog különös meggyőzőképességükkel. Ismerte annyira a világot, hogy ne írja le a küldöttséget csak azért, mert nem öltönyös beltwayi ficsúrok.

Charlie elsietett a megjósolhatóan idegesítő előadásról, és pontban tíz óra húszra már vissza is ért. Felrohant Phil harmadik emeleti irodájához. Az irodák hatalmas ablakai a Malira néztek – egyetlen más szenátornak sem volt ilyen jó irodája; a szokásos Phil-féle puccsal szerezték meg. A szenátus rettentően zsúfoltan volt a régi Russel, Dirksen and Hart épületekben, de végül csak feladta a küzdelmet és átvette a United Brothers of Carpenters and Joiners of America székhelyét, addig ugyanis az ő tulajdonukban volt ez a pompás fekvésű épület egyenesen a Nemzeti Galéria és Kapitólium között. Az ács szakszervezet természetesen rettentő patáliát csapott – csak egy republikánus ház és szenátus merte meglépni a dolgot, ők külön örültek, ha pofonvághattak egy szakszervezetet –, és a vita után politikailag büdös volt ez a ház, kevés szenátor merte csak megkockáztatni azt a negatív hírverést, hogy beköltözik az új épületbe, miután a jogi csűrcsavarásnak vége volt, és megkapták a helyet. Phil azonban boldogan jött át, és kijelentette, hogy olyan hűen fogja képviselni az ácsok és a többi szakszervezet érdekeit, hogy fel sem fog tűnni nekik, hogy elveszítették a főhadiszállásukat.

– Hol védhetném jobban az amerikai dolgozókat? – kérdezte, és felvillantotta híres mosolyát. – Majd tartok egy kalapácsot az ablakpárkányon, hogy ne feledjem, kit is képviselek!

Tíz óra huszonháromkor Phil kikísérte a khembalungiakat az irodájából. Vidáman beszélgetett velük.

– Igen, köszönöm, természetesen, nagyon jó lenne... majd megbeszélek egy időpontot Evelynnel.

A khembalungiak elégedettnek tűntek. Sridar arca kifejezéstelen volt, bár egy kicsit mintha szórakozott volna a helyzeten. Gyakran tette. Phil már ment volna, amikor észrevette Charlie-t, és megállt.

– Charlie! Örülök, hogy látlak!

Széles vigyorral visszajött, és megrázta elvörösödő tanácsadója kezét.

– Szóval az elnök képébe nevettél? – A khembalungiakhoz fordult. – Ez a fickó az elnök képébe nevetett! Mindig is vágytam rá, hogy megtegyem!

A khembalungiak semleges arckifejezéssel bólintottak.

– Milyen érzés volt? – kérdezte Phil Charlie-t. – Lett valami következménye?

Charlie még mindig rákvörös volt.

– Igazság szerint önkéntelen volt. Mintha csak tüsszentettem volna. Joe rettentően csiklandozott. Amennyire meg tudtam ítélni, jól jött le. Az elnök elégedettnek tűnt. Igazából ő próbált megnevettetni, és amikor végre nevettem, ő is nevetett.

– Ez nem lep meg, nevetett, mert ezzel végzett is veled!

– Igen, persze. Akárhogy is, nevetett, aztán Joe felébredt, és bele kellett nyomnom a cumisüveget, mielőtt a titkosszolgálatosok valami meggondolatlan dolgot tettek volna.

Phil kacagott, aztán megrázta a fejét, és elkomorodott.

– Hát, mindenesetre sajnálom. Megtettél minden tőled telhetőt. Csapdába csalt... Imádja csapdába csalni az embereket. Remélhetőleg nem lesz a kárunkra. Talán még a javunkra is lehet... De bocs, most már késésben vagyok, mennem kell! Tarts kü – Megveregette Charlie karját, ismét elbúcsúzott a khembalungiaktól, és kisietett az ajtón.

A khembalungiak Charlie köré gyűltek. Vidámnak tűntek.

– Joe hol van? Hogyhogy nincs nálad?

– Igazán nem vihettem magammal arra az előadásra, ahol voltam, úgyhogy a Gymboree-s barátom, Asta vigyáz rá. Nemsokára vissza is kell mennem érte – nézett az órájára –, de meséljetek, hogy sikerült? Mindannyian követték Charlie-t egy lépcső melletti kis zugba, amit teljesen betöltöttek sötétvörös ruháikkal (Phil kedvéért kiöltöztek, figyelt fel rá Charlie), és erős, barna arcukkal. Még mindig elégedettnek tűntek.

– Nos? – kérdezte Charlie.

– Nagyon jól ment – mondta Drepung, és boldogan bólogatott. – Sokat kérdezett Khembalungról. Hét éve járt is ott, akkor találkozott is Padmával és másokkal. Nagyon érdeklődő volt, nagyon... együttérző. Ebből a szempontból Clintonra emlékeztetett.

Úgy tűnt, a volt elnök is meglátogatta Khembalungot pár évvel azelőtt, és nagy hatással volt a helyiekre.

– És ami a legjobb, megígérte, hogy segíteni fog!

– Igen? Nahát, ez pompás! Pontosan mit mondott?

Drepung hunyorogva próbálta felidézni.

– Azt mondta, „meglátom, mit tehetek”...

Sucandra és Padma is bólintottak, hogy így volt.

– Szóról szóra ezt mondta? – kérdezte Charlie.

– Igen. „Meglátom, mit tehetek.”

Charlie és Sridar összenéztek. Melyikük mondja meg nekik?

Sridar óvatosan kezdett neki.

– Valóban szó szerint ezt mondta!

Ezzel átpasszolta a labdát Charlie-nak. Charlie nagyot sóhajtott.

– Mi a baj? – kérdezte Drepung.

– Nos... – Charlie ismét Sridarra nézett.

– Mondd meg nekik! – mondta Sridar.

– Meg kell értenetek, hogy a kongresszus egyetlen tagja sem szeret nemet mondani – bökte ki Charlie.

– Nem?

– Nem. Ki nem állhatják.

– Sosem mondanak nemet – erősítette meg Sridar is.

– Soha?

– Soha.

– Igent szeretnek mondani – magyarázta Charlie. – Gyakran járnak náluk az emberek, ezt-azt kérnek tőlük, szívességeket, szavazatokat, hogy gondolják át ezt vagy azt. Amikor pedig igent mondanak, az emberek boldogan mennek el. Mindenki boldog.

– A választók boldogok – fejtette ki bővebben Sridar –, ami szavazatokat jelent, ami a munkájukat jelenti. Igent mondanak és szavazatokat nyernek. Néha egyetlen igen ötvenezer szavazatot is hozhat. Úgyhogy mindig csak igent mondanak.

– Ez így van – ismerte be Charlie. – Néhányan mindig igent mondanak, akár hisznek benne, akár nem. Mások, mint a mi Chase szenátorunk, ennél őszintébbek.

– Persze anélkül, hogy valaha is nemet mondana – tette hozzá Sridar.

– Gyakorlatilag tehát csak olyan kérdésekre válaszolnak, amikre igent mondhatnak. A többi elől vagy így, vagy úgy kitérnek.

– Értem – mondta Drepung –, de azt mondta...

– Azt mondta, „meglátom, mit tehetek”.

Drepung a homlokát ráncolta.

– Akkor ez azt jelenti, hogy nem?

– Tudod, amikor olyan helyzetbe kerülnek, hogy nem tudnak kibújni az alól, hogy vagy így, vagy úgy megválaszoljanak egy kérdést...

– Igen! – szakította félbe Sridar. – Ez azt jelenti, hogy nem!

– Nos... – Charlie nekiállt volna, hogy tompítsa a dolgot, de Sridar közbevágott.

– Ugyan már, Charlie – rázta meg a fejét Sridar –, te is tudod, hogy így van! Mindegyiküknél így van. Az „igen” azt jelenti, hogy talán, a „meglátom, mit tehetek” azt jelenti, hogy nem. Azt jelenti, hogy „esély sincs rá”. Azt jelenti, hogy „el sem hiszem, hogy megkérdezték tőlem, de ha már megtörtént, így fogok nemet mondani”.

– Nem fog segíteni? – kérdezte Drepung.

– De, fog, ha lát rá reális lehetőséget – jelentette ki Charlie. – Nyaggatni fogom ez ügyben!

– Meglátod, mit tehetsz – mondta Drepung.

– Igen... de én ezúttal komolyan is gondolom.

Sridar gúnyosan elmosolyodott, látván, hogy Charlie mennyire kínban van.

– És Phil a környezetvédelemre legérzékenyebb szenátor, ugye, Charlie?

– Igen. Igen, ez határozottan így igaz. A khembalungiak elrágódtak ezen.

VI.

Tőke és tudomány

ROBOT tengeralattjárók járják a tenger mélyét, oceanográfiai kutatásokat végeznek. Slocum szondák és más AUV-k[4], kis szárnyas torpedók futnak be a víz alatti obszervatóriumokba, hogy feltöltsék az akkumulátoraikat és átadják a gyűjtött információjukat. A végén az ALTEX[5]-en dolgozó oceanográfusoknak kis híján annyi adatuk van már, mint a meteorológusoknak. Többek között figyelik azt a viszonylag meleg mélységi vízréteget is, ami az Atlanti-óceánból a Jeges-tengerbefolyik.

De közel sem olyan jók, mint a bálnák. A belugák egész életüket a nyílt tengeren töltik. Kis szenzorokat tettek rájuk, amelyek mérik a hőmérsékletet, a só- és a nitráttartalmat, jelzik a GPS-pozíciót és a mélységet is. Fel és le száguldoznak a kék világban, mélyen alámerülnek a lenti, fekete birodalomban is, feljönnek levegőért, és mindeközben rögzítik az adatokat. Casper, a barátságos kísértet, Whitey Ford, a fehér ruhás hölgy, Moby Dick és a többiek: mind a saját fejük után úsznak, vég nélkül fel és le határtalan területeiken, gyorsan, könnyedén, folyamatosan és mindenhová eljutva, nagy mélységeket is kibírva, épp csak halovány pettyek a legfeketébb kékben, a legkékebb feketében. Aztán újra fel levegőt venni. Az unokatestvéreink. A fehér bálnák segítenek megismerni a világot. Hígul a meleg réteg.

Frank San Diegó-i tartózkodásának a hátralevő része nem sikerült valami jól. A Martával való találkozás elrontotta a kedvét, és nem tudott felvidulni.

Próbált lakást keresni, hogy legyen hol élnie, amikor ősszel visszaköltözik, az egyik újságban meg is nézett pár ingatlant, de elkeserítő volt a helyzet. Belátta, hogy először bérelnie kell egy lakást, és rá kell szánnia az időt, hogy alaposabban körülnézzen, mielőtt megpróbálna venni valamit. Nehéznek ígérkezett, közel lehetetlennek, hogy olyan házat találjon, ami tetszik is neki és meg is engedheti. Volt némi pénzügyi gondja, és manapság igencsak csinos summára volt szükség, ha valaki házat akart venni San Diegóban. Marta és Frank annak idején megvettek egy pároknak tökéletes bungalót Cardiffban, de eladták, amikor szakítottak. Ez is csak tovább rontotta kettőjük viszonyát. A környék most már jóval drágább volt annál, mint amit egy egyszerű professzor megengedhetett volna magának. Szüksége lesz némi külön jövedelemre. Körbenézett hát a North County kiadó lakásai között, aztán délutánonként bement az egyetemre az üres irodába. Találkozott két PhD-s hallgatóval, akik távollétében is neki dolgoztak. Azt is megvitatta a tanszékkel, hogy ősszel milyen tárgyakat fog tanítani. Rettentő fárasztó volt az egész.

És ami még ennél is rosszabb, egy levél bukkant fel a tanszéki fakk-jában az UCSD Technológiai Transzfer Iroda Független Felülbírálati Bizottságától. Hevesebben vert a pulzusa, amikor feltépte, és átfutotta, aztán felkapta a telefont, és hívta a Tech Transzfer Irodát.

– Halló, Delphina, itt Frank Vanderwal. Épp most kaptam egy levelet a felülbírálati bizottságtól, elmagyarázná, pontosan miről van szó?

– Jó napot, Dr. Vanderwal! Hadd nézzem... a tanszéken kívüli bevételt vizsgáló bizottság akart látni valamit a Torrey Pines Generique részvényei után befolyó összegekről. Minden évenként kétezer dollárnál nagyobb összeget jelenteni kell, és öntől idén nem hallottak semmit sem.

– Ebben az évben az NSF-nél vagyok, és nem látom, mi történik a részvényeimmel. Semmit sem tudok róluk.

– Ó, tényleg, tényleg! Talán... egy pillanat. Itt is van! Azt hiszem, tudták, de ebben igazából nem vagyok biztos. Épp most nézem a jegyzeteiket... ó! Igen, azt a hírt kapták, hogy amikor visszajön, újra csatlakozik a Torrey Pines Generique-hez, és...

– Várjon csak, micsoda? Ezt meg honnan a fenéből hallhatták?

– Nem tudom...

– Mert ez egész egyszerűen nem igaz! Beszélgettem pár kollégával a Torrey Pines-ban, de csak magánügyben. Mi a fenét hallhattak?

– Nem tudom. – Delphina kezdte megelégelni Frank felháborodását.

A munkája során kétségkívül sokszor beszéltek vele felháborodva, de Franket ez most nem aggasztotta, mert igaza volt.

– Ugyan már, Delphina – mondta ingerülten. – Végigvettük ezt az egészet, amikor segítettem megalapítani a Torrey Pines-t, és nem felejtettem el. A tanszéken tanítók munkaidejük legfeljebb húsz százalékát tölthetik külső tanácsadással. Amit ezzel keresek, az enyém, csak be kell jelentenem. Tehát még ha vissza is mennék a Torrey Pines-hoz, mi baj volna vele? Nem lennék igazgatósági tag, és nem áldoznám rájuk az időm több mint húsz százalékát!

– Az jó, de...

– És a munka nagyrészt úgyis a fejemben zajlik, úgyhogy még ha több időt töltenék is vele, honnan tudnák meg? Gondolatolvasókat küldenek rám?

Delphina sóhajtott egyet.

– Természetesen nem olvasunk a gondolataiban. Az egész úgyis nyilván csak formaság. Ha látunk valamit valaki pénzügyi jelentésében, akkor megkérdezzük, hogy emlékeztessük rá, mik a szabályok.

– Nem igazán tetszik nekem ennek az üzenete. Mondja meg a felülvizsgáló bizottságnak, hogy mi a helyzet a részvényeimmel, és kérje meg őket, hogy nézzenek rendesen utána a dolgoknak, mielőtt zaklatják az embert!

– Rendben. Sajnálom. – Egyáltalán nem úgy hangzott, mint akit zavar a dolog.

Frank elment sétálni egyet az egyetem körül. Ez általában megnyugtatta, de most túlságosan is ideges volt. Ki mondta el a bizottságnak, hogy azt tervezi, újra dolgozik a Torrey Pines-nak? És miért? Vajon valaki a Torrey Pines-től telefonált volna oda? Csak Derek tudhatta biztosra, és ő nem tett volna ilyet.

De valószínűleg mások is hallottak róla, vagy kikövetkeztethették a szándékait a látogatása után. Alig pár napja járt csak ott, de pár nap épp elég ahhoz, hogy valaki felemelje a telefont. Sam Houston talán? Hogy továbbra is ő maradjon a fő tudományos tanácsadó?

Vagy Marta?

A gondolat felzaklatta. Ennyi ármánykodás... arra gondolt, bárcsak Washingtonban lehetne. Ez megrázta, mert amikor Washingtonban volt, egyfolytában azon agonizált, hogy visszajöhessen már San Di-egóba, alig várta, hogy visszatérhessen, és akkor majd újrakezdődik a rendes élete. De ezt most le sem tagadhatta. Itt volt San Diegóban, és Washingtonban akart lenni. Valami nem volt rendben.

Ez persze részint azért lehetett, mert igazság szerint még nem tért vissza a San Diegó-i életébe, ez csak valamiféle előnézet volt. Még nem volt hol laknia, csak szabadságon volt, és nem töltötte ki a napjait a munka. Ettől olykor téblábolt, például most is, és ez igazán nem volt rá jellemző.

Oké... mit csinálna szabadidejében, ha itt élne?

Szörfözne.

Jó ötlet. A holmija egy raktárban volt az Encinitas mögötti, kusza városrészen, úgyhogy odavezetett, és előszedte a szörfholmiját, aztán visszatért a Cardiffi tengerpart déli végén lévő Cardiff Reef-i parkolóba. Pár perc nézelődés után felvette hosszú szárú szörfnadrágját (kezdett kicsi lenni rá) és megfigyelte, hogy az apály és egy déli áramlat a legtávolabbi zátonyon megtörve igen jó hullámokat vetett. Odakinn kisebb tömegbe verődtek a szörfösök és a bodyboardosok. Franket boldogsággal töltötte el a látvány. Beballagott a vízbe: ahogy azt mindenki mondta is, nagyon hűvös volt nyárhoz képest. Mostanában már sosem melegedett fel úgy, mint régen. De olyan jó érzés volt kirohannia és átvetnie magát egy megtörő hullámon. Kurjongatva bukkant fel. Leült a vízbe, lebegett, felhúzta a csizmáit, a lábára tépőzárazta a deszka biztonsági zsinórját, és elkezdett kifelé evezni. Otthoníze volt az óceánnak.

Az egész reggel jól alakult. A Cardiff Reef nagyon is ismerős rész volt számára, és semmi sem változott azalatt a sok-sok év alatt, amióta idejárt. Martával is gyakran szörfözött erre, de ennek semmi köze nem volt az egészhez. Bár ha összefutna vele idekinn, még egy esélye lenne beszélni vele. A hullámok mindenesetre örökkévalóak voltak, és Cardiff Reef a maga egypontos hullámtörőjével olyan volt, mint egy régi jó barát, aki mindig ugyanazt hajtogatja. Otthon volt. Ettől volt épp San Diego az otthona – nem az emberektől, a munkától vagy a megfizethetetlen házaktól, hanem attól az érzéstől, hogy a tengerben lebeg. Fiatalkorában sokáig ez volt élete legfontosabb élménye, minden más halvány volt hozzá képest, amíg fel nem fedezte a sziklamászást.

A kezével evezett, elkapta a hullámokat, hosszú, eksztatikus pillanatokig meglovagolta őket, aztán visszaküzdötte magát a küldő felükre, és megint eltöltötte az a leküzdhetetlen érzés, hogy az óceán az otthona. Kellett, hogy legyen valamiféle evolúciós magyarázat arra, hogy az emberek ennyire élvezték, ha előrevetette őket a hullám. Talán az agynak azt a részét aktiválta, ami még a vízi emlősöktől való elszakadás előtt alakult ki, az elme kialakulásának egy ősi és alapvető része hiányolta ezt az érzést. Az agytörzsben néhány roppant ősi agyműködés is fennmaradt. Másfelől az is elképzelhető volt, hogy a súlytalanság pillanatai, a lebegés a méhben töltött hónapokra emlékeztetett, azt idézte fel, amikor úsztak. Vagy csak egy nagyon összetett esztétikai reakció volt, nehezen értelmezhető élmény, ahogy az ember folyamatosan zuhant, de nem halt meg, még csak meg sem sérült, és a folyamatos veszélyjelzések és a kényelemjelzések közti eltérés valamiféle valóság fölötti diadallá tornyosult.

Akárhogy is, rettentő élvezetes volt, és sokkal jobban érezte magát tőle.

Aztán egy idő múlva erősödött benne az érzés, hogy ideje indulni. Ment még egy menetet, de ahelyett, hogy a gyors rész végénél kirúgott volna, meglovagolta a part felé száguldó, törött hullámot. Lefeküdt a sekély vízbe, és hagyta, hadd locsogjon körülötte a fehéren tajtékozó víz. Előre-hátra, ár, apály. Jó sokáig heverészett. Gyerekként és kamaszként rengeteg időt töltött ezzel szörfözés után, csak úgy hívta, „kalászhalazás”, és gyakran úgy volt vele, hogy bármennyi bonyolult tengeri sportot kitalálhatnak az emberek, valójában a kalászhalazás tökéletesen elég volt mindenre. Elterült, és hagyta, hogy fel-le sodorja a víz, érezte, ahogy a homokos hullámok felemelik és előrelökik. Az óceán masszírozta. Ahogy újra visszafolyt a tenger felé, a víz átszűrte a finom, fekete szemcséket a homokon, beledolgozta őket a kerek barnás és fehér szemcsék közé, míg csak egymást átfedő V-k bonyolult hálózatát nem festette a partra.

A természet mintázatai...

– Minden rendben?

Frank felkapta a fejét. Marta volt az, épp kifelé tartott a vízből.

– Hú, szia. Igen, minden rendben.

– Mi a fene ez, most már követsz is?

– Nem – aztán, mivel rájött, hogy esetleg mégis van benne valami, még hangosabban –, nem!

A nőre meredt, kezdett dühös lenni. Marta visszabámult rá.

– Épp csak élveztem kicsit a hullámokat – feszült meg Frank szája.

– Semmi okod nincs rá, hogy ilyeneket mondj nekem!

– Nem? Akkor miért is hívtál tegnap randira?

– Nyilvánvalóan hiba volt. Azt hittem, jó lenne beszélgetni egy kicsit.

– Talán tavaly jó lett volna, de akkor nem akartál. Annyira nem, hogy inkább az NSF-ig futottál, most meg már túl késő. Szóval hagyj inkább békén, Frank!

– Békén hagylak!

– Pompás!

Marta elfordult és berohant a vízbe, a deszkájára hasalt, és elszántan evickélni kezdett. Amikor elég messzire jutott, felült a deszkára, és egyensúlyozni kezdett. Kifelé nézett.

A szörfruhás nők viccesen néznek ki, pillantott utána Frank. A holmi nemcsak az egyértelmű különbségeket és testfelépítési eltéréseket hangsúlyozta, de a kevésbé feltűnőeket is: a rövidebb felsőtest-láb arányt, a 7:10 derék-csípő arányt – bármi volt is az oka, máshogy néztek ki, és mágnesként vonzották a férfitekintetet. Olyan távolról meg tudta mondani egy nőről, hogy nő, amilyen távolról egyáltalán felismerte benne az embert. Minden szörfös így volt ezzel.

És mindez mit jelentett? Hogy egy olyan nő rabja, aki mélységesen megveti? Hogy elszúrta élete legfontosabb kapcsolatát, és az eddigi legjobb esélyét a sikeres szaporodásra? Hogy az eltérő nemi megjelenés erősen növelte a szaporodási vágyat? Hogy a spermája rabszolgája, hogy egy marha?

Talán mindegyiket.

A jókedve végleg véget ért. Talpra kecmergett. Lerángatta a csizmáját és a szörfösnadrágot, megtörölközött a kölcsönzött kocsi mellett, visszagurult a raktárba, és letette a holmiját. Visszament a szállodai szobába, lezuhanyzott, kijelentkezett és elautózott a parti főúton a reptérre. Számkivetettnek érezte magát, pedig még mindig hazai földön járt.

Valami nagyon nem volt rendben.

Leadta a kocsit, gépiesen végigment a rutinvizsgálatokon, hogy felszállhasson a Dallasba tartó gépre. Az ablak mellé ült, lenézett a felszálló gépből. Point Loma, onnantól az óceán végtelen kékje, a parton megtörő hullámok, az örökre újraszőtt, fehér tajtékszőnyeg. Megdől, fordul, fel a felhőréteg fölé, egyre feljebb, el keletnek.

Elaludt. Amikor felébredt, már ereszkedni kezdtek Dallasba. Furcsa volt végignézni ezt a lassított zuhanást, az épületek és a kocsik először mintha megannyi gyermekjáték volna, de gyorsan elsuhanó, valódi tárgyakká nőttek. Aztán megállás, kiszállás a dallasi reptér hatalmas íveibe, fel a terminálok közti kisvasútra, át egy másik ívbe, és ülni, várni a washingtoni gépre.

Komoran nézte, ahogy elsétál mellette egész Amerika. Kik voltak ezek az alakok, hogy képesek voltak ilyen békésen élni, miközben a világ heves, globális környezeti válságba zuhant? A tagadás bajnokai. Értettek hozzá, hogy úgy szűrjék meg az információt, hogy csak azt hallják, amitől értelmesnek tűnt a viselkedésük. A mellette elsietők közül sokan templomba jártak vasárnaponként, Istenben hittek, a republikánusokra szavaztak, és minden idejüket kitöltötte a vásárlás és a tévé. Nyilván rendes emberek voltak. A világ megérett a pusztulásra. Elhelyezkedett a következő repülőgépen (ezúttal a folyosón, mert nem érdekelte a látvány), és egyre jobban eltöltötte az undor és a düh. Az NSF is az összeesküvők között volt, ők sem tettek semmit, hogy segítsenek. Előszedte a laptopját, bekapcsolta, és új szövegfájlt nyitott. Gépelni kezdett.

Az NSF bírálata, első vázlat. Személyesen Diane Chang részére.

Az NSF-et az alapvető tudományos kutatások támogatására alapították, és általában meg ís szokták ezért dicsérni. A költségvetése azonban sosem haladta meg az évi tízmilliárd dollárt, egy összességében nagyjából tíztrillió dolláros gazdaságban. Félő, hogy a dolgok jelen állása szerint az NSF egyszerűen túl kicsi ahhoz, hogy valódi hatást fejthessen ki.

Mindeközben az emberiség túllépi azt a határt, amit a bolygó a fajunkból még elvisel, és súlyosan károsítjuk a bioszférát. A neoklasszicista közgazdaságtan nem képes kezelni ezt a helyzetet, sőt, hamisan exteriorizált költségeivel részint arra tervezték, hogy elfedje azt. Ha a Föld az elkövetkezendő tíz év során katasztrofális antropogén kihaláshullámot szenved el, márpedig ez fog történni, az amerikai üzleti élet továbbra is csak a negyedéves nyereségre és veszteségre tud majd gondolni. A katasztrófakezelésre nincs gazdaságtani modell. Ennek ellenére a kormány és a tudományos társadalom sem foglalkozik a helyzettel, mert mind a kettő megengedte, hogy egy olyan nyilvánvaló áltudomány uralkodjon rajta, mint a neoklasszicista közgazdaságtan. Ennyi erővel abba is beleegyezhetnénk, hogy asztrológusok kormányozzanak. Az NSF-nél mindenki tudja, hogy ez a helyzet, de senki sem tesz ellene. Nem próbálják meg serkenteni a bioszféra megmentését, még csak bizonyos típusú kármentési projektek létrejöttét sem szorgalmazzák. Csak várnak, és azt nézik, mi jött be. Nevetségesen passzív helyzet.

Miért ez a passzivitás, kérdezhetnénk? Mert az NSF gyáva nyúl! Egy nyúl, aki a homokba dugta okos kis fejét, mintha strucc lenne! Egy nyúlstrucc! Fél nekimenni a Kongresszusnak, fél nekimenni az üzleti szférának, fél nekimenni az amerikai közembereknek. A szabadpiaci fundamentalisták visszarángatnak minket valamiféle komor feudális örökkévalóságba, és eközben mindent elpusztítanak, de mégis megvan a technológiai lehetőségünk arra, hogy mindenkit ellássunk élelemmel, lakhatással, ruhával, hogy mindenkinek jusson orvosi ellátás és oktatás – képesek lehetnénk véget vetni a szenvedésnek és a gazdasági összeomlásnak, de az NSF csak kicsengeti az aprócska támogatásokat, hegedül, miközben Róma ég!

Mindegy, lényegtelen, úgysem tehetünk semmit sem ellene, és biztos azt gondolja, hogy szegény Frank Vanderwal lehúzott egy évet a mocsárban, és teljesen beleőrült. Ez így is van, de ettől még igaz az, amit mondok – a világ nagy bajban van, és az NSF a Földön a kevés olyan szervezet egyike, ami segíthetne kilábalni ebből a bajból, de mégsem teszi. Világszintű tudományos politikát kéne felépítenie és ki kéne kényszerítenie bizonyosfajta klímát érintő megszorításokat és bioszféra-kezelést, ragaszkodni kéne hozzájuk mint végveszélyben megteendő, szükségszerű lépésekhez, meg kéne dolgoznia a Kongresszust, mint a kurva fegyverlobbinak, hogy megkapja azt a költségvetést, amit kiérdemelt, és ez nyilván jóval nagyobb költségvetés lenne, akkora, mint a Pentagoné, igazából ennek a két költségvetésnek épp hogy fel kéne cserélődnie, hogy mind a kettő a helyén legyen támogatva, de ebből semmi nincs meg és nem is lesz, és ezért nem jövök vissza és senki épelméjű ember nem jönne vissza

A gép ereszkedni kezdett.

Jól van, egy kicsit még át kell majd néznie. Vegyes metaforák; valami vagy nyúl volt, vagy strucc, még akkor is, ha a valóságban a kettő egyszerre. De majd dolgozik rajta. Volt már egy vázlata, majd átnézi és odaadja Diane Changnak, az NSF igazgatójának abban a halovány reményben, hogy ettől talán felébred.

Úgy egy órája most először kattintott a Mentés ikonra. A gép ráfordult a Ronald Reagan reptérhez való ereszkedés utolsó szakaszára. Frank nemsokára visszaért jelen élete pusztaságába. Vissza a mocsárba.

Leo laborját lefoglalta, hogy teszteket futtassanak Pierzinski algoritmusára, miközben folytatták a „hirtelen hidrodinamikus nyomással” kapcsolatos kísérleteket is, ahogy azt a legfrissebb szakirodalomban nevezték. Számos laboratórium dolgozott a célba juttatási problémán, és bármilyen őrülten hangzott is, ez az ígéretesebb módszerek közé tartozott. Rossz jel volt.

Annyira belemerültek a kétfrontos küzdelembe, hogy észre sem vették az első olyan eredményeket, amik arra utaltak, hogy Marta egyik munkatársa ígéretes dologra jutott Pierzinsky módszerével. Marta bizonyos algafajok mikrobiológiájából írta a doktoriját, és még mindig írt róla cikkeket egy Eleanor Dufours nevű PhD-ssel. Leo találkozott már Eleanorral, olvasta az írásait, és lenyűgözőnek találta őket. Marta megmutatta Eleanornak a Pierzinski-algoritmus egyik változatát, a nő azonnal elkezdett vele foglalkozni, Marta szerint pedig jól mentek a dolgok. Leo úgy vélt, talán az ő csoportja is tanulhat valamit Eleanorék munkájából, úgyhogy szervezett egy munkaebédet, és felkérte Eleanort, tartson egy előadást közben.

– Vizsgálatunk tárgyai – kezdte aznap Eleanor a maga halk, határozott hangján, ami annyira különbözött Martáétól – bizonyos zuzmók algái voltak. A DNS történelméből látszik, hogy némelyik zuzmóban ősidők óta együttműködnek az algák és a gombák, és az egyik legrégebbiben, a Cornucularia cornutában megváltoztattuk az alga génállományát. Az említett alga fákon nő, és meglepően nagy mértékben bedolgozza magát a fákba. Úgy véljük, a zuzmó valójában segíti a kolonizált fát, átveszi a fa hormonháztartásának szabályozását, és megnöveli a fa ligninfelszívási képességét a növekedési időszakban.

Arról beszélt, miképp változtathatnák meg az anyagcsere gyorsaságát.

– Nemrégiben kipróbáltuk ezeket az algoritmusokat, amiket Marta hozott át, hogy olyan szimbiótákat találjunk, amelyek segítségével a zuzmó nagyobb mértékben képes lehet lignint adni a fáknak. Mesterséges evolúció, gondolta Leo, és megrázta a fejét. Az ő laborjuk is ilyesmit próbált véghezvinni, de ritkán gondolt rá ebben a megfogalmazásban. Szüksége volt erre a külső szemszögre, hogy eltávolodjon a saját munkájától, és rálásson arra, mi történik.

– Miért gyorsítjátok fel a lignintermelést? – kérdezte Brian. – Úgy értem, mi a jó abban?

– Arra gondoltunk, ez jó szénmegkötő lehet.

– Hogyhogy?

– Tudod, mindenki arról beszél, hogy nem ártana megkötni és átalakítani az atmoszférába kerülő szén egy részét, így mindenki valamiféle szénmegkötőben gondolkozik, de még egyik megoldás sem tűnt túl jónak. Az egyik felvetés az volt, hogy stimuláljuk a növények növekedését, de az a gond, hogy a legtöbb szóba jöhető növény igen rövid életű, és ha elrothad, igen hamar visszakerül a széndioxid a légkörbe. Úgyhogy amennyiben nem tudunk hirtelen szerezni pár roppant mély tőzeglápot, nem tűnik hatásosnak, hogy kis növényekben kössük meg a széndioxidot.

A hallgatóság bólogatott.

– Tehát az a helyzet, hogy az élő fáknak több százmillió éves tapasztalatuk van abban, hogy ne egyék meg és gázosítsák el őket a rovarok. Az egyik lehetőség az volna, hogy nagyobb fákat növesztünk, de ez valójában nem olyan egyszerű – egy vörös filccel húzott egy vonalat a talajnak, és felvázolt egy fát; nagyjából úgy nézett ki, mint egy ötéves rajza –, elnézést. Amint azt látjuk, a legtöbb fa már így is olyan magas, amilyen magas csak lehet az olyan fizikai korlátok miatt, mint a talajminőség vagy a szélsebesség. Tehát megpróbálhatjuk vastagabbá tenni őket, vagy – újabb vonalakat húzott a gyökérzethez – több gyökeret is növeszthetünk. Ehhez azonban olyan közvetlen genetikai változásokat kéne eszközölnünk, amik más téren károsítják a fát, és ráadásul általában nagyon lassúak.

– Szóval az nem működne – jegyezte meg Brian.

– Pontosan – válaszolta Eleanor türelmesen –, viszont számos fán megtelepedik a zuzmó, és a zuzmó által több lignint termeltethetünk az adott fával, hogy gyorsabban kösse meg a szenet, amit aztán egész a fa pusztulásáig tárolna is. Tehát ennek tükrében gyakorlatilag egyfajta manipulált zuzmón dolgozunk. A zuzmó fotoszintézisét az alga végzi, és arra használtuk Yannak ezt az algoritmusát, hogy megtaláljuk azokat a géneket, amelyek megváltoztatásával felgyorsíthatjuk ezt a folyamatot. Most pedig arra próbáljuk rávenni a zuzmót, hogy adja át a fölösleges cukrot a gazdafának, le a gyökerekbe. Úgy tűnik, hogy képesek vagyunk valóban felgyorsítani a gyökérnövekedést és a körméretet azoknál a fáknál, amiken megterem ez a zuzmó.

– És mennyi szenet kötne meg?

– Nos, különféle forgatókönyveket vettünk végig, attól függően, hogy a manipulált zuzmót milyen méretű erdőségekben vezetnénk be. A legnagyobb volumenű ötletünk az volt, hogy a világ összes mérsékelt égövi erdejébe. Az akár több milliárd tonna széndioxidot kivonna.

– Hűha!

– Igen. És elég gyorsan csinálná.

– Azért jobb lesz odafigyelni – tréfálkozott Brian –, nehogy cserébe ránk szabadítsatok egy jégkorszakot!

– Szó sincs róla! Különben is, az csak később következne be. Azt meg amúgy is tudjuk, hogyan melegítsük fel a dolgokat, nem? Jelen pillanatban mindenfajta szénmegkötés jó lenne. Mint mindannyian tudjátok, mostanában kezdünk elég szigorú hatásokat a nyakunkba kapni.

– Igaz.

Mindannyian csak ültek és a táblán sorakozó betű– és vonalhalmazt, a gyerekesen felvázolt kis fát nézték.

Leo törte meg a csendet.

– Hű, Eleanor. Ez aztán érdekes volt!

– Tudom, hogy nem igazán segít a célba juttatási problémátokkal.

– Nem, de nem baj, te nem azon dolgozol. Akkor is érdekes. Épp csak egy másik kutatás, de hát ez megesik. Igazán pompás anyag. Mutattátok már a rektornak?

– Nem. Kellett volna? – pillantott rá a nő döbbenten.

– Nem ártana. Imádja az ilyesmit, és tudod, hogy maga is aktív kutató. Továbbra is dolgozik a laboratóriumában, emellett rektor. – Épp ettől volt akkora hitele a város tudományos közösségeiben.

Eleanor most már bólogatott.

– Megmutatom neki, köszönöm. Nagyon pozitív a hozzáállása általában a projektekhez.

– Úgy bizony. Remélem, nem hagyjátok abba a munkát Martával. Talán ki tudlak hozni ide a Torrey Pines-ba is. Lehet, hogy van a hormonszabályozásnak olyan aspektusa, amire mi nem látunk rá, de te kiszúrnád.

– Ez meglepne, de kösz.

Leo nem sokkal ezután levelet kapott Derektől, hogy legyen szíves részt venni egy találkozón egy kockázati befektető csoport képviselőjével, és magyarázza el a tudományos részleteket. Ez már megesett párszor, amikor a Torrey Pines még vadonatúj, ígéretes cég volt, úgyhogy Leo tudta, hogy megy, és ennek megfelelően rettenetesen zavarta a puszta gondolat, hogy még egyszer részt kell vennie ilyesmin, különösen a „hirtelen hidrodinamikus nyomás” témájában. Leo semmiképp sem akarta egy külsős előtt megerősíteni Derek megalapozatlan állításait. Derek biztosította róla, hogy kezeli a fickó minden lehetséges „spekulatív kérdését”, azaz az olyan kérdéseket, amiket egy kockázati befektetőnek fel kell tennie.

– Tehát én csak azért leszek ott, hogy...

– ...hogy válaszolj azokra a technikai kérdésekre, amik a módszer jelenlegi alkalmazására vonatkoznak.

Nagyszerű.

A találkozó előtt Leónak megmutatták a céges összefoglalót és az ajánlatot, amit Derek a Biocalnak küldött. Derek ettől a kockázati befektető csoporttól szerzett tőkét a cég korai éveiben. Az összefoglaló nagyon optimista volt a hidrodinamikus célba juttatás témájában. Mire Leo végigolvasta, a gyomra gombostűfejnyire zsugorodott.

Valamikor a hét második felében, a találkozó napján Leo munka után átautózott a Biocal irodájába, amely La Jolla központjának egyik divatos irodaházában volt, közvetlenül a Prospect mellett. A tárgyalóterem hatalmas ablakából pompás kilátás nyílt a partra, Leo a saját épületüket is látta a La Jolla öböl túloldalán.

A házigazdájuk, Henry Bannet jó kiállású harmincas fickó volt, könnyed, atletikus, és barátságos a bevett San Diegó-i mód szerint. A vállalata magáncég volt, főleg biotechnológiákkal kapcsolatos stratégiai befektetésekkel foglalkozott. Egymilliárd dolláros alap, említette Derek, ráadásul nem várták, hogy a befektetéseik megtérüljenek az első négy-hat évben, néha akár hosszabb ideig sem. Megengedhették maguknak, vagy úgy döntöttek, hogy a gyógyászati fejlődésen fognak dolgozni. A játék nagy kockázatokkal járt, nagy megtérüléssel, hosszú határidőre. Nem az a fajta befektetés volt, amit egy bank, vagy a kölcsönök világában bárki más vállalt volna. Túl nagy volt a kockázat, túl távoli a megtérülés. Ilyesmivel csak a kockázati befektetők foglalkoztak. Természetesen rengeteg kis biotech cég próbált segítséget szerezni tőlük. Csak San Diegóban és környékén volt vagy háromszáz ilyen vállalkozás, a többségük már az utolsó fűszálba kapaszkodott, és remélték, hogy lesz már egy fejőstehén találmányuk, amitől vagy tovább működhetnek, vagy megveszi őket valaki. Természetesen e téren nagyon jól informáltak voltak a befektetők, rátermetten tudták kombinálni a tudományos és a pénzügyi elemzéseket. Azt állították magukról, hogy „többlet-hozzáadó befektetők”, és nemcsak pénzt adtak, hanem szakértelmet, hálózatot és tanácsot is.

Leo úgy nézte, hogy ez a fickó, Bannet a szenvedélyesebb fajtába tartozik. Barátságos volt, de elszánt. Nem volt rá túl sok esély, hogy Derek lenyűgözze pár egyszerű bűvésztrükkel.

– Köszönöm, hogy fogadott minket – kezdte Derek.

Bannett csak intett egyet.

– Mindig szívesen beszélek önökkel, fiúk. Elolvastam pár cikküket, és tavaly jártam a Los Angeles-i szimpóziumon is. Igazán nagyszerű dolgokat kutatnak!

– Ez valóban így van, és most valami különösen jóra bukkantunk. Valóban van rá esély, hogy forradalmasítjuk a génsebészetet, és módosított DNS-t tudunk juttatni a rászorulók szervezetébe. Egész sor eltérő terápiában lehetne alkalmazni ezt a módszert, részint ezért is vagyunk miatta olyan izgatottak... és most próbáljuk összeszedni magunkat, hogy gyorsíthassunk a dolgon. Eszembe jutott, hogy mennyit segítettek a cég indulásakor, és milyen kifizetődő volt önöknek is, úgyhogy arra gondoltam, felvetem a jelen helyzetet, és megkérdezem, nem lenne kedvük megosztani velünk egy PIPE-ot.

Leo először furcsállotta a kifejezést, mintha csak az indiánok békepipájáról lett volna szó, vagy egy halom együtt kábítószerező egyetemistáról, de Bannetnek a szempillája sem rezzent. Leo hamar rájött, hogy a PIPE csak az egyik befektetési módszerük. „Közügyi magán befektetések”. Gyakorlatilag vezetéket építettek ki, amin a pénz az alapból egyenesen Derek nincstelen kis cégébe folyhatott.

De Bannet ezen a téren veterán volt, átlátott az összes kis stratégiai ködösítésen, ami bele volt építve Derek részvényesekhez vagy potenciális befektetőkhöz intézett kis beszédeibe. A kezdő biotech cégek közel hatvan százaléka tönkrement, úgyhogy igen nagy veszélye volt annak, hogy egy befektetés részét vagy egészét elveszítsék a csődeljárás során. Ezt Derek sem tagadhatta le. Őszintének kellett lenniük és reménykedniük benne, hogy Bannetnek tetszik, amit lát.

Leo kinézett az ablakon a ködbe burkolódzó óceánra, miközben hallgatta, mit szónokol Derek. A hullámok körbeölelték a La Jolla fokot és besiklottak az öbölbe. A La Jolla fok végén jókora lakóháztömb zárta le nyugat felé a kilátást, és Leónak ismét eszébe jutott, hogy sok pénzzel jó néhány valószerűtlennek tűnő dolgot is meg lehet oldani.

Derek végigmutogatta Bannetnek a laptopján a pénzügyi jelentéseket. Nem tudta eltitkolni előle, milyen siralmas a helyzet. Rossz bevétel, veszteség, elbocsátások, el kellett adniuk néhány alvállalkozói szerződést, sőt, néhány szabadalmat is, holott azok voltak a koronaékszereik. Üres volt a kincstár.

– Azokra a dolgokra kellett összpontosítanunk, amiket valóban fontosnak tartunk – ismerte be Derek. – Ettől viszont valójában csak még hatékonyabbak lettünk. De sajnos ez azzal jár, hogy nem tudunk újabb erőforrást rááldozni erre a feladatra, holott rettenetes nagy lehetőségek rejlenek benne. Úgy tűnt hát, hogy ideje külső befektetői segítséget kérni. Mivel most olyan létfontosságú lenne a pénzügyi helyzet rendezése, a befektető haszna igazán nagy lehet és lesz is.

Bannet bólintott, bár nem volt egyértelmű, épp mit helyesel. Elgondolkozott, csettintgetve futotta át a dokumentumokat, barátságosan mormolta magában, hogy „hmmm, aha”, de miközben végiggondolta a látott információkat, az arcáról csak úgy sütött a lángoló elszántság. Ez a fickó valóban a szenvedélyesebb fajtába tartozott, Leónak most már szemernyi kétsége sem lehetett efelől.

– Meséljenek erről az algoritmusról – nézett rájuk végül.

Derek Leóra nézett.

– A témán dolgozó matematikust nemrég vette fel a Torrey Pines, és együttműködött a laborunkkal. Teszteltünk pár általa kifejlesztett műveletet, hogy megnézzük, milyen pontosan tudják megjósolni az adott génekhez társítható fehérjéket, és amint azt itt láthatja – a saját laptopja képernyőjén behívta a projektről készült jelentés első diaképét –, nagyon hatékonyan jósolja meg őket bizonyos esetekben – mutatott a képernyő első diájára.

– És ez miben befolyásolná azt a célba juttatási módszert, amin dolgoznak?

– Nos, pillanatnyilag segít megkeresnünk azokat a fehérjéket, amelyek ligandumjai jobban megkötik a célzott szervek sejtjeinek receptor ligandumjait. Abban is segít, hogy teszteljük, melyik fehérjét tudjuk sikeresebben átpréselni a sejtfalon az elmúlt hónapok során vizsgált hidrodinamukos módszerrel. – Kattintott egyet, előrelépett a szóban forgó munka eredményeit mutató diára, és megpróbálta kizárni a gondolatai közül Brian és Marta elnevezéseit; véletlenül sem akarta Szemkiugrasztó Módszernek vagy Robbanó Egér Módszernek hívni. – Amint azt láthatja – bökött a megfelelő értékekre –, bizonyos körülmények között igen jó a telítettség. – Ez kicsit gyengének tűnt, úgyhogy folytatta. – Az algoritmussal nagy sikert ért el egy csoport botanikus is az egyetemről, akikkel együtt dolgozunk az algák felépítésén.

– Ez hogyan kapcsolódik ide?

– Gyakorlatilag növénymanipuláció.

Bannet Derekre nézett.

– A célzott bejuttatási módszer javítására tervezzük felhasználni -mondta Derek. – A módszer nyilvánvalóan igen erős, és számos eltérő felhasználása lehetséges.

De nem tagadhatták le az igazságot. Egyelőre egy olyan területen érték el a legjobb eredményeket, aminek nem feltétlenül lesz hatása az emberi gyógyászatra, és a Torrey Pines Generique emberi gyógyászati kutatásokra rendezkedett be. A Biocal is.

– Ígéretesnek tűnik, nem? – kérdezte Derek. – Könnyen megeshet, hogy az algoritmus nemcsak egyszerű matematikai feladat, hanem inkább természeti törvény. A gének kifejezésének nyelvezete. Egész sor szabadalmat be lehet rá jegyeztetni, ha minden alkalmazást végigveszünk!

– Ühüm – mondta Bannet, és újra lenézett Derek laptopjára, a képernyőn vibráló pénzügyi jelentésre. Szinte már szánalmas volt, attól eltekintve, hogy amilyen gyakran megesett, Bannet nem feltétlenül döbbent meg vagy riadt el a számok láttán. Egyszerűen csak kockázati alapon mérlegelte a befektetést, amihez nyilván a jelenlegi helyzetet is figyelembe kellett vennie.

– Nagyon érdekesnek tűnik – mondta végül. – Természetesen kissé vázlatos, mint mindegyik olyan projekt, amelynek kiötlői kénytelenek mindent egy lapra feltenni. Mint most önök. Az az igazság, hogy még nem tudom.

Derek vonakodva biccentett.

– Persze, értem. Szentül hiszünk a legsúlyosabb betegségek gyógymódjainak fontosságában, úgyhogy erre összpontosítottunk, és most hogy is mondjam, innen kell tovább lépnünk a legjobb ötleteinkkel. Ezért összpontosítunk a HDL fejlesztésére. Egy célzott bejuttatással milliárdokat érhetne.

– És a HDL-fejlesztés...

– Még nem publikáltuk. Ebben a témában még mindig a szabadalmi helyzetet derítjük fel.

Leo gyomra összeszorult, de az arca kifejezéstelen marad. Bannet arcáról még annyit sem lehetett leolvasni. Továbbra is barátságos volt és érdeklődő, de élesen villogott a tekintete.

– Küldjék át nekem a többi üzleti tervüket, és az ezzel kapcsolatos összes tudományos publikációt. Minden adatot. Megvitatom pár itteni cégtársammal. Olyasminek tűnik, amiről először jobb szeretem megkérdezni a cégtársaimat is. Nem szokatlan, épp csak valamivel nagyobb, mint amiben egyedül szoktam dönteni. A kollégáim egy része foglalkozik növénygyógyszertannal is.

– Természetesen – mondta Derek, és átadta az előre összekészített, fényes dossziét. – Ezt megértem. Ha gondolja, visszajöhetünk és beszélhetünk velük is, hogy megválaszoljuk a felmerülő kérdéseket.

– Az jó lenne, köszönöm! – Bannet letette a dossziét az asztalra. Még udvariaskodtak egy kicsit, aztán kezet ráztak egymással, Derek és Leo pedig elindultak vissza a laborba.

Leo azon kapta magát, hogy fogalma sincs róla, a találkozó vajon jól sikerült-e, vagy rosszul. Vajon ez jó jel volt, vagy éppen rossz?

VII.

Valamit valamiért

A FÖLD légkörében mostanra már magasabb a széndioxid és az egyéb üvegházhatású gázok aránya, mint a krétakor vége óta bármikor. Ez azt jelenti, hogy a napfény hőjének nagyobb része marad meg a levegőben, és a magas nyomású cellák évről évre nagyobbak, melegebbek és magasabbra emelkednek a trópusi légkörben. Jó néhány alapvető légáramlat megváltozott, a trópusokról legomolygó viharok egyre sűrűbbek és vadabbak. Az Atlanti-óceánon áprilistól novemberig tart a hurrikánszezon, nyolc hurrikán és hat trópusi vihar jelentkezik ez idő alatt. A Csendes-óceán keleti részén egész évben tájfunok támadnak, tavaly összesen huszonkettő. Hatalmas áradások jártak a nyomukban, míg másutt minden rekordot megdöntött a szárazság.

A bioszféra változásának hatása tehát mindenhol eltérő volt, de globálisan jelentkezett, nem lehetett elmenekülni előle. A becslések szerint egy év alatt mintegy hatszázmilliárd dolláros kárt okozott, és több ezer ember haláláért volt felelős. Az Amerikai Egyesült Államok egyelőre elkerülte a nagyobb katasztrófát, és ez a probléma nem tartozott a kormány központi témái közé.

– Egy egészséges gazdaságban nem számít az időjárás – jegyezte meg az elnök. Az viszont továbbra is lehetséges, hogy az atmoszférában felgyülemlett energiatöbblet kiváltja a klímakutatók által csak hirtelen éghajlatváltozásnak nevezett jelenséget. És senki sem tudja, mik lehetnek ennek az első jelei.

Anna életében összemosódtak a hétköznapok. Felkelés, elindulás, metró az irodáig, gépelés, gépelés, küzdelem az NSF oktatást támogató programjába csúszott, hibás adatokkal, adminisztráció – percekként szálltak el az órák. Megállt fejni, aztán evett valamit az asztalánál (az már neki is túl furcsa lett volna, hogy egyszerre egyen és fejjen), közben megállás nélkül küszködött az adatokkal. Aztán kapott egy e-mailt Drepungtól és Sucandrától a pályázatok ügyében.

Anna kisebb köteg pályázati anyagot segített nekik összeírni, és valójában nagyon élvezte a dolgot. A komoly munkát a khembalungiak végezték el – nagyon ügyesek voltak –, neki csak a pályázatírásban szerzett tapasztalatát kellett hozzátennie, amit pár tízezer pályázat elbírálása után kellően mélynek érezhetett. Alaposan ismerte ezt a világot, tudta, hogyan érdemes beosztani az információt, mit kell hangsúlyozni, hogyan kell fogalmazni, milyen egyéb iratokat érdemes benyújtani, miféle érvrendszert kell használni – mindent tudott. A pályázatírás minden pontjához és vesszőjéhez értett vagy így, vagy úgy. Örömmel bocsátotta a khembalungiak rendelkezésére a tudását.

Most annak is örülhetett, hogy három pályázatról már kaptak visszajelzést, és ebből kettő kedvező volt. Az NSF megajánlotta nekik a gyors ideiglenes kezdőtámogatást a „Trópusi Óceánok, Globális Atmoszféra” terén, és az INDOEX országok informálisan beleegyeztek, hogy az Ázsiai Barna Felhő (Asian Brown Cloud, ABC) projektet kibővítik egy Khembalungra telepített nagy megfigyelőállomással és kutatókkal. Ez megerősíthette az együttműködést a Dél-Ázsiában már amúgy is sok helyen jelen levő, többi START egységgel. Összességében ez jó néhány évre eloszló támogatási csatornákat jelentett – több tízmillió dollárt, infrastruktúraépítést, a környező országokkal erősebb kapcsolatot. Szövetségeseket a küzdelemben.

– Ó, ez nagyon jó – mondta Anna, és rákattintott a nyomtatás ikonjára. Elküldte a híreket Charlie-nak, válaszban gratulált Drepungnak, aztán újra megtámadta az adathalmazt.

Egy idő után eszébe jutott, hogy nyomtatott, és kiment a Baljós Statisztikák Részlegébe, hogy elhozza a papírjait.

Franket odabenn találta. A férfi a fejét csóválva nézegette a legújabb híreket.

– Ezt már láttad? – bökött az orrával a falra felragasztott, újabb adatokkal teli papírlapra.

– Nem, azt hiszem, még nem.

– A legfrissebb Gini számok. Tudod, azok micsodák?

– Nem.

– A lakosság bevételi eloszlásának mérésére szolgálnak, tulajdonképp a gazdagok és a szegények közti vagyonkülönbség indexei. A legtöbb ipari demokráciában ez az érték 2,5 és 3,5 között van, és az ötvenes években mi is ott voltunk valahol, de a nyolcvanas években elkezdett megugrani az indexünk, és mostanra a legborzalmasabb harmadik világbeli országokat is leelőztük. A 4,0 és az annál nagyobb értékeket nagyon egyenlőtlennek szokás tartani, mi pillanatnyilag 5,2-n állunk, és a szám tovább nő.

Anna gyorsan átfutotta a grafikont, leginkább a statisztikai módszer érdekelte. Lorenz-görbe, a tökéletes egyenlőség negyvenöt fokban megdöntött egyenesétől számított távolságot mérte.

– Érdekes... szóval ez csak az éves jövedelemmel számol?

– Úgy ám.

– Tehát ha a vagyont néznénk...

– Akkor azt hiszem, még rosszabb lenne a helyzet. – Frank undorodva rázta meg a fejét. Mióta visszajött San Diegóból, egyfolytában rosszkedve volt. Alig várta, hogy leteljen az egy éve, és hazamehessen.

– Nahát – mondta Anna, és a kinyomtatott lapokra nézett –, lehet, hogy a khembalungiak akkor mégsem állnak olyan rosszul.

– Hogyhogy?

Anna megmutatta neki a papírokat.

– Megkaptak pár támogatást. Most már lesz pár hasznos kapcsolatuk.

– Nagyon szép munka. Te csináltad? – vette el Frank a lapokat.

– Csak megmutattam nekik egyet s mást. Láthatóan jól tudnak tippek alapján dolgozni. Ja, igen, meg segítettem Drepungnak átírni a pályázati anyagot. Tudod, hogy megy ez, elég pár évig csinálnod ezt a munkát, hogy megtanuld, hogy érdemes megírni egy pályázatot.

– Nem túlzok, ez szép munka! – Frank visszaadta a paksamétát. – Jó látni, hogy legalább valaki csinál valamit.

Anna visszament a szobájába, közben hátrapillantott Frankre. Mostanában határozottan feszült volt a férfi. Egy kicsit persze mindig is az volt, amióta csak megérkezett. Elégedetlen, cinikus, éles nyelvű – nehéz volt nem összehasonlítani a khembalungiakkal. Frank épp készült visszatérni a világ egyik leggazdagabb államának szinte legszebb városában az egyik legjobb egyetem majdhogynem legjobb tanszékére, és boldogtalan volt. Ehhez képest a khembalungiak gyakorlatilag több nemzedéke száműzetésben éltek, egy homokpadon laktak kis híján nyomorban, és boldogok voltak.

Vagy legalábbis vidámak. Anna nem akarta alábecsülni a nehézségeiket, de mostanában már sosem látta azt a boldogtalan arckifejezést, ami úgy szíven ütötte, amikor először látta Drepungot. Nem, vidámak voltak, ami ugyan más minőség, mint a színtiszta boldogság, és lehet, hogy inkább viselkedésforma volt náluk, mint valódi érzés. De ettől csak még tiszteletreméltóbb lett.

Mindenki más volt persze. Visszakényszerítette magát az adatjavítás fáradságos munkájába. Aztán felhívta Drepung, és egy kicsit együtt örültek a pályázatokkal kapcsolatos jó híreknek. Megvitatták a részleteket, aztán Drepung komolyra fordította a szót.

– Nagy köszönettel tartozunk neked ezért, Anna.

– Szívesen, de igazából nem én tehetek róla, hanem az alapítvány és a többi szervezet.

– De te vezettél át minket ezen a labirintuson. Jövünk neked eggyel! Anna önkéntelenül is elnevette magát.

– Mi van?

– Semmi, csak ezt úgy mondtad, mint Charlie szokta. Úgy hangzott, mintha mostanában sok sportközvetítést néznél.

– Bevallom, szeretem a kosármeccseket.

– Nincs azzal semmi baj. Csak ne kezdj el rapzenét hallgatni, ha megkérhetlek... Nem biztos, hogy azzal megbirkóznék.

– Nem fogok. Ismerhetnél, én a bollywoodi zenét szeretem! De mindenképp bele kell egyezned, hogy valahogy megköszönjük neked a segítségedet. Szeretnélek meghívni vacsorára.

– Az nagyon kedves lenne!

– És talán elkísérhetnél minket az állatkertbe, amikor megérkeznek a tigriseink. Nemrégiben egy bengáli tigrispárt kimentettünk az áradások után Khembalungról. Az indiai lapok csak Úszó Tigrisekként emlegették őket, most költöznek át az itteni nemzeti állatkertbe. Tartunk nekik egy kis szertartást, amikor megérkeznek.

– Az pompás lenne. A fiúk is imádnák. És esetleg... – Eszébe jutott egy ötlet.

– Igen?

– Feljöhetnétek ide is, tarthatnátok egy kis előadást. Azzal tudnátok a legjobban viszonozni a szívességet. Többet megtudnánk a helyzetetekről, rólatok, arról, miképp látjátok a tudományt, az életet, vagy bármit. Valami ilyesmi kéne. Szerinted Rudrát rá lehetne venni?

– Biztos vagyok benne. Igazán nagy lehetőség volna számunkra.

– Nem, nem annyira, ez csak egy ebédszüneti előadássorozat, amit Aleesha szervez, de szerintem érdekes lenne. Azt hiszem, itt is hasznát vehetnénk a szemléleteteknek, és ha gondoljátok, beszélhetnétek ezekről a programokról is.

– Beszélek erről a rinpócséval.

– Jól van, rendben. Szólok Aleeshának a dologról.

Anna ezek után veszkődött még egy darabig a statisztikákkal, aztán felnézett az órára, és rájött, hogy aznapra megígérte, hogy bemegy Nick iskolájába, és résztvesz a matekóráján.

– A fenébe!

Összedobált még pár munkahelyi dolgot, kikapcsolta a gépet, felkapta a hűtött tejesüvegekkel teli válltáskát, és elment. Le a metróba – volt ülőhelye, úgyhogy utazás közben még dolgozott egy keveset – aztán átszállt a zsúfolt piros metróra, végig állt a Shady Grove vonalon; fel, be egy taxiba, mindegy, csak időben Nick iskolájában legyen.

Épp csak egy kicsit késett, letette a holmiját, és leült dolgozni a gyerekekkel. Nick már harmadikos volt, de a haladó matekcsoportba tették. Az osztály általában olyasmit tanult matekból, amit Anna meglepőnek talált ebben a korban. Szeretett velük dolgozni: huszonnyolc kölyök volt ebben az osztályban, és a tanárnőjük, Mrs. Wilkins hálás volt a segítségéért.

Anna egyik kis csoporttól a másikig ment, segített nekik az összetett problémákban. Szorozniuk kellett, osztaniuk és kerekíteniük. Amikor Nick csoportjához ért, leült az egyik aprócska székre a fia mellé, és vidáman lökdösődtek könyökkel, hogy elférjenek az alacsony asztal mellett. Nick imádta, ha Anna bejött az óráira, és Anna igyekezett valamennyire rendszeresen eleget is tenni ennek, amióta csak a fia iskolába került.

– Jól van, Nick, mutasd meg a többieknek, te hogyan oldanád meg ezt a feladatot!

– Oké! – A fiú összevonta a szemöldökét, és Anna látta, hogy a homlokán ugyanúgy futnak az ráncok, mint az övén. – Harminckilencben a kettő... az tizenkilenc és fél... azt felkerekítem húszra...

– Nem, ne kerekíts fel a számítás közepén!

– Jaj, ugyan, anya!

– Nem, nem kéne!

– Anya, már megint fontoskodsz! – jelentette ki Nick.

A csoport felkuncogott.

– Nem fontoskodom – makacskodott Anna. – Nagyon lényeges különbségről van itt szó.

– Miféle különbségről? Az egyik tizenkilenc és fél, a másik húsz!

– Lényeges – harsogta túl Anna az általános vihorászást –, mert művelet közben sosem szabad kerekíteni, az a továbbiakban csak növelni fogja a pontatlanságot! Ez egy nagyon lényeges alapelv!

– Mrs. Quibler fontoskodik, Mrs. Quibler fontoskodik!

Anna feladta, és végigmérte őket azzal a tekintettel, azzal a rettenetes, félszemű, mogorva nézéssel, amit még akkor fejlesztett ki, amikor Lady Bracknellt játszotta a gimnáziumi színjátszókörben. Ilyenkor mindig gurultak a nevetéstől. Rájuk mordult.

– Pontoskodik, nem fontoskodik!

Ettől úgy elkezdtek kacagni, hogy Mrs. Wilkinsnek is oda kellett jönnie, hogy lecsitítsa őket.

Iskola után Anna és Nick együtt sétáltak haza. Nagyjából félóra volt az út, és ez volt a hét egyik legfontosabb szertartása mindkettőjüknek -csak ilyenkor voltak kettesben. Elmentek a jókora strand mellett, ahová nyaranta úszni jártak, elhagyták az élelmiszerboltot, aztán beértek az utcájukba. Hőség volt, de az árnyékban nem volt elviselhetetlen. Bármiről beszélgethettek, ami csak az eszükbe jutott.

Beléptek a hűvös házba, visszatértek Joe és Charlie jóval vadabb világába. Charlie hangosan és hamisan áriázva állt a konyhában és főzött. Joe dinoszauruszokat gyilkolt a nappaliban. Amikor beléptek, megdermedt; azon gondolkozott, miféle büntetéssel mutassa ki, nem tetszik ám neki, hogy Anna áruló mód magára hagyta egész nap. Amikor kisebb volt, még őszintén csinálta, és néha egészen egyszerűen elbőgte magát, amikor az anyja belépett az ajtón. Most már kiszámolgatta, mit kéne tennie, és Anna is immúnis lett a dologra.

Joe homlokon csapta magát egy dinoszaurusszal, aztán arccal a szőnyegre rogyott.

– Jaj, ne már – mondta Anna –, ne idegesíts, Joe! – Elkezdte kigombolni a blúzát. – Ha szopizni akarsz, jó kisfiúnak kell lenned!

Joe azonnal felugrott, és odarohant hozzá, hogy megölelgesse.

– Úgy bizony – nevetett Anna –, zsarolással mindig célt érsz!

– Szia, szívem! – kiabált ki Charlie-nak.

– Szia, kincsem! – Charlie kijött, hogy megpuszilja. Egy pillanatra az összes fiú rajta lógott. Aztán Joe szopni kezdett, Charlie és Nick pedig kimentek a konyhába. Charlie időről időre kikiabált neki, de Anna nem kiabálhatott vissza, mert akkor Joe ingerült lett, és beleharapott a mellébe, úgyhogy kivárta, amíg a fia végzett, aztán kisétált a konyhába.

– Milyen napod volt? – kérdezte Charlie.

– Egész áldott nap hibás adatokat javítottam.

– Hű, az remek lehetett...

Anna mogorván nézett a férjére.

– Megesküdtem, hogy nem csinálom meg – mondta sötéten –, de nem tudtam nem törődni vele!

– Biztos vagyok benne, hogy nem tudtál nem törődni vele.

Charlie komolyan nézett vissza rá, de Anna mégis a karjába bokszolt.

– Okostojás. Van egy kis sör a hűtőben?

– Asszem.

Anna kiásott egy sört.

– És kaptunk pár jó hírt is, azt láttad? Átküldtem neked. A khemba-lungiak megnyertek pár pályázatot.

– Tényleg? Szuper! – Anna beleszimatolt a serpenyőben fortyogó, sárga currymártásba.

– Valami új?

– Igen, kipróbálom az egyik újságreceptet.

– De ugye óvatos vagy?

Charlie elvigyorodott.

– Persze. Ez nem fekete vöröshal – utalt egy régebbi elrontott vacsorára.

– Fekete vöröshal? – ismételte meg Nick riadtan.

– Ne aggódj, azt veled meg sem kóstoltatnám!

– Nem akarja apád, hogy lángra kapj.

– Hé, úgy volt a receptben!

– Igen? Egy evőkanál fekete bors, egy evőkanál fehér bors, egy evőkanál cayenne bors, egy evőkanál csilipor?

– Honnan tudhattam volna?

– Ugyan már, használtál már borsot életedben. Tudnod kellett volna, milyen íze van egy evőkanál fehér borsnak, és még az volt a legenyhébb mind közül!

– Azt hiszem, nem gondoltam volna, hogy mind a halra ragad.

Nick rettegve nézett fel rájuk.

– Hát én azt nem enném meg.

– Nem ám – nevetett fel Anna –, elég lenne a nyelveddel hozzáérni, és azonnal bekövetkezne az öngyulladás!

– Igenis, a szakácskönyvből néztem ki!

– Még másnap is elég volt csak kimenni a konyhába, hogy kiégesse az ember szemét a bors!

Charlie kuncogva gondolt vissza az esetre, és odatartotta a fakanalat Nicknek, hogy megrettentse, bár mostanában már nagyon óvatosan bánt a fűszerekkel. A curry tökéletesnek ígérkezett. Anna hagyta tovább főzni, és kiment játszani Joe-val.

Leült a díványra, elengedte magát. Joe elkezdte építőkockákkal csépelni a térdét, és lelkesen hablatyolt közben. Nick is magyarázni kezdett valamit, Anna félbeszakította, hogy elmesélje neki, jönnek az Úszó Tigrisek. Nick csak biccentett, aztán folytatta a beszámolóját. Anna megkönnyebbülten sóhajtott egyet, és belekortyolt a sörébe. Újabb nap repült el, mint egy álom.

Újabb hőséghullám csapott le, ez volt eddig a legrosszabb. Az emberek eddig is azt hitték, meleg van, de most már július volt, és az egyik nap a városban negyven fok fölé emelkedett a hőmérséklet, a páratartalom pedig kilencven százalék fölött volt. Ettől a kombinációtól az összes Washingtonban lakó indiai nosztalgiázni kezdett, hogy épp ilyen volt a monszun kitörése előtt is. „Igen, teljesen, Delhiben is épp így történt, de tulajdonképp jó lenne, ha most Delhiben lenne ilyen, nagyon örülnének neki, mivel most már három éve folyamatos aszály van, tudja, és nagyon-nagy szükségük lenne a monszunra.”

A reggeli Post egy cikkéből Charlie megtudta, hogy a Ross-selfjégről letört egy jókora darab; valamivel nagyobb lehetett, mint Franciaország fele. A hírt valahova a nemzetközi rovat legvégére ásták el. Annyi minden leesett már az elmúlt időben az Antarktiszról, hogy már nem számított nagy hírnek.

Nagy hír talán nem is volt, de attól még nagy jéghegy lehetett. A kutatók azon viccelődtek, hogy ráköltöznek, és új államot alapítanak. Több édesvíz volt benne, mint a Nagy-tavakban összesen. A Roosevelt-sziget mellett hasadt le. Az alacsony, fekete sziklaképződményt eddig teljesen elfedte a jég, csak radarról tudták, hogy létezik. Most először került szabad levegőre két– vagy tizenötmillió év után attól függően, hogy melyik kutatócsoport adatainak hitt az ember. Bár lehet, hogy nem marad sokáig szabad levegőn, mert a kutatók szerint vadul száguldott felé a nyugat-antarktiszi jégmező, amit most, hogy a Ross-selfjég megindult, már nem tartott fel semmi, és minden eddiginél gyorsabban haladhatott. A tengerbe áradó, óriási mennyiségű jég súlyos jövőképet vetített előre. A nyugat-atlanti jégmező sokkal nagyobb volt a Ross-selfjégnél, és szárazföldön feküdt. Bár az alja így is tengerszint alatt volt, a talaj ezzel együtt magasabban tartotta a jeget, mintha az óceánban lebegett volna. Úgyhogy amikor töredezni kezd és a jéghegyek tengerre szállnak, sokkal több vizet fog kiszorítani, mint eddig.

Charlie tovább olvasott. Megdöbbentette, mi mindent megtud a Post hátsó lapjairól. Vajon milyen gyorsan történhet meg mindez? Úgy tűnt, a kutatók sem tudják. Ahogy a jégmező leszakad, mondták, a tengervíz megemeli az alul támaszkodó jeget, minden egyes árapállyal egyre jobban alácsusszan, minden áramlat ránt rajta egy kicsit, és nagy, vízszintes hasadékokkal kezdi felszelni a jeget, aztán kihúzza magával a nyílt tengerre.

Charlie utánaolvasott az interneten is, és végignézte, ahogy három kutató a kamerák előtt magyarázza, hogy elképzelhető a folyamat gyo-sulása. Kicsit a szavuk is gyorsabb lett izgalmukban, mintha csak illusztrálni akarták volna a közelgő katasztrófát. Állításuk szerint a modellekből nem lehetett messzemenő következtetést levonni, mert a jég alatt egyenetlen volt a tengerfenék, és aktív tűzhányók is akadtak benne, szóval ki tudja? De lehet, hogy az egész nagyon gyors lesz.

Charlie kihallotta a hangjukból azt az elfojtott, lázas tudományos lelkesedést, amit egyszer-kétszer Anna hangjában is észrevett, amikor valami különösen érdekes statisztikai jelenségről magyarázott neki, bár Charlie képtelen volt felfogni, miről lehet szó. Ezt viszont értette. Azt mondták, hogy nagyon is lehetséges, hogy a nyugat-antarktiszi jégmező teljes egészében leszakadozik és a tengerbe ömlik, mindegyik hatalmas része még mélyebbre süllyed a vízben, azaz jóval több vizet szorít ki, mint azt eddig tette – olyannyira, hogy a tengerszint világszerte akár hét méterrel is megemelkedhet.

– Lehet, hogy mindez gyorsan történik majd meg – hangsúlyozta az egyik kutató –, és nem geológiai értelemben vett gyorsaságról beszélek itt, hanem az árapály-váltakozás gyorsaságáról. Egyes szimulációkban alig néhány év kell hozzá.

Azt volt csak nehéz eldönteni, hogy vajon gyorsulni kezd-e majd a folyamat, vagy sem. Ez a programba táplált változóktól függött – és így tovább, es így tovább, folytatták a szokásos tudományos elemzést.

És a Post mégis a nemzetközi rovat legvégén hozta le! Az emberek ugyanúgy beszéltek róla, mint bármilyen természeti csapásról. Láthatóan nem voltak képesek felfogni, hogy máshogy kéne az egyik katasztrófára reagálni, mint a másikra. Nekik mindegyik csak „elég rossz” volt. Ha megtörtént, hát megtörtént. Láthatóan az emberek így dolgozták fel a helyzetet. A khembalungiak alighanem rettenetesen aggódtak, ami azt illeti, az egész Fuldokló Nemzetek Ligája aggódhatott. Azaz mindenki. Charlie épp elég alaposan utánanézett a dolgoknak, amikor az árapályerőművekről gyűjtött anyagot, hogy tudja, milyen komoly most a helyzet, és hogy könnyen még rosszabbra fordulhat. Hirtelen összeállt előtte a kép, kristálytisztán látta maga előtt, mi vár rájuk, és megrettent. Az emberiség húsz százaléka a tengerparton lakott. Úgy érezte magát, mint amikor egyszer télen vezetés közben túl gyorsan vette be a kanyart, és ráfutott egy jégfoltra, amit addig nem is látott, és a kocsi önállósította magát, ő pedig egyszer csak előrerepült, súrlódás vagy akár gravitáció nélkül, mintha a valóságból is kiszakadt volna.

De ideje volt bemenniük a városba. Bevitte magával Joe-t az irodába. Összeszedte magát, és előásta a babakocsit, hogy ne kelljen ebben a hőségben még egymás testének melegét is elviselniük. Az élet ment tovább; mi mást tehetett volna?

Kimerészkedtek a főváros gőzfürdőjébe. Nem igazán tűnt másmilyennek, mint bármelyik másik nyári napon. Mintha a hőségnek lett volna egy felső határa, amit ha elért, utána már összefolyt minden értéke. Joe gondosan be volt szíjazva az ülésébe, mint egy NASCAR-versenyző, nehogy a legalkalmatlanabb pillanatban kiugorjon a babakocsiból. Ez természetesen nem tetszett neki, és ezért is utálta a kocsit, de Charlie úgy dekorálta ki az elejét, mint egy repülőgép pilótafülkéjét, és ez kellően lenyugtatta Joe-t ahhoz, hogy ne ordítson megállás nélkül, és ne próbáljon egyfolytában megszökni. Az ellenállás értelmetlen!

A metrómegállókban lifttel közlekedtek, és hamar kiértek a Malira. Elsétáltak Phil irodájához a régi ács szakszervezet székházában. Ez végül rossz ötletnek bizonyult: ebben az időben olyan érzés volt végigmenni a Mallon, mintha forró gőzben párolták volna magukat. Charlie szokás szerint komor „én megmondtam” mosollyal az arcán figyelte az éghajlati rendellenességeket, és szokás szerint megfogadta, hogy soha többé nem eszik gőzölt homárt. Szörnyű halál lehetett.

Phil irodájában fel-alá gördítette Joe-t, hogy megtalálják, a légkondicionáló kürtőkből hol fúj a legjobban a hűtött levegő. Mindenki ezt csinálta, úgy járkáltak körbe-körbe az emberek, mintha a passzátszelekről szóló múzeumi kiállításon lennének.

Charlie letette Joe-t Evelynnel, aki imádta a kölyköt, és bement, hogy átnézze, Phil mit módosított a klímatörvényen. Valóban ez tűnt a legideálisabb időpontnak, hogy felvessék. Több pénz a légkörbe juttatott széndioxid-mennyiség növekedésének megfékezésére, új üzemanyaghatékonysági standardok, annyi pénz, hogy a detroiti közlekedést át lehessen alakítani hidrogén-alapúra, új üzemanyagok és energiaforrások, szénmegkötési lehetőségek, széntemetők felismerése és létrehozása, szénhidrogénből szénhidrát, szénhidrátból hidrogént átalakító alapok és csereprogramok, mély geotermális, árapály-erőművek, pénz az alapvető klímakutatásra, pénz az Extrém Globális Kutatási és Vészhelyzetmegoldási Stratégiák[6] projektjére, pénz a Globális Katasztrófa Információs Hálózatnak[7], és így tovább, és így tovább. Egész csokor program, a többségük jó zsírosnak tűnt, hogy minél több szavazatot szerezzenek a törvénynek, de Charlie minden tőle telhetőt megtett, hogy rendezetten építse fel az egészet, összefüggően, a közeljövőről mesélve.

Phil irodájában sokan úgy vélték, hogy hiba megpróbálni átverekedni egy ennyire átfogó törvénytervezetet, ahelyett, hogy egyesével szereznének támogatást a programoknak, vagy kisebb, de összefüggő csoportokban. Azonban Phil maga választotta az átfogó törvénytervezetet mint stratégiát, és Charlie úgy vélte, hogy ilyen előrehaladott állapotában már nem érdemes változtatni a terven. Szavakba öntötte a Phil javasolta változásokat, egy kicsit mindenütt merészebben, mint általában tette volna, mert úgy érezte, hogy most van itt a ideje a támadásnak.

Joe kezdett belemelegedni Evelyn vendégszeretetébe, Charlie hallotta a falhoz vágott dinoszauruszok félreismerhetetlen zaját.

Természetesen még így is kivághatták a törvényből az összes szépen megfogalmazott gondolatot, de épp ezért kellett megpróbálnia minél precízebben és simulékonyabban fogalmazni, támadhatatlanul, halkan és észrevehetetlenül, láthatatlanságában is hatékonyan. A törvények megfogalmazása észrevétlenül, megállíthatatlanul befolyásolta az értelmüket. Gyorsan befejezte a munkát, és átvitte a kijavított törvénytervezetet Philnek. Joe ott gurult előtte a babakocsiban. A szenátort az egyik légkondicionáló kürtő alatt ücsörögve találták.

– Jesszusom, Phil, nem fázol meg, ha ott ülsz?

– Az a trükk, hogy még azelőtt le kell ide ülnöd, mielőtt átizzadnál, és akkor a párolgás már nem hűt tovább. A fejemet pedig nem tartom bele – nekikoppantotta a fejét a falnak –, hogy ne legyek náthás. Régesrég kitapasztaltam, még annak idején Okinavában.

Átfutotta Charlie javításait, néhány ponton elvitatkoztak. Egy idő után Phil fürkésző tekintettel pillantott Charlie-ra.

– Mondd, bánt téged ma valami? – Joe-ra pillantott. – Joe láthatóan jól érzi magát. Az elnök kedvenc kisbabája.

– Nem Joe idegesít, hanem te. Te, meg a szenátus többi tagja. Az a gond, Phil, hogy a jelenlegi helyzetben kicsit többre volna szükség, mint a bevett sémákra. És ez komolyan aggaszt, mert láthatóan ti, szenátorok csak a bevett sémákra vagytok felkészülve.

– Nos – mosolyodott el Phil –, ezt hívjuk mi demokráciának, fiatalember. Ha jobban belegondolsz, igazi áldás. Engedünk, erősködünk, aztán a végén megállapodunk abban, hogyan tovább. Hogy is létezhetnénk enélkül? Van benne valami számon kérhető. De ha van jobb ötleted, mit csináljunk, csak mondd meg. Addig pedig légy szíves, ne gyere ezekkel a „ha én király lennék” képzelgésekkel. Amerikában nincs király, csak rajtunk múlik minden. Úgyhogy húzd meg olyan jól ezt a végső változatot, amilyen jól csak tudod!

– Oké!

A régi csapattársak sebességével és hatékonyságával dolgoztak együtt. Néha a közös munka valóban öröm volt, máskor egyszerűen csak meg kellett csinálni, és kész, és a két fél mindig több volt együtt, mint a részeik összege.

Aztán Joe nyugtalankodni kezdett, és nem lehetett másképp a babakocsiban tartani, csak ha azonnal elindulnak, és sétálnak egyet az utcán.

– Majd befejezem – mondta Phil.

Újra kint voltak az őrjítő hőségben. Az időjárás hamarabb kiütötte Charlie-t, mint Joe-t. Megolvadt körülöttük az egész világ. Charlie tántorgott, a babakocsira támaszkodott, hogy fel ne bukjon. Le az egyik liften a metróba. Istennek hála, újra légkondicionált helyen voltak. Charlie beleroskadt az egyik rózsaszín ülésbe. Észak felé száguldottak, enyhén ringatta őket a szerelvény, és Charlie álmosan szórakoztatta Joe-t a babakocsi egyik-másik játékával, egyesével felemelte és megforgatta őket.

– Nézd csak, ez a teknős az NIH. Ez a Frankenstein-szörny az FDA, nézd csak, milyen bénán rakták össze! Ez a kis vakond Anya NSF-je. Ez a két alak, ezek olyanok, mint a Monopoly-figurák, szóval nyilván ők a Kongresszus két háza, igen, tiszta Tammany Hall. Honnan szerezted ezeket? A Vasóriás természetesen a Pentagon, és ez a sárga buldózer az Egyesült Államok hadserege. A nagyító a GAO, és ez micsoda itt, valami Barbie-féle? Akkor az csak az OMB lehet, a buta cicababák, vagy esetleg itt ez a Pinocchio. És az a cowboy a lovon, az nyilván az elnök, a barátod, a barátod, a barátod!

Mind a ketten kezdtek elbóbiskolni. Joe kupacba söpörte maga előtt a játékait.

– Óvatosan, Joe! Ó, nocsak, itt a tigrised. Ez a sajtó lesz, az a cirkuszi tigris, látod a nyakörvét? Senki sem fél tőle. Bár néha megehetnek egykét embert.

Az ezt követő napokban Phil visszavitte a törvénytervezetet a külügyi bizottságba, és nekiláttak Charlie-val úgy istenigazából az átnézéshez. Az „átnézés” szó közel sem fedte le a folyamatot: a „szétfarigcsálás”, az „át-költés”, a „trancsírozás”, a „felszeletelés”, a „sárba tiprás” mind-mind sokkal pontosabb lett volna, gondolta Charlie, ahogy követte a törvénytervezet megfogalmazásának lassú szétverését. Az eredmény egyre inkább egy furcsa gondolatkolbászra emlékeztetett.

A törvény egyes részei elvesztek huzakodás közben. Winston minden tagmondatba belekötött, és valamiben engedni kellett neki, máskülönben nem haladtak előre. Nem lehetnek pontosan megállapított üzemanyag-hatékonysági adatok, nem lehet elismerni egyetlen olyan mértékegységet sem, mint az ökológiai lábnyom. Phil azért ment bele ezekbe az engedményekbe, mert Winston megígérte, hogy cserébe eléri, hogy a Ház egyetértsen és támogassa ezt a változatot. Így hát egész elemzési módszertanokat nyilvánítottak elfogadhatatlannak; Anna már a puszta gondolattól is hisztérikus lett volna. Újabb szép példája a tőke és a tudomány ütközésének, gondolta Charlie. A tudomány olyan volt, mint egy szerencsétlen Muppet-báb, amint a Monopoly játék kerek cilinderes üzletembereivel verekszik. Most épp nagyon elbántak vele.

Két nappal később Charlie a Postból tudta meg, mi az a helyzet, és már maga a tény is rettenetesen feldühítette.

A BIZOTTSÁG FELDARABOLTA AZ ÉGHAJLATI MEGATÖRVÉNYT

– Mi a fene! – kiáltott fel Charlie. Még csak nem is hallott róla, hogy ez az eshetőség egyáltalán felmerülhet. Egy pillanat alatt végigfutotta a cikket, miközben a telefonját kereste, és rászólt, hogy tárcsázza Royt.

...az új törvények támogatói szerint a kompromisszumok nem befolyásolják a védekezés hatékonyságát... az elnök világossá tette, hogy megvétózza az összetett törvényt... megígérte, hogy esetenkénti elbírálás alá veti és aláírja az egyes törvényeket, amikor az asztalára kerülnek.

***

– A picsába. A picsába! Az isten verje meg!

– Charlie, ez csak te lehetsz!

– Roy, mi ez a baromság, mikor történt?

– Tegnap este. Nem is hallottál róla?

– Nem, nem hallottam! Hogy tehette ezt Phil?

– Megszámoltuk a szavazatokat, és a nagy törvény nem jutott volna ki a bizottságból. Ha pedig kijutott volna is, a Ház nem támogatta. Winston nem tudta megtartani az ígéretét, vagy nem akarta. Úgyhogy Phil úgy döntött, támogatja Ellington alternatív üzemanyag-törvényeit, és gondoskodik róla, hogy az első kupac rövidebb törvénybe több kerül be Ellington cuccai közül.

– És cserébe Ellington megígérte, hogy mellette szavaz.

– Pontosan.

– Phil menet közben váltott.

– A nagy törvény elbukott volna.

– Nem tudhatod biztosan! Speck is mellette volt, meg tudták volna oldani pártvonalon! Ki a fenét érdekel, milyen üzemanyagot használunk, ha elolvad az egész világ? Ez fontos volt, Roy!

– Nem. Nyertük. Volna. Meg – hangsúlyozta Roy egyesével a szavakat. – Megszámoltuk a szavazatokat, és eggyel vesztettünk volna. Aztán próbáltuk menteni, ami menthető volt. Ismered Philt. Szereti befejezni, amit elkezdett.

– Feltéve, ha kellően könnyű!

– Még mindig ideges vagy emiatt. Személyesen kellene beszélned Phillel, talán az befolyásolná, legközelebb hogyan dönt. Nekem a belvárosban van egy tárgyalásom.

– Oké, lehet, hogy ezt fogom tenni.

És mivel ez megint olyan nap volt, amikor Joe és Apa a városba mentek, meg is tehette. Leült a metrón, hagyta, hogy Joe püfölje, és átgondolta a dolgokat. Amikor az iroda harmadik emeletén kirángatta a liftből a babakocsit, egyenesen Phil felé tartott. A szenátor aznap a külső tárgyalóteremben ült, és nyugodt könnyedséggel igazgatta kis udvartartását.

Charlie úgy lengette meg az összetekert Postot Phil felé, mint egy botot. A szenátor arca színpadiasan megrándult, amikor észrevette.

– Rendben! – mondta, és kifelé fordított tenyérrel hárította a támadást. – Rendben, rúgj csak seggbe! Rúgj seggbe itt és most! De hadd mondjam el neked előtte, hogy kényszerítettek!

Ez is egy újabb irodai vitába kezdett süllyedni, és Charlie teljes lendülettel bele is ment.

– Hogy mondhatod, hogy kényszerítettek? Egyszerűen feladtad, Phil! Mindent odavetettél nekik!

Phil vehemensen megrázta a fejét.

– Többet kaptam, mint amennyit adtam. Amúgy is csökkenteni akarták a széndioxid-kibocsátást, és azon a téren semmiképp sem érhettünk volna el többet...

– Ezt meg hogy érted?! – ordított rá Charlie.

Andrea és még néhányan kijöttek, a szobájukból, még Evelyn is benézett, bár főleg azért, hogy köszönjön Joe-nak. Megszokott jelenet volt, hogy Charlie a földbe döngöli Philt a kompromisszumaiért, Phil mindent beismer, és egy kicsit húzza is Charlie-t, hogy még jobban dühöngjön. Charlie rájött, mi a helyzet, de ezzel együtt ki akarta fejteni a véleményét, akkor is, ha ehhez el kellett játszania a megszokott szerepet. Még ha Philt nem is győzi meg, ha Phil csapata csak egy kicsit keményebben fogná a szenátort...

Charlie Philre csapott az újsággal.

– Ha nem tetted volna le a fegyvert, több milliárd tonna szenet ki tudtunk volna vonni. Az egész világ minket támogat!

Phil elfintorodott.

– Én nem tettem volna le a fegyvert, Charlie, de akkor a csodálatos pártunk többi tagja lőtt volna vele lábon. A Ház támogatását sem élveztük. Így tudtuk megszerezni a lehető legtöbbet. Kivittük a bizottságból, a fenébe is, és ez nem kis dolog! Megkaptuk a teljes úttalan erdő egyezményt, az Északi-sarki menedéket és a tengeri fúrások tilalmát, mindegyiket, és az elnök már meg is ígérte, hogy alá fogja írni őket!

– De hát ezt mindig is meg akarták adni neked! Fel kellett volna dobnod a talpad, hogy ezeket se kapd meg, és cserébe feladtad az igazán lényeges részeket! Egyszerűen csőbe húztak!

– De nem.

– De igen!

– De nem!

– De igen!

Igen, az ország egyik legnagyobb szenátorának az irodájában rendszeres volt az ilyen szintű vita. A végén mindig ide jutottak. Épp csak Charlie ezúttal egyáltalán nem élvezte annyira a helyzetet, mint szokta.

– Mi a fenét nem dobtál oda nekik? – kérdezte keserűen.

– Csak Észak-Amerika erdeit, folyóit és olaját!

Kis közönségük felnevetett. Számukra ez még mindig a gyakorló vitakör egyik ülésének tűnt. Phil megnyalta az ujját, és jelezte, hogy egy pont nála, aztán rámosolygott Charlie-ra, az arcát átragyogta a tökéletes, ártatlanul csínytevő Chase-derű. Charlie-t nem hatotta meg.

– Remélem, vettél már elég tengeralattjárót, hogy élvezhesd majd őket!

Erre is nevettek. Phil továbbra is mosolygott, és behúzott egy pontot Charlie-nak is.

Charlie keserűen szitkozódva tolta ki Joe babakocsiját az épületből. A kölyök kihallotta a hangszinéből az idegességet, és igyekezett lekötni magát az elsuhanó tájjal és a dinoszauruszaival. Charlie sietve tolta maga előtt, dőlt róla a verejték, és egyre bizonytalanabbnak érezte magát. Tudta, hogy túl komolyan veszi a dolgot, tudta, hogy Phil tárgyalási stílusa volt ez a játékosság, a folyamatos próbálkozás, az aggodalom teljes hiánya. De ebben a helyzetben Charlie nem tudott nem aggódni. Úgy érezte magát, mint akit gyomorszájon rúgtak.

Ez nem volt gyakori érzés. Általában sikerült találnia valamit, amivel ellensúlyozni tudta a politikával töltött napok hátulütőit. Napos oldal, öröm az ürömben, a végső bosszú, bármi. Valamiféle álomvilág, ahol minden jóra fordult. Amikor aztán rátört a csalódottság, váratlan erővel terítette le. Teljesen elborította, nem tudott védekezni ellene, ilyenkor nem látta a fától az erdőt, nem talált a dolgokban egy szikrányi jót sem. Csak üröm volt még egy kis ürömmel. Minden rossz volt! Rossz, rossz, rossz, rossz, rossz, rossz, rossz.

Benyomult a metró liftbe, és alászállt Joe-val a mélybe. Felszálltak egy szerelvényre, elvergődtek a Bethesda megállóig. Charlie kizombult a metróból. Rossz, rossz, rossz. Az a fajta, igazi sartre-i émelygés, ami csak az elkerülhetetlenül és szükségszerűen rettenetes valóság megpillantásakor fogta el az embert. Hogy a valóság igazi természete ilyen ocsmány lehet. A liftbe rekedt, fülledt levegőt képtelenség volt belélegezni. Túl erős volt a gravitáció.

Ki a liftből, rá a Wisconsinra. A Bethesda lehangoló volt. Csak odaokádott irodák és tömbházak sora, az egészet láthatóan úgy rendezték el, már ha ezeket a dolgokat egyáltalán elrendezték, hogy a köztük elszáguldó kocsiknak minél jobb legyen. Nevetséges, embertelen utópia. Ennyi erővel Kaliforniában is lehetett volna. Hazavonszolta magukat a járdán. Belépett a házba. Az ajtó a szokásos kattanással csapódott be a háta mögött.

– Szia, szívem! – hallatszott a konyhából.

– Szia, apa!

Megint olyan nap volt, amikor Anna és Nick együtt jöttek haza az iskolából.

– Mamamamamama!

– Szia, Joe!

Menedék.

– Sziasztok – vidámkodott Charlie. – Szükségünk lesz egy csónakra. Majd a garázsban tartjuk.

– Állati! – lelkesedett Nick rögtön.

Anna kihallotta Charlie mesterkélten vidám hangjából, hogy valami baj lehet. Habverővel a kezében kijött a konyhából, megölelte, és puszit nyomott az arcára.

– Mmmm – dorombolt a férje.

– Mi a baj, kicsim?

– Minden!

– Ó, szegény drágám!

Kezdte jobban érezni magát. Kiszabadította Joe-t a babakocsiból, és kimentek Anna után a konyhába. Anna felvette Joe-t és a csípőjére ültette, fogta főzés közben, és Charlie elkezdte összeállítani magában a nap történéseit, hogy teljes drámaiságában el tudja sorolni az egészet a feleségének.

Miután végzett a beszámolóval, még füstölgött egy ideig, felnyitott egy sört, és megitta.

– Valamiféleképp meg kellene tudnod kerülni a politikai rendszert – mondta Anna.

– Hűha, szívem, nem vagyok benne biztos, hogy tudni akarom, mit értettél ezalatt!

– Igazából nem is tudom.

– Forradalom?

– Szó se lehet róla!

– Tökéletesen erőszakmentes és sikeres pozitív forradalom?

– Az már jobb ötletnek tűnik.

Nick tűnt fel az ajtóban.

– Hé, apa, nincs kedved baseballozni egy kicsit?

– De, tök jó ötlet!

Nick nagyon ritkán vetette fel, hogy játsszanak, általában Charlie állt elő az ötlettel, a fiú csak olyankor fordult hozzá, ha fel akarta vidítani az apját, és általában már pusztán a szándékkal elérte a célt. Kimentek a jó hűvös házból, és a gőzölgő hátsó udvarban kezdtek játszani, a tömbház elfüggönyözött ablakainak vak szeme előtt. Nick a ház hátsó téglafala elé állt, Charlie dobta neki a könnyű műanyag labdákat, a fiú pedig lecsapta őket a hosszú műanyag ütővel. A férfi megpróbálta elkapni a visszaütött labdákat, ha tudta. Vagy egy tucatnyi labdájuk volt, és amikor már mind szétszóródott a lejtős udvaron, újra összegyűjtötték őket Charlie kis dombjánál, és megint dobálózni kezdtek. Néha Charlie is beállhatott az ütő mögé. A labdák pompásak voltak, szívderítő surranással pattantak el az ütőről, de nem fájt, ha netán eltalálták az embert, mint azt Charlie-nak gyakran oka volt megtapasztalni. Ide-oda rohangáltak az ólomsúlyú alkonyatban, dőlt róluk a víz, nevettek, próbálták egyenes pályára állítani a könnyű kis labdákat.

Charlie levette az ingét, és beleizzadt az izzadt levegőbe.

– Oké, akkor most dobok. Sandy Koufax felkészül, ó, igen, a szivárványív! Hé, miért nem is ütöttél felé?

– Mert nem ért, apa! Egyszer már lepattant, mielőtt ideért volna!

– Oké, megpróbálom még egyszer! Ó, Jesszusom. Ne törődj vele.

– Miért mondtad, hogy ó, Jesszusom?

– Hosszú lenne. Oké, akkor most dobok még egyet! Miért nem ütötted le?

– Mert ez is lepattant!

– Épphogy csak! Így nem jutsz semmire, fiatalember!

– Apa, az ütőzóna fel van ragasztva ide a házfalra. Dobj egyet, ami azon belül van, és megpróbálom visszaütni.

– Hát ez rossz ötlet volt. Oké, megy! Hú, ez aztán szép volt! Oké, megy! Jaj, ugyan már, üsd már vissza őket!

– Az mögöttem volt, apa!

– A váltott ütés nagy erény!

– Dobj simákat!

– Azt próbálom. Oké, megy, bumm! Hú, de szép! Most pedig futás, nocsak! Ajjaj, ez fennakadt a fában, látod?

– Úgyis van elég labdánk!

– Igaz, de nézd csak, fel tudok lépni erre az ágra... figyelj, add csak fel az ütőt egy pillanatra! Érdemesebb most leszedni, amíg még tudjuk, hova akadt be! – Charlie feljebb mászott egy kicsit a fán, kiegyenesedett, félresöpörte a leveleket, előrenyúlt, átölelte a fát, hogy ne veszítse el az egyensúlyát, és lepiszkálta a műanyaglabdát Nick ütőjével. – És meg is vagyunk.

– Hé, apa, mi az a kúszónövény a fán? Nem mérges szömörce?

VIII.

Paradigmaváltás

Ismételjük át még egyszer, mit tudunk magunkról.

Főemlősök vagyunk, közeli rokonai a csimpánznak és a többi emberszabású majomnak. Az őseink úgy ötmillió éve váltak el a többi emberszabású majomtól, és párhuzamos, egymással átfedésben létező alfajok során fejlődtek. Nagyjából kétmillió éve tűntek fel az egyértelmű előemberek.

Ebben az időszakban Kelet-Afrika egyre szárazabbá vált. Az erdőség kis ligetekkel pettyezett szavannának adta át a helyét. Fejlődésünk során ehhez a tájhoz alkalmazkodtunk: a szőrtelenség, a felegyenesedett testtartás, a verejtékmirigyek, a többi testi adottság segítségével képesek voltunk hosszú távokat lefutni az Egyenlítő környéki, nyílt napfényben. A futásból éltünk, nagy távokat tettünk meg. Addig űztük futva a zsákmányt, amíg ki nem fáradt. Néha napokig tartott a hajsza.

A nemzedékek csak úgy szálltak ebben az alapvetően stabil életmódban, és az ezt követő számtalan évezred során az emberi agy nagyjából háromszáz köbcentiméterről körülbelül kilencszáz köbcentiméterre nőtt. Ez már azért is furcsa, mert minden más viszonylag stabil maradt. Ebből arra következtethetünk, hogy ez az életmód rettentően stimulálta az agy növekedését. Az akkori életvitel szinte minden elemérőlfelvetették már, hogy az áll a növekedés mögött, volt, aki szerint a pontos kődobás fejlesztette az agyat, mások szerint az álmodás képessége, de a legfontosabb elemek szinte biztos, hogy a nyelv és a társas kapcsolatok fejlődése voltak. Beszélgettünk, megpróbáltunk jól kijönni egymással – mind a kettő nehéz folyamat, sokat kell hozzá gondolkozni. Mivel a szaporodás minden sikeres evolúciós folyamat szempontjából létfontosságú, az a képesség, hogy az egyén jól kijöjjön a csoportjával és az ellenkező nemmel, nyilván adaptív, és nyilván a növekvő agyméret egyik fő hajtóereje. Olyan gyorsan nőttünk, hogy manapság már alig férünk ki a szülőcsatornán. Vegyük még hozzá, hogy csak azért nőttünk ekkorára, hogy megértsük a többi embert, és nézd csak, hová jutottunk!

Anna örült, hogy Frank visszatért az irodába, akkor is, ha épp olyan mogorva volt, mint általában. Érdekesebbé tette a dolgokat. Hangosan kikelt a túlméretezett teherautók ellen, aztán hirtelen már mindent igen és nem szempontjából magyarázott, vagy áttért a gibbonok szociális intelligenciájára, esetleg a leghatékonyabb laboratóriumi munkamegosztás algebrájára. Képtelenség volt megjósolni, mit mond a következő pillanatban. Néha teljesen ésszerűen induló mondatokat fejezett be roppant furcsán, vagy épp fordítva. Annának ez roppantul tetszett.

Azonban úgy tűnt, hogy a kelleténél jobban lenyűgözi a játékelmélet.

– Node mi a helyzet akkor, ha a számok nem felelnek meg a valódi életben alkalmazott döntési értékeknek? – kérdezte Anna. – Mi van, ha nem öt pontot kapunk a szabályszegésért, ha a másik betartja a szabályokat, mi van, ha az összes szám torz vagy ha pont fordítva vannak? Akkor ez is csak egy számítógépes játék, nem?

– Nos... – Frank láthatóan megdöbbent a kérdés hallatán. Ritka jelenség. Azonnal át is gondolta a dolgot. Anna ezt is nagyon kedvelte benne; komolyan végiggondolta, amit mások mondtak neki. Aztán megcsörrent Anna telefonja. Felvette.

– Charlie! Jaj, mókuskám, hogy vagy?

– Ordítani tudnék kínomban.

– Ó, szívem! Bevetted a gyógyszereidet?

– Bevettem. Semmit sem használnak. Kezdek mindenfélét látni a szemem sarkában, kis Vonagló izéket. Szerintem a viszketés már megtámadta az agyamat is. Kezdek begolyózni!

– Tarts ki. Beletelik pár napba, hogy hatni kezdjenek a szteroidok! Csak szedd őket továbbra is. Joe legalább békén hagy?

– Nem. Birkózni akar.

– Ó, szent ég! Ne hagyd! Tudom, hogy az orvos azt mondta, hogy nem kapja el tőled, de akkor is...

– Ne aggódj. Eszembe sem jutna birkózni vele!

– És nem is érsz hozzá?

– Nem, és ő sem ér hozzám, de nem ám! Kezd elég hisztis is lenni miatta.

– Pelenkázáshoz felveszed azért a műanyag kesztyűt?

– Igen, igen, igen, az átkozottak minden kínját átélem, amikor leveszem, jön vele a bőröm is, minden csupa vér és genny, aztán meg viszketni kezd...

– Ó, szegénykém. Csak tarts ki valahogy!

Aztán Charlie-nak ki kellett kergetnie Joe-t a konyhából, és Anna letette a telefont. Frank felnézett rá.

– Mérges szömörce?

– Aha. Felmászott egy fára, amit alaposan körbenőtt az a vacak. Még csak a pólója sem volt rajta.

– Jaj!

– Jól kifogta. Nick felismerte a növényt, úgyhogy azonnal bevittük a sürgősségire. A doktor rákent valamit, és belenyomott egy csomó szteroidot, mire egyáltalán elkezdett volna felhólyagosodni, de ennek ellenére rettentően szenved.

– Sajnálom.

– Én is, de ez legalább elmúlik.

Aztán Frank telefonja csörrent meg, és a férfi visszavonult az asztalához, hogy felvegye. Anna nem tehetett róla, így is hallotta a társalgás innenső végét, ráadásul ahogy elhúzódott a hívás, Frank többször is egyre hangosabb lett. Felkiáltott, hogy „ugye, most csak viccelsz?!”, négyszer is egymás után, és a hangja alapján egyre kevésbé hitte, bármit hallott is. Aztán egy ideig csak hallgatott, és az ujjával dobolt a gépe mellett az asztalon.

– Nem tudom, mi történt, Derek – mondta végül. – Te vagy abban a helyzetben, hogy felmérd, mi történt... igen, igazad van. Nyilván volt rá okuk... mindegy, veled minden rendben lesz, elég alaposan el vágy látva részvényekkel, nem? Tudom, mindenkinek vannak fel nem használt opciói, ezen ne rágd magad, inkább azokra a részvényekre gondolj, amik a tieid voltak... figyelj, ez az egyik legjobb a lehetséges végjátékok közül. Csődbe mész, nagy leszel, vagy megvesznek. Gratulálok... igen, igen, érdekes lesz figyelemmel kísérni. Biztos. Persze. Sajnálom. Rendben, persze! Majd hívj vissza és mesélj el mindent, amikor már épp nem a munkahelyemen vagyok! Oké, szia!

Letette a telefont. Sokáig csönd honolt a fülkéjében.

Végül aztán a halk nyikorgás alapján felkelt a székéből. Anna megfordult, és Frank valóban ott állt az ajtajában, csak azt várta, hogy visszaforduljon felé.

– Derek Gaspar volt az, San Diegóból – fintorodott el. – Megvették a cégét, a Torrey Pines Generique-et.

– Hú, tényleg? Az az, aminek segítettél a megalapításában, ugye?

– Igen.

– Akkor gratulálok! Ki vette meg?

– Egy nagyobb biotech cég, a Small Delivery Systems, hallottál már róla?

– Soha életemben.

– Én sem. Semmiképp sem tartozik a nagy gyógyszercégek közé.

Azok alapján, amit Derek mondott, olyan közepes méretű lehet. Főleg agrofarmakológiával foglalkozik Derek szerint, de ők keresték meg, és tettek neki ajánlatot. Nem is tudja, miért.

– De hát csak mondták!

– Nem. Vagy legalábbis Derek nem érti kristálytisztán, miért is vették meg.

– Érdekes. De akárhogy is... attól még ez jó fejlemény, nem? Mármint azt hittem, a legtöbb kezdő cég erről álmodozik.

– Igaz...

– De egyáltalán nem úgy nézel ki, mint aki épp most lett milliomos vagy valami.

Frank sietve intett egyet.

– Á, nem, nem is, olyan szinten sosem voltam benne, mindig is csak tanácsadó voltam, az UCSD nem hagyja, hogy komolyan belefolyjunk külső cégek ügyeibe. És azt is abba kellett hagynom, amikor idejöttem. Nem dolgozhatok egyszerre a szövetségieknek és másoknak is, tudod. -Aha.

– Amíg itt vagyok, nem látok rá a befektetéseimre, szóval ki tudja. Nem volt nagy részem a Torrey Pines-ban, és lehet, hogy a befektetéseimet kezelő alap ki is dobta. Hallottam valami olyasmit, amiből erre következtetem. Én a helyükben kidobtam volna.

– Hú, hát akkor ez nem is olyan jó hír.

– Hát nem – vonta össze a szemöldökét Frank –, de nem ez itt a baj. A férfi kibámult az ablakon, az átriumban lógó, színes díszt nézte és a túloldalt dolgozók belső ablakait. Anna még sosem látta rajta ezt az arckifejezést, mintha szégyellte volna magát, nem tudta eldönteni. Elkeseredettnek tűnt.

– Akkor mi?

– Nem tudom – mondta Frank halkan. Aztán... – Az egész rendszer rossz.

– Beugorhatnál holnap az ebédszünetre tervezett előadásra – mondta Anna. – Rudra Cakrin, a khembalungi nagykövet fog beszélni a buddhista tudományfelfogásról. Tényleg jó lenne, ha eljönnél! Leginkább még az ő elképzeléseikre emlékeztet, amiket mondasz, legalábbis néha. Frank úgy ráncolta a homlokát, mintha ezt szidalomnak vette volna.

– Szeretném, ha ott lennél, tényleg.

– Oké. Esetleg. Ha befejeztem azt a levelet, amin dolgozom már egy ideje.

Visszament az asztalához, és leroskadt a székébe.

– A rohadt életbe! – hallotta Anna.

Aztán gépelni kezdett. Olyan volt, mintha a nő magát a gondolati folyamatot hallotta volna, a szapora műanyag kipp-koppanást épp csak a szóközre mért, éles hüvelykujjas ütések törték meg. Frank néha igencsak odacsapott a billentyűzetének.

Még akkor is megszállottként gépelt, amikor Anna felnézett az órára, és kiszáguldott az ajtón, hogy megpróbáljon időben hazaérni.

Másnap reggel Frank francia borítékba csomagolt búcsúlevéllel a kezében vezetett be a munkahelyére. Úgy döntött, kifejti, és teljesen megalapozott, pusztító súlyú ítéletet mond benne az NSF-ről, így talán elérhet valamit, ha komolyan veszik. Egyenesen Diane Changnak akarta odaadni. Magánlevél, egyetlen példányban. Így az igazgatónő elolvashatta, magánlevélnek vehette, neki kellett eldönteni, mit tesz vele. De bármit is választ, Frank az elmúlt évben megpróbálta megváltoztatni a helyzetet, és nyugodt lelkiismerettel mehet vissza, hogy végre rendes tudományos munkát végezzen. Békében távozhat. Hátrahagyhatja haragja egy részét. Remélhetőleg.

Alaposan átírta a San Diegóból Washington felé írt vázlatot. Megerősítette az érveket, a kritikában jobban kitért a specifikus problémákra, és tett néhány javaslatot a helyzet javítására. Amikor végzett vele, még mindig lesújtó volt a végkövetkeztetés, de ezúttal legalább már egy tudományos cikket idézett a hangneme. Nem volt sem dühös, sem szónokias. Öt oldal, szimpla sorközzel, még azután is, hogy minden felesleget kinyesegetett belőle. Seggbe kellett rúgni ezt a bagázst, és ez a levél kellően erős seggberúgás volt.

Még egyszer átolvasta, aztán csak ült az irodájában, a térdét kopogtatta a levéllel, és vakon bámult ki az átriumba. Többek között azon gondolkozott, mi történhetett a Torrey Pines Generique-kel. Azon gondolkozott, hogy Yann Pierzinski munkába állításának volt-e az egészhez bármi köze.

Hirtelen kilökte magát a székből, a lifthez sétált, és felment a tizenkettedik emeletre. Elsétált Diane irodájához, és biccentett Lavetának, Diane titkárnőjének. Betette a levelet Diane fakkjába.

– Ma már nem jön vissza – szólt neki Laveta.

– Nem baj. Szólnál neki, amikor holnap bejön, hogy behoztam ezt a levelet? Személyes ügy.

– Persze.

Vissza a hatodikra. A székéhez ballagott, és leült. Megtette, átadta. Hallotta, hogy Anna vadul gépel a szobájában. Az ajtaja be volt csukva, úgyhogy valószínűleg épp tejet fejt a kis elektromos géppel munka közben. Frank egyszer szívesen megnézte volna, nemcsak férfiúi kíváncsiságból, bár tagadhatatlanul az is benne volt, hanem azért is, hogy lássa, amikor a nő egyszerre ennyi mindent csinál. Anna csak hüvelykujjai és mutatóujjal gépelt, mint a harmincas évek filmjeiben a riporterek, bár Frank nem tudta volna megmondani, hogy azért-e, mert tudat alatt elutasítja a titkárnői szerepkört, vagy mert egyszerűen így alakult. De biztos vonzóan nézett ki közben.

Eszébe jutott, hogy Anna az aznapi ebédelőadásra hívta meg. Nagyon úgy tűnt, hogy ő intézte el, hogy a khembalungi nagykövet beszédet mondjon nekik. Frank látta is a címét, ki volt téve a lift mellé a közeljövőben tartandó előadások listájára.

A TUDOMÁNY CÉLJA BUDDHISTA SZEMSZÖGBŐL

Frank szerint ez egyáltalán nem hangzott ígéretesnek. A legjobb esetben ezoterikus volt, de még annál is lehetett rosszabb. Persze nem lógott volna ki úgysem az ebédszünetes előadásokból, mindig elég vegyesek voltak. Az emberek már belefáradtak a rendes előadásokba, és ebéd közben semmi kedvük nem volt ilyesmit hallgatni. Ezt a sorozatot inkább a szórakoztatásra hegyezték ki. Franknek még derengtek olyan címek is, hogy Antarktisz: az utópia, vagy a Testképek művészete, netán Miben jöhet jól a globális felmelegedés? Úgy tűnt, minél ostobább a téma, annál többen mentek el rá.

Az aznapi előadáson nyilván jó sokan részt vesznek.

Kinyílt Anna ajtaja. Frank felkapta a fejét, automatikusan azt várta, hogy a Tudomány, kicsit a Delacroix-festményén megjelenő szabadságeszményhez hasonlító, fedetlen keblű istennőjét látja meg, de persze nem. A nő épp az előadásra indult.

– Te nem jössz? – kérdezte.

– De, persze!

Anna láthatóan örült a dolognak. Frank elkísérte a liftig, a fejét csóválta, hogy hová megy ez a nő, hová megy ő maga is. Fel a tizedikre, el a látványos antarktiszi víz alatti fotókiállítás mellett, be a nagy konferenciaterembe. Úgy kétszáz ember fért be. Mire a khembalungiak megérkeztek, nem volt már egyetlen üres hely sem.

Frank valahol egészen hátul foglalt helyet, úgy tett, mint aki a palmtopján dolgozik. A légkondicionált levegő mennyei áldásként áradt le rá. Az ismerősök megkeresték egymást, csoportokban ültek le, apró-cseprő dolgokról beszélgettek. A khembalungiak az emelvény mellett álltak, Annával és Lavetával egyeztettek a mikrofonokról. Az öreg nagykövet, Rudra Cakrin talpig vörösben volt, de a khembalungi küldöttség többi része törtfehér vászoninget és nadrágot viselt, mintha csak Indiában lettek volna. Rudra Cakrin mikrofonját lejjebb kellett engedni. Fiatal asszisztense megoldotta a problémát, aztán beállította a saját mikrofonját is. Fordítás. Még egy nyűg. Frank hangtalanul nyögött egyet.

A mikrofonpróba alatt kezdett elülni a beszélgetés zaja. Frank kénytelen volt belátni, hogy a terem igen szépen megtelt, akár furcsa volt a téma, akár nem. Mindenki, aki eljött, még elég érdeklődő volt ahhoz, hogy ebédidőben meghallgasson egy előadást tudományfilozófiáról. Az UCSD néhány tanszékén is szerveztek ilyesmiket, ráadásul alighanem az ország legtöbb egyetemén volt rá példa az őrületes tempó dacára is. A kíváncsiság kielégítésére fordított többletenergia és idő az alapvető emberi viselkedésminták közé tartozott. Ez a jellemvonás vezette az embereket tudományos pályára, szülte meg a tudományt, mint olyat, ezért maradt még életben a modern élet zsibbasztó kifejezései közepette is. Frank itt végre saját maga lehetett, és biztos volt benne, hogy nála senki sem kiégettebb vagy szkeptikusabb. És mégis kíváncsi volt, ahogy a napraforgó is mindig a nap felé fordult.

Az öreg szerzetes érdekesen nézett ki a pulpituson. Lehet, hogy a közönségéből a legtöbben szeretetreméltóan kíváncsiak voltak, viszont ugyanakkor megcsontosodott, vén technokraták szkeptikus csordájaként is fel lehetett fogni őket. Az ember azt hitte volna, nehéz nekik eladni egy köntösbe bujtatott, ráncos vénembert, aki most úgy hunyorgott le rájuk, mintha egy másik évszázadból maradt volna itt. Igazából pont úgy nézett ki, mint egy előember.

És mégis a pulpituson állt, ők pedig előtte ültek. Valami összehozta őket, és nem csak a légkondicionálás volt az. Ültek a székükön, figyelmesen, udvariasan, új elképzelésekre nyitottan. Frankben felpislákolt a büszkeség egy szikrája. Minden így kezdődött annak idején az 1660-as években, Londonban, a Royal Society gyűlésein: udvariasan meghallgatták valami vénember előadását, aki szükségszerűen autodidakta volt, aztán udvariasan kérdeztek tőle néhány dolgot, és minden jelenlevő végiggondolta az elhangzottakat. Megegyeztek benne, hogy ésszerűen tekintenek a világra. Minden így kezdődött.

Az öregember jóindulatúan végigmérte a hallgatóságot. Mintha csak viszonozta volna a figyelmüket, ő is tanulmányozta a jelenlevőket.

– Jó reggelt! – mondta, aztán intett egyet, jelezve, hogy ezzel ki is merítette az angoltudását, kivéve az ezt követő, második kifejezést.

– Köszönöm szépen!

A fiatal asszisztens vette át a szót.

– Rudra Cakrin rinpócse, Khembalung nagykövete az Amerikai Egyesült Államokban, megköszöni önöknek, hogy eljöttek meghallgatni az előadását.

Ez egy kicsit fölöslegesnek tűnt. A vénség beszélni kezdett a saját nyelvén, Anna azt mondta, tibetiül. Mély, torokhangú nyelv volt. Aztán elhallgatott, és a fiatalember, Anna barátja, Drepung fordítani kezdett.

– A rinpócse azt mondja, a buddhizmus a személyes tapasztalással kezdődik. Megfigyeljük a környezetünket, a reakcióinkat, a gondolatainkat. A folyamatnak van tudományos... alapja. Azt is mondta még, „ha jól értem, hogy önök itt nyugaton mire gondolnak, amikor azt mondják, tudomány”. Azt is mondja, „remélem, kijavítanak, ha tévednék e kérdésben. De én úgy látom, a tudomány az a történés, amiben mindannyian egyet tudunk érteni.”

Rudra Cakrin itt félbeszakította Drepungot, kérdezett tőle valamit, mire a fiatalember bólintott, és hozzátette.

– Amit meg tudunk állapítani. Ha a mélyére néznénk, akkor végül egyetértenénk a megállapítással, és mindenki más is egyetértene vele. A hallgatóságban többen bólogatni kezdtek.

Az öregember folytatta.

– Kevés dologban tudunk csak egyetérteni – mondta Drepung –, és azok is általánosak. Minél közelebb érünk Buddha idejéhez, annál általánosabbak. Mostanra eltelt nagyjából kétezer-ötszáz év, és a mikroszkóp, a teleszkóp és a... valóság matematikai leírásának korában élünk. Ezeket a tartományokat nem tudjuk közvetlenül megtapasztalni az érzékszerveinkkel, és mégis egyet tudunk érteni az ezen tartományokról szóló állításokkal. Mert azok alapján, amit látunk, matematikai ok és okozat hosszú lánca köti össze őket.

Rudra Cakrin kurtán elmosolyodott, és tovább beszélt. Frank kezdte úgy érezni, hogy Drepung fordításai jóval hosszabbak, mint az öregember kurta kijelentései. Vajon ilyen tömör nyelv lenne a tibeti?

– Ennek a láncolatnak a feltérképezése és leírása nagyon-nagy vállalkozás – tette hozzá Drepung.

Rudra Cakrin mély, érdes hangján énekelni kezdett; kicsit olyan volt, mintha Louis Armstrong lett volna, csak egy oktávval mélyebben. Drepung angolul kezdett kántálni.

– Aki megérti a buddhatermészet lényegét, figyeli az évszakokat, okot és okozatot. A valódi élet az okok élete.

Rudra Cakrin lelkesen hozzátett még valamit.

– Ez a buddhatermészet fogalmát veti fel – fordította Drepung –, nem is annyira a természetét. Hogy mi a különbség? A buddhatermészet a megfelelő... válasz a természetre. A megfigyelő elme válasza.

A buddhista filozófia célja tulajdonképp az, hogy úgy lássuk a dolgokat, ahogy vannak. És aztán...

Rudra Cakrin valamit sürgetően közbevetett.

– Aztán ott a reakció, a válasz, az ember pillanata, mindaz, amit mondunk, teszünk, amit gondolunk... elérkezik ez a pillanat. Visszatérünk a kifejezhető világba. A valóság természete, hogy minél mélyebbre jutunk benne, annál inkább magunk mögött hagyjuk a nyelvet. Egy idő után a matematika sem szolgál segítségünkre. De...

Az öreg folytatta, és mondta, mondta, míg csak Franknek úgy nem tűnt, hogy Drepung intett neki neki a szemével, és Rudra Cakrin azonnal elhallgatott.

– De amikor ráébredünk, hogy mit kellene tennünk, az a legegyszerűbb szavakkal fogalmazódik meg bennünk. Együttérzés. A helyes cselekedet. Mások segítése. És mindig ilyen egyszerű marad. A szenvedés csökkentése. Van benne valami... megnyugtató. Amikor a legösszetettebb a valóság, akkor a legegyszerűbb, hogy mit kell tennünk. Sokkal jobb, mintha fordítva volna.

Rudra Cakrin most már sokkal nyugodtabban folytatta.

– Ezúttal is – fordította Drepung –, a két megközelítés fedi egymást.

A tudomány fogalmának kialakulása az élelem, a kényelem, az egészség utáni hajszával kezdődött. Megtanultuk, mi hogyan működik, hogy irányítani tudjuk. Hogy csökkenthessük a szenvedésünket. Az ehhez használt módszerek, a megfigyelés és a próbálkozás a mi hagyományainkban az orvoslás terén lettek igen kifinomultak. Ez rettentő sokáig tartott. Nyugaton is ugyanezt csinálták az orvosok, és a folyamat során tudósokká váltak. Ázsiában a buddhista szerzetesek voltak az orvosok, és ők is a megfigyelés és a próbák módszerét finomítgatták, hogy képesek-e... megismételni a sikereiket, már ha sikerrel jártak. Rudra Cakrin bólintott, és Drepung karjára tette a kezét. Röviden mondott valamit.

– Most két párhuzamos ágazatot látunk. Egyfelől a tudomány a matematikán és a technológián át a természettudományos megfigyelésekre specializálódott, hogy megismerjen új dolgokat, és hogy új eszközöket készíthessen. Másfelől a buddhizmus az emberi megfigyelésre alapozta a megállapításait, hogy megtudja, hogyan... váljunk valamivé, hogyan viselkedjünk. Mit tegyünk. Hogyan lépjünk előre. Azt mondhatnám, olyanok, mint az ember két szeme. Mind a kettőre szükség van, hogy rendesen lássunk. Vagy inkább... van egy ősi mondásunk, „szem, hogy lássunk, láb, hogy járjunk”. Azt mondanám, a tudomány a szem, és a buddhizmus a láb.

Frank egyre ingerültebben hallgatta ezt az egészet. Itt állt ez az alak, és egy olyan gondolati rendszer mellett érvelt, ami az elmúlt kétezerötszáz évben egy árva tudásszikrát nem adott a világnak, és van képe egy szinten emlegetni a tudománnyal, ami most már nap mint nap több millió új tényt ad az emberiség felhalmozódott tudásához! Micsoda baromság!

De ennek ellenére az ingerültségébe bizonytalanság is vegyült. A fiatal fordító egyre-másra olyasmiket mondott, ami mintha Frank régebbi gondolatait visszhangozta volna, vagy válasz lett volna arra, amin épp az adott pillanatban merengett. Frank például épp azon gondolkozott, hogy jól van na, de hogy működne mindez, ha felidéznénk, hogy mi mind csak a szavannáról épphogy kirajzott főemlősök vagyunk, nagy agytérfogatú gyűjtögetők, akik ahhoz az egy bizonyos környezethez alkalmazkodtunk... akkor hogy értelmeznénk mindezt? És ebben a szempillantásban a közönség egyik kérdésére (mert mintha hivatalos bejelentés nélkül átalakult volna az előadás) Drepung már fordította is az öregember válaszát.

– Állatok vagyunk. Állatok, akik elég bölcsek ahhoz, hogy felismerjék, hogy halandók. Meghalunk. Ezt immáron ötvenezer éve tudjuk. A mentális energiáink nagy része arra megy el, hogy elkerüljük ezt a tudatot. Nem szeretünk erre gondolni, de ugyanakkor azt is tudjuk, hogy az egész mindenség halandó. A valóság is halandó. Minden folyamatosan változik. Az időben semmi sem maradhat ugyanaz. Semmibe sem kapaszkodhatunk meg. A kérdés ezek után az, hogy mihez kezdünk ezzel a tudással? Hogyan élünk vele együtt? Hogyan próbáljuk meg értelmezni?

Nahát... valóban. Frank előredőlt, érdeklődően nézte Drepungot, és azon gondolkozott, mit mond legközelebb az öregember. Az a reszelős, mély hang, az érthetetlen, különös nyelv – furcsa volt belegondolni, hogy ilyen dolgokat is kifejezhet. Frank hirtelen tudni akarta, pontosan mit mond.

– Az egyik tudományos kifejezés az együttérzésre – nézett fel Drepung a mennyezetre, mintha ott keresné a megfelelő szavakat –, amit önök is használnak, az „önzetlenség”. Ez sok állatokkal végzett kutatásukban fontos kérdés. Vajon létezik a valódi önzetlenség, és hasznos vonás-e? Más szóval, működőképes fogalom-e az együttérzés? A nyugati tudomány sok kutatása azt mutatta, hogy a csoport szempontjából nézve az önzetlenség a legjobb alkalmazkodási stratégia. Aztán valamifajta... javító mechanizmussá válik. A sikeres fejlődés kulcsa az együttérzés gyakorlása, és ezt az önök tudománya mondja ki, amely csak megfigyeléseken alapul! Csak azokon a megfigyeléseken, hogy mi működött, amikor azzá váltunk, akik vagyunk! De mi, buddhisták mindig is úgy tartottuk, hogy ha segíteni akarunk másokon, együttérzést kell gyakorolnunk, és ugyanígy, ha segíteni akarunk magukon, együttérzést kell gyakorolnunk. És most a tudomány hozzátette, hogy ha segíteni akarunk a fajunkon, akkor is az együttérzést kell gyakorolnunk!

Erre mindenki nevetett, és Frank is kuncogott egyet. Kezdte a börtönjátszmák nyelvén is végiggondolni az egészet: arra kérték őket, hogy mindenki mindig a nagylelkű megoldást válassza, mert így érheti el a csoport egésze a legjobb eredményt, sőt, így érheti el az egyén is a legjobb eredményt... nem is hallotta, Drepung mit mondott ezután, teljesen lekötötte a gondolat, hogy ha egyáltalán tudnék hinni bármiben, biztos könnyebb volna. A racionalitása, a maró szkepticizmusa; hirtelen könnyű volt azt éreznie, hogy mindez csak valamiféle rendellenesség. Ebben a pillanatban Rudra Cakrin ránézett, csak rá a több száz fős hallgatóságban, és Drepung fordította, mit mond.

– A túlzott ésszerűség maga is az őrület egy fajtája.

Frank hátradőlt a széken. Mi lehetett a kérdés? Hiába forgatta ki rövid távú memóriáját, nem tudta előrángatni.

Most megint elveszítette a fonalat. Egész testében remegett, mint egy megkondított harang.

– A megvilágosodás élménye hirtelen is jöhet.

Ezt nem hallotta, tudatosan legalábbis nem.

– A tudatosság szétszórt elemeiből néha egyszerre áll össze a teljes mintázat.

Ezt sem hallotta, úgy belemerült a gondolataiba. Mindene remegett.

A túlzott ésszerűség maga is az őrület egy fajtája, gondolta – ez eddigi életem története. És a vénember tudta.

Azon kapta magát, hogy áll. A többiek is felkeltek. Nyilván vége volt az előadásnak. Mindenki kifelé tartott. Csoportokban ácsorogtak a liftre várva. Valaki megkérdezte Franket:

– Mi volt róla a véleményed?

Nyilvánvalóan valami lekicsinylő elmésséget várt, valami jellegzetesen frankeset, és Frank már meg is fogalmazta, hogy „nem mondom, kétezer-ötszáz év folyamatos elmélkedés után ez elég gyenge volt”, és ki is mondta, hogy „nem”, aztán elhallgatott, és beleremegett a saját szokásaiba. Micsoda seggfej volt néha!

Kinyílt a lift ajtaja, és megmentette. Besurrant, úgy dörzsölgette az alkarját, mintha csak fel akart volna melegedni a konferenciaterem isteni légkondija után. Csak egyetlen szót mondott az érdeklődő tekintetek kereszttüzében.

– Érdekes.

Többen bólogattak, volt, aki el is mosolyodott. Még ez az egyetlen szó is, bár gyakran a tudományos megfogalmazások legmagasztosabbikai közé számított, szokatlan volt tőle. Bolondot csinált magából. Ez a csoport alkalmazkodni akart hozzá. A csoportdinamika erről szólt. Szokatlan lépés volt meglepni a többieket, általában nem is örültek neki. Bár... Vajon tényleg nem örültek? Az emberek fizettek érte, hogy meglepjék őket. Ez volt a komédia, ez volt a művészet lényege. Be lehetett bizonyítani elemzésekkel. De most épp semmiben sem volt biztos.

– ...hogy figyeljünk oda a valóságra... – mondta épp valaki.

– Gyenge empirizmus, ennyi.

– Ezt meg hogy érted?

Kinyílt a lift ajtaja, Frank látta, hogy a saját emeletén van, és kiszállt. Az irodájába sietett. Megállt az ajtóban, és nézte a holmiját: minden szét volt szórva, egy részét kidobásra ítélte, a többit be kellett volna dobozolnia, hogy visszapostázza nyugatra. Könyvek, magazinok, nyomtatványok, fénymásolt papírok összetűzött és összetűzetlen halma, összehajtogatott, feltekert grafikonok, ábrák, táblázatok és kimutatások. A külső memóriája, élete papírnyoma. A túlzott ésszerűség.

Leült és gondolkozott.

Anna nemsokára csatlakozott hozzá.

– Szia, Frank! Hogy tetszett az előadás?

– Érdekes volt.

A nő alaposabban végigmérte.

– Szerintem is. Figyelj, Charlie meg én tartunk egy kis bulit a khembalungiaknak ma este nálunk, hogy megünnepeljük a dolgokat. Ha van kedved, igazán átjöhetnél.

– Köszönöm – válaszolta Frank. – Lehet, hogy benézek.

– Helyes. Az jó lenne. De mennem kell, hogy elkészüljünk időben!

– Oké. Akkor talán ott találkozunk.

– Oké! – Anna még egy érdeklődő pillantást vetett rá, aztán kiment.

Néha bizonyos képek vagy kifejezések, ötletek vagy mondatok, dallamok vagy dallamfoszlányok megragadnak az ember fejében, és ott pörögnek újra és újra. Volt, akinek ez gondot okozott, mert túl gyakran vagy túl sokáig beragadt egy-egy ilyen hurokba. A legtöbb ember viszonylag gyakran váltott egy új ötletre vagy egy új hurokra – mások pedig félelmetesen gyorsan váltogatták őket, ez a megakadás tükörproblémája volt.

Frank mindig is úgy vélte, hogy ebből a szempontból ő elég ingatag, és hol az egyik, hol a másik irányba tér el erőteljesen a normától. Néha olyan hirtelen esett át a kényszerességből a figyelemhiányos állapotot súroló létbe, hogy úgy tűnt, mintha a bipolaritás valami egészen új válfajában szenvedne.

Ebben aztán nem volt túlzott ésszerűség!

Vagy talán épp az volt az egész mögött. Talán egyfolytában csak irányítani akart. Az öreg szerzetes egyenesen a szemébe nézett. A túlzott ésszerűség maga is az őrület egy fajtája. Talán csak azért próbált ésszerű lenni, hogy ne billenjen se erre, se arra. Ki tudhatta volna megmondani?

Tisztában volt vele, hogy ez olyasmi lehet, mint amit a buddhisták koannak, megválaszolhatatlan kis találós kérdésnek neveztek, amin ha elég sokáig merengett az ember, egy pillanatra megakadt az elemző elme, és abbahagyta a gondolkozást. Abbahagyni a gondolkozást! Ez őrület. De talán abban a pillanatban beözönlik az érzékszervi világ, a nyelv által nem zavart, jelenlévő tapasztalás. Meghatározása szerint is kimondhatatlan. Csak érezni lehet. Másfajta tudatosság, nyelvtelen vagy nyelv fölött álló. Valami más.

Frank gyűlölte ezt a fajta miszticizmust. Vagy épp imádta; legalábbis átélni. Mint bárki más, aki valaha is eljutott már a nyelven túli összpontosítás állapotába, áldásként emlékezett vissza rá. Mint a régi szép időkben, amikor ott lógott, pucolta az ablakokat és énekelt. A sziklamászás, a szörfözés... mindkettőnél gyorsabban lehetett gondolkozni, mint ahogy azt az elme szavakba önthette volna. Ilyenkor az ember kétségkívül olyan hirtelen benyomásokból és gondolatokból tapasztalta meg a világot, amit a tudatnak nem lett volna ideje követni vagy számon tartani. A tudatosság az egésznek csak egy része volt.

Otthagyta az épületet, kiment a fülledt délutánba. Valamiért taszítónak találta az utcaképet. A vezetés puszta gondolatát sem tudta elviselni. Inkább átsétált a kocsik uralta, kicsit lepusztult szolgáltatórészen Ballston körül, csak úgy szédelgett a fejében kavargó gondolatoktól és érzésektől. Mintha menet közben kellett volna megtanulnia olyasmiket, amiket ott és akkor semmiképp sem mondhatott volna ki, de ettől még valósak voltak.

A túlzott ésszerűség. De hát mindig is ésszerű akart lenni. Nagyon-nagyon keményen próbált. Ez a próbálkozás volt életmódja alapja. Úgy tűnt, hogy segítségére van. Érzelemmentes, ésszerű, higgadt, értelmes. Gondolkozógép. Kölyökkorában imádta az ilyen emberekről szóló történeteket. Egy tudósnak ilyennek kellett lennie, és ő maga is ezért volt olyan jó tudós. Ez zavarta annyira Annában: a nő tagadhatatlanul jó tudós volt, de ugyanakkor szenvedélyes volt, belevetette magát a munkájába és az ötleteibe, voltak preferenciái, állást foglalt egyik vagy másik oldal mellett, és érzelmileg is teljesen beleadta magát a munkájába. Számított neki, melyik elmélet bizonyult igaznak. Ez persze helytelen volt, de Anna elég okos volt ahhoz, hogy legalább az ő esetében működjön is a dolog. Már ha működött. De ez nem volt tudományos. Ha valakinek ennyire számított az eredmény, önkéntelenül is belevitte az elfogultságát a kutatásba. Nekik nem lehettek érzelmeik. Az ember azért végzett tudományos munkát, mert egyszerűen ez volt a legjobb alkalmazkodási stratégia abban a környezetben, ahová születtek. A tudomány csak egy sikeresen továbböröklődő gén volt, mindemellett az unalmas órák kitöltésének és a pénzkeresésnek is ez volt legjobb módja. Minden más olyan közönséges és mohó. Ők lettek a saját maguk megalkotta technokozmosz fogságába esett társas főemlősök; csak a tudomány segítségével lehetett kellően átlátni ahhoz a terepet, hogy tudják, merre induljanak, vagy valami újat alkothassanak a csoport egészének. Nem kellett a szenvedély ahhoz, hogy ésszel haladjanak előre.

De mégis, jutott Frank eszébe, miért élt, ami élt? Mi adott nekik erőt az életben maradáshoz? Mi késztette őket erre a rengeteg erőfeszítésre, amikor végül úgyis mindegyikükre a halál várt? Ez volt a nagy kérdés, amit ezek a buddhisták fel mertek tenni.

Most már a Potomac felé tartott, végig a Fairfax úton. A jókora vásárlóutcán mennydörgött a forgalom, bár alig pár kocsival több kellett volna csak, hogy végleg beduguljon. Járművek hosszú sora, a legtöbb autós vezetés közben a telefonján lógott, és a bolygó egy másik lakójával beszélgetett. Jobban megnézve módfelett különös látvány!

Az ésszerűség sosem tudta megmagyarázni az élet megjelenését az univerzumban. Az élet rejtély volt; az ésszerűség megpróbálta megmagyarázni, de elbukott, a tudomány nem tudott életet létrehozni a laboratóriumokban. Az antientrópia lokalizált kis örvényei egyszer csak létrejöttek, aztán feloldódtak, és egyes részleteiket továbbadták az újabb örvényeket gerjesztő, hosszú, láthatatlan kódláncolaton. Szabvány portölcsérek sorozata. Misztérium, valamiféle csoda – a külvilág zord körülményeivel küszködő csodás esemény, csak ott maradt meg, ahol vizet talált, ami a világban mindenütt éppúgy cseppekbe gyűlt, mint egy esős ablakon, és mindenütt táplálta az életet. Az élet vize. Csoda.

Érezte, hogy egész testében izzadni kezd. Amikor az előemberek két lábra álltak, elveszítették a testszőrüket, és verejtékmirigyeket növesztettek, hogy levezethessék a sok gyaloglás termelte extra hőt, de ez nem igazán működött a dzsungelben.

Magas fák, számtalan bokor és cserjefaj, szinte mintha egy füvészkertbe ültették volna ezt a várost, mindenütt ezerféle zöld csillogott. Az emberek kis csoportokban sétáltak. Csak a futók voltak egyedül, de általában még ők is párosával futottak, vagy nagyobb csoportokban. Társas faj, mint a méhek vagy a hangyák, és a társas szabályok már a láthatatlanságig egyformák voltak. Az emberek szinte észre sem vették őket. Feromonokkal működő faj, az alkalmazkodásban szerencsés, a környezetben instabil. Tudnak a jövő létezéséről, a jövőtudat a napi élet, a napi megélhetés megtervezésében is szerepet játszik. A jövőért élnek. Olyan rejtett és matematikai szabályokból kirajzolódó, kozmikus történet, hogy azt csak a leghatalmasabb elmék transztemporális csoportja rakosgathatta össze; de a később születettek majd látják az egész történetet, és nekivághatnak a még felderítetlen széleknek. Ez volt az emberiség nagy projektje, ez volt a tudomány. Ez volt maga az élet.

Ott állt, zsibongtak benne a gondolatok, szédelgett, ideges volt, rémült. Zavarodott. Szorongás, gondolta, de nem volt azzal tisztában, mi okozza. Mindenki azt mondta, hogy a paradigmaváltás olyankor következett be, amikor meghalt egy-egy öreg tudós, hogy egyénekben nem játszódott le ilyesmi, az egyének túl makacsak voltak, túl belekövültek a szokásaikba, az ilyesmi inkább társadalmi folyamat volt, az egymást követő generációk tulajdonsága.

Néha persze másképp kell ennek lennie. Egyes tudósok, akik nyitottabbak vagy kevésbé magabiztosak a többinél, nyilván átéltek már hasonlót. Frank kis híján nekiment egy szembejövő nőnek, és majdnem azt mondta neki:

– Elnézést, asszonyom, épp egy paradigmaváltás közepén vagyok! Nem tudta, hol van. Most már tisztában volt vele, hogy az egyik paradigmából a másikba lépni nem olyan, mint az egyik felhőkarcolóból a másikba átmenni, ahogy azt annak idején a tudományfilozófia könyve egyik diagramján ábrázolták. Inkább olyan volt, mint egy kaleidoszkóp belsejében állni, ahol hirtelen csavarnak egyet a csövön, és minden kezd szétesni, eddigi látásmódjának minden aprócska eleme kezd máshová kapcsolódni, egyik kattintásról a másikra: a színek, a formák, a mintázatok összeolvadtak. Mintha meghalt és újjászületett volna. Önzetlenség, együttérzés, egyszerű istenverte ostobaság, hűség azokhoz, akik nem voltak hűek az emberhez, folyamatosan hagyni, hogy mások kihasználják a nagylelkűséged, versenyhelyzet, alkalmazkodás, kihelyezett önérdek – vagy inkább valami igazi, egy igazi erő a világban, valamiféle fizikai állandó, mint a tömegvonzás, vagy az élet egy alapvető tulajdonsága, mint az a késztetés, hogy továbbadjuk a DNS-ünket a következő nemzedéknek. A lét értelme. Valami, ami a DNS-en is túlmutat. Az élet dühe, a jó kényszere. A szeretet. A zöld erő, az élan vital, ez már metafizika, az rossz, nagyon rossz, de hogyan másképp lehetne magyarázni az adatokat?

A túlzott ésszerűség itt már nem segíthetett.

A gének viszont nagyon is ésszerűek voltak. Követték az utasításokat, reprodukálódtak. Eleven algoritmusok voltak, négy elem szülöttei. Bináris sorozatok, hihetetlenül hosszú kódok, testekben megnyilvánuló kódok. Ezt is valamiféle ésszerűség hozta létre. Sőt, valamiféle mono-mánia – a túlzott ésszerűség, ahogy a koan mondta. Talán mindannyian őrültek voltak, nemcsak társadalmilag és egyénileg, de a genomika szintjén is. Molekulárisan kényszeresek. Onnantól felfelé csak halmozódott az őrület. De ha az egészet nem itatta át valami más minőség, valami nem ésszerű, valami kései szakaszban megjelenő tulajdonság, mint az önzetlenség, az együttérzés vagy a szeretet – valami, ami már nem kód volt –, akkor az addigiaknak mind nem volt értelme.

Rosszul volt. Lehet, hogy csak a hőség és a páratartalom viselte meg, a gyors gyaloglás, lehet, hogy valami rosszat evett, összeszedett egy fertőzést, vagy megcsípte valami. Olyan volt, mintha mindez egyszerre tört ki volna rajta, úgyhogy arra jutott, valószínűleg az agyából indult ki az egész, valami ötletfertőzés lehet vagy erkölcsi láz. Beszélnie kellett valakivel.

De csak olyasvalakivel, akiben megbízhatott. Ez igencsak lerövidítette a listát. Tulajdonképpen... Szent ég, egyáltalán ki van rajta azon a listán, ha jobban belegondol?

Anna. Anna Quibler, a kollégája. A szenvedélyes tudós. Egy igazi szegletkő. Kőszikla a folyamban. Végül is ki másban bízhatott volna meg? Jó tudós. Olyan tudós, aki az egész valósággal szemben képes volt a legjobb tudományos hozzáállást alkalmazni. Talán a vén láma is erről beszélt. Ha a túlzott ésszerűség maga is az őrület egy formája, talán szenvedélyes őszinteségre lett volna szükség. Szenvedélyes, együtt érző tudósokra, hiszen hogyan is tudná az elemzés egymaga befogadni mindazt, ami létezik? Lehetne valamiféle vallás, valami humanizmusszerűség, netán biocentrizmus, filabiosz vagy filokozmosz. Vagy egyszerűen buddhizmus. Ha jól értette a vénembert.

Hirtelen eszébe jutott, hogy Anna és Charlie aznap este bulit tartanak, és Anna őt is meghívta. A sors fintora, hogy épp az előadást fogják megünnepelni. A khembalungiak is ott lesznek.

Továbbment, izzadt, az utcatáblákat nézte, próbált rájönni, hol lehet, aztán sikerült is. Kis híján már a Washington fasoron. Le tud menni a Clarendon metróállomáshoz. Így is tett, és a metró mozgólépcsőjén leereszkedett a mélybe. Ez mindig is furcsa volt az emberféléknek – vallásos élmény. Követte a sámánt a barlangba.

Magába roskadva ült, amíg csak át nem kellett szállnia a másik vonalra a Metro Centernél. A belsőépítészet minden eddiginél furcsábban hatott rá, olyan volt, mint egy bevásárlóközpont a pokolban. Egy piros metró állt be a Shady Grove vonalról, felszállt, és állt a tömegben. Későre járt már, sokáig sétált céltalanul. Lassan a csúcsforgalom végére értek.

Az utazóközönség tagjai ilyenkor szinte kivétel nélkül öltönybenkosztümben voltak. Hazafelé mentek, ki a Northwest, Chey Chase, Bethesda, Rockville, Gaithersburg nevekkel fémjelzett, tehetős környékekre. A szerelvény minden megállónál egyre üresebb lett, és Frank végül le tudott roskadni az egyik élénkszínű ülésre.

Most, hogy leült, kezdett lassan megnyugodni. A hűvös levegő, a merész, de mégis megnyugtató rózsaszín és narancssárga ülések, az emberek arca mind-mind megnyugtatta. Még a metróvezető is hozzájárult a dologhoz, minden állomásnál olyan simán állt meg, hogy Frank nem is látott simábbat, épp csak megsimogatta a hatalmas fékeket, holott a legtöbb sofőr nem tudott ellenállni a késztetésnek, hogy hol kicsit, hol nagyot rántson rajtuk. Ez az alak simán indult, simán állt meg egyik állomás után a másikon. A betonbarlangok névtáblája változott ugyan, de ettől eltekintve mindegyik üreg szinte egyforma volt.

Frankkel szemben egy fekete szoknyás, fehér blúzos nő ült. Rövid, göndör haja volt, épp csak leheletnyi sminket viselt. A kulcscsontjánál elővillant a melltartópántja. Valamiféle céges középvezető lehetett, hazafelé tartott. Az arca intelligensnek és barátságosnak tűnt, nem csinos, de vonzónak mondható. A lábait keresztbe vetette, egyik futócipős lábfeje kilógott a közlekedőfolyosóra. A szoknyája felcsúszott, és Frank látta a combja egyik oldalát. Enyhén behorpadt ebben a pózban, de kemény, feszes izmok húzódtak rajta. Harisnyát nem hordott, a bőre sima volt, egy-két szeplő pettyezte csak. Erősnek tűnt.

A nő is a Bethesda megállóban szállt le, akárcsak Frank. A férfi utána lépett le a szerelvényről. Érdekes volt, hogy különböztek egymástól a szoknyák és a ruhák, mennyire egyedi keretbe fogták viselőjük testét. A szoknyaalj magassága, a csípő szélessége, a lábak hossza és alakja, a hát, a váll, az egész test arányai, a mozgás: végtelen változata volt az összképnek, Frank nem látott még két egyforma nőt, és mindig megnézte őket.

Ez itt például üzleties volt, gyorsan mozgott. A lába épp csak leheletnyivel volt hosszabb a szokásos aránynál, és ez az eltérés szokás szerint magára vonzotta a tekintetet. Az eltérés mindig magára vonzotta a tekintetet. A nő úgy nézett ki, mintha magassarkút hordott volna, bár edzőcipőben volt. Ez vonzóvá tette; valójában a többi nő azért állt tűsar-kakra, hogy úgy tűnjön, mintha hosszabb lenne a lábuk. Újabb szavannaösztön: hosszabb lábbal nagyobb eséllyel futottak el a ragadozók elől, jobbak voltak az esélyeik a sikeres reprodukcióra. Mindegy. Jól nézett ki. Gyógyír volt Frank lelkének azok után, amin aznap keresztülment.

Vissza az alapokhoz.

Frank alatta állt, ahogy felmentek az első mozgólépcsősoron a peronról a jegyellenőrző kapukig, kiélvezte a látványt: ebből a szögből még nyúlánkabbnak tűnt a nő lába, és csinosabbnak a feneke. Addigra már annyira megtetszett neki, hogy eldöntötte, amíg egy irányba mennek, követi, csak hogy tovább nézhesse, milyen szépen jár. Frank gyakran csinált ilyesmit, ez is szokásává vált, mióta ilyen gyönyörű nőkkel teli városokban élt.

Át a kapukon, aztán végig a felszínre vezető, nagy mozgólépcsőkhöz vivő alagúton. Aztán Frank őszinte döbbenetére a nő balra fordult, be az állomás liftjeihez vezető kis zugba.

Gondolkozás nélkül követte. Sosem szállt a metróban liftre, borzalmasan lassúak voltak. De most mégis itt állt, a nő mellett várta, hogy végre leérjen egy lift. Érezte, hogy kínos a helyzet, de most, hogy már itt szobrozott, képtelen volt bármit is tenni ellene. Legfeljebb felnézhetett, mintha a liftajtó fölött villódzó számokat tanulmányozná. Persze el is mehetett volna.

Felgyulladt a fény. Kinyíltak az ajtók. A kabin üres volt. Frank belépett a nő után, aztán megfordult, és a bezáródó ajtókat bámulta. Érezte, ahogy elvörösödik.

A nő benyomta a földszinti gombot, és enyhe rándulással megindultak. A lift vibrált, zümmögött, lassan emelkedett. Párás forróság volt benne, és a kis fülkében enyhén megrekedt a gépolaj, az izzadság, a műanyag, a parfüm, az elektromosság szaga. Frank elszántan tanulmányozta az ajtó fölötti képernyőt. A nő is ugyanezt tette. Retikülje pántját a hüvelykujjára csavarta. A könyökét a blúzába nyomta, nem sokkal a szoknyája derékvonala fölött. Rövid, barna haja nagyon göndör volt, szinte sapkaként tapadt a fejére. A tarkóján egy egészen kicsit hosszabb volt, és a hajvonal alól két halvány szőke pehelycsík húzódott le a válla felé. Igazán lenyűgöző volt. Ezt Frank még a szeme sarkából is meg tudta állapítani.

A lift felvinnyogott, aztán megremegett és megállt. Frank riadtan nézett fel újra a lift útját mutató kijelzőre, de az alapján továbbra is egyenletesen mentek felfelé.

– Bassza meg – motyogta a nő, és az órájára nézett. Aztán Frankre pillantott.

– Úgy nézem, beragadtunk – mondta Frank, és megnyomta a Fel gombot.

– Igen. A fenébe is!

– Hihetetlen – tódította Frank.

A nő elfintorodott.

– Micsoda nap!

Eltelt pár pillanat. Frank megnyomta a Le gombot: semmi. Intett a Fel és Le gombok fölé kirakott, kis fekete telefonkonzol felé.

– Azt hiszem, most jött el az ideje, hogy használjuk.

– Szerintem is!

Frank felvette a kagylót, és a füléhez tartotta. A telefon már csengett is, Frank örült neki, mert a készüléken nem volt tárcsázófelület. Mi lett volna, ha felveszi a telefont, és nem hall benne semmit sem?

De aztán már annyi ideje csengett, hogy kezdett aggódni.

Aztán elhallgatott, és egy női hang csendült fel benne.

– Halló?

– Halló? Figyeljen, kérem, a Bethesda metrómegálló liftjében vagyunk, és beragadtunk!

– Rendben. Azt mondta, Bethesda? Próbálta megnyomni az Ajtó záródik gombot és aztán a Fel gombot?

– Még nem. – Frank megnyomogatta a gombokat. – Most próbálom, de... semmi. Azt hiszem, jól beragadtunk!

– Próbálja ki a Le gombot is az Ajtó záródik után.

– Oké!

Megpróbálta.

– Tudja, milyen magasan lehetnek?

– Közel a tetejéhez. – A nőre pillantott; az biccentett, hogy szerinte is.

– Füstöt éreznek?

– Nem!

– Remek. Már el is indultak a kollégák. Csak várjanak türelmesen, ne aggódjanak! Nagy a zsúfoltság odabenn?

– Nem, csak ketten vagyunk.

– Akkor minden rendben. Azt mondják, félóra-óra lesz, attól függ, milyen a forgalom, és mekkora baj van a lifttel. Felhívják önöket a segélyhívón, amikor odaérnek.

– Rendben. Köszönjük!

– Ugyan, nincs mit. Hívjanak újra, ha változna valami.

– Igenis. Köszönöm még egyszer.

A nő már le is tette a kagylót. Frank is követte a példáját.

– Nos... – intett Frank bizonytalanul a telefon felé.

– Hallottam – mondta a nő. Körülnézett a földön. – Azt hiszem, én leülök, úgy várom meg őket. Elfáradt a lábam.

– Jó ötlet!

Leültek egymás mellé, a lift falának vetették a hátukat.

– Elfáradt a lába?

– Igen, ma ebédszünetben futni voltam, és főleg járdákon futottam.

– Futó?

– Nem, nem igazán. Ezért is fáj a lábam. Egy bicikliklubban vagyok, és a triatlonra készülünk, úgyhogy próbálok a tekerés mellett futni és úszni is valamennyit. Persze megcsinálhatnám, hogy csak a csapat biciklis részhez tartozzak, de azért megnézem, fel tudok-e készülni az egészre.

– Mekkora távok vannak?

– Egy mérföld úszás, húsz mérföld biciklizés, tíz kilométer futás.

– Hű!

– Nem olyan sok az...

Csendben ültek.

– El fog késni valamiről?

– Nem – mondta Frank. – Mármint ahogy vesszük, de ez csak valami buliféleség.

– Azt pedig kár kihagyni.

– Talán. Igazából kicsit munkaügy. Volt ma ebédidőben egy előadás, és most a szervező tart egy kis bulit az előadóknak.

– És miről volt szó?

Frank elmosolyodott.

– A tudomány buddhista megközelítéséről, egészen pontosan. Ők voltak a buddhisták.

– Önök pedig a tudósok.

– Igen.

– Biztos nagyon érdekes lehetett.

– Nos igen. Érdekes volt. Sok elgondolkoztató dolgot mondtak, többet, mint vártam. De nem is tudom, mit mondhatnék nekik ma este.

– Hmm. – A nő mintha elgondolkozott volna a dolgon. – Néha a biciklizést valamiféle meditációnak fogom fel. Sokszor egyszerűen kikapcsol az agyam, és mire magamhoz térek, lement egy csomó mérföld.

– Az jó lehet.

– Nem a pszichológia a tudományága, igaz?

– Mikrobiológia.

– Ó, elnézést. Amúgy meg igen, persze, jó. De nem hiszem, hogy tudatosan is elő tudnám idézni. Csak úgy megtörténik, általában a táv vége felé. Lehet, hogy csak az alacsony vércukorszint tehet róla. A gondolkozásra nem jut már üzemanyag.

– Az lehet – mondta Frank. – Gondolkozás közben is égetünk cukrot.

– Nahát, ez az!

Ültek egy ideig, és égették a cukrot.

– És Önnel mi a helyzet, nem fog elkésni valahonnan?

– Nem, igazából csak tekerni akartam még egyet. A lábam sokkal kevésbé fájna holnap, ha mennék még egy kört. De ezek után ki tudja, hogy érzem majd magam... persze lehet, hogy elmegyek. Ha hamar kiszednek minket innen.

– Majd meglátjuk.

– Meg hát.

A liftben fojtó volt a levegő. Mindkettőjükről csorgott a víz. Volt abban valami erotikus, ahogy ott ültek egymás mellett, egyszerre kényelmesen és feszülten, a testük egyszerre lélegzett, pihent, kis híján összeért, lassan, nagyon lassan fűtötte a másikat... jó volt. Két egymás mellett pihenő állat, az egyik hím, a másik nőstény. A beszéd nagy része a radar alatt folyik. És valóban, ahogy egy idő után mind a ketten kinyújtóztatták a lábukat, valahogy közelebb csúsztak, egymáshoz értek, és most már épp csak érintette egyikük térde a másikat, odafigyelve, mégis természetesen támaszkodtak egymásnak, a nő mezítelen bőre (a szoknya felcsúszott az ölébe) Frank vékony vászonnadrágjához ért. Érintkeztek. A radar alatti kommunikáció betöltötte Frank teljes sávszélességét, és bár továbbra is részt vett a társalgásban, nem tudta volna megmondani, mikor miről beszéltek.

– Nyilván sokat biciklizik.

– Igen, elég sokat.

Mesélt a biciklis klubjáról is.

– Olyan az is, mint bármilyen másik klub.

Épp csak itt hosszú biciklitúrákra mentek. Hétvégenként. A kisebb csoportok gyakrabban is. A nő is csak fecserészett.

– Igazából ez ilyen társas klub. Mint az Elks Club vagy valami olyasmi, csak biciklivel.

– Jó lehet.

– Aha, szórakoztató. És jó edzés.

– Erős lehet tőle.

– Igen, a lábamat mindenképp erősíti, nagyon jót tesz.

– Igen – mondta Frank, és a kimondatlan felszólításra engedelmesen végiglegeltette a szemét a nő lábán. A nő is megnézte a saját lábát, lefeszítette a fejét, és úgy méregette, mintha egy idegen tárgyat bírálna el. A szoknyája úgy felcsúszott, hogy kilátszott az egész combja.

– A combizmoknak különösen jó – mondta.

Frank gondolta, hogy egyetértően hümmög egyet, de valahogy megakadt benne a hang, mintha véleménynyilvánítás közben gyomorszájon vágták volna, úgyhogy inkább fojtott „mmmm”, lágy dorombolás lett belőle. Halk, vágyakozó nyögés, hogy láthatja ezt a szép, hosszú, erős lábat, a sima bőrt, a lágyan ívelő combtövet. A nő térde határozottan magasabban volt, mint Franké.

Felnézett, és látta, hogy a nő vigyorog. Frank megrogyasztotta a vállát, és egy kicsit arrébb kapta a tekintetét, igen, bűnös volt minden vádpontban, de érezte, ahogy a szája sarka a rajtakapottak halvány, csintalan mosolyára húzódik. Mit mondhatott volna? Pompás lába volt. A nő most már kérdően nézte, mintha valami jelent keresett volna az arcán, és a szemében csintalan, vidám fény gyúlt. Az egész személyisége benne volt ebben az egy pillantásban.

És tetszhetett neki, amit látott, mert Frank felé hajolt, nekifeszült a vállának, aztán még előrébb dőlt, kinyújtotta a nyakát, és szájon csókolta a férfit.

– Mmmm – dorombolta Frank, és visszacsókolt. Arrébb csúszott, hogy jobban szembekerülhessen a nővel, a teste öntudatlanul mozdult.

A nő is fészkelődött. Egy pillanatra hátradőlt, hogy megint Frank szemébe nézhessen, aztán szélesen elmosolyodott, és a férfi karjába olvadt. Egyre szenvedélyesebben csókolóztak, mintha kamaszok lettek volna.

Átrepültek a gyönyör külön kis univerzumába. Telt-múlt az idő, Frank gondolatai szétszóródtak, teljesen magába szippantotta, milyen lágy a nő ajka az ajkán, milyen merész a nyelve, milyen kényelmetlenül ülnek. Nagyon meleg volt idebenn. Mind a kettejükről szó szerint csöpögött az izzadság; sós volt minden egyes csók. Frank becsúsztatta a kezét a nő szoknyája alá. A nő nyögött egyet, fél térdre emelkedett, és lovaglóülésben a férfi ölébe ült. Minden eddiginél vadabbul csókolóztak.

Csengeni kezdett a lift telefonja.

A nő felült.

– Hoppá – zihálta. Kipirult az arca, elképesztően jól nézett ki. Felnyúlt a háta mögé, és lerángatta a kagylót, de nem mozdult el Frank öléből.

– Halló? – szólt a telefonba. Frank megmozdult alatta, de a nő a mellkasára tenyereit, és visszanyomta.

– Igen, itt vagyunk – mondta. – Igazán hamar ideértek! – Hallgatta, mit mondanak a vonal túlsó végén, és felnevetett. – Nem, elhiszem, hogy ezt nem hallják túl gyakran. – Lenézett Frankre, cinkosan összemosolyogtak, és a férfi ebben a pillanatban érezte a legerősebben, hogy összeköti őket valami. Egy pár voltak, és rajtuk kívül senki sem tudta.

– Igen, persze... mi itt leszünk!

A nő lekászálódott Frankről, miközben letette a telefont.

– Azt mondták, megjavították a liftet, és megyünk is felfelé.

– A fenébe!

– Tudom.

Felálltak. A nő lesimította a szoknyáját. A lift párszor megrándult, aztán lassan elindult felfelé.

– Hű, nézz csak meg minket! Folyik rólunk a víz!

– Bármit csinálunk, ugyanígy eláztunk volna. Éktelen meleg van idebenn.

– Igaz.

Felnyúlt, hogy megigazítsa Frank haját, és már megint csókolództak, nekiestek a lift falának a hirtelen szenvedély hevében, vadabbak voltak, mint bármikor. Aztán a nő eltolta Franket, és zihálva felnézett rá.

– Jól van, ennyi, mindjárt fenn vagyunk. Szerintem mindjárt kinyílik az ajtó is.

– Igaz.

A megállapításnak megfelelően az amúgy is lassú lift még jobban lassítani kezdett. Frank mély levegőt vett, fújt egy nagyot, és próbálta összeszedni magát. Tudta, hogy kipirult, és bizsergett a bőre. A nőre nézett. Kis híján olyan magas volt, mint ő maga.

A nő felnevetett.

– Biztos elkapnak minket!

A lift megállt. Az ajtók kinyíltak. Még mindig egy lábnyival az utcaszint alatt voltak, de egy könnyed lépés felfelé, és már ki is jutottak. Három férfi állt előttük, ketten munkásoverallban, a harmadik pedig metrós egyenruhában.

Az egyenruhás fickó kezében egy jegyzettömb volt.

– Jól vannak? – kérdezte.

– Igen.

– Jól vagyunk – mondták egyszerre.

Egy pillanatig mindenki csak állt és hallgatott.

– Nyilván nagyon meleg volt odabenn – jegyezte meg aztán az egyenruhás.

A három férfi kíváncsian nézte őket.

– Meleg hát – válaszolta Frank.

– Nem lehetett olyan sokkal melegebb, mint idekinn – tette hozzá a nő, és erre mind felnevettek. Igaza volt, hiába kászálódtak ki a liftből, semmivel sem lett enyhébb az idő. Mintha az egyik szaunából a másikba léptek volna. A megmentőikről is csak úgy szakadt a víz. Igen, Washingtonban ez számított friss levegőnek; az esti enyhülés semmiben sem különbözött a föld alatt ragadt lift belsejétől. Mind ebben a világban éltek, úgyhogy tudtak rajta nevetni.

A Wisconsin sugárút járdáján álldogáltak a liftajtók mellett, nem messze a régi postától. A járókelők oda-odapillantottak. Az egyenruhás a nő kezébe nyomta a jegyzettömböt.

– Legyen szíves kitölteni és aláírni a jelentést, kérem. Köszönöm! Úgy nézem, fél óra telt el aközött, hogy betelefonáltak, és hogy kihúztuk önöket!

– Gyorsak voltak – mondta a nő, majd átfutotta a nyomtatvány szövegét, itt-ott beírt pár dolgot, és aláírta az egészet. – Nem is tűnt annyinak. – Az órájára nézett. – Jól van, rendben... köszönöm szépen! – Szembefordult Frankkel, és kezet nyújtott neki. – Örülök, hogy megismerhettem!

– Szintúgy – rázta meg Frank a kezét, és kereste a szavakat, a gondolatokat. Ennyi szemtanú előtt semmi sem jutott az eszébe, és a nő sarkon fordult, és délre sétált a Wisconsinen. Franket egészen megbénította a három férfi tekintete; ha a nő után szalad, és megkérdezi a nevét, a telefonszámát, elárulja magukat, és ráadásul az egyenruhás most már az ő orra alá is odadugta a nyomtatványt, és hirtelen eszébe jutott, hogy akár meg is nézheti, mit írt be a nő.

De üres nyomtatványt kapott, és amikor felnézett, csak annyit látott, hogy a nő befordul a Wisconsinról nyugatra nyíló kisebb utcák egyikébe. Az egyenruhás szenvtelenül nézte, a szerelők pedig visszamentek a lifthez.

Frank a jegyzettömb felé intett.

– Megkaphatnám a hölgy nevét, kérem?

A fickó döbbenten ráncolta össze a homlokát, aztán megrázta a fejét.

– Nem tehetem – mondta. – Törvény.

Frank érezte, ahogy összeugrik a gyomra. Kellett, hogy legyen valamiféle fiziológiai alapja is, hogy minden izma megfeszült, ahogy a félelem vagy a sokk felkészítette a testet a harcra – vagy a menekülésre. Ezúttal a menekülésre.

– De kapcsolatba kell vele lépnem – nyögte ki.

A fickó mereven bámult vissza rá. Alighanem tükör előtt gyakorolta be ezt a nézést, olyan volt, mintha egy filmből lépett volna ki. Talán Samuel L. Jackson volt a példaképe?

– Erre akkor kellett volna gondolnia, amikor beragadt vele a liftbe – mondta meglehetősen ésszerűen. Intett egyet arra, amerre a nő ment.

– Talán még utol tudja érni!

Frank ennek hallatára úgy érezte, mintha szabadon engedték volna, és először sietősen sétálni kezdett, aztán amikor elérte azt az utcát, ahova befordult a nő, futásba váltott. Előrenézett, hátha látja a fekete szoknyát, a fehér blúzt, a rövid, barna hajat, de sehol semmi. Ismét izzadni kezdett, valamiféle pánikreakció volt ez. Milyen messzire juthatott a nő? Mit mondott, miről késik el éppen? Nem jutott az eszébe – rettenetes érzés volt, de az emlékei ködbe burkolództak, nem is derengett neki, 'miről beszélgettek, mielőtt csókolózni kezdtek volna. És most olyan nagy szüksége lett volna rá! Olyan volt az egész, mint valami egyetemistákra szabott emlékezetkísérlet, hogy mennyi mindent tudtak felidézni a sokk előtt történtekből. Nem sokat. A kísérlet működött is.

Aztán rátalált a hiányzó emlékre, és rájött, hogy egyáltalán nem ködös, épp ellenkezőleg, nagyon is részletes, legalábbis addig, amíg össze nem ért a lábuk. Frank emlékezett arra is, mi történt ezután, de csak arra, milyen érzés volt a nő térde a sajátja mellett, a szavak nem jutottak az eszébe. Visszament az azt megelőző részekhez, megismételte, újra átélte – biciklista, triatlon, egy mérföld, húsz mérföld, tíz kilométer. Jót tesz a lábaknak, istenem, de jót! Meg kellett találnia!

Nyomát sem látta. Mostanra már a Woodsonon járt, jobbra-balra rohant, benézett a kis mellékutcákba, az üzletek kirakataiba, és egyre jobban eluralkodott rajta az elkeseredettség. Sehol sem találta.

Elveszítette.

Szakadni kezdett az eső.

Csengettek. Anna az ajtóhoz sietett, és kinyitotta.

– Frank! Te jó ég, bőrig áztál!

Alighanem elkapta a fél órával azelőtti felhőszakadás, ami mostanra nagyjából már el is állt. Furcsa volt, hogy Frank nem menekült be valahova a legjava elől. Úgy nézett ki, mint aki talpig felöltözve ugrott fejest a medencébe.

– Ne aggódj – mondta Anna látva, hogy a férfi megtorpan a verandán. Folyt róla a víz, mint egy szökőkútszoborról. – Tessék, töröld csak meg az arcodat! – Előásott egy törülközőt a bejárati kabátszekrényből.

– Alaposan elkapott az eső!

– Aha.

Annát némileg meglepte, hogy itt látja. Azt hitte volna, nem érdeklik a khembalungiak, sőt, talán egy kicsit le is nézi őket. Az egyik legjellegzetesebb arckifejezésével ülte végig a délutáni előadást – igazi Jon Gruden arca volt, képes volt a nemtetszés ötven különféle árnyalatát megjeleníteni, és az előadás alatt épp a „nem forgatom a szemem, de ehhez minden önuralmamra szükségem van” volt a soron. Senkin sem volt kellemes ezt az arckifejezést látni, és csak egyre rosszabb lett az előadás előrehaladtával. A végén kifejezetten döbbentnek tűnt, mint aki beleveszett a saját világába. Másfelől viszont elment az előadásra, és csendben távozott, láthatóan gondolkozott valamin. Most pedig itt volt náluk.

Anna nagyon megörült. Ha a khembalungiak fel tudták kelteni Frank érdeklődését, minden tudóssal zöld ágra vergődhettek. Franknél nehezebb esettel még sosem találkozott.

Kicsit zavarodottnak tűnt így átázva. Elkeseredetten rázta meg a fejét.

– Nem akarod felvenni Charlie egyik pólóját? – kérdezte Anna.

– Nem, nem, rendben leszek. Majd kigőzölög belőlem a víz. – Aztán felemelte a karját, és végignézett magán. – Na jó... esetleg egy pólót. Jó lesz rám?

– Persze, épp csak egy kicsit vagy nagyobb nála.

Felment az emeletre, hogy kerítsen egy pólót, és közben lekiabált.

– A többiek is mindjárt itt lesznek. A Wisconsinnál volt egy kis áradás, és állítólag a metróval is volt valami gond!

– Igen, azt tudom, én is belekeveredtem az egyikbe.

– Ne viccelj! Mi történt? – Anna Charlie egyik nagyobbfajta pólójával a kezében szaladt le.

– Félúton beszorult a lift, amivel felfelé jöttem.

– Ó ne mondd! És mennyi ideig voltál benn?

– Talán egy félóráig.

– Jesszusom. Ijesztő lehetett. Egyedül voltál benne?

– Nem, volt ott még valaki más, egy nő. Beszélgetni kezdtünk, úgyhogy gyorsan múlt az idő. Érdekes volt.

– Az jó.

– Hát igen. Csak nem tudtam meg a nevét, és amikor kimentünk, mindenféle nyomtatványokat töltettek ki velünk, és elment, mielőtt én végezhettem volna a magaméval, úgyhogy nem tudom, hogy hívják. Aztán a metrós fazon nem adta oda az űrlapját, úgyhogy most marha dühös vagyok magamra, mert... mert szívesen találkoznék még vele. Anna alaposan végigmérte. Meglepte a történet. Frank elnézett a válla felett a semmibe, talán újraélte az esetet. Észrevette, hogy Anna nézi, és elvigyorodott. A nő ismét meglepődött, mert ezúttal valódi volt a férfi mosolya. Frank egész addig csak szkeptikus, gúnyos félmosolyokra volt képes – tényleg csak a szája egyik sarkát emelte meg. De most olyan volt, mint egy agyvérzéses lábadozó, aki végre visszanyerte az uralmat lebénult fél arca fölött.

Kellemes látvány volt, és csak az válthatta ki, hogy találkozott azzal a nővel. Annát hirtelen eltöltötte a Frank iránt érzett szeretet. Jó ideje együtt dolgoztak már, és ez a fajta közös munka gyakran kialakíthat olyan köteléket két ember között, ami bár nem hasonlít a családhoz vagy a házassághoz, de attól még igen mély lehet. A gondolat világában kötött barátság. Talán mindig is megvolt köztük. Akárhogy is, Frank boldognak tűnt, és Anna örült, hogy ilyennek is láthatja.

– Azt mondod, hogy a nő is kitöltött egy űrlapot?

– Igen.

– Akkor megtudhatod.

– Nem hagyták, hogy megnézzem.

– Az lehet, de attól még valahogy megszerezheted!

– Szerinted igen?

Most már teljességgel Annára figyelt.

– Persze. Keríts egy riportert a Posttól, hogy segítsen neked, vagy egy archívumkutatót, vagy valakit a metrónál. Vagy akár a nemzetbiztonsági hivatalt is. Mivel ott voltál vele, talán megszerezheted az adatait, nem tudom. De ha le van írva valahol, akkor el lehet olvasni. Ez már csak informatika kérdése, nem?

– Igaz – mosolyodott el újfent. Egész boldognak tűnt. Aztán fogta Charlie pólóját, és körbejárta a konyhát, miközben magára rángatta. Elvett Annától egy másik törülközőt is, és megtörölte a haját. – Köszönöm. Figyelj, bedobhatom ezt a szárítótokba? Lenn van a pincében, ugye? -Átlépett a gyerekvédő kapu fölött és lement. – Köszönöm, Anna! – kiabált fel odalentről. – Máris jobban érzem magam! – A háta mögött már zümmögni kezdett a szárító, ahogy feljött, és újra elmosolyodott.

– Nagyon megkedvelhetted ezt a nőt!

– Hát igen. El sem hiszem, hogy nem kérdeztem meg a nevét!

– Majd megkérdezed. Kérsz egy sört?

– Az egyszer biztos!

– A hűtőszekrény ajtajában találsz. Bocs, megint csengettek, szerintem jönnek a többiek!

Nemsokára Quiblerék kis nappaliját, a mellette lévő ebédlőt, és az ebédlőn túl a konyhát teljesen betöltötték a khembalungiak, néhány barátjukkal és ismerősükkel egyetemben az NSF-ből. Anna fel-alá rohangált a sárga konyhából az ebédlőn át a nappaliba és vissza, italokat osztogatott, étellel megrakott tálcákat cipelt. Élvezte a pezsgést, és a szokásosnál sokkal többet dolgozott, hogy Charlie-nak ne kelljen túlerőltetnie magát, nehogy kiújuljon a mérges szömörcétől kapott gyulladás. Ahogy körbenézett, látta, hogy Joe Drepunggal játszik, Nick pedig az antarktiszi dinoszauruszokat vitatja meg Curttel a fölötte lévő irodából; Curt volt az amerikai Antarktisz Program egyik menedzsere. Anna rendszeresen elfelejtette, hogy az NSF igazgatja a világ egyik kontinensét is, de Curt is eljött az előadásra, és tetszett is neki.

– Ezek a buddhista fazonok bejönnének a McMurdón – mondta Nicknek.

Mindeközben Charlie, akinek a bőréből csak valamiféle barna kéreg maradt a nyaka és az arca jókora részein, a szeme pedig vérvörös volt a kialvatlanságtól és a szteroidoktól, Sucandrával beszélgetett. Aztán észrevette sürgő-forgó feleségét, és csatlakozott hozzá egy konyhakörre.

– Odaadtam Franknek az egyik pólódat – szólt neki Anna.

– Láttam. Azt mondta, bőrig ázott.

– Igen. Azt hiszem, egy nőt kergetett, akivel a metrón találkozott.

– Micsoda?

Anna felnevetett.

– Szerintem pompás sztori. Menj csak, szívem, ülj le, ne mozgasd szegény felsőtested, csak viszketni kezd tőle!

– Már túlléptem a viszketésen. Csak te keltesz bennem csillapíthatatlan vágyakat.

– Jaj, ne már! Ülj csak le szépen.

Csak később este látta megint Franket. A szoba sarkában ült, a kandalló és a kanapé között a földön, és Drepungot faggatta valamiről. Drepung úgy nézett maga elé, mint aki nem biztos benne, hogy érti a kérdéseket. Anna kíváncsi volt, úgyhogy amikor alkalma nyílt rá, leült a két férfi fölé a kanapéra.

Frank biccentett felé, aztán tovább nyaggatta Drepungot. Az egyik kedvenc kérdésével jött most is.

– De az hogy működik?

– Nos – mondta Drepung –, azt nyilván tudom, Rudra Cakrin mit mond tibetiül. Teljesen világos előttem, mire utalhat. Aztán végig kell gondolnom, mit tudok az angolról. A két nyelv különbözik, de azért nagyon sok minden ugyanaz mind a kettőben.

– A mély nyelvtan – vetette fel Frank.

– Igen, de ott vannak a főnevek is. A dolgok nevei, a cselekvések nevei, még a jelentéseké is. A bizonyos fokú egyenlőségek. Úgyhogy megpróbálom kifejezni, én hogyan értem Rudra mondanivalóját, épp csak angolul.

– És mennyire esik egybe a kettő?

Drepung felvonta a szemöldökét.

– Azt én honnan tudjam? Ami tőlem telik, azt megteszem.

– De kéne valamiféle külső teszt is.

Drepung biccentett.

– Hallgattassa meg más tibeti tolmácsokkal is a rinpócsét, aztán hasonlítsa össze az ő angol változatukat az enyémmel. Az nagyon érdekes lenne.

– Érdekes hát. Igazán jó ötlet.

Drepung rámosolygott.

– Dupla vakteszt, nemdebár?

– Igen, azt hiszem.

– Alapvető, kedves Watson – intonálta Drepung, és halászott magának pár mártogatnivaló kekszet. – De azt hiszem, kell lennie valamiféle... hogy is mondjam csak... sávnak. Talán nem fedezne fel túl sok meglepőt ezzel a kutatással. Lehet, hogy csak én személy szerint vagyok rossz tolmács. Bár meg kell, hogy mondjam, igen nehéz munkám van. Amikor nem értem a rinpócsét, lényegesen nehezebb fordítani.

– Olyankor csak a hasára üt! – nevetett fel Frank. Anna látta rajta, hogy még mindig jókedve van. – Eddig is erre próbáltam kilyukadni! – Hátradőlt, és nekitámaszkodott a kanapénak Anna mellett.

De Drepung megrázta a fejét.

– Semmit sem találok ki hasraütésszerűen. Csak újraalkotom a dolgokat.

– Mint a DNS és a fenotípus.

– Bocsánat, ehhez nem értek.

– Ez egyfajta kód.

– Igen, de a nyelv sosem csak egy kód.

– Hát nem. Sokkal inkább a génkifejezésre hasonlít.

– Meséljen erről!

– Egy utasítássorból, mint amilyen például egy gén, eljutni oda, amit az utasítás létrehoz. A nyelv és a gondolat. Vagy jelentés, vagy megértés. Mindegy! Valamiféle eleven gondolat.

Drepung elvigyorodott.

– A tibetiben körülbelül ötven szó van, amit angolra úgy fordítanék, hogy „gondolkozás”.

– Mint az eszkimók és a hó?

– Igen. Az eszkimóknak hóból van sok, a tibetieknek gondolatból. Felnevetett az ötletre, és Frank is nevetett, egész testében rázta az a halk kuncogás, ami nála nevetésszámba ment, de most magatehetetlen jókedv áradt ebből is, szinte felborította. Anna alig hitt a szemének. Frank olyan lelkes volt, mintha berúgott volna, pedig még mindig azt az egy üveg sört szorongatta, amit érkezéskor adott neki. És amúgy is tudta, mitől van így feldobva a férfi.

Frank összeszedte magát, céltudatosan nézett Drepungra.

– Tehát amikor ma azt mondta, hogy „a túlzott ésszerűség maga is az őrület egy fajtája”, akkor valójában mit mondott a láma?

– Pont ezt. Ez könnyű, ez egy régi mondás! – Elmondta még egyszer tibetiül. – Az egyik szó annyit tesz, „túlzott”, „túl sok”, az andrig-gnas az „ésszerűség” vagy „tudomány”. A thenzugs a „fajta”, az andzhe sdang az „őrület”, a gyűlölet egy válfaja, egy olyan régebbi kifejezésből jön, ami a dühre hasonlít leginkább. Ez a dug gsum, az Elme Három Mérgének egyike.

– És az öreg ezt mondta?

– Igen. Ez egy régi mondás. Azt hiszem, tán Milarepától származik.

– De a tudományról beszélt, nem?

– Az egész előadás a tudományról szólt.

– Igen, igen. De ezt az elképzelést különösen erősnek találtam.

– A jó ötlet az, amit tett követ.

– A matematikusok is mindig ezzel jönnek.

– Ebben biztos vagyok!

– Tehát a láma azt mondta, hogy az NSF sültbolond? Vagy hogy a nyugati tudomány őrült? Mert meglehetősen ésszerű, úgy értem, ez a lényege. Ez az összes módszertana, egyetlenegy szóban összefoglalva. Ésszerű.

– Igen, azt elhiszem. Egy pontig biztosan az. Valamilyen szinten mindannyian őrültek vagyunk, nem? Nem kritikaként értette. Egyetlen eleven szervezet sem lehet tökéletes egyensúlyban. Szerintem lehet, hogy arra célzott, hogy a tudomány elveszítette az egyensúlyt. Csak láb, szem nélkül.

– Azt hittem, szem lenne láb nélkül.

Drepung meglengette a kezét: így is, úgy is helyes.

– Őt kéne megkérdeznie.

– Viszont úgyis ön fordít, úgyhogy ennyi erővel megkérdezhetném önt is, és kihagynánk a közvetítőt!

– Nem – nevetett fel Drepung –, higgye el, valóban csak közvetítő vagyok!

– De elmondhatná, mit válaszolna nekem – mondta Frank csúfolódva –, rögtön a lényegre térnénk!

– Maga mindig meglep!

– Például? Mondjon csak egy esetet!

– Jó. Múlt héten például egyszer csak azt mondta nekem, hogy... Ebben a pillanatban Annát elhívták a bejárati ajtóhoz, és nem hallotta Drepung példáját, csak Frank felismerhető nevetése bugyogott ki a társalgás monoton zajából.

Amikor újra találkozott Frankkel, a férfi kinn volt a konyhában Charlie-val és Sucandrával, mosogattak és rendet csináltak. Charlie-tól csak annyi telt, hogy állt és beszélgetett. Frankkel együtt épp a vízesésekről áradoztak, mind a ketten azt ajánlották Sucandrának, hogy mindenképp menjen el oda Washingtonban és nézze meg őket.

– Az egész városban az emlékeztet a legjobban Tibetre – mondta Charlie, Frank megint felnevetett, és amikor Anna rákérdezett a férje állítására, kacagni kezdett.

– Jaj, ugyan már, drágám, cseppet sem hasonlítanak egymásra!

– De, de! Úgy értem, sokkal jobban hasonlít Tibetre, mint a környéken bármi!

– Hát ezt meg hogy érted? – kérdezte Anna.

– Víz! Természet!

Aztán Charlie és Frank egyszerre.

– Ég!

Sucandra biccentett egyet.

– El tudnék viselni egy kis eget, talán még egy látóhatárt is! Mindhárom férfi nevetni kezdett.

Anna visszament a nappaliba, hogy megnézze, kell-e valakinek valami. Megállt, és nézte, ahogy Joe és Rudra Cakrin újra építőkockákkal játszanak a földön. Joe boldog volt, hogy ilyen pompás társaságra akadt, fecserészve építgetett a kockákból. Rudra nagyokat bólogatva adta neki a kockákat. Kis megszakítással egész este ezt csinálták. Annának hirtelen eszébe jutott, hogy alighanem az egész buliban csak ők ketten nem beszéltek angolul.

Visszament a konyhába, és átvette Frank helyét a mosogatónál, Fran-ket pedig leküldte a pincébe, hogy szedje ki a pólóját a szárítóból. A férfi már abban jött vissza, és nekidőlt a konyhapultnak. Beszélgettek. Charlie látta, hogy Anna is a pultnak dől, úgyhogy hozott neki egy sört a hűtőből.

– Tessék, drágám, igyál valamit!

– Köszönöm!

Sucandra a konyhai tapétáról kérdezősködött. A fal kényelmetlenül élénksárga volt, a repülés különféle pillanataiban elkapott, fehér madarakkal. Alaposabban szemügyre véve elég bizarr volt.

– Én szeretem – mondta Charlie. – Felébreszt. Egy kicsit furcsa, de elviselhető.

Frank mondta, hogy lassan hazaindul. Anna kikísérte a bejárati ajtóig.

– Még épp elkaphatod valamelyik utolsó metrót – mondta.

– Aha, rendben hazaérek.

– Köszi, hogy eljöttél, jó volt látni téged.

– Én is jól éreztem magam!

Anna ismét látta az arcán azt a mindent beragyogó mosolyt.

– Szóval milyen ez a nő?

– Hát... nem tudom!

Mind a ketten nevettek.

– Majd megtudod, ha megtalálod – mondta Anna.

– Igen – válaszolta Frank, és kurtán megérintette Anna vállát, mintha csak meg akarta volna köszönni a gondolatot. Elindult a járdán, de aztán hátranézett, és visszakiáltott. – Remélem, olyan, mint te vagy!

Frank maga mögött hagyta Annáék otthonát, és a metró felé bandukolt a szemerkélő, meleg esőben. Gondolkozott. Amikor a végzetes lifthez ért, megállt előtte, próbálta rendbe szedni a gondolatait. Képtelenség volt – különösen itt, a lift mellett. Vonakodva ment tovább, mintha azzal, hogy arrébb megy, végleg a múltba száműzné a délután történteket. Pedig már a múlthoz tartoztak. Előre, el a hotel mellett, le a lépcsőn, le a metróbejárathoz. Rálépett a lefelé tartó, hosszú mozgólépcsőre, és elgondolkozva süllyedt alá a mélybe.

Felidézte magában Annát és Charlie-t. Ahogy egymás mellett álltak, ahogy egymásnak dőltek. Ahogy Anna megérintette Charlie-t, amikor a közelében volt – ahogy aznap este elkerülte a szömörcecsípéstől gyulladt területeket. Ahogy átpasszolták egymásnak a gyerekeket, mintha csak észre sem vették volna a másikat. A folyamatosan változó becézések; Frank ezt a szokásukat már korábban is megfigyelte, bár néha azt kívánta, bárcsak ne hallaná, mit mondanak. Nemcsak a szokásos kedvességek kerültek elő, mint a szívem, drágám, kedvesem, édesem, de akadt jó néhány egzotikus, édeskés, vagy épp zavarba ejtően szuggesztív is – cukorborsó, nyuszimókus, mézeslép, bájocska, kisgalamb, istenlány, angyalfiú, cica... hihetetlen volt a monogám kapcsolat befelé fordultsága, ez az öntudatlan iker-önimádat... gusztustalan! És Frank ennek ellenére vágyott rá, vágyott a könnyed, mély intimitásra, amit biztosra vehet, amiben egészen elmerülhet. Hosszú távú kapcsolat.

A főemlősök egész életre szóló társat kerestek. Ez a késztetés minden emberi kultúrában megjelent, és sok más fajban is jelen volt. Az lett volna az abnormális, ha nem vágyik rá.

Most tehát komoly dilemmában volt. Meg akarta találni a nőt a liftből, és Anna reményt ébresztett benne, hogy ez nem lehetetlen. Eltarthat egy ideig, de mint arra Anna is felhívta a figyelmét, mindenki szerepelt valahol valamelyik adatbankban. Ha máshol nem is, a nemzetbiztonságnál, de nyilván azért máshol is. Betörni vagy bekönyörögni magát a metró karbantartási dokumentumai közé – mennyire lehet nehéz? Az emberek már a genom titkaiba is betörtek!

De ezt San Diegóból nem tehette. Vagy jobban mondva onnan is kutathatott – a Google bárhol elérhető volt, de ha netán valahogy megtalálná, San Diegóban nem venné semmi hasznát annak sem. Túl nagy ez a kontinens. Ha megtalálja, ha azt akarja, hogy számítson, hogy megtalálja, Washington közelében kellett maradnia.

És mihez kezd, ha tényleg ráakad?

Erre most gondolni sem akart. Semmire sem akart gondolni azon túl, hogy megtalálja. Az épp elég lenne. Arról pedig fogalma sem volt és nem is akart azon gondolkodni, hogy vajon milyen lehet a nő úgy igazán. Hiszen alig ismeri. Végtére is, csak úgy leteperte (Frank megborzongott a puszta emléktől, még mindig egész testében érezte), letepert egy vadidegent egy beragadt liftben, húsz perc beszélgetés után. Frank egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy a nő kezdeményezte a történteket: neki egészen egyszerűen nem jutott volna eszébe. Talán ez azt jelentette, hogy ártatlan vagy félkegyelmű, de akkor is ez volt a helyzet. Másfelől viszont az is lehet, hogy a nő valamifajta szexuális kalandornő volt, lehet, hogy az ingyenes újságoknak mégis igaza volt, amúgy is mindenki egyfolytában arról beszélt, hogy a nők átvették Buffy stílusát és szexuálisan is sokkal nyíltabbak lettek, bár Frank személy szerint kevés erre utaló jelet tapasztalt. Ám ha jobban belegondolt, mindez Martára is igaz volt. . Akárhogy is, ő is ott volt abban a liftben, és mind a ketten felelősek voltak azért, ami történt. És nem volt tőle boldogtalan – elégedett volt magával, kicsit döbbent, de boldog. Meg akarta találni a nőt. De ha... ha meg tudja találni... bármi történhet azután, ha egyáltalán valaminek történnie kellett... Washingtonban kellett lennie. Rendben. Itt volt.

Azonban épp aznap tette be Diane fakkjába a maga kis búcsúüzenetét, és holnap reggel a főnöke el is olvassa, mit írt. Most, hogy Frank belegondolt, az a levél nemcsak rettentően kritikus volt, de akár még megvető is – milyen hülyének kellett ehhez lennie, milyen meggondolatlannak, öncélúnak, irracionálisnak és alkalmazkodásra képtelennek? Mi járhatott a fejében? Valamiért mintha dühös lett volna. Valamiért keserű volt. Azért csinálta, hogy felégesse maga mögött a hidakat, hogy amikor Diane elolvasta a levelet, neki tényleg vége legyen az NSF-nél. Enélkül a levél nélkül az egész annyi lett volna, hogy viszonylag egyszerűen meghosszabbítja az itt tartózkodását egy évvel. Anna megkérte rá, és Frank biztos volt benne, hogy Diane nevében is beszélt. Még egy év, és azután legalább azt tudja majd, hol áll.

És ha már ennek a világnak a kontextusában nézte a dolgot, fel kellett tennie magának a kérdést, hogy vajon valóban vissza akar térni egy különálló laboratóriumba? Képes lett volna elviselni, hogy a globális problémák gigantikus mozaikjából csak egy aprócska kaviccsal törődhet? Azelőtt mindig ezt csinálta, és lehet, hogy valójában csak így lehetett kutatni, de nem lehet, hogy jobban járna, ha az erőfeszítéseit arra használná, hogy a kormány ezen kicsi, de potenciálisan erős kezével, a Nemzeti Tudományos Alapítvánnyal nagyítja fel őket? Nem emiatt írta azt a vitriolos kritikát is az NSF-ről, nem az nyomasztotta ennyire, hogy olyan keveset tett, holott sokkal többet is tehetett volna? Ha nem találok szilárd pontot, nem tudom kifordítani sarkából a Földet, nem ezt mondta Arkhimédész?

Akárhogy is, a levele már Diane fakkjában volt. Már felégette maga mögött a hidakat. Mekkora hülyeség volt így elvágnia egy lehetséges cselekvési utat! Bolond volt! Nehezére esett beismernie, de nem volt más választása. A bizonyítékok egyértelműen erre utaltak.

De most bemehetne az NSF-be, és visszavehetné a levelet.

A biztonsági szolgálat természetesen szokás szerint ott lenne, de az emberek néha nagyon korán vagy nagyon későn is bementek, ezt meg tudná magyarázni. Diane irodája nyilván zárva lenne. A biztonságiak talán beengednék a saját irodájába, de a tizenkettedikre? Nem.

Talán lehetne reggel ő az, aki legkorábban odamegy a tizenkettedikre, talán besurranhatna és elvehetné a levelet, de Diane Chang híres volt arról, hogy a legtöbbször ő érkezik meg elsőnek a tizenkettedikre. Egyesek szerint gyakran már reggel négykor ott volt. Nos hát... megvárhatná, amíg megérkezik. Elég lenne annyit mondania, hogy vissza kell vennie azt a levelet, amit a fakkjába tett. Lehet, hogy a nő megkérné, hogy hadd olvassa el előbb, lehet, hogy simán visszaadná, Franknek fogalma sem volt róla, hogyan döntene. De mindkét esetben tudná, hogy valami baj van vele. És ettől valamiért iszonyodott. Nem akarta, hogy bárki is tudjon a dologról, nem akart érzelmileg túlfűtöttnek tűnni, mintha valami titkolnivalója lenne. Párszor találkozott csak Diane-nel, de a nő olyan embernek tűnt, aki nem szereti a hülyéket, és nem akarta, hogy véletlenül annak nézze. Épp elég nehéz volt saját maga előtt beismernie, milyen marhaságot csinált.

És ha az NSF-nél marad, azt úgy akarta, hogy tudjon is tenni valamit. Szüksége volt Diane tiszteletére. Sokkal jobb lenne, ha úgy vehetné vissza azt a levelet, hogy a nő nem is tudja, hogy egyáltalán valaha otthagyta neki.

Váratlanul egy régi gondolat jutott az eszébe. Az irodájában ücsörögve sokszor nézegette a központi átriumban lógó díszt, és azon gondolkozott, hogyan mászná meg. A közepén volt egy illesztés, ahogy az egyik részről át kellett jutni a másikra, egy láncdarab, ami szabadon mászva nehéznek tűnt. Onnan halálos lett volna a zuhanás, de leereszkedhetett volna rá az átrium tetején nyíló üvegablakból. Még csak a lógó díszig sem kéne leereszkednie. Diane irodája a tizenkettediken volt, egész keveset kéne lefelé mennie. Nem kell hozzá más, csak a mászófelszerelése, és a régi jó felhőkarcoló-karbantartó reflexek. Le a tetőablakon, aztán a dísz fölött egy ingamanőverrel át Diane ablakához, az egyiket kicsúsztatni, besurranni, a levelet kikapni a fakkból, kimászni, és visszatenni az ablakot, mintha ott sem járt volna. Egyetlen biztonsági kamera sem nézett felfelé az átriumba, erről díszmászós képzelgései közben meggyőződött. A belső ablakokon sem volt riasztó. Minden rendben lesz. Az épület tetejére pedig fel lehetett menni a déli falra csavarozott, állandó létrán. Ezt egyszer akkor vette észre, amikor arra sétált, és az elmúlt egy év során beépítette az álmodozásaiba. A testmozgás képeivel kötötte le az agyát, talán, hogy modellezze a valamely absztrakt probléma megoldásához szükséges ügyességet, talán a valóság falát megmászó bio-matematikára gondolt közben – de az is lehet, hogy csak azt próbálta ellensúlyozni, milyen unalmas egész nap egy székben ülnie.

Most már kerek, végrehajtásra kész terve volt. Nem is próbált úgy tenni, mintha ez lett volna élete legracionálisabb elképzelése, de a lehető leghamarabb testmozgásra volt szüksége. Itt és most. Szinte remegett a visszafojtott tettvágytól. A tervezett mászás minden egyes mozdulatát képes volt végrehajtani, ráadásul a helyzet összes többi összetevője is cselekvésre sarkallta. Tulajdonképp meg kellett tennie, ha végre felelősségteljesen akart élni, ha végre a valódi vágyait akarta követni. Döntenie kellett, újrakezdeni az életét – lehetővé kellett tennie, hogy valamikor később megint találkozhasson a nővel a liftből, és ne itt érjen véget a történet. Meg kellett tennie.

A Ballston megállónál szállt le. Még mindig járt az agya. Az épület déli oldala mellett gyalogolt le az NSF mélygarázsához, hogy ellenőrizhesse a külső létra magasságát. Elég, ha hoz egy ládát, amire felléphet, többre nem is lesz szüksége. Elment az autójához, és nyugatra hajtott, a lakása felé. Az üres utcák vizesen fénylettek, de se látott, se hallott.

A lakásban egyenesen a szekrényhez sietett, és szétrakosgatta a mászóholmiját. Alatta, mint valami régészeti ásatáson, ott voltak az ablakszerelői múlt egykori eszközei.

Amikor szétterítette őket a földön, úgy nézett ki, mintha egész életében erre készült volna. Megemelte a tömítőpisztolyt is, és egy pillanatra habozni kezdett, olyan mérhetetlenül furcsa volt, hogy ilyesmit tervez. A tömítőpisztoly kapásból hasznavehetetlen volt tömítőanyag nélkül, márpedig az nem volt nála. Szétvágott szigetelést fog maga mögött hagyni, és végül valaki úgyis észreveszi.

Aztán eszébe jutott a nő a liftben. Még mindig érezte a csókjait. Alig pár óra telt el azóta, bár a gondolatai olyan vadul pörögtek, hogy mintha már sok-sok évvel azelőtt esett volna meg az egész. Ha azt akarja, hogy bármekkora esélye is legyen arra, hogy viszontlássa a nőt, lépnie kellett. A szétvágott szigetelés nem számított. Kifakult, piros mászóhátizsákjába csomagolta a többi holmit. A zsák egyik oldala ki volt szakadva; egyszer, még régen leesett a Fourth Recessnél. Akkoriban gyakran csinált őrültségeket.

Lesétált a kocsijához, bedobta a zsákot, és visszapöfögött a sötét utcákon át Arlingtonba. Elment a Ballston megálló mellett. Az NSF-től jó messze állt meg a vizes utcán. Senkit sem látott. Nyolcmillió ember volt a közvetlen közelében, de éjjel két óra volt, úgyhogy nem látott egy teremtett lelket sem. Ki tagadhatta volna ilyenkor a szociobiológiát! Micsoda szép jele volt ez az állati természetüknek: tökéletesen nappali lények voltak még a posztmodern társadalom technokörnyezetében is, számtalan értelemben mélyen aludtak, különösen éjszaka. Elkerülhetetlenül beleestek ebbe a mai napig kevéssé értett agyi állapotba. Frank egy kicsit diadalittas volt, hogy ilyen elsöprő erejű bizonyítékát látja állati természetüknek. Egy egész városnyi alvó főemlős.

Valamiért ez is csak megerősítette benne, hogy meg kell tennie, amiért jött. Hogy ő maga is most először ébredt fel ki tudja, hány év alatt. Az NSF épületének déli oldalán alig pár pillanat alatt az oldalára állított egy műanyag ládát, felugrott a betonfalba csavarozott szerelőlétra első fokára, aztán gyorsan felhúzta magát, és felmászott a tizenkettedik emeleti tetőre. Keményen megdolgoztatta a lábizmait. A létra a teteje felé nagyon magasnak és védtelennek tűnt, és hirtelen az eszébe jutott, hogy ha a túlzott ésszerűség valóban csak az őrület egyik formája lehet, akkor mostanra garantáltan meggyógyult. Kivéve persze, ha valóban ez volt a legésszerűbb dolog, amit csak tehetett – és nagyon úgy érezte, hogy ez a helyzet.

Átmászott a peremen, fel a tetőre, beletoccsant a mellvéd mögötti, sekély esőtócsába. A lapos tető közepén ott olt az átrium tetőablaka.

Borús éjszaka volt, az alacsonyan lebegő felhők narancssárgásan verték vissza a város fényét. Frank előszedte a szerszámait. A nagy, középső tetőablak négy alacsony, háromszögletű üveg ablaklapból álló piramis volt. A férfi a lépcsőhöz legközelebbihez lépett, letisztítgatta az üveglapot, aztán rácuppantott egy jókora tapadókorongot.

Régi X-Acto késével körbevágta az ablak három élét tartó, nap szikkasztotta poliuretán tömítést. Kihúzta a helyéről, megkereste az ablak csavarjait, és kitekerte őket jó öreg Grinder csavarhúzójával. Amikor az ablak már ki volt csavarozva, megragadta a tapadókorong nyelét, kirántotta vele az ablakot, aztán lágyan hátrahúzta. Az üvegtábla kibillent, csak az alsó pereme tartotta. Frank addig húzta, amíg az ablaklap kis híján függőleges nem lett, aztán a tapadókorong nyelén lévő kötelet a létra legmagasabb fokához kötötte. Az átrium tetejéhez közel tátongó nyílás bőven elég volt ahhoz, hogy átférjen rajta. Hűvös levegő libbent ki az épp csak egy picit magasabb belső nyomású épületből.

Egy törülközőt terített a keretre, belelépett a mászóhámba, és alaposan a derekára csatolta. A köteleket a szerelőlétra legmagasabb fokához rögzítette, annak bombabiztosnak kellett lenni. Most már csak át kellett csúsznia a nyíláson, és letekerni a kötelet, amíg abba a magasságba nem ér, ahonnan meg akarta kezdeni az ingázást.

Óvatosan leült a keret megdöntött szélére. Érezte, ahogy ott lötyög a hasában az Anna buliján megivott sör, épp csak egy kicsit megbontotta az egyensúlyát, de most mászni készült, minden rendben volt. Fiatalabb korában mászott sokkal rosszabb állapotban is, amilyen ostoba volt. Bár talán nem ez volt a legjobb pillanat arra, hogy kritizálja akkori önmagát.

Megfordult, és hátradőlt az átriumba. Kipróbálta a kötelet megakasztó nyolcast – jó volt a súrlódás –, aztán még jobban hátradőlt az átriumba, és azonnal bele is zuhant a semmibe. Kétségbeesetten megcsavarintotta a szerkezetet, és érezte, ahogy a kötél lassulni kezd. Hirtelen megakadt, Frank a kötél mentén zuhant, amikor beleütközött valamibe – rettenetes meglepetés volt, nem számított rá, hogy ennyi idő alatt leeshetett volna a földre, és egy másodperc törtrészéig teljesen összezavarodott. Aztán rájött, hogy a függődísz tetejének esett neki, és most afölött lengett fejjel lefelé, és kétségbeesetten fogta azt is, a kötelet is. Nagyon boldog volt, hogy ott lehet. A rövid zuhanás úgy hatott rá, mint valami halálos áramütés. Az egész testén égett a bőr. Óvatosan rántott egyet a kötelén – úgy tűnt, hogy rendben van, szilárdan neki volt kötve a szerelőlétrának. Talán miután feltette a nyolcast, elfelejtette rendesen húzni, nem emlékezett rá, hogy megtette volna. Ez persze azt jelentette volna, hogy olyasvalamit felejtett el, ami a sziklamászóknál már-már ösztönös mozdulatnak számított, de amilyen állapotban most este volt, nem zárta volna ki ezt sem. Tele volt mindenfélével a feje.

Túlságosan is.

Óvatosan az övtáskájába nyúlt. Kiszedett két mászógépet, a hámjába karabinerezte hosszú hurkaikat, aztán a feje fölött lógó kötélbe akasztotta őket. Ezután a combja köré tekerte az alatta csüngő kötelet, és alaposabban körbenézett. A mászógépekkel fel fogja tudni húzni magát oda, ahonnan kezdenie kellene az átingázáshoz Diane ablakához...

A függődísz lassan forgott. Frank megragadta, és megpróbált ellentartani neki, amíg csak meg nem áll, attól tartott, hogy az átriumon átballagó biztonsági emberek talán észreveszik a mozgást. Hirtelen úgy érezte, hogy a hatalmas tér a kelleténél sokkal jobban be van világítva, bár csak a körülötte lévő irodák némelyikéből pislákoló éjjeli fények tompa zöld derengése látszott.

A dísz teteje egy hatalmas, körbe hajlított rúd volt, a szélére ráhegesztett láncról lógott az egész. Két rövidebb rúd nyúlt ki belőle — az egyik nagyjából harminc fokos szöget zárt be a tetejével, és lépcső alakban volt meghajlítva, a másik a kör túlsó oldalán volt alatta, és két éles hajlítás törte egyetlen lépcsőfok alakjába. A félhold alakú rúd úgy tizenöt lábnyira lóghatott a kör alatt. A sötétben úgy tűnt, mintha mindegyik a szürke különböző árnyalataiban sötétlett volna, de Frank tudta, hogy élénk alapszínekre vannak festve. Ettől egy pillanatra az egész valószerűtlennek tűnt.

Végül lassan megállt az egész szerkezet. Frank felfuttatta az egyik mászógépet, és a teljes súlyát ráfektette. Minden mozdulatnak óvatosnak kellett lennie, és egy ideig teljesen belefeledkezett abba, amit csinált, teljesen beleveszett a mászás színtiszta összpontosításába.

A másik mászógépet még magasabbra tette, és óvatosan áttette rá a testsúlyát, le az első mászógépről. Végtelenül gépies és egyszerű folyamat. Lehetőleg úgy akart elmozdulni a függődísztől, hogy ne lökje meg. De a második ascender megcsúszott, ahogy ráhelyezte a súlyát, Frank ösztönösen elkapta a kötelet és leégette vele a tenyerét, mielőtt a másik mászógép megállította volna. Egy teljességgel felesleges égés.

Most már komolyan elkezdett izzadni. Egy hibás mászógép nagyon rossz dolog volt. Ez itt enyhén csúszott, aztán hirtelen megakadt. Jobban szemügyre véve Frank arra jutott, hogy talán nekicsapódott valaminek, amikor ráesett a dísz tetejére, és eltörte a tokját. A tokokat általában egyben öntötték, és néha maradt bennük egy-egy buborék, ami meggyengítette az anyagot, így ütődéskor eltörhettek. Történt már vele is ilyen, és akkor aztán keményen pumpált benne az adrenalin. Senki sem tudott segítség nélkül sokáig mászni.

De ez kisebb csúszások után azért megtartotta, és miután alaposabban megbirizgálta az ujjával, érezte, hogy ha jobban helyrepöccinti a nyelvet, miután engedett rajta, akkor könnyebben elkapja és megfogja. Összeszorított fogakkal, végtelenül türelmesen, visszafojtott lélegzettel, szinte a gravitációt megcsalva meg lehetett oldani, hogy a másikkal csinálja meg a nagy felfelé húzásokat, aztán a rossz mászógépet kézzel teszi helyre, hogy (remélhetőleg) megtartsa, miközben a jót újra a feje fölé függeszti. Végül csak visszaért arra a magasságra, ahová a kezdetek kezdetén le akart ereszkedni, és menetkész volt. Csuromvizesre izzadta a ruháját, és a jobb tenyere égett. Megpróbálta megsaccolni, mennyi időt veszíthetett el, de elképzelése sem volt. Úgy tippelte, valahol tíz perc és fél óra között. Nevetséges.

Könnyedén ide-oda hintázott, és nemsokára már előre-hátra ingázott, míg csak a végén ki nem tudott nyúlni, hogy a közepes tapadókorongot Laveta irodájának az ablakára tegye. Egy kicsit benyomta, ahogy közelebb lendült, és a korong elsőre megtapadt.

Frank így az ablak mellett tudott maradni. Előszedett az övtáskájából egy kis T-bart, és előrenyúlt épp csak annyira, hogy az ablak mellett, az ablakmosó vizet elvezető csatornába tegye. Most már szilárdan állt, fel tudott nyúlni, hogy betegyen egy kis táblát az ablak feletti részbe, és egy rövid kötéllel a tapadókorong nyeléhez kösse azt, hogy Laveta ablaka nyitva maradjon.

Minden kész. Kiszedni az X-Acto kést, kicsavarni a keretet, felemelni az ablakot a tábla felé, szinte vízszintesre, vigyázni, hogy a felső pereme a keretben maradjon. Megkötni. Az alsó sarokban a legnagyobb a szabad rész; ott becsusszanni és behúzni magát az irodába, egy fürge csavarodás, mint az állatkerti majmoknál, aztán már a szőnyegen térdelt, és a lehető leghalkabban zihált.

Hozzákötni a kötél végét az egyik széklábhoz, nehogy véletlenül kilibbenjen az ablakon, Frank pedig benn ragadjon Laveta irodájában. Lábujjhegyen át az irodán, el Diane fakkjáig, ahová betette a levelet. Nem volt ott.

Sietve átkutatta az asztalát, de nem találta ott sem. Nem jutott eszébe, hol kéne még megnéznie. A folyosók be voltak kamerázva, és különben is, hol keresné? Itt kellett volna lennie, Diane már hazament, amikor betette a fakkjába, Laveta rábiccentett, mintegy igazolva, hogy átvette. Laveta?

Kétségbeesetten átkutatta a többi felszínt és az irodai fiókokat, de a levél nem volt ott sem. Nem volt mit tennie. Visszament az ablakhoz, kioldozta a kötelet. Visszakattintotta rá a mászógépeket, figyelt rá, hogy a jó legyen magasabban, és hogy alaposan kihúzta, mielőtt ráterhelte volna a súlyát. A ferde ablakkal szemben, és a kinti levegőn száműzte a gondolatai közül az eltűnt levél rejtélyét. Egyszer még, utoljára eszébe jutott Laveta, és a pillantás, amivel néha úgy érezte, a titkárnő méregeti őket; talán ellopta a levelet. Persze azt sem zárhatta ki, hogy Diane mégis visszajött. Elég. Most összpontosítania kellett. Összpontosítania kellett. A leereszkedés álomszerűsége véget ért, most már csak izzadságos, rosszul megvilágított munka maradt rá, esetlen, nehéz, a maga módján még veszélyes is. Kimászni, leengedni az ablakot, visszacsavarozni a keretbe, otthagyni a szétvágott tömítést, hadd lepődjön meg rajta a következő ablakpucoló... Szerencséjére a nehézség fölött érzett döbbenetét legyűrte a több száz munkaórában ráragadt szerelési automatizmus. Végül is ez mind jól begyakorolt, régi rutin volt, szinte gyerekként tanulta, minden körülmények közt képes volt megcsinálni.

És ez nem is volt baj, mert valójában egyáltalán nem volt túl fókuszált. A gondolatai megállás nélkül csapongtak. Mi a fene történhetett? Kinél volt a levele? Vajon képes lesz megtalálni a nőt a liftből?

Nem csoda, hogy másnap reggel, amikor a hagyományos úton jutott be az épületbe, és öntudatosan felnézett, csak akkor tűnt fel neki, hogy a függődísz kilencven fokban elfordulva lógott ahhoz képest, ahogy eddig tette. De láthatóan senki más nem vette észre.

IX.

Kiváltó ok

Nemzetbiztonsági Hivatal BIZALMAS

NSF3957396584 átirat, 645d/922a telefonok

922a: Frank, fel vagy te erre készülve?

645d: Kenzo, mondd már, mi van!

922a: Casper, a barátságos kísértet a múlt héten Izland és Skócia között úszkált, és egyszer sem találkozott 34-nél magasabb sófaktorral.

645d: Hűha. És milyen mélyre merült?

922a: Felszíni vízrétegek, középvíz, a mély víz felső rétege. És egyszer sem talált 34 fölötti értéket. 33,8 a felszínen, és ugyanennyi, amikor a Norvég-tengerbe ért.

645d: Hűha. És mi a helyzet a hőmérséklettel?

922a: 0,9 a felszínen. 0,75 háromszáz méter mélyen. Keletre melegebb, de nem sokkal.

645d: Ó, te jó ég! Nem fog lesüllyedni.

922a: Nem ám!

645d: De akkor mi történik?

922a: Nem tudom. Lehet, hogy ez már a nagy leállás!

645d: Valakinek tennie kéne valamit ez ügyben

922a: Sok sikert, barátom! A magam részéről azt hiszem, vicces idők jönnek. Vicces pár ezer évnek nézünk elébe.

Anna nyitott ajtó mellett dolgozott, és most is hallotta Frank telefonbeszélgetésének innenső végét. Amióta egyszer már hallgatózott, egyre könnyebbnek tűnt a dolog, és mint legutóbb, most is arra figyelt fel, hogy Frank hangjában feszültség csengett. A hangosabb mondatok is felkeltették a figyelmét.

– Micsoda? Ezt meg miért tennék?

Aztán csend, csak Frank székének nyikorgása hallatszott, és ahogy a férfi az asztalon dobolt.

– Aha, igen. Igen, persze, mit is mondhatnék? Sajnálom. Persze, hogy nem jó ez így... Igen. Veled így is, úgy is minden rendben lesz. Az embereidnek lesz nehezebb... Nem, nem, megértelek! Minden tőled telhetőt megtettél! Semmit sem tehetsz, ha egyszer eladtad. Nem a te hibád, Derek... Igen, tudom. Találnak máshol munkát. Nem mintha a világ biotech fővárosában nem lennének más biotech cégek, mi? Igen, persze. Szólj, amint tudsz valamit... Oké, én is. Szia!

Keményen levágta a telefont, és halkan szitkozódott.

Anna kinézett az ajtaján.

– Valami baj van?

– Igen.

Anna felkelt, és az ajtóhoz lépett. Frank a padlót nézte, és undorodva rázta meg a fejét. Aztán felemelte a tekintetét, és Anna szemébe nézett.

– A Small Delivery Systems lezárta a Torrey Pines Generique-et, és szinte mindenkit kirúgott.

– Tényleg? De hát nem csak most vették meg őket?

– De. Viszont nem az emberek kellettek nekik. – Elfintorodott. – Valami olyasmiért vásárolták fel az egészet, ami a Torrey Pines Generique birtokában volt, valami szabadalomféleségért. Vagy az egyik emberért, akit megtartottak. Egy-két munkatársat meghívtak, hogy dolgozzon velük a Small Delivery laborban Atlantában. Például azt a matematikust, aki azt a pályázatot küldte. Nem meséltem róla?

– Az egyik elutasított pályázat szerzője?

– Az, az!

– Ha jól emlékszem, a bizottság nem volt épp elájulva tőle.

– Hát igen. Viszont nem vagyok benne biztos, hogy igazuk volt.

– Megvonta a vállát. – Most már sosem tudjuk meg. Aláíratnak vele egy szerződést, hogy az általa létrehozott szellemi jogok a cégé, és vagy levédetik, vagy megtartják céges titoknak, esetleg, ha ütközik valamelyik másik termékükkel, egyszerűen elássák. Amit a jogi osztályuk a leg-bölcsebbnek tart.

Anna szomorúan nézte, ahogy Frank komoran elmereng.

– Sajnálom – nyögte ki végül.

Frank felpillantott rá.

– Egy ilyen fickónak az NSF-nél lenne a helye!

Anna felvonta a szemöldökét. Tisztában volt vele, hogy Frank kettős, sőt, olykor kifejezetten negatív érzésekkel viseltetik az NSF iránt, épp elégszer elszólta már magát. Frank értette, miért néz így rá.

– Az a helyzet, hogy ha itt lenne, akkor hogy is mondjam, rá lehetne állítani dolgokra. Mint egy vadászkutyát.

– Nem hiszem, hogy lenne olyan programunk, ami ilyesmivel foglalkozna.

– Pedig az kéne, én amondó volnék.

– Ezt beleveheted az igazgatóság előtt tartandó délutáni beszédedbe is – javasolta Anna. Ő is elgondolkozott rajta. Valamiféle emberi keresőprogram, aki matematikai alapú megoldásokat kutat...

Frank mintha nem találta volna viccesnek ezt a megjegyzést.

– Már így is épp elég nagy bajban vagyok – motyogta. – Bárcsak sejteném, Diane miért kért fel egyáltalán arra, hogy tartsak beszédet!

– Szerintem azért, hogy távozás előtt megoszd még velünk a gondolataidat.

– Ja, persze – nézett le Frank egy jegyzetekkel telefirkáit, sárga lapra. Anna alaposabban végigmérte. Ugyanaz a kicsit ingerült szeretethullám öntötte el, mint amit a khembalungiaknek rendezett bulin érzett. Hiányozni fog neki Frank, ha elmegy.

– Nem akarsz lemenni, és inni egy kávét esetleg?

– Dehogynem. – Lassan felkelt, elgondolkozva kinyúlt, hogy bezárjon egy programot a számítógépén, majd elindultak a kávézó felé.

– Hűha, mi a fenét csináltál a tenyereddel?

– Semmi különös, ledörzsölte a kötél egy kisebb mászóbalesetben.

– Te jó ég, Frank!

– Biztosítva voltam, egyszerűen csak reflexből kaptam el a kötelet.

– Elég fájdalmasnak tűnik!

– Fáj is, ha megfeszítem. – Kimentek az irodából, és a lift felé indultak. – Charlie mérgesszömörce-csípései hogy gyógyulnak?

– Még mindig megállás nélkül nyöszörög. A hólyagos részek többnyire szépen gyógyulnak, de itt-ott még felfakadnak. Azt hiszem, az a legrosszabb, hogy nem tud tőlük aludni. Nem nagyon pihente ki magát az eset óta. A kimerültség és Joe együttesen kezdik megőrjíteni.

A Starbucksba értek, Anna másra terelte a szót.

– Akkor hát felkészültél erre az igazgatósági beszédre?

– Nem. Vagyis amennyire lehetett, igen. De mint mondtam, nem igazán tudom, Diane miért ragaszkodik hozzá.

– Gondolom, azért, mert elmész. Kíváncsi rá, hogy így egy év után mi az egészről a véleményed. Néhány határozott ideig itt dolgozó kollégát is felkért már ilyesmire. Csak azt jelenti, hogy érdekli, hogyan látod a dolgokat.

– De honnan tudhatná, hogyan látom a dolgokat?

– Nem tudom. Tőlem aztán nem kérdezett semmi ilyesmit. Ha megtette volna, akkor természetesen csak jókat mondanék.

Frank óvatosan végigdörzsölte az ujját a tenyerén vöröslő seben.

– Mondd csak – kezdte –, hallottál te már olyanról, hogy valaki kapott egy jelentést, és hogy is mondjam, egyszerűen csak úgy eltette? Nem reagált rá?

– Mindennapos eset.

– Tényleg?

– Persze. Van, amit így a legbölcsebb kezelni.

– Hmm.

Végre a sor elejére értek, leadták a rendelésüket, és megvárták, hogy elkészüljön a kávéjuk. Frank továbbra is elgondolkozva nézett maga elé. Annát megint arra emlékeztette, amikor bőrig ázva megérkezett a bulijukra, úgyhogy megkérdezte:

– Mondd csak, sikerült megtalálnod azt a nőt, akivel akkor együtt ragadtatok benn a liftben?

– Nem. Akartam is mesélni neked. Megfogadtam a tanácsodat, felvettem a kapcsolatot a metróval, eljutottam a karbantartásig, és megszereztem a nevét a jelentésükről. Azt mondtam nekik, hogy a biztosításomhoz kellenek az adatai.

– Ó, tényleg? És mi lett?

– A metrósok gond nélkül be is olvastak nekem mindent. Mindent megkaptam, amit csak leírt. De mint kiderült, nem igazán az igazat írta.

– Hogyhogy?

– Nem létező címet adott meg. Azon a címen nincs lakóház. És a neve helyére azt írta, hogy Jane Smith. Azt hiszem, ott helyben találta ki az egészet.

– Hát ez furcsa! Gondolom, nem nézték meg a személyiteket.

– Á, dehogy.

– Azt hittem volna, hogy azért azt megnézik.

– Általában a bennragadt liftből frissen kiszabadított emberek nincsenek olyan kedvükben, hogy az igazolványaikat mutogassák.

– Azt hiszem, igazad van. – Kinyílt egy felfelé tartó lift ajtaja, és beszálltak. Kettesben voltak. – Láthatóan ez a barátnéd sem volt olyan kedvében.

– Nem ám.

– Azért kíváncsi lennék rá, miért adott meg hamis adatokat.

– Én is.

– És mi a helyzet azzal, amit mesélt... valami biciklis klub tagja, nem?

– Azt is megpróbáltam. A környéken egyik biciklis klub sem adja ki a tagjai listáját. Az egyikbe beugrottam Bethesdában, de nem volt ott egy Jane Smith sem.

– Hűha. Tényleg alaposan utánajártál a dolgoknak.

– Igen.

– Talán titkosügynök. Hmm, talán elmehetnél az összes biciklis klub edzésére legalább egyszer. Vagy beléphetnél egybe, lejárhatnál, és a nagyobb rendezvényeken megpróbálhatnád megkeresni, vagy mutogathatnád a fotóját...

– Milyen fotót?

– Szerezz egy számítógépes programot, és csináld meg!

– Jó ötlet, de... – Nagyot sóhajtott. – Nem hasonlítana rá.

– Hát, azért egy kicsit mégis.

– Meg kell tanulnom rendesen biciklizni.

– Legalább nem a bázisugrás volt a hobbija.

Frank felnevetett.

– Jogos! Azt hiszem, végiggondolom, mit tegyek. Köszi, Anna!

A délután folyamán még találkoztak, felfelé menet az NSF igazgatósági ülésére. A tizenkettediken szálltak ki, és végigsétáltak a folyosón. Az épület sarkain ki lehetett látni a külvilágra; alacsonyan száguldó, fekete felhők siettek az Atlanti-óceán felé, szakadt belőlük az eső menet közben. A nagy konferenciateremben Laveta és pár segítője épp egy fehér papírtáblát és a powerpointos előadásokhoz szükséges vetítővásznat pakolták át Diane utasításai alapján. Frank és Anna az első érkezők közt voltak.

– Gyertek csak – intett feléjük Diane. A vetítővászonnal szorgoskodott, hátat fordított Franknek.

Lassan megérkeztek a többiek is. Az NSF igazgatótanácsának huszonnégy tagja volt, bár általában akadt egy-két üres, épp betöltés alatt álló hely. Az igazgatók mind nagyhatalomnak számítottak a tudományos világ rájuk eső területén, és az elnök nevezte ki őket az NSF és a Nemzeti Tudományos Akadémia készítette listákról. Hatéves időtartamra választották meg őket.

Most mindannyian vizesek voltak: viharverte, szélfútta alakok támolyogtak be egyesével-kettesével az ajtón. Annához hasonlóan néhány más osztályvezető is benézett. Végül tizenöt-tizenhat ember ülhetett a jókora asztal körül, köztük volt Sophie Harper is, a kongresszusi kapcsolattartó. A szoba egy pillanatra elsötétült, ahogy villámlás vágott át a sűrű esőfüggönyön és a terem külső ablakán. A szürkeség úgy lüktetett odakinn, mint egy hatalmas akvárium vize.

Diane üdvözölte őket, és bevezetésként gyorsan végigvette az aktuális napirendi pontokat. Ezek után felsorolta az előző évben felvetett vagy megvitatott nagyobb projekteket, és meghallgatták a lehető legtömörebb jelentéseket a munkatervek tanulmányozására kinevezett igazgatósági tagoktól. Voltak köztük éghajlati programok, a többségük erősen spekulatív, és mindegyikük végtelenül költséges. A szénmegkötéses tervhez erdősítésre lett volna szükség, ami persze az áradások kontrollálásánál is hasznukra lehetett; Anna gyorsan fel is írta, hogy erről okvetlenül szólnia kell a khembalungiaknak.

De bármit vitattak is meg, a globális helyzeten nem enyhíthetett, ahhoz túl nagy volt a probléma, az NSF büdzséje és célkitűzései pedig túl kötöttek. Tízmilliárd dollár – és a listájukon még az ötvenmilliárd dolláros projektek is csak a globális probléma egy apró morzsájával birkóztak volna meg.

Ilyenkor Anna nem tehetett róla, az jutott az eszébe, ahogy Charlie

Joe dinoszauruszaival való játék közben felkapta az egyik rózsaszín egérféleséget, a legelső emlőst, és azt kiáltotta:

– Nézd, Joe, az NSF!

Ezt persze bóknak szánta, hogy milyen sikeresen életben maradtak eddig is ebben a nagy világban, vagy hogy az övék a jövő, de sajnos az összehasonlítás a méretek terén sem tévedett. Fel-alá rohangáltak, próbáltak életben maradni a haldokló dinoszauruszok között – sőt, ami még rosszabb, a haldokló dinoszauruszokat is meg kellett menniük –, és milyen eszközeik voltak? Ahogy Frank mondaná, jó, de hogy működik?

Elhessegette ezeket a gondolatokat, és ledarálta a saját rövid jelentését az általa tanulmányozott infrastrukturális elosztóprogramokról. Anna végkövetkeztetése az volt, hogy ezek a tervek sikeresek, és érdemes lenne kiterjeszteni őket. Erre mindenki bólogatott, szerintük is egyértelmű volt a helyzet. Sajnos igen költséges is.

Rövid szünet, mindenki végiggondolta az elhangzottakat.

Diane végül Frankre nézett.

– Frank, kész vagy?

Frank felállt, hogy válaszoljon. Nem tűnt olyan magabiztosnak, mint általában. A fehér papírtáblához lépett, felvett egy piros tollat, és babrálni kezdte. Vérvörös volt az arca.

– Az eddig felsorolt programok mindegyike az adatgyűjtéssel foglalkozik, de az az igazság, hogy már épp elég adattal rendelkezünk. A világ éghajlata megváltozott. A jeges-tengeri jégtömeg felbomlott, édesvízzel árasztotta el az Atlanti-óceán északi részét, és a legfrissebb adatok szerint már meg is állította a felszíni vízréteg lesüllyedését, leállt az Északatlanti-áramlat. A legtöbb modell állítása szerint ez kulcsesemény a Föld éghajlati történetében, mint azt nyilván ti is tudjátok. Szinte egészen biztos, hogy már a kezdetét vette a hirtelen éghajlatváltozás. Frank elgondolkozva fújta fel az ajkait, és a táblát nézte.

– A kérdés tehát az, hogy most mitévők legyünk? A rendes üzletmenet innentől nem működik. Számotokra, itteniek számára az lenne a fő feladat, hogy rájöjjetek, hogyan lenne képes az NSF jóval nagyobb hatást kifejteni, mint eddig tette.

– Elnézést – szólalt meg az egyik igazgatósági tag kicsit sértetten. Hatvanas éveiben járó, szürke Lincoln-szakállas fickó volt. Anna nem ismerte. – Miben különbözik mindez attól, amit eddig is csináltunk? Úgy értem, minden egyes igazgatótanácsi gyűlésen, amin valaha jelen voltam, arról beszélgettünk, hogyan tudnánk nagyobb hatással lenni a világra. Mindig azt kérdezzük, hogy dolgozhatna hatékonyabban az NSF pénze.

– Az lehet – válaszolta Frank –, de mégsem változott semmi.

– Mire gondolsz, Frank? – kérdezte meg Diane. – Mit kéne csinálnunk, amit eddig még nem próbáltunk meg?

Frank megköszörülte a torkát. Hosszan Diane szemébe nézett, úgy tűnt, mintha valamiféle meghatározhatatlan, szótlan küzdelembe bocsátkoztak volna.

A férfi megvonta a vállát, a táblához lépett, és lepattintotta a piros toll kupakját.

– Hadd írjak össze egy listát!

Felírta, hogy 1, és bekarikázta.

– Mindent össze kell fognotok.

Felírta, hogy „Szinergia az NSF-en belül”.

– Ez alatt azt értem, hogy stimulálni kéne a szinergiás kezdeményezéseket, és a szakterületeken átívelő problémamegoldásokat kéne kutatni. Másodszor, oda kellene figyelnetek az Alapítvány által finanszírozott kutatások azonnali releváns alkalmazási lehetőségeire. Ezeket az alkalmazási lehetőségeket külön ezért szerződtetett emberekkel kellene kutattatni. Szükségetek lenne egy állandó, házon belüli innovációs és stratégiai csapatra.

A csapat egyik tagja pedig az a matematikus lenne, akit épp most veszített el, gondolta Anna.

Még sosem látta Franket ilyen komolynak. A férfi szokásos gunyo-rosságának nyoma sem volt, lefoszlott róla a cinizmus és a magabiztosság álarca is, a hozzáállás, hogy mindez csak egy játék, és ő hajlandó leereszkedni odáig, hogy játsszon vele akkor is, ha már mindenki más veszített. Most komoly volt, szinte már dühös. Mintha Diane-re haragudott volna. Nem volt hajlandó ránézni, sem bárki másra; csak a fehér táblára felkapart, vörös betűket bámulta.

– Három, meg kéne hirdetnetek olyan kutatásokat és munkákat, amiket szerintetek el kell végeztetni. Mindig csak a beadott pályázatokat nézzük, ami helytelen. Nem szabad hagyni, hogy mások szabják meg, milyen támogatandó projektek közül választhattok. Négy, az NSF költségvetésének akár ötven százalékát is az adott évben meghatározható, legnagyobb problémára kellene elkülöníteni, ez esetben a katasztrofális éghajlati változásokra, és rá kellene vennetek a tudományos közösséget, hogy essen neki, és oldja meg. Mind a közpénzből, mind a magántőkéből finanszírozott kutatásoknak ezzel kellene foglalkozniuk. Az egész kultúrának. Ezt úgy lehetne megszervezni, mint Németországban a Max Planck Intézeteket, amiket a kormányzat azért támogat, hogy egy adott témát kutassanak. Úgy egy tucat van belőlük, és addig léteznek, amíg szükség van rájuk, és feloszlatják őket, ha már nincs. Jó modell. Öt, sokkal komolyabb erőfeszítést kell tenni azért, hogy a tudománynak beleszólása lehessen a politikai döntésekbe. Szervezzétek össze a Föld tudományos testületeit egyetlen, nagy szervezetbe, valamiféle speciális ENSZ-be, ami aztán közösen dolgozhatna a fontosabb témákon, és közösen léphetne fel a támogatásért, az emberiség eljövendő nemzedékeinek a jövőjéért.

Elhallgatott, meredten nézte a táblát. Megrázta a fejét.

– Mindez egy kicsit, hogy is mondjam, nagy léptékűnek tűnhet. Vagy tolakodónak. Antidemokratikusnak vagy elitistának, vagy mit tudom én, valami nagyobbnak, többnek, mint aminek a tudománynak lennie kellene.

Az idősebb férfi, aki az előbb tiltakozott, megint közbeszólt.

– Nem szervezhetünk puccsot.

Frank lerázta a kérdést.

– A kuhni paradigmákban gondolkozzatok. A Kuhn körvonalazta paradigmákban, amit a Tudományos forradalmak szerkezetében írt le.

A szakállas férfi biccentett; ezt el tudta fogadni.

– Kuhn azt posztulálta, hogy a megszokott helyzetekben van egy általános egyetértés abban, hogy melyek az emberek elméleteit strukturáló, központi hiedelmek csoportjai, hogy ez egy paradigma, és hogy az ezen belül végzett tudomány az, amit ő „normális tudománynak” nevezett.

A természet elméleti megértésére célzott, de alkalmazhatjuk a modellt a tudomány társadalmi viselkedésére is. Mi normális tudománnyal foglalkozunk. Azonban, amint arra Kuhn felhívja a figyelmünket, léteznek anomáliák. Előfordulnak olyan letagadhatatlan események, amiket nem tudunk kezelni a régi paradigmán belül. Eleinte a tudósok csak igyekeznek a lehető legjobban beilleszteni valahová ezeket a furcsaságokat, aztán, amikor kellően sok anomália tűnik fel, a paradigma kezd szétesni. Ha megkíséreljük kibékíteni a kibékíthetetlent, a ptolemaioszi csillagászati rendszerhez hasonlatos furcsaságok jönnek létre.

– Most itt tartunk. Vannak egyetemeink, van alapítványunk, van sok minden más, de a rendszer túl bonyolult, fejetlenül tart szanaszét. Nem képes megbirkózni az aberráns adatokkal. – Frank röviden felnézett az előbb tiltakozó férfira. – Végül aztán új paradigmát vetnek fel, ami az anomáliákat is kezelni tudja. Ami jobban megbirkózik velük. Egy zavarodottsággal és vitákkal teli, átmeneti időszak után az emberek elkezdik kialakítani belőle az új normális tudományt.

Az idősebb férfi bólintott.

– Arra akarsz ezek szerint célozni, hogy ideje lenne egy paradigmaváltásnak a tekintetben, hogy a tudomány hogyan kapcsolódik a társadalomhoz?

– Igen. Arra.

– De mi lenne az? Amennyire én látom, még javában a zavarodottsággal teli időszakban vagyunk.

– Így van. Viszont ha nem látjuk tisztán, milyennek kellene lennie az új paradigmának, és egyetértek azzal, hogy nem látjuk, akkor ránk, tudósokra vár a feladat, hogy erőltessük a dolgot és keresztülverekedjük az ellenállókon, amihez minden erőforrásunkat szervezetten fel kell használnunk, hogy gyorsabban a túloldalra jussunk. Mindaz a pénz és intézményi hatalom, amit az NSF a megalapítása óta összegyűjtött, eszközzé kell, hogy váljon, hogy felépíthessük az új modellt. Nem szabad továbbra is úgy bánnunk a támogatottjainkkal, mintha az ügyfeleink lennének, akiket ki kell szolgálnunk, máskülönben elviszik az üzletet. Nem szabad levett kalappal könyörögni a Kongresszusban, nem szabad könyörögni a változásért, nem szabad hagyni, hogy ők mondják mg, mire költhetjük el a pénzt!

– Hé – tiltakozott Sophie Harper –, sajnos jogukban áll elosztani a szövetségi pénzeket, és hidd el nekem, rettentő féltékenyen őrzik ezt a jogukat!

– Ebben nem kételkedem, az a hatalmuk forrása, és ők a választott kormány tagjai. Mindezt nem vitatom. Viszont odamehetünk hozzájuk, és megmondhatjuk nekik, hogy figyeljetek, a bulinak ezennel vége. Támogatnotok kell az ezen a listán szereplő projekteket, vagy a civilizáció issza meg a levét az elkövetkezendő évtizedekben. Megmondhatjuk nekik, hogy képtelenség, hogy egy évben féltrillió dollárt költenek a hadseregre, a világ megmentését és újjáépítését pedig a véletlenre és valami vallásos szabadpiaci hevületre bízzák. Ez nem működőképes, és már csak a tudomány mutathat kiutat.

– Úgy érted, az működhet, ha emberi erőfeszítést tudunk fordítani ezekre a tudományos célokra? – mondta Diane.

– Úgy, ha te mondod – csattant fel Frank, aztán elhallgatott, mintha hirtelen felismerte volna, mit mondott Diane. Ha lehet, még jobban elvörösödött.

– Nem is tudom – aggodalmaskodott az egyik igazgatósági tag –, próbáltunk már jobban kommunikálni, hatékonyabban lobbizni a Kongresszusban. De nem nagyon hiszek benne, hogy el tudnánk érni ezt a nagy változást, amit emlegettél.

Frank biccentett.

– Én sem vagyok benne biztos, hogy sikerülni fog, viszont ennél okosabb nem jutott eszembe, és ebben sokkal hatékonyabbnak kéne lennünk.

– Akárhogy is, az NSF egy kis intézmény – mondta valaki más.

– Ez is igaz. De gondolj rá úgy, mint egy információs gyújtólencsére. Ha egy ideig az egész NSF egy projektre összpontosít, akkor nagy valószínűséggel a hatása megsokszorozódik, onnan pedig továbbterjed a dolog. A robbanások matematikája meglehetősen valószínűségalapú. Ha egyszerre elég elemet lökünk meg, azokat, amik mérvadók, és a megfelelő szögben vagy azon túl állnak, bumm. Robbanás. Paradigmaváltás. Új fókuszt nyernek a ránk váró problémák.

Az asztal körül ülők átgondolták a dolgot.

Diane egy pillanatra sem vette le a tekintetét Frankről.

– Azon gondolkoztam, hogy ha valóban ennyire nyilvánvalóan a szakadék szélén állunk, az emberek talán hallgatnak ránk, ha most próbálunk robbantani.

– Nos – mosolyodott el komoran Frank –, szerintem már beleestünk a szakadékba. Az Észak-atlanti-áramlás leállt. Megállíthatatlan és gyors éghajlatváltozás vár ránk. Ez azzal jár, hogy képtelenség lesz tovább csinálni a normális tudományt.

Diane elmosolyodott.

– Azt mondod, azért kellene megmentenünk a világot, hogy aztán legyen hol tovább kutatnunk?

– Ha így akarod megfogalmazni, igen. Feltéve, hogy nincs jobb okod megmenteni.

A nő sértetten nézett rá. Frank a bocsánatkérés szikrája nélkül állta a tekintetét.

Anna a széke szélén ülve figyelte, ahogy farkasszemet néznek. Valami megoldatlan probléma feszült kettejük között, de el sem tudta képzelni, mi lehet az. Hogy enyhítse a feszültséget, gyorsan lefirkantotta a noteszébe, mentsük meg a világot, hogy legyen hol tovább kutatnunk. A Frank-elv, ahogy Charlie később elnevezte.

– Nos – törte meg Diane a csendet –, mit gondolnak róla a többiek? Nyilvános vita vette a kezdetét. Az emberek sokféle ötletet vetettek fel: hozzanak létre egy árnyékváltozatot a Kongresszus technológiai osztályára, kampányoljanak amellett, hogy az elnök tudományos tanácsadója a kabinetbe tartozhasson, sőt, az is felmerült, hogy módosítsák az Alkotmányt, és jelentsék ki, hogy egy olyan szervezet, mint a Nemzeti Tudományos Akadémia, a kormányzati ágakkal azonos szintre kerül. Aztán lépjenek nemzetközi színre, alapítsanak egy világszintű tudományos szervezetet, és támogassanak mindent, ami segítene a fenntartható civilizáció létrehozásában. Egyetértettek ebben is, abban is, eleinte kicsit habozva, aztán egyre lelkesebben, ahogy az emberek rájöttek, hogy mindannyiukban éltek hasonló álomképek, látomások, amikről azt hitték volna, túl nagyra törőek, túl szokatlanok ahhoz, hogy szóba hozzák más tudósok előtt.

Egyikük meg is jegyezte: „Elég vad ötleteitek vannak.”

Frank a táblán vezette a listát.

– Az a helyzet – mondta –, hogy a mostani rendszer szerint a tudósok távol tartják magukat a politikai stratégiai döntésektől, nagyjából úgy, ahogy a hadsereg tartja távol magát a civil ügyektől. Ez a II. világháborúból ered, amikor a tudomány a hadsereghez tartozott. A tudósok elzárkóztak a politikától, és ez a szerkezet alakult ki a civil tudománykezelésre is.

– Én viszont azt mondom, a fenébe ezzel! A tudomány nem olyan, mint a hadsereg. Az a megoldás, nem a probléma. Ragaszkodnia kell a jogaihoz. Ettől tűnnek olyan vadnak ezek az ötletek, hiszen hihetetlen, hogy egy tudós kiálljon magáért, és a politikai döntéshozatali rendszer része legyen! Ha a Pentagon ezt akarná, azt mondanám, tényleg van félnivalónk, és ráadásul tudjuk, hogy ők foggal-körömmel ragaszkodnak is ehhez. Szerintem viszont teljesen legitim változás volna, szerintem ráadásul szükségszerű is, mert mi nem a hadsereg vagyunk, hanem eleve civilek. És csak mi találhatjuk meg azokat a módszereket, amikkel kezelni tudjuk a globális környezeti problémákat.

A csoport egy ideig csendben ült, mindenki gondolkozott. A terem ablakán monszunszerű eső patakzott le, végtelen folyótorkolat-mintákat rajzolt az üvegre. Még sötétebb felhők úsztak be az égre, egyre sötétebb lett odabenn, míg végül a terem a vizes szürkeségben függő, neonvilágította kocka lett.

Anna jegyzettömbje kis ábrákkal és különálló szavakkal lett tele. Sok kisebb probléma fonódott itt össze egyetlen nagy gonddá. A felvetett megoldások nagyja csak részleges volt, vagy gyakorlatiatlan, vagy egyszerre mind a kettő. Senki sem tehetett úgy, mintha már most rátaláltak volna valami követendő, nagy stratégiára. Nagyon úgy nézett ki, hogy Sophie Harper mindjárt az ég felé tárja tehetetlenségében a karját, talán úgy érezte, hogy Frank kritikája elsősorban az ő múltbeli erőfeszítéseit kicsinyli le, és Anna megértő lett volna az iránt, ha így hiszi, bár nem igazán ez volt Frank felvetésének lényege.

Diane végre intett egyet, hogy félbeszakítsa a vitát.

– Frank – mondta, és jól elhúzta a nevét –, te hoztad fel ezt az egészet, te teszel úgy, mintha valóban léphetnénk valamit ez ügyben. Talán neked kéne vezetned azt a bizottságot is, amelyik kitalálja, hogy pontosan mit és hogyan tehetnénk! Összeszedhetnéd a teendőket, listázhatnád, mit érdemes valóban kipróbálni, és visszahozhatnád az igazgatótanács elé. Továbbléphetnél úgy, hogy te és a bizottságod építitek ki az új paradigmához vezető utat!

Frank csak állt, és nézte a fehér táblán a vadul felvésett vörös szavakat. Egy hosszú pillanatig csak komor arccal bámult maga elé. A teremben lévők egy része tudta, hogy nemsokára vissza fog menni San Diegóba, más része nem volt ezzel tisztában. Akárhogy is, Diane ajánlata alighanem úgy érte őket, mint a nő vezetői stílusának legújabb példája – egyenes, nyilvános, és gyakran benne volt a konfrontáció vagy a kihívás. Ha valaki szenvedélyesen nyilatkozott egy-egy teendőről, Diane gyakran mondta, hogy jó, akkor csináld te. Ha ennyire érdekel, csináld te.

Frank végül megfordult, és a szemébe nézett.

– Rendben – mondta. – Szívesen vállalom. Megteszek minden tőlem telhetőt.

Diane csak egy pillanatnyi diadalérzést engedett meg magának. Anna fiatalkorában egyszer látott egy sakkmestert, aki egy egész teremre való ellenféllel játszott, és egyetlenegy játékos volt köztük, akivel komoly gondjai akadtak; amikor azt az egyet mattolta, és továbblépett a következő táblához, ugyanez a villámgyors, elégedett pillantás fénylett fel az arcán.

Most itt, ebben a teremben Diane már tovább is lépett a következő napirendi pontra.

Az ülés után a bioinformatikai csoport Anna és Frank hatodik emeleti szobájába gyűlt, hideg kávét iszogattak, és lenéztek az átriumba. Edgardo lépett be.

– Úgy hallottam – kezdte nagy vidáman –, hogy teljes időpocsékolás volt a mai ülés.

– Egyáltalán nem – csattant fel Anna.

Edgardo felnevetett.

– Diane teljesen felforgatta az NSF-et?

– Nem.

Csak ültek. Edgardo töltött magának egy kis kávét.

– Nagyon úgy hangzott, mintha azt mondtad volna Diane-nak, hogy maradsz még egy évet – mondta Anna Franknek.

– Azt bizony.

Edgardo döbbenten lépett vissza melléjük.

– Csak nem érnek véget a csodák? Remélem, még nem mondtad vissza a lakásodat!

– De igen.

– Ó jaj! Az baj!

Frank kurtán elhessegette a gondot megégett kezével.

– A tulaj úgyis hazajönne.

– Szóval tényleg meggondoltad magad – mérte végig Anna.

– Nos...

Kialudtak a lámpák, kikapcsoltak a számítógépek. Elment az áram.

– A fenébe!

Áramszünet. Kétségkívül a vihar okozta.

Az átriumban most már teljesen sötét volt, csak a vészkijáratok fölötti, tompa zöld fények derengtek. Kijárat. A jövő árnyai.

Aztán bekapcsolt a tartalék generátor, a zümmögése betöltötte az egész épületet, halk morgással, éles, számítógépes pittyegéssel visszatért az áram.

Anna kiment a folyosóra, és északra nézett a sarokablakból. Arlington sötéten hevert az esőmosta látóhatáron. Mostanra a tartalékok közül jó néhány generátor bekapcsolt már, és ahogy nézte, újabb és újabb fénypontok tűntek fel, mint megannyi kis tábortűz a szakadó esőben. A Pentagon fölötti felhő alulról kapta a fényt, és koromfeketén fénylett. Frank is kijött, átnézett a válla fölött.

– Eztán már mindig ilyen lesz – jósolta meg komoran. – Akár hozzá is szokhatunk a gondolathoz.

– És az hogy működne? – kérdezte Anna.

Frank kurtán elmosolyodott. Ez már igazi mosoly volt, aprócska mása annak, amit Anna a házukban látott.

– Ne tőlem kérdezd.

Kinézett az ablakon a sötétbe borult városra. Az eső tompa dobolását elfojtotta az utcán felharsanó szirénák éles hangja.

A Hipernino negyvenkét hónapja dühöngött, és újabb trópusi viharrendszert kavart fel a Csendes-óceán keleti felén, az Egyenlítőtől északra. A hatalmas, nedves vihar északkelet felé száguldott. Kaliforniának tartott. Ez már a negyedik, Hawaii felől érkező vihar volt, ami a Kaliforniai-áramlat mentén száguldott fel, és kivételesen gyorsan haladt egyenesen San Diego megye északi partvidéke felé. Tíz mérfölddel a víz színe felett a szél százhetven mérföld per óra sebességgel száguldott, az alatta levő légréteget hatvan mérföld per órával rángatta végig a Földön. La Jolla, Blacks, Torrey Pines, Del Mar, Solana Beach, Cardiff, Encinitas és Leucadia tengerparti szirtjeit alaposan végigverte. Sok helyütt a homokkő sziklák nem bírták tovább, hogy alulról a hullámok falják őket, felülről az eső nehezítette levegő mar beléjük, és kezdtek a tengerbe omlani.

Leo és Roxanne Mulhouse-nak természetesen az első sorba szólt a jegyük az előadásra, ha már egyszer az ő otthonuk is a sziklaperemen állt Leucadiában. Mióta elbocsátották, Leo órákon át ült a nyugati ablakban, vagy kiállt a verandára a tomboló elemekben, és nézte, ahogy a vihar partot ér. Döbbenetes érzés volt azt figyelni, ahogy ez az időjárás belerobban a partvidékbe. A felhők és az ég mintha kicsordultak volna a délnyugati látóhatárról. Átszálltak fölöttük, de a szikla és a házak még bírták, a szél fülsiketítően bömbölt, ahogy akadályba ütközött, összepréselődött, még erősebb lett, amint elérte a partvonalat.

Eddig még ez a reggel volt a legrosszabb. A faágak vadul kaszáltak; csak a Neptune sugárúton három eukaliptuszfát csavart ki tövestül a szél. Leo soha életében nem látta ilyennek a tengert. Ameddig csak ellátott, gyors, fekete felhők száguldottak a part felé, az egész óceán tombolt és őrjöngött. Több millió fehér tarajos hullámgerinc száguldott a part felé, tajtékot és párát köptek a magasba, a hullámok újra és újra beleborultak a végtelenül felbarázdált, szürke vízbe. A fekete felhők vagy továbbszáguldottak, vagy egyenesen beleolvadtak a ház nyugati falát öklöző, feketén robajló esőbe. A felhők között imitt-amott lándzsaként, kévékben szúrt át a napfény, de a ragyogást nem verte vissza a víz miriádnyi szilánkra tört, felkavart tükre. A szürke fénysugarakat is mintha felzabálta volna a fentről lecsapó, lentről felcsapó pára.

Fel-alá a Neptune sugárúton. Az ő sziklájuk is kezdett elkopni. Szabálytalanul történt, kisebb-nagyobb hirtelen csuszamlásban, néhol a szikla tetejéről pattant le egy-egy darab, másutt a közepéből vagy az aljából hasadt ki.

Az erózió nem volt újdonság. San Diego sziklái a modern település története folyamán mindig is leomlottak, és feltehetően az azt megelőző századokban sem volt ez másképp, azonban a Moonlight Beachtől északra és délre fekvő tengerparti sziklákon a peremhez közel is építettek házakat. A fotókat tanulmányozó tereprendezők nem láttak sok változást az 1928 és az 1965, az építkezések kezdete közt készült felvételeken. Nem tudtak az 1889. október 12-i viharról, amikor nyolc óra alatt húsz centi eső szakadt le Encinitas fölött, és az ezt követő áradás olyan mértékű sziklaomlást idézett elő, hogy a vadonatúj város A, B és C utcácskáinak minden épülete a tengerbe veszett. Azzal sem voltak tisztában, hogy a sziklák felszínének legyalulása és a vezetékek telepítése tönkretette a szárazföld felé vezető, természetes vízelvezető rendszert. Az itteni házak és tömbházak úgy épültek, hogy pompás kilátással rendelkezzenek, aztán évtizedeken át próbálták valahogy stabilizálni alattuk a szirteket.

Mostanra többek között már az is gond volt, hogy a sok stabilizálás közben túl függőlegesre alakították ki a sziklák oldalát. Vasból és acélból készült védőpalánkok, fából emelt falak, gerendák, műanyaglapok, hegesztés, rácsozat, kőtömbökből emelt fal, beton támpillérek, az eróziót megakadályozó virágszőnyegek – mindez abban az időszakban, amikor a homokos partszakaszt már nem táplálta az északi lagúnákból leáradó homok, mert az ottani vízelválasztókat is felfejlesztették, és a folyók egyre kevésbé áradtak meg és terítették szét a homokot a tengerparton. Ennek megfelelően idővel eltűntek a sziklák alatti, homokos szakaszok, és manapság a hullámok már egyenesen az egyre meredekebb sziklákat ostromolták. A biztonságos dőlési szöget régesrég átlépték.

Most az őrjöngő Hipernino benyújtotta a a számlát, és egyszerre gyűrte maga alá egy évszázad építészeti munkáját. Előző nap nem sokkal a Mulhosue háztól délre egy harminc méter hosszú, öt méter széles sziklaszakasz omlott le, maga alá temetve a talpazatát megerősítő betonépítményt is. Két órával később északra tőlük egy tizenkét méteres, félgömb alakú partszakasz szakadt be, új, tátongó öblöt nyitva két szomszédos lakótömb közé. A szakadékból hamarosan sáros földcsuszamlás lett, ami beleomlott a megkínzott vízbe. A tenger még a parttól több száz méterre is mocskosbarna volt. Itt általában déli áramlatok uralkodtak, de a vihar a tengert is északra korbácsolta, nemcsak a levegőt, úgyhogy a víz összevissza örvénylett, nem nyughatott a hirtelen megáradt folyók hozta víz, a nagyobb hullámok lecsorgó maradéka és a folyamatosan sivító, tajtékot verő szél között. Olyan rossz idő volt, hogy a legmerészebbek sem mentek ki szörfözni.

Ahogy telt-múlt a sötét reggel, a Neptune sugárút több lakója is kiment, hogy megnézze, hogy áll az ő partszakaszuk. Jó néhány hatóság is odakinn volt, és a nézelődők tömege egészen betöltötte a parti főúttól erre tartó kis keresztutcácskákat, a sziklaszegély nyilvános helyein gyülekeztek. Előző este sok helyi lakos elment, hogy meghallgassa a hadsereg mérnökeinek előadását a városi könyvtárában, ahol elmagyarázták, hogyan tervezik megerősíteni a sziklafal legsérülékenyebb pontjait fentről ledobott kőtömbökből álló, rögtönzött hullámfogóval. Néhol csak úgy lehetett ledobni a köveket, hogy azzal megsértették a délvirág-szőnyeget, ráadásul néhány helyen a szikla tetején lévő ledobási pontokhoz vezető ösvények is sérültek volna. A helyzetet figyelembe véve azonban úgy ítélték, ennyi áldozatot lehet hozni a közjó érdekében. Javításokat is ígértek akkorra, ha a krízis elvonult. Természetesen akadt néhány dolog, amit nem lehetett volna utólag megjavítani: az amúgy is keskeny, homokos parti sávot néhol teljesen eltemették, és még apály idején is csak sziklatömbök fognak kilógni a vízből, mintha egy móló partja vagy nagyon sziklás partvidéki rész lenne. A gyűlésen néhányan azon siránkoztak, hogy ezzel elvész a vidék egyik jellegzetes tájképe, a homokos part, ami a húszas években még négyszáz méter széles volt, de jelen állapotában is ez tette San Diegót azzá, ami. Voltak olyanok is, akik szerint ez többet ért, mint a sziklaperemhez túl közel épített házak léte. Pusztuljanak!

A perem mellett lakók azzal érveltek, hogy nem feltétlenül csak a szikla szélén álló házak esnének így a vihar áldozatául. Most már mindenki tisztában lett azzal, hogy miért D utca Encinitas legnyugatabbi utcájának a neve és miért hiányzik az A, a B és a C utca. Az egész város a homokkő sziklák peremén volt, ha jobban megnézte az ember, és a szikla mindenütt töredezett volt és instabil. Ha a múltban történt már hirtelen, masszív földomlás, akkor bármikor megeshet újra. Elég volt egy pillantást vetni a Csendes-óceán őrjöngő felszínére, hogy mindenki elhiggye, bármikor megeshet.

Így történhetett, hogy valamikor később délelőtt Leo azon kapta magát, hogy a szikla peremén áll Leucadia déli végén, az esőkabátját és a nadrágját a bőrére tapasztja a szél, miközben egy talicskát tol végig egy széles palánkösvényen. Roxanne a szárazföldön volt, a nővérének segített, úgyhogy Leo nyugodtan elmehetett segíteni, és örült, hogy van mit csinálnia. A hadsereggel együttműködő megyei dömper az Európán állt, és egy kisebb emelővel épp gránittömböket emeltek le a teherágyból a ta-licskákra. Jó néhány amatőr segéderő téblábolt a környéken, úgy néztek ki, mint egy önkéntes tűzoltóbrigád, ami még sosem találkozott tűzzel. A megyeiek és a hadsereg tagjai felügyelték a munkálatokat, lefektették a palánkokat, és a kőtömböket irányították a sziklaszirt különböző pontjaira, ahonnan a vízbe dobták őket.

Mindeközben több tucat, sőt, több száz ember jött ki a viharba, hogy a part menti főúton vagy a kilátónak épített parkolókban bámészkodjon, és nézze, ahogy a talicskára rakott gránittömbök lassan lebucskáznak a sziklán és belecsobbannak a tengerbe. Ez volt a legfrissebb néznivaló. Némelyik lezuhanó kőtömb jó ívben esett, vagy megpördült és teljesen mozdulatlanul csobbant a vízbe, netán épp hatalmasat fröccsent. A szörfösök, akik nem segítettek (és egyszerre amúgy is csak korlátozott számú önkéntest tudtak ellátni munkával), vidáman ujjongtak egy-egy drámaibb kőzuhanás láttán. A megye minden szörföse kinn volt, úgy gyűltek össze itt, mint bogarak a gyertyaláng körül. Teljesen transzba estek, néhányan a legszívesebben vízre szálltak volna, de az képtelenség volt. A víz mindenütt őrjöngött, hatalmas hullámok csapódtak a sziklák tövébe, nem lett volna hova menniük. Hatalmas víztömegek tornyosultak fel, fehér tajték– és habesővé szakadtak szét, egy pillanatra még ott lógtak a levegőben – dermedt vízszobrok szedték össze magukat újra a sziklafalhoz csapódva –, aztán lezuhantak, és visszaörvénylettek a tenger felé, beleütköztek a kifelé tartó hullámokba, fortyogtak, kavarogtak, míg csak a sekély, parti víz egyenletes sárbarna nem lett. Egy újabb nagy hullám épp csak kicsit megtorpanva rájuk zuhant.

A szél átsüvített az emberek felett és át rajtuk, tolta őket hátra. Alapvetően meleg volt a szél, tizenöt, akár tizennyolc fokos is. Leo képtelen lett volna akárcsak megbecsülni az erejét. Bár a környéken lévő sziklák alacsonyak voltak a Torrey Pines szirtjeihez képest – alig harmincméteresek, nem százhúsz méter magasak –, még így is elég erős volt ahhoz, hogy megakasszák a tenger felől érkező szelet, és rákény-szerítsék arra, hogy felszáguldjon a meredeken, úgyhogy a peremtől valamivel hátrébb teljesen nyugodt volt a levegő, de a szikla szélén szinte pofon vágta, rángatta az embert, újabb és újabb alattomos kis ütéseket vitt be neki. Leo úgy érezte, hogy akár át is hajolhatna a peremen, nekidőlhetne a szélnek kiterjesztett karral, és nem esne le – vagy akár leugorhatna, és simán lesiklana. Lehet, hogy nemsokára majd ezt csinálják a fiatal szörfösök: a repülőmókus bőrhártyáihoz hasonlóan módosított szörfruhákban vetik alá magukat a mélybe. Nem mintha most bárki is a vízben akart volna lenni. A sziklának csapódó, fehér tajtékfalak puszta magassága is hihetetlen volt, szabályosan ijesztő. A tajték rendszeresen felcsapott a széllel, és megült a máris bőrig ázott házakon és embereken.

Leo leküzdötte a talicskáját a palánkösvény végére, ahol jó néhány ember megragadta vele együtt a talicska fülét, és segítettek neki a helyére billenteni a gránittömböt. Amikor végeztek, arrébb állt az útból, és egy pillanatig csak nézte a többieket. A sziklák leggyengébb részeihez korlátozottan férhettek csak hozzá – ez azzal járt, hogy még napokig eltarthatott az akció. A kőtömbök egyelőre egyszerűen csak eltűntek a hullámsírban. Semmi látható eredménye nem volt a munkájuknak. – Mintha csak köveket dobálnánk a tengerbe – mondta a levegőnek. A szél robaja döbbenetes volt, folyamatos, hatalmas ordítás, mint felszállás előtt a repülőgép-hajtóművek dübörgése, csak itt közben gyakran félbeszakította a zajt a szél fülre mért, alattomos, éles pofonja. Nyugodtan beszélhetett, úgysem hallotta meg senki, és el is sorolta magának az aznap történteket. A szemébe könnyeket csalt a szél, de ki is tépte és el is sodorta a könnycseppeket, újra és újra kitisztította a látását. Ez pusztán testi reakció volt a hatalmas orkánra. Leo összességében nagyon boldog volt, hogy itt lehetett. Boldog volt, hogy a vihar leterelte a figyelmét a hétköznapokról. Közösségi katasztrófa, természeti esemény: ilyenkor valahogy mindenki egy cipőben járt. Bizonyos szempontból felemelő érzés volt – nemcsak az emberi összefogás miatt, de maga a vihar is. A szél. A szellem. Felemelően hatott rá. Mintha a szél felkapta volna, és elsodorta volna az életéből.

Annyi bizonyos, hogy mindent más perspektívába helyezett. Elveszítette a munkáját, na és? Mit jelentett az valójában? A világ olyan hatalmas volt, olyan erős. Az ember apró kis semmiség volt benne, mint egy bolha, a problémái parányi bolhaproblémák.

Visszatért a dömperhez, felpakoltatott egy újabb kőtömböt, aztán arra összpontosított, hogy a szilánkos szegélyű terhet egyensúlyozza a talicska elején, forduljon vele, megtartsa a palánkösvény ingatag talaján, és ne hagyja, hogy kibillentse a kezéből a hirtelen rátörő szélrohamok egyike. Belefordította a tengerbe. Tényleg csodálatos.

Épp visszafelé tolta az üres talicskát az utcára, amikor észrevette Briant és Martát. Pont akkor szálltak ki Marta terepjárójából. Az utca végén parkoltak le.

– Hé!

Ez aztán a kellemes meglepetés – Leo tartott tőle, hogy most, hogy bezárt a cég, egyiküket sem fogja soha többé látni.

– Marta! – ordította boldogan. – Bri-man!

– Leo!

Ők is örültek, hogy látják. Marta odaszaladt, és átölelte. Brian is követte a nő példáját.

– Hogy vagytok?

– Te hogy vagy?

Mind a ketten az önkéntes munkához öltöztek. Kétségkívül mögöttük is hosszú, üres semmittevéssel teli hetek állhattak, nem volt munkahelyük, ahová bemehettek volna, nem volt semmi tennivalójuk. Jó, persze, elmehettek volna szörfözni is, vagy csinálhattak volna bármi mást, de most mégis itt voltak, és Leo nagyon örült nekik.

Mindannyian hamar felvették a munka ritmusát, kicipelték a kőtömböket a sziklaperemre. Leo egyszer Marta mögött dobogott végig a palánkon, és nézte a nő előreejtett, széles vállát, átázott, göndör fekete haját. Megilletődött tisztelet és baráti szeretet töltötte el. Marta igazi szörfös csaj volt, keskeny csípővel, széles vállakkal. Felemelte a fejét a szélben, odaordított neki. Marta visszavisongott örömében. Hiányozni fog. Brian is. Rendes volt tőlük, hogy így átjöttek; de az volt a dolgok rendje, hogy találjanak más munkát, és akkor pedig bizony szét fog esni a kis társaság. Sosem maradt fenn sokáig a kapcsolat a volt munkatársakkal – egyszerűen nem volt elég erős a köztük lévő kapocs. A munka mindig arról szólt, hogy az ember odament, és aztán megpróbálta élvezni azoknak a társaságát, akiket szintén azért vettek fel, hogy ott dolgozzanak. Nemcsak a társaságukat, de a munkamódszereiket, a közös kísérleteket is. Jó kis labor voltak.

A hadsereg emberei kezdtek visszavonulni a szirt széléről. A nemrég még gondozott gyep teljesen fel volt túrva, és a közepén egy fickó kuporgott egy jókora fémdoboz fölött, a széldzsekijén nagy USGS-felirat-tal. Brian beleordított a fülükbe: találtak egy repedést a sziklaperemmel párhuzamosan a homokkőben, és úgy tűnik, valaki megérezte, ahogy a talaj egészen kicsit megindul, és az USGS-es ember készüléke is mozgást jelzett. Le fog omlani. Mindenki ledobta a kőtömbjét ott, ahol volt, és sietve visszatolta az üres talicskát a Neptune-ra.

Épp időben. Rövid, tompa morajjal és olyan hanggal, mintha kicsit még feljebb tekerték volna a tenger és a szél zaját – mintha egy igazán nagy hullám csapott volna le –, megroskadt a sziklafal széle. Ahol az előbb még kő volt, most csak a távoli, szürke tengert látták. A szirt pereme vagy öt méterrel közelebb került hozzájuk.

A tömeg egy emberként hördült fel, túlordították a tomboló szelet is. Leo, Brian és Marta a többiekkel együtt előrébb ólálkodtak, hogy legalább egy pillantást vessenek a lenn kavargó, sáros, törmelékes vízre. A partomlás délre vagy száz méterre terjedt ki, északra talán ötvenre. Szerény veszteség, ha a teljes partszakaszt nézték, de ez már csak így, apránként ment a partvidék széltében-hosszában. Az USGS-es fickó azt mondta, hogy itt egész sor repedés van a homokkőben, mind párhuzamos a sziklafal peremével, úgyhogy valószínűleg kis részletekben fog lehámlani a partról, ahogy kimarják alóla az alátámasztást a hullámok. Így tűnhetett el az A-C utca is egyetlen éjszaka lefolyása alatt, csak a D utca maradt. Azt mondták, a part egészen az útig beomolhat szép fokozatosan.

Hihetetlen. Leo csak abban reménykedett, hogy Roxanne anyjának a házát a szirt valamivel stabilabb szakaszára építették. Mindig úgy tűnt neki, amikor leereszkedett a sziklába vájt lépcsőn, és megnézte alulról, hogy a ház valamiféle természetes sziklaoszlop tetején állt. Ahogy azonban nekifordult az őrjöngő tengernek, és érezte, ahogy végigcsap rajtuk a szél, rájött, hogy semmi oka nem volt rá, hogy abban reménykedjen, a szikla bármelyik szakasza kitart. Az egész környék a tengerbe omolhatott. Ráadásul a környező part menti települések mindegyikében építkeztek a sziklaperemhez közel, úgyhogy sok helyütt másutt is ugyanezzel néztek szembe.

Egy ház sem dőlt össze az előbb látott sziklaomlásban, de a katasztrófa déli végén az egyik elveszítette a nyugati falának egy részét – a szél tépte fel. Mindenki állt és bámult, mutogatott, kivehetetlen szavakat ordított a mennydörgő szélben. Az emberek összevissza tébláboltak, fel-alá rohangáltak, próbáltak elcsípni egy-egy érdekesebb képet a fényképezőgépükkel.

Most már nem igazán volt mit tenni. A palánkösvény vége is a mélybe veszett a sziklaperemmel. A megyeiek és a hadsereg tagjai bakokat szedtek elő és hatalmas tekercs narancssárga műanyagszalagot; nekikészültek, hogy lezárják ezt a szakaszt, evakuálják az embereket, aztán továbbmenjenek egy biztonságosabb sziklaszakaszra.

– Hűha – sóhajtotta Leo a viharba, és érezte, ahogy a szél kitépi a szájából a szavakat, és keletre sodorja. – Szent ég, micsoda szél! – kiáltott oda Martának. – És mi meg még odakinn álltunk az előbb!

– Eltűnt! – sikította Marta. – Eltűnt a part! Éppúgy vége, mint a Torrey Pines Generique-nek!

Brian és Leo egyetértően ordítottak. A pokolba azzal az átkozott hellyel! Visszahúzódtak Marta apró Toyota kisteherautójának a szélárnyékába, leültek a járdaszegélyre a kocsi védelmében, és ittak egy kis papírpoharas presszókávét, amit Marta hozott a kocsiban. Már kihűlt.

– Szerintetek lesz még más munkánk is? – mondta Leo.

– Tuti – helyeseltek, de mind a ketten kőcipelésre gondoltak. Marta Leóhoz fordult. – Úgy hallottam, Cardifftől délre lezárták a parti utat. A San Elijo lagúna teljesen megtelt, és most a tenger elkezdett beáradni a folyótorkolatba is. Az étteremsor teljesen eltűnt. A felüljáró leomlott, és aztán a víz elkezdte mindkét irányból szétcibálni az út medrét.

– Hűha!

– Borzalmas felfordulás lesz. Fogadni mernék, hogy ugyanez van a Torrey Pines torkolatánál is!

– Valószínűleg a nagyobb lagúnában.

– Talán mindegyikben.

Belekortyoltak a kávéba.

– Jó ám látni titeket! – jegyezte meg Leo. – Köszönöm, hogy eljöttetek!

– Aha.

– Ez a legrosszabb az egészben – mondta Leo.

– Hát igen.

– Kár, hogy nem ragaszkodtak hozzánk... most mindent tényleg egy lapra tesznek fel.

Marta és Brian Leóra néztek. A férfi elgondolkozott rajta, hogy mit mondhatott, amivel nem értenek egyet. Most, hogy már nem dolgoztak neki, nem volt joga kifaggatni őket erről, vagy bármi másról. Másfelől viszont nem volt okuk titkolódzni sem.

– Mi a baj?

– Engem épp most vett fel a Small Delivery Systems. – Marta kis híján ordított, hogy valahogy túlharsogja a szelet. Zavartan pillantott Leóra. – Eleanor Dufours most nekik dolgozik, engem már ő vett fel. Azt akarják, hogy azon az algatémán dolgozzunk, amit már csinálunk egy ideje.

– Ó, értem már. Hát ez tök jó! Örülök neki!

– Köszönöm. Atlantában fogok dolgozni ezután...

A hadsereg emberei belefújtak a sípjaikba. Jókora csapat leucadiai lakos eredt meg a nyomukban le a Neptune-on, dél felé, ahol épp leparkolt egy újabb teherautó. Volt még mit tenniük.

Leo, Marta és Brian is követték őket, és tovább dolgoztak. Volt, aki elment, érkeztek helyettük újak. Sokan videokamerával vagy digitális kamerával filmezték az eseményeket. Ahogy telt-múlt az idő, az önkéntesek egyre lelkesebben vették fel a hadsereg osztotta, vastag munkáskesztyűket, hogy ne kelljen még jobban kínozniuk csupa seb tenyerüket.

Délután kettő körül Leóék úgy döntöttek, hogy ennyi elég is volt. A tenyerük teljesen tönkrement. Leo combja és dereka kezdett remegni, és nagyon megéheztek. A sziklákon nem maradt abba a munka, és amíg tartott a vihar, mindig volt elég önkéntes. Egyértelműen szükség volt rájuk, ráadásul jó érzés volt kinn lenni a viharban, tenni valamit. Az efféle munka éreztette az emberrel, hogy valóban csinál is valamit, bár a szorgoskodók egy része amúgy is kinn lett volna nézelődni.

Megálltak hármasban a Swami's-tól északra lévő kiugrón, beledőltek a szélviharba, és gyönyörködtek a látványban. Marta egy kicsit rugózott a lábujjain. Még mindig tele volt energiával, teljesen felpörgött, egyszerre volt vidám és dühös, és ráordított a Pipes-nél lévő, kis sziklát ostromló hullámok nagyobbjaira.

– Hé! Azt nézzétek csak meg! Kifelé, kifelé!

Bőrig ázott, mint mindannyian, az eső a fejére tapasztotta göndör haját, a szél a testére simította a pólóját, úgy nézett ki, mint valamiféle extrém sport vizespóló-versenyének a győztese, a melle, a köldöke, a bordái, a kulcscsontja, a hasizma mind-mind tökéletesen kirajzolódott a vékony, vizes anyag alatt. San Diego szörfistennőjének tűnt, és Leo örült neki, hogy felvette a Small Delivery Systems. Újra érezte, ahogy eltölti a szeretet fiatal, vad exkollégája iránt.

– Ez állati jó – ordította Leo. – Sokkal szívesebben csinálnám ezt, mint a laboratóriumi munkát!

Brian felnevetett.

– De ezért nem fizetnek!

– Akkor is jobb! – És beleüvöltött a szélbe.

Aztán Brian és Marta megölelgette, és indultak haza.

– Próbáljuk meg tartani egymással a kapcsolatot – jelentette ki Leo érzelgősen. – De tényleg! Ki tudja, lehet, hogy egyszer még valahol majd együtt is dolgozunk!

– Jó ötlet!

– Én lehet, hogy ráérek majd – mondta Brian.

Marta csak megvonta a vállát, és félrenézett.

– Vagy úgy lesz, vagy nem.

Aztán már el is mentek. Leo integetett Marta távolodó kocsijának. Hirtelen belehasított a fájdalom – vajon látja-e még őket valaha? A Toyota hátsó lámpáinak fénye két vörös csíkká kenődött szét a vizes aszfalton. Pislogó jobb index – és végleg eltűntek.

X.

Szélesebb körű hatás

NEM KELL hozzá borzasztó nagy tudás, hogy dekódoljuk a mai világ működését. A népesség egy apró töredéke rettentően gazdag, kis része tehetős, jó néhányan valahogy megoldják, és a többség szenved. Ezt hívjuk kapitalizmusnak, de ott rejlik benne a feudalizmus és a még régebbi, hierarchikus rendszerek üledéke, az önszervezési rendszereinkbe épített, alapvető igazságtalanságok. Mindenki valamiféle képzelt kapcsolatban áll ezzel a valós helyzettel, és ez a világunk. Csukott szemmel élünk, és csak azt látjuk, amit gondolunk.

Végig a mélység fölötti keskeny úton járunk. Az idő szigetekké áll össze, ahol minden stabilnak tűnik. Igazából nem történik semmi, csak a heti rutin. Aztán a szigetek széttöredeznek. Amikor elég idő eltelt, a maiak közül senki nem él már, mindenki más lesz. Akkor csak a történetek kötik majd össze a nemzedékeket, a történelem és a DNS, a legegyszerűbb részekből összeálló, hosszú láncok – guanin, adenin, citozin, timin – szeretet, remény, félelem, önzés – új és új kombinációk, míg végül megtörténik a csoda, és előbukkan a szervezet!

Charlie a vekker éles rikoltására ébredt, talpra pattant és megállt az ágya mellett, a két öklét úgy emelve fel, mint valami XIX. századi bokszoló.

– Mi van? – ordított rá a hang forrására.

Nem is a vekker volt az. Joe állt a szoba közepén és visított. Charlie hirtelen felpattanására elhallgatott és döbbenten nézett az apjára.

– Ba!

– Jesszusom, Joe! – Charlie karja és mellkasa viszketni, égni kezdett. Szinte egész éjszaka forgolódott kínjában, mint a mérges szömörcével való találkozása óta minden áldott este. Legfeljebb egy-két órával korábban ébredhetett fel, mint kellett volna. – Hány óra van, Joe? Még hét óra sincsen! Ne visíts már így! Ha alszom, bőven elég megveregetned a vállam, és azt mondani, „Jó reggelt, apa, lennél szíves és megmelegítenéd nekem a tejet?”

Joe közelebb lépett, megveregette a lábát, és békésen felnézett rá.

– Re, pa. Me, te.

– Nahát, Joe, ez aztán igazán szép volt! Mindjárt meg is melegítem neked a tejet! Nagyon jó! Figyelj csak, kakiltál már a pelusodba? Ha gondolod, letolhatod, és leülhetsz a bilidre a vécében, mint egy igazi nagyfiú, kakiihatsz úgy, mint Nick, aztán ha végeztél, lejöhetsz a konyhába, és addigra kész lesz a tejed is. Na, ez hogy tetszik?

– Ka, pa! – Joe elbillegett a vécé felé.

Charlie elképedve támolygott ki a szobából Joe után, óvatosan leereszkedett a lépcsőn, megpróbálta minél kevésbé irritálni a csípéseket. A konyhában csodálatosan hűvös és selymes volt a levegő. Nick odabenn ült, egy könyvet olvasott. Fel sem nézett az apja érkeztére, csak megszólalt:

– Ki akarok menni játszani a parkba.

– Azt hittem, van még egy kis leckéd!

– Igen, egy kicsi van. De játszani akarok!

– Miért nem csinálod meg először a leckét? Utána játszhatnál, és sokkal jobb lenne, mert nem kéne már aggódnod a lecke miatt!

Nick félrebillentette a fejét.

– Ez igaz. Oké, először megcsinálom a leckémet!

A hóna alá csapta a könyvet, és kiment a konyhából.

– Ó, és vidd fel a cipődet a szobádba, ha már úgyis arra mész!

– Oké.

Charlie a sütő ajtajában tükröződő mására pillantott. Egészen elkerekedett a szeme.

– Hümm – motyogta. Betette Joe cumisüvegét a lábosba, és a bal fülébe dugta a headsetet. – Telefon, add Philt... halló, Phil, csak el akartalak kapni, amíg még friss a gondolat. Az jutott az eszembe, hogy ha megpróbálnánk még egyszer bevinni a kínai aeroszolhatározatot, akkor a tökéletes olvadási ponton kapnánk el az egész légszennyezési problémát, és vagy elindíthatunk egy folyamatot, és bezárathatnánk a keleti parti szénerőműveket, vagy figyelemelterelésre használhatnánk. Mi róla a véleményed?

– Szóval szerinted megint a kínaiakat kellene zaklatnunk?

– Igen, de ez csak egy része mindannak, amivel törődnöd kéne.

– És aztán vagy működik, vagy nem, de esetleg máshol felhasználhatjuk, amit nyerünk vele? Hmmm, nem rossz ötlet, Charlie, ezt a kínai dolgot már elfelejtettem, pedig jó volt. Megpróbálom. Hívd fel Royt, és mondd meg neki, hogy készítse elő!

– Persze, Phil, vedd úgy, hogy már fel is hívtam.

Charlie kivette az üveget a lábosból, és megtörölgette. Joe jelent meg az ajtóban. Meztelen volt, a pelenkát magasra tartotta, hogy Charlie megnézhesse.

– Nahát, Joe, nagyon ügyes vagy! A bilibe kakiltál? Nagyon, nagyon ügyes vagy, itt a tejed, épp megmelegedett. Tökéletes pavlovi jutalom!

Joe kirántotta Charlie kezéből a cumisüveget, és eltotyogott vele. Vécépapír-csíkot húzott maga után, a szalag egyik vége a fenekére ragadt.

Mi a szar, gondolta Charlie. A szó szoros értelmében.

Felhívta Royt, és szólt neki, hogy Phil engedélyezte a kínai határozat újbóli felvetését. Roy hitetlenkedve hallgatta.

– Ezt meg hogy érted? Azzal rettentően nagyot buktunk, kész vicc volt az egész, és most csak még rosszabb lenne!

– Igaz, hogy csúnyán elbuktuk, de jobb is volt az úgy. Rengeteg elismerést söpörtünk be vele, amit fel tudtunk használni máshol. Most is ugyanez lesz a helyzet, mert igazunk van, Roy, egyszerűen ebben a témában nekünk van igazunk!

– Igen, természetesen ezt senki sem vitatta...

– Senki sem vitatta? Úgy elszálltunk már, hogy az nem is elég, ha igazunk van?

– Nem, természetesen nem, de ezt sem vitatta senki, nem ez a lényeges. Olyan ez, mint egy sakkjátszma, minden lépés számít egy nagyobb játszmában is, tudod?

– Tudom, mivel ez az én hasonlatom, és szerintem ez a lényeges... és ez jó lépés lesz, ezzel sakkot adunk nekik, fel kell adniuk a királynőjüket, ha nem akarják, hogy mattot kapjanak!

– Szerinted tényleg ilyen jó helyzetben vagyunk? De miért?

– Mert Winstonnak komoly érdekeltségei vannak a kínai iparban, és ezért nem tudja igazán hatékonyan megvédeni a választói előtt. A keresztény reálpolitika nem igazán összefüggő filozófia, épp ezért olyan sebezhető, hát nem érted?

– De, de, persze. Azt mondod, Phil már rá is bólintott?

– Igen.

– Oké, nekem ennyi elég is lesz.

Charlie letette, és győzelmi táncot járt a konyhában, kilejtett a nappaliba is. Joe a szoba közepén ült, és megpróbálta visszarángatni magára a pelenkát, de mindkét ragasztócsík elszakadt.

– Ügyes vagy, Joe, de hadd segítsek!

– Oké, pa! – tartotta oda neki Joe a pelenkát.

– Hmm – mormolta Charlie; hirtelen gyanakodni kezdett.

Felhívta Annát, és sikerült is elsőre elérnie.

– Szia, mézborsó, csak azért hívtalak, mert szeretlek, és arra gondoltam, hogy vehetnénk két jegyet Jamaicába. Kerítünk gyerekfelügyelőket, és lemegyünk csak mi ketten, kibérelünk magunknak egy egész tengerpartot, és ott töltünk egy hetet vagy akár kettőt is, mindkettőnknek jót tenne!

– Igazad van, tök jó lesz!

– Most tényleg rettentő olcsó lenne a politikai helyzet miatt, szinte a miénk lenne az egész sziget!

– Ez is igaz.

– Akkor felhívom az utazási ügynököt, és az egészet ráterheltetem a reprezentatív céges számlámra.

– Oké, tök jó!

Aztán valami recsegésszerű hang harsant, és Charlie tényleg felébredt.

– A fenébe!

Tudta, mi történt, nem ez volt az első eset. Álmodás közben az agya szkeptikusan figyelte, ha valami túl jól vagy túl rosszul alakult az álmában – ezúttal a hihetetlenül csodálatos rábeszélőképességében kételkedett –, úgyhogy egyre valószerűtlenebb helyzeteket álmodott, gyakorlatilag tűréstesztet végzett a saját tudatalattijával, míg csak az álom ki nem pukkant, ő pedig fel nem ébredt.

Szinte már vicces volt, hogy így viszonyult az álmaihoz. Csak néha ne a legalkalmatlanabb pillanatban értek volna véget! Perverz dolog, hogy a tűrőképességét próbálgatta még álmában is, ahelyett, hogy sodródott volta az árral, de hát ezek szerint így működött az agya. Nem nagyon tehetett mást, mint hogy morog egy sort és nagyot nevet, majd igyekszik átállítani magát arra, hogy álmában jobban viselje a megvalósuló vágyakat. Az ébrenlét világában Anna aznap otthon dolgozott, hogy mentesítse mérges szömörcétől szenvedő férjurát Joe-tól. Charlie úgy tervezte, kihasználja az alkalmat, és egyedül megy be az irodába, megbeszélni Phillel, hogyan tovább. Létfontosságú volt, hogy Philt rávegye, küzdjön azért az egész sor kisebb törvényért, ami az átfogó tervezet roncsaiból maradt.

Ledobogott a lépcsőn. Anna épp palacsintát sütött a fiúknak. Joe imádta a palacsintát, főleg, mert dobálhatta őket minifrizbiként.

– Jó reggelt, szívem!

– Szia, édes! – Fülön puszilta az asszonyt, beszívta a haja illatát. – Elképesztő álmom volt. Bárkit rá tudtam beszélni bármire!

– És ebben mi volt az álomszerű?

– Jól van, na! Ne gúnyolódj, én is tudom, hogy nem tudok bárkit rábeszélni bármire. Nem, ez egyértelműen álom volt. A végén aztán túl messzire menten, és felébredtem. Megpróbáltalak rábeszélni, hogy utazzunk el kettesben Jamaicába, és igent mondtál!

Anna vidáman felkacagott a gondolatra, és Charlie elnevette magát a felesége vidámsága láttán. Ettől az egész álom inkább tűnt ajándéknak, mint rossz viccnek.

Átfutotta a konyhai számítógép képernyőjét, végignézte a híreket.

Viharos hétfő, szólt a jóslat. Hatalmas viharok gomolyogtak fel a szubtrópusi vidékekről, és a Jeges-tenger frissen mosott kékjét fehér százszorszépekként pettyezték a dél felé tartó jéghegyek. Az egész északi féltekét lefedő, legmagasabbról készült műholdképek láttán Charlie-nak az jutott az eszébe, hogy nézett ki a bőre a mérges szömörcével való találkozás után pár perccel. Dél-Kaliforniát előző nap még egyetlen hatalmas, hófehér hólyag fedte, egy másik feléjük száguldott Kanada felől. Ez keménynek ígérkezett: hatalmas volt, nedves, egy kicsit melegebb az átlagosnál, és megállíthatatlanul közelgett Saskatchewan felől.

A meteorológusok már így is lázasan várakoztak és elemeztek: nemcsak a sarkkör felől jövő hideg aggasztotta őket, de a Bahamákat épp csak elhagyó trópusi vihar is, ami azonban a vártnál lényegesen kisebb károkat okozott.

– „Nem valami lenyűgöző”, mondja ez a pasas. Szent ég! Az emberek már az időjárásról is kritikát írnak.

– „Ízléses kis fátyolfelhők” – idézte Anna valahonnan.

– Igen. És hallottam, amikor valaki egy „nagyravágyó viharfelhőről” beszélt.

– Melodráma – tippelte Anna. – Az időjárás lassan olyan, mint egy rossz szappanopera. Valami forgatókönyv nélküli tévés valóságshow.

– Vagy az is lehet, hogy van forgatókönyv.

– Nem lenne jobb szerinted, ha itthon maradnál?

– Nem, minden rendben lesz. Csak dolgozni megyek.

– Oké. – Annát ennyivel meg lehetett győzni: nagy eseményeknek kellett történniük, hogy ő ne menjen dolgozni. – De vigyázz magadra!

– Persze. Fedett helyen leszek!

Charlie visszament az emeletre, hogy elkészüljön. Bemegy a városba, Joe nélkül! Ez már önmagában is kaland volt.

Amikor már a Wisconsinon gyalogolt, ráébredt, hogy hiányzik neki a kis bábmester. Megállt a sarkon, várta, hogy váltson a lámpa, és amikor elrobogott mellette egy magas kamion, hangosan kommentálta, hogy „hú, mekkora teherautó!” A zebránál várakozók erre meglehetősen furcsán néztek rá. Kínos volt, persze, de nehezére esett észben tartani, hogy most egyedül van. A válla meg-megremegett, szokatlan volt, hogy nem húzza a fia súlya. A tarkóján érezte a szelet. Tulajdonképp megrázta a felismerés, hogy sajnálja, hogy nincs vele Joe.

„Jesszusom, Quibler, hová jutottál?” – gondolta.

Az viszont jól esett, hogy a hátizsák pántja nem váj a mellkasába. A mérges szömörce okozta hólyagok így is viszkettek, ahol hozzájuk ért az inge, és az első izzadtságcseppek megjelentével elkezdtek csípni is. A balszerencsés fára mászás óta nagyon rosszul aludt, szinte egész éjszaka ébren volt a megvakarhatatlan viszketés miatt, és lassan már kezdte úgy érezni, hogy teljesen és végképp meghibban. Az orvosa nagyon erős szteroidtablettákat írt fel neki, és kapott szteroidinjekciót is, az is lehet, hogy attól volt rosszul, vagy pusztán a viszketéstől. Olyan volt felöltöznie, mintha egész testében rázná az áram.

Elég volt hozzá pár nap, hogy ilyen dadogós, hallucinálós ronccsá süllyedjen. Most, hogy már eltelt több mint egy hét, még rosszabb volt a helyzet. A szeme szúrt, a tárgyak körül halvány aurát látott, minden zajra összerezzent. Úgy képzelte, ilyen lehet a meth-elvonás végső stádiuma, vagy egy bélyeges utazás utolsó pár órája. Smirglivel lecsiszolt agytekervények, minden nyers és értelmezhetetlen, egyenesen beleakad az érzékeibe.

Lement a metróval a Dupont Circle-ig, és leszállt, hogy sétáljon egyet csak úgy, Joe nélkül. Megállt a Kramer's-nél, vett elvitelre egy presszókávét, és körbejárt, hogy megnézze a Dupont Second Storyt, amint azonban rájött, hogy pont ugyanúgy viselkedik, mintha Joe is vele lenne, megtorpant. Inkább elment délkelet felé, leballagott a Connecticuton a Mall felé. Gyaloglás közben gyönyörködött a tornyosuló fellegekben, a halovány égen egyre magasabbra fodrozódó, hatalmas, gyöngyfehér lebenyekben.

Előszedte a telefonját, és bedugta a bal fülébe.

– Telefon, hívd Royt!

Egy pillanattal később.

– Roy Anastophoulos!

– Roy, Charlie vagyok. Most érek be az irodába.

– Nem vagyok benn.

– Ne már!

– Tudom. Mikor is láttalak utoljára személyesen?

– Fogalmam sincs róla.

– Van két gyereked, ugye?

– Még nem is hallottál róluk?

– Haha! Az lenne csak a szép!

– Jézusom, ne...

– És miért is mész be?

– Beszélnem kell Phillel. Azt álmodtam ma reggel, hogy bárkit meg tudok győzni bármiről, még Joe-t is. Rávettem Philt, hogy szedje elő a kínai ügyet, és téged is rábeszéltelek, hogy add rá az áldásodat!

– A mérges szömörce az agyadra ment.

– Tagadhatatlanul. Alighanem a szteroidok tehetnek róla. Komolyan, a felhők is szinte pulzálnak! Mintha nem tudnák, merre menjenek.

– Ebben talán nem tévedsz. Ha minden igaz, ma két alacsony nyomású légtömeg ütközik össze a fejünk fölött, nem hallottál még róla?

– Képtelenség lett volna nem hallani.

– Azt mondják, kemény esőzések lesznek.

– Hallottam én is. Úgy nézem, beérek az irodába a zuhé előtt.

– Helyes. Figyelj, ha Phil is beér, ne hordd le túlzottan! Így is elég pocsékul érzi magát.

– Tényleg?

– Nem, csak viccelek. Láttad te már Philt bármi miatt is rosszul érezni magát?

– Soha életemben.

– Na ugye. De tudod, ez olyasmi, ami miatt rosszul érezné magát, ha ismerné egyáltalán ezt az érzést. És te is tudod, hogy elég elszánt, hogy a lehető legtöbbet kihozza a szétdarabolt törvényeidből. Látja, hol a határ, de azon belül mindent megtesz. Neki is számít a játék tétje. Ő sem úgy gondolja, hogy most a többiek ellen kell játszanunk.

– Néha muszáj azért.

– Igaz. De Phil hosszú távra tervez. Idővel egy részük át fog kerülni hozzánk, és közben is kitalál néhány nagyon ravasz kis trükköt. Lehet, hogy jobb is így, hogy szét kellett szednünk a szupertörvényt. Később, darabonként sokkal többet elérhetünk.

– Talán. A kínai aeroszolos cuccot sem szedtük elő újra.

– Még nem.

Charlie egy pillanatra nem figyelt oda, azt nézte meg inkább, melyik utcán lehet. Amikor megint belehallgatott Roy okfejtésébe, a másik épp az álmáról faggatta.

– Szóval azt álmodtad, hogy te vagy Xenophón?

– Micsoda?

– Xenophón. Tudod, ő írta az Anabasziszt, amiben arról mesél, hogy egy csapat görög zsoldossal ott rekedtek a világ végén, és át kellett verekedniük magukat egész Törökországon, hogy hazajussanak Göröghonba. Egész úton vitatkoztak, hogy mit kéne csinálni, de Xenophón minden vitát megnyert, és mindig tökéletesen működtek a tervei. Szerintem ez volt az első politikai fantasztikus regény. És még kit sikerült meggyőznöd?

– Hát rávettem Joe-t az önálló bilizésre, és aztán meggyőztem Annát is, hogy hagyjuk otthon a gyerekeket, és menjünk el kettesben nyaralni egyet Jamaicára.

Roy jóízűen felkacagott.

– Az álmok aztán vicces dolgok!

– Igen, és merészek. Néha felébredek, és arra gondolok, hogy miért nem vagyok ilyen merész ébren is. Tudod, végül is mit veszíthetek?

– Jamaica... Charlie, tudtad, hogy az északi parton vannak olyan szállodák, akik kifejezetten azokat a párokat szolgálják ki, akik szeretik a félig nyilvános szexet a medence mellett meg a parton?

– És még te beszélsz fantasztikus regényekről!

– Jól van, de szerinted nem lehet érdekes?

– A hangod alapján elég... hmm, nem mondanám, hogy kétségbeesett, de hogy is fogalmazzak, kiéhezett lehetsz!

– Ahogy mondod! Hetek óta nem volt semmi!

– Ó, szegény fiam! Én hetek óta nem léptem ki a házból sem! Valójában persze tényleg elég hosszú időnek számított Roy életében, ha hetekig nem volt semmiféle szerelmi kalandja. Washington egyik kevéssé rejtegetett kis titka az volt, hogy a világot irányítani összegyűlt egyedülálló fiatalok között rengeteg munkatársi szexuális viszony alakult ki. Roy joggal volt hát így elkomorodva.

– Azt hiszem, ma este el kéne mennem táncolni.

– Ó, szegénykém! Én meg majd otthon ülök, és megpróbálom nem lekaparni magamról a bőrömet.

– Nem lesz semmi bajod. Neked már úgyis megvan a nőd. Figyelj, bocs, de megérkezett a kajám.

– Miért, mégis hol vagy?

– A Bombay Clubban.

– Ó, mázlista! – Az éttermet indiai származású amerikaiak vezették, kiváló volt a konyhája; nagy népszerűségnek örvendett a kormányzati dolgozók, lobbisták, egyéb politikai ambíciók fűtötte washingtoniak között. Charlie is imádta.

– Tandoori lazac? – kérdezte.

– Az ám. Csodaszép és pompás az illata!

– Tegnap ebédre Gerber bébispenótot ettem.

– Ne már. Azt az izét nem emberi fogyasztásra tervezték.

– Á, ugyan, nem is olyan rossz. Csak meg kell sózni egy kicsit.

– Fuj!

– Tudod, az a titka, hogy össze kell turmixolni a spenótot egy kis banánnal, és úgy...

– Ezt most azonnal hagyd abba!

– Szia!

– Szia!

A hatalmas felhők alatt derengő fény egyre gyérebb lett. Közelgett az eső. A felhők hasa feketén sötétlett. Hatalmas, sötét cseppek tűntek fel az aszfalton. Charlie sietni kezdett, hogy odaérjen Phil irodájába, mielőtt leszakadna az ég.

Mihelyst az üvegajtón belül tudta magát, visszanézett, látta, ahogy rákezd az eső, és végigveri a Mallt. Tényleg megnyíltak a mennyek csatornái! Az esőcseppek óriásinak tűntek a levegőben, mintha csak baseball méretű jégdarabok fagytak volna össze a gomolygó felhőkben, és aztán hirtelen egyetlen cseppé olvadtak volna vissza, mielőtt földet értek volna.

Charlie egy ideig a látványt bámulta, aztán felment az emeletre. Ott megtudta Evelyntől, hogy Phil repülője késik, és hogy lehet, hogy inkább kocsival jön vissza Richmondból.

Charlie nagyot sóhajtott. Ma sem beszél ezek szerint Phillel.

Addig is elolvasott pár jelentést, és jegyzetelt, hogy tudja, mit mondjon majd Philnek, ha megérkezik. Lement és kitakarította a fakkját. Evelyn irodája délre nézett, bal felől ott magasodott a Kapitólium, a Mall túloldalán pedig a Légi– és Űrmúzeum. Az esős fényben egészen furcsának tűntek az épületek is. Mintha csak óriások laktak volna bennük.

Aztán dél is elmúlt, és Charlie megéhezett. Az eső mintha kicsit enyhült volna az első roham után, úgyhogy kiment, és vett magának egy szendvicset az iráni büfében a C utca sarkán, épp csak az ajtóban kapott fel egy esernyőt. Odakinn gyengén, de kitartóan permetezett az eső. Az utcák üresek voltak. Jó néhány kereszteződésben a járdaszegélyig felért a hömpölygő víz, néhol olyan magas volt, hogy felcsapott a járdákra is. A büfében sistergett a grill, de éppolyan kevesen voltak, mint az utcán. A két szakács és a pénztáros a plafon alá, a sarokba erősített tévé alatt álltak, és a híreket nézték. Amikor felismerték Charlie-t, biccentettek és a pénztáros kivételével tovább nézték a tévét. A basmati rizs és a hummusz jellegzetes illata körbefonta őket.

– Nagy vihar jön – mondta a pénztáros. – Mivel szolgálhatok?

– A szokásos lesz, pastrami szendvics zabbal és sült krumplival.

– Hát még az áradás mekkora lesz! – jegyezte meg az egyik szakács a pénztáros megjegyzésére reagálva.

– Áradás? – kérdezte Charlie. – A szokásosnál is nagyobb? A pénztáros bólintott, visszapillantott a tévére.

– Két vihar és áradás. A felső, az alsó és a középső szakaszon.

– Te jó ég.

Charlie elgondolkozott rajta, vajon ez mit jelenthet. Aztán csak állt, és nézte a tévét a többiekkel. A szatellitképek alapján hatalmas, hófehér lepel úszott el New York és Pennsylvania államok fölött. Közben a trópusi vihar tovább tombolt a Bahamákon. Úgy tűnt, újabb tökéletes vihar van készülőben, talán felveheti a hírhedt 1991-essel is a versenyt. Nem mintha manapság tökéletes viharnak kellett volna lennie ahhoz, hogy elöntse az atlanti-óceán-parti államokat. Egy teljesen tökéletlen vihar is bőven megtehette. A tévében a tizenegy éves árapály-ciklusokról volt közben szó, a valaha feljegyzett legerősebb és leghosszabb El Niñóról.

– Tizennégyezer négyzetmérföldes vízgyűjtő terület – mondták a tévében.

– Nedves időnk lesz – jelentette ki Charlie.

Az irániak szótlanul biccentettek. Öt évvel azelőtt talán már be is zárták volna a büfét, de ez már az elmúlt három évben a negyedik olyan időjárási helyzet volt, amiből „tökéletes vihar is kialakulhat”, és mindenki máshoz hasonlóan ők is kezdtek belefásulni a dologba. Mint a mesebeli pásztorgyerek, aki csak kiabál, hogy farkas, farkas – hiába volt az előző három vihar is jelentős katasztrófa a maga helyén, a maga idején, Washingtont elkerülték. A helyiek ilyenkor már csak ellenőrizték, hogy jól el vannak-e látva, van elég szerszámuk is, aztán esernyővel és telefonnal a kezükben folytatták kis hétköznapi életüket. Charlie csak most ébredt rá, hogy ő sem más, mint a többiek, bár ha a globális helyzetről volt szó, mindenkinél hevesebben ordított, hogy jön a farkas. Most mégis itt állt, várta a pastrami szendvicset, hogy aztán mehessen vissza dolgozni. Ez tűnt a legbölcsebb megoldásnak.

Az irániak végül végeztek a rendelésével, bár közben egy pillanatra sem vették le a tekintetüket a képernyőről: elárasztott mezők, ha jól látta, a Potomac felső szakaszán, Harpers Ferry közelében.

– Három méter – mondta a pénztáros, miközben visszaadott Charlie-nak, de a férfi nem volt benne biztos, mire gondolhatott közben.

A szakács félbevágta Charlie becsomagolt szendvicsét, és bezacskózta.

– A legelső a legrosszabb.

Charlie elvette az ebédjét, és átsietett az egyre sötétebb utcákon. Néha elment egy-egy lámpafényes ablak mellett, odabenn számítógépek mellett dolgozó emberek ültek, úgy néztek ki, mint egy Hopper-festmény alakjai. Most megint rákezdett az eső, a szél süvöltve robajlott végig az utcán, élesen visítva fordult be a sarkokon. A város szokatlan szögének köszönhetően az esőben is jókora darab látszott az egyre alacsonyabbnak tűnő égből.

Charlie megállt egy utcasarkon és körbenézett. A bőre szinte lángolt. Minden vizesnek tűnt, alulvilágítottnak, mintha ez nem is a valóság lett volna, hanem valami roppant baljós előjelű esemény, színpadi megvilágításban. Hirtelen megint úgy érezte magát, mint aki átlépett valahová, ahol a valódi világ is álomszerű tulajdonságokkal bír, fényes lesz, szürreális, kiszámíthatatlan és csodaszép, mintha valami megfoghatatlan jelentés ragyogna ki mögüle nagy sötéten. Néha elég volt rossz időben a szabad ég alatt lenni ehhez.

Amikor visszaért az irodába, leült az asztalához, és átnézte a teendői listáját. A szendvics pompás volt, az irodai kávégépből kipréselt kávé pedig szörnyű. Írt egy jelentést Philnek a legújabb fejleményekről, nyaggatta, hogy ne feledkezzen el a törvénynek azokról az elemeiről sem, amelyek láthatóan elhullottak a nagy forgácsolódásban. „Meg kell csinálnunk azokat is.”

Az esőcseppek makacs kopogásáról eszébe jutottak a khembalungiak és alacsonyan fekvő szigetecskéjük. Vajon mit tehetne még, hogy segítsen víz ölelte otthonuknak? Elgondolkozva írta be a keresőbe, hogy „Khembalung”, aztán, amikor látta, hogy több mint nyolcezer találatot listáz ki a gép, szűkítette. „Khembalung + történelem”. Így már csak alig pár tucat maradt, gyorsan behívta azt, amelyik a legizgalma-sabbnak tűnt. Shambala-tanulmányok egy .edu végződésű, oktatási honlapon.

Már az első bekezdésnél leesett az álla. Khembalung, a mozgó királyság. Régebben Shambala... Átfutotta a képernyőt, lassan gördítette csak lejjebb a képet.

...amikoron a han harcosok meghódítják Tibet szívét, eljön Khembalung ideje. Egy Drepung nevezetű személy jön keletről, egy Sonam nevezetű személy jön északról, egy Padma nevezetű személy jön Nyugatról...

– Szent ég!

...Rudra első inkarnációja i. e. 16 071-ben született. Olmolungring királya volt.

...akkoron eluralkodik a hamisság és a mohóság, és a brutális anyagiasság elterjed az egész világon. A zsarnok már elhiszi, hogy nincs meghódításra váró terület, de fellebben a köd, és felfedi Shambalát. A zsarnok tombolva látja, hogy nem ő mindennek Ura, de Rudra Cakrin ekkor felemelkedik, és hatalmas sereget vezet a hódítók ellen. Akkor hatalmas csata után elpusztítják a gonoszt. (Lásd 4. ábra.)

– Te Szentséges atyaúristen!

Charlie tovább olvasott, az arca alig pár ujjnyira volt csak a képernyőtől, már csak az világította be az esős félhomályba burkolódzott szobát. A királyság újbóli feltűnése... a lámák reinkarnációja... Ezzel kezdődött egy hosszabb szakasz, amelyben arról volt szó, hogy milyen módszerekkel keresik a reinkarnált lámákat, miután megérkeztek az új életükbe. Charlie karján hirtelen felállt a szőr, és egész testében kirázta a hideg. Idegen nyelveken szóló kisgyerekek, kölykök, akik felismerik előző életükből itt maradt holmijaikat...

Megcsörrent a telefonja. Majdnem kiesett a székből.

– Halló!

– Charlie! Minden rendben?

– Szia, szívem, igen, csak megijesztettél.

– Bocs, akkor jó. Úgy aggódtam, most hallottam a hírekben, hogy a belvárost elöntötte a víz, hogy a Mall vízben áll...

– Micsoda?!

– Az irodában vagy?

– Igen.

– Van még odabenn valaki?

– Tuti.

– És csak ott ülnek és dolgoznak?

Charlie kikukucskált az ajtón. Jobban megnézve az emelet gyanúsan csendesnek tűnt. Úgy tűnt, mintha mindenki Evelyn irodájába gyűlt volna.

– Kimegyek, megnézem és visszahívlak! – mondta Annának.

– Oké, de azonnal hívj, amint tudod, mi a helyzet!

– Persze. Köszi, hogy figyelmeztettél! De mielőtt bemennék... Te tudtad, hogy Khembalung Shambala valamiféle inkarnációja?

– Ezt meg hogy érted?

– Úgy, ahogy mondtam. Shambala, a titkos, varázslatos város...

– Idáig tiszta.

– Na, úgy tűnik, hogy valamiféle utazó cirkusz. Amikor felfedezik, vagy amikor itt az ideje, új helyre költözik. Tudtad, hogy nemrégiben megtalálták az eredeti Shambala romjait Kashgarban?

– Nem.

– Na, állítólag kiásták. Olyasmi felfedezés volt, mint amikor rábukkantak Trója romjaira, vagy az Atlantisz-palotára Szantorinin. De Shambala nem ért véget Kashgarban, csak elköltözött. Először Tibetbe, aztán egy kelet-nepáli vagy észak-bhutáni, Khembalung nevű völgybe. Aztán azt hiszem, amikor a kínaiak meghódították Tibetet, le kellett költözniük arra a szigetre.

– Ezt meg honnan tudod?

– Épp most olvastam a neten.

– Charlie, ez mind nagyon szép, de most menj, és tudd meg, mi a helyzet az irodában! Attól tartok, olyan részen vagytok, amit könnyen eláraszthat a víz!

– Igenis, már megyek is! De figyelj – sétált végig közben a folyosón –, nem mesélt neked Drepung sosem arról, hogy hogyan találják ki, hogy kikként reinkarnálódhattak a lámáik?

– Nem. Menj már, kérdezd meg, mi van!

– Oké, megyek, de figyelj, szívem, szeretném, ha beszélnél vele a dologról. Eszembe jutott az az első közös vacsora, amikor a vénember építőkockázott Joe-val, és hogy Sucandrának mennyire nem tetszett.

– És?

– És csak szeretnék megbizonyosodni róla, hogy semmi gond nincs! Szívem, ez komolyan, nagyon komolyan mondom. Azok az alakok pár éve rettentő nagy bajba kevertek valami szerencsétlen kiskölyköt, amikor Panchen lámát keresték, és nem akarok semmi ilyesmibe belebonyolódni.

– Mi van? Fogalmam sincs, miről beszélsz, Charlie, de térjünk vissza rá később, jó? Most tudd meg, mi a helyzet!

– Oké, oké, de ne felejtsd el!

– Nem fogom!

– Oké. Egy perc, és hívlak!

Bement Evelyn irodájába, és látta, hogy egy csomóan a déli ablak körül tolonganak, egy másik csoport pedig az asztalra tett tévét üli körbe.

– Ezt nézd meg! – intett neki Andrea, és a tévé képernyőjére mutatott.

– Ez a mi bejárati kameránk? – kiáltott fel Charlie, amint felismerte a Constitution sugárútra nyíló, jellegzetes kilátást. – Ez a mi bejárati kameránk!

– Pontosan!

– Te jó isten!

Charlie az ablakhoz sietett, és lábujjhegyre állt, hogy ellásson a többiek fölött. A Mallt víz fedte. Az utcákat teljesen elárasztotta a víz. A Constitutionön hömpölygő ár legalább hatvan-hetven centisnek tűnt, ha nem magasabbnak.

– Hihetetlen, nem?

– A francba!

– Ezt nézd meg!

– Nézz oda!

– Nekem miért nem szólt egyikőtök sem? – kiáltott fel Charlie. Teljesen megdöbbentette a látvány.

– Elfelejtettük, hogy itt vagy – mondta valaki. – Sosem szoktál benn lenni.

– Az elmúlt félórában kezdődött az egész – tette hozzá Andrea –, vagy talán még nem volt annyi sem. Nagyon hirtelen történt. – Megremegett a hangja. – Először csak mintha rendesen szakadt volna, és nem lett volna már helye a sok esőcseppnek, elkezdtek nagy-nagy pocsolyába verődni, aztán már az volt, amit most látsz.

– Minden egyetlen nagy pocsolya.

A Constitution sugárút úgy nézett ki, mint Velencében a Canal Gran-de. A túloldalán a Mall olyan volt, akár egy esőverte tavacska. A víz egyformán elfedte az utakat, járdákat, a zöld gyepet. Charlie-nak eszébe jutott, évekkel korábban mekkora sokk volt kiszállnia a velencei vasútállomáson, és látni, hogy az ajtó túloldalán egy csatorna hullámzik. Egy város, ahol a víz a föld. Itt és most persze sekély volt, de az összes épület ajtajához vivő lépcső barna hullámokba ért, és a víz mindenütt egyforma magas volt, mint minden rendes tavon vagy tengeren. Barnáskék, kékesbarna, barnásszürke, barna, szürke, piszkosfehér – csupa durva, városias színárnyalat. A eső cseppek és gyűrűk végtelenjébe törte a víztükröt, a szélrohamok macskaként karmoltak bele.

Charlie közelebb furakodott az ablakhoz, miután néhányan arrébb mentek. Olyan érzése volt, mintha a távoli víz lassan, de feltartózha-tatlanul áradna feléjük, egy pillanatra úgy érezte, mintha az épület horgonyt szedett volna, és nyugatra pöfögne. Érezte, ahogy megugrik a gyomra, és meg kellett kapaszkodnia az ablakpárkányban, úgy megszédült hirtelen.

– A fenébe, haza kéne mennem! – jelentette ki.

– És mégis, hogy mész haza?

– Azt tanácsolták, hogy mindenki maradjon, ahol van! – jegyezte meg Evelyn.

– Most viccelsz!

– Nem, de nézz csak ki! Odakinn most veszélyes a helyzet. Ezzel nem érdemes kekeckedni... nézz csak oda! – Egy kis elektromos autó libegett el a vízen. Az ár végigragadta az utcán, félig már fel is borította. – Simán letarolhat!

– Jesszusom!

– Pontosan.

Charlie-t ennyivel még nem győzték meg, de nem akart vitatkozni. A víz egyértelműen mély volt, és az eső folyamatosan kicsipkézte a színét. Ha más gond nem is lett volna, akkor is végtelenül furcsa lett volna ilyenkor kimenni.

– Mekkora területet érint? – kérdezte.

Evelyn bekapcsolta a helyi híreket, ahol egy rettentően vidám nő épp arról beszélt, hogy jelentős ár várható, mert most értek a tizenegy éves árapály-ciklus csúcsára. Aztán tovább fejtegette, hogy az ár a szokásosnál jóval magasabban tetőzik, mert a Sandy trópusi vihar felfelé tolja Chesapeake Baynél. A vihar és az ár együtt siklanak fel a Potomac-folyón Washington felé, a magasságuk és a sebességük folyamatosan csökken, de mindeközben lefelé is jön víz a folyón. A „tizennégyezer négyzetmérföldes vízgyűjtő terület”, ahogy azt Charlie az iráni büfében hallotta is, szintén nem tud mit kezdeni a rekorddöntő, délelőtti esőzéssel. Az elmúlt négy óra folyamán huszonöt centi eső esett a vízgyűjtő terület számos különálló vidékén. Most ez a rengeteg víz egyszerre árad lefelé, és belecsapódik a felfelé tartó áradásba, és hol? Hát épp a városban. Az ebédidőben leszakadt vihar tíz centije hiába lett volna önmagában is látványos, épp csak hangsúlyozta a fő problémát: hogy a víznek nem volt merre elfolynia. És a riporter mindezt boldog mosollyal rebegte el.

Odakinn semmivel sem esett erősebben az eső, mint bármelyik nyáresti vihar során, ám megállás nélkül szakadt, és amikor vizet ért, magasra felverte, olyan erővel csapódott be.

– Hihetetlen – mondta Andrea.

– Remélem, ez elmossa végre az IMF-et!

Ez a megjegyzés átszakított pár jelképesebb gátat is, mert a szobában hirtelen mindenki hangosan sorolni kezdte, hogy milyen épületeket és ügynökségeket kellene eltörölni a föld színéről. Valaki bekiáltotta, hogy „Kapitólium”, de természetesen a Kapitólium egy dombon állt, tőlük kellően messze keletre, mielőtt újra lejteni kezdett volna a talaj Anacostia felé. Odafenn az embereket lehet, hogy el sem zárja a víz, keletre és északra is futott arra egy-egy sáv magasabban fekvő terület. Ellenben velük, akik függőlegesen vagy tizenkét méterrel a Kapitóli-um alatt lehettek.

– Itt maradunk még egy ideig.

– A vonatokat biztos leállítják.

– És a metrót? Szent ég!

– Haza kell telefonálnom.

Ezt többen is bejelentették egyszerre, többek közt Charlie is. Az emberek szétszóródtak, mindenki ment az asztalához, a telefonjához. Charlie a készülékre szólt.

– Telefon, hívd Annát!

Igen hamar választ kapott.

„A hálózat túlterhelt. Kérjük, ismételje meg később a hívását.”

Évek óta nem hallotta már ezt a felvételt, és alaposan meg is ijesztette. Persze nyilván most kellett megtörténnie, mindenki vadul próbált felhívni valakit, és minden vonal foglalt volt. De mi lesz, ha órákon át így marad? Napokig, vagy még tovább? Émelyegni kezdett a gondolatra, megizzadt, és a viszketés újult erővel tört ki meggyötört bőrén. Szinte leterítette a szédülés, mintha valami láthatatlan végtagját fenyegetné azonnali amputáció – tulajdonképp a hatodik érzékét, az Annához való kapcsolatát veszítette el. Hirtelen megértette, mennyire magától értetődőnek vette, hogy bármikor beszélhet vele. Naponta vagy tucatszor hívták egymást, és Charlie néha a szó szoros értelmében csak innen tudta, mitévő legyen.

Most pedig tökéletesen el volt vágva a feleségétől. Az irodákból kiszűrődő hangok alapján senkinek sem sikerült telefonálnia. Újra összegyűltek: kapott valaki vonalat? Nem. Volt bármiféle vészhívó hálózat, amibe bele tudtak volna lépni valahogy? Nem.

De az e-mail lehetősége még létezett. Mindenki leült a billentyűzete mellé, és elkezdte bepötyögni a hazaszánt üzenetet. Egy ideig az iroda mintha egy gépíró vagy távíró cég fiókja lett volna.

Utána nem nagyon maradt más tennivaló, mint hogy nézzék a képernyőket, vagy bámuljanak ki az ablakon. Nyugtalanul téblábolva bámészkodtak, újra és újra elmondták ugyanazokat a semmiségeket, próbálkoztak a telefonnal, gépeltek, kinéztek az ablakon, vagy a tévécsatornákat és a híreket figyelték. A hírcsatornák szokásos, helikopteres felvételei és a műholdasnál alacsonyabb felvételek elérhetetlenek voltak a heves viharban, de szinte minden csatornának sikerült kellően megrázó anyagot összefércelnie a városban felszerelt kamerák képeiből. Az egyik időjárásra specializálódott adó szondákat és léggömböket küldött fel a viharba, és lejátszott mindent, amit csak felvettek, és bár ez főképp örvénylő, szürke fellegekből állt, akadt közte néhány elképesztő kép a környék fák vagy tetők pettyezte, tavakként hullámzó részeiről. A Washington-emlékmű tetején lévő kamerából pompás látvány nyílt a Mall környéki áradásra. Lélegzetelállító volt. A Potomac szinte elnyelte a Roosevelt-szigetet, és addig dagadt, míg csak partját vesztve bele nem olvadt a kialakulóban lévő, hatalmas folyóba, ki a Malira, végig rajta, egész a Fehér Ház és a Kapitólium lépcsőiig. Mindkét épület egy-egy kisebb dombon állt, a Kapitóliumé valamivel magasabb lehetett. A kis délnyugati negyedet teljes egészében elnyelte a víz, bár a nagyobb épületek délcegen álltak. Az Anacostia széles völgye úgy nézett ki, mint egy víztározó. A város a Pennsylvania sugárúttól délre csak épületekkel tarkított víz volt.

De nem csak ott volt vészes a helyzet. Az áradás színültig megtöltötte a Rock Creek mély, de keskeny medrét, és a víz most átzubogott a szurdok éles kanyarjain, és meredeken száguldott a Potomac felé. Az M utca hídjaira szerelt kamerák felvették az utolsó nyugati kanyarnál ordítva tajtékzó patak képét, valamivel az utca fölött. A víz egészen elöntötte a Francis középiskolát, és nyílegyenesen délnek tartott a 23. utcán a Foggy Bottom felé, hogy egyesüljön a Mallt fedő tó vízével.

Át egy másik csatornára, egy másik kameraállásba. A Watergate épület most valóban köríves vízi kapunak tűnt, mintha csak egy gátépítés maradványa lett volna. A Potomac szél korbácsolta hullámai úgy áradtak az épület nagy kanyarulata mentén, mintha le akarnák tarolni az egészet. A délebbre fekvő Kennedy Centerben is ugyanez volt a helyzet.

A Lincoln-emlékmű a megemelt halom dacára is vízben állt, a hullámok mintha Lincoln lábát nyaldosták volna. A Potomac túlpartján a víz elárasztással fenyegette az Arlington nemzeti temetőt. A Reagan reptérnek nyoma sem volt.

– Hihetetlen.

Charlie visszament, és kinézett az ablakukon. A víz még mindig ott volt. A tévében valaki épp millió négyzetméteres víztükrökről beszélt városszerte, amelyek lefolyását némileg akadályozta a különösen erős dagály. És további esőzéseket jósoltak.

Az ablakból Charlie látta, hogy az emberek a folyamatos eső és az erős szél dacára is kisebb hajókkal és csónakokkal vették be magukat a környező utcákra. Kajakok, vízisíző motorcsónakok, kenuk, evezős csónakok; Charlie mindegyikre látott példát. Aztán telt-múlt az este, még az eddigi tompa fény is megszökött a felhők alól, és az eső megint délutáni elszántságával kezdett szakadni. Úgy özönlött le a felhőkből, hogy nem volt már biztonságos a vízen maradni. A legtöbb kisebb csónakban amúgy is mintha olyanok ültek volna, akiknek nem volt semmi komoly okuk odakinn lenni. Csak a buli kedvéért mentek ki... máris megjelentek az adrenalinfüggők!

– Úgy néz ki az egész, mint Velence – jegyezte meg Andrea, megismételve Charlie korábbi felfedezését. – Azon gondolkoztam, milyen lenne, ha így maradna minden.

– Lehet, hogy azt is megtudjuk majd...

– Mennyivel lehetünk itt tengerszint fölött?

Senki sem tudta, de Evelyn hamar talált egy topográfiai térképet a gépén, és kinagyította a képernyőjén. Odapréselődtek mindannyian, hogy megnézzék, vagy behívták a saját gépük képernyőjén is.

– Ezt nézd meg!

– Három méterrel tengerszint fölött? Lehetséges volna?

– Valamiért Tudal Basin, dagály veszélyeztette terület a neve!

– De az óceán milyen messzi is lehet, ötven mérföldnyire? Százra?

– Folyásirányban húsz mérföld a Chesapeake Bayig – válaszolta meg Evelyn a kérdést.

– Azon gondolkoztam, hogy vajon a metrót elárasztotta-e a víz?

– Hogyan is kímélhette volna meg?

– Igaz. Nyilván eláztatta itt-ott.

– És ha valahol beázott a metró, nem árad szét a víz a teljes alagútrendszerben?

– Ott is vannak azért mélyebb és sekélyebb részek. A mély alagutak egy része nyilván víz alá került. És a bejáratok mindenütt vízben állnak.

– Igen, tényleg.

– Szent ég! Micsoda kavarodás!

– A fenébe, én metróval jöttem!

– Én is – jegyezte meg Charlie.

Ezen merengtek egy ideig. Nyilván a taxik sem jártak.

– Azon gondolkoztam, hogy mennyi idő lehet hazagyalogolni.

De persze szerencsétlenségükre a Rock Creek épp a Mall és Bethesda között folyt el.

Teltek-múltak az órák. Charlie rendszeresen ellenőrizte az e-mailjét, és végül csak kapott egy rövid kis üzenetet Annától is. „Minden rendben, örömmel hallom, hogy az irodában vagy, maradj ott, amíg biztonságos nem lesz a közlekedés. Beszéljünk, amint helyrejön a telefonhálózat, puszi, A és a fiúk.”

Charlie mély levegőt vett. Megnyugodott. Amikor sikerült behoznia a topográfiai térképet, elsőnek a Bethesdát nézte meg, és arra jutott, hogy Washington és Maryland határvonala a Wisconsin sugárúton úgy száznyolcvan méterrel tengerszint fölött lehetett, és a Rock Creek jóval keletebbre folyt. A Little Falls Creek közelebb csordogált, de remélhetőleg kellően nyugatra ahhoz, hogy ne okozzon komoly gondot. A Wisconsin sugárút természetesen mostanra alighanem a Georgetownba ömlő, sekély tóóriásnak lett a része – hát nem lenne ironikus, ha a sznob kis Georgetown is ízelítőt kapna az áradásból? De Charlie-t az sem lepte meg, hogy ez a városrész a folyóra néző dombon állt. A szokásos helyzet: a gazdagok magasabban laktak, még a Kapitóliumnál is jóval magasabban. Ez mindig, mindenhol így volt: a szegények nyomorogtak az alacsony fekvésű részeken, amint azt az Anacostia-folyó völgyében elterülő, most már teljesen elárasztott délnyugati városrész is mutatta.

Az eső tovább szakadt. A telefonvonalak továbbra is túlterheltek voltak, egy hívás sem ment át. A Phil irodájában rekedt emberek tévét néztek, elhevertek a kanapékon, néhányan lefeküdtek aludni a földre tett székpárnákon. Odakinn a szél alábbhagyott, megint felerősödött, elcsitult. Mindeközben megállás nélkül esett. Mindegyik tévéállomás kávémámorban fecsegett tovább a kiüresedett, sötét szobákban. Furcsa érzés volt látni, hogy belekeveredtek egy ilyen történelmi eseménybe, láthatóan a közepén vannak, de ennek ellenére ők is csak tévén tudják követni, ami történik.

Charlie nem tudott aludni, fel-alá bolyongott a hatalmas épület folyosóin. Lelátogatott a földszintre a biztonsági szolgálathoz, akik épp a nemzetbiztonsági hivatal gáztámadás elleni szigetelőszalagjával próbálták vízhatlanná tenni az ajtók alsó részét. A földszinti szőnyegek ennek ellenére kezdtek cuppogósra ázni, és a pincében még rosszabb volt a helyzet, bár a ragasztószalag egyértelműen hatékony volt, ha a pincébe egyáltalán le lehetett jutni, és nem állt plafonig víz alatt. Állítólag odaát, a Smithsonian épületeiben több százan pakolták fel a holmijukat az emeletre az elázott földszinti és pincehelyiségekből. Charlie-ék épületében a legtöbben asztali gépeknél vagy laptopokon munkálkodtak, bár néhányan azt mondták, nehéz feljutni a világhálóra. Ha az internet is összeomlott volna, teljesen elveszítik a kapcsolatot a külvilággal. Charlie bőre végül aztán rettenetesen viszketni kezdett a sok mozgástól, és iszonyú fáradt volt a már hetek óta halmozódó kialvatlanságtól, úgyhogy visszament Phil irodájába, ledőlt a kanapéra, és megpróbált elaludni.

Óvatosan egyengette el lángoló oldalát a párnákon. Aú! Legszívesebben sírva fakadt volna kínjában, és hirtelen olyan erővel tört rá a vágy, hogy otthon akar lenni, hogy majd' belepusztult a gondolatba. Felnyögött, ha Annára és a fiúkra gondolt. Velük kellett volna lennie, tőlük elszakítva nem is volt saját maga. Ezek szerint ilyen érzés volt egy effajta vészhelyzet közepén lenni – alig hitte el, mi történt, de tisztában volt vele, hogy rossz dolgok is megeshetnek velük. A viszketés kis híján megőrjítette. Azt hitte, nem is fog tudni aludni tőle, de olyan fáradt volt, hogy miután egy ideig félálomban forgolódott, az áradással álmodott. Megannyiszor vette tudomásul megkönnyebbülve, hogy ez csak egy álom, végül mély alvásba merült.

A nagy folyó túlpartján más volt a helyzet. Frank az NSF-nél volt, amikor a vihar rosszra fordult. Diane felhatalmazta, hogy összeállítson egy bizottságot, ami az igazgatótanácsnak jelentett. Azzal, hogy elfogadta a megbízatást, egész halom levelet kellett elintéznie ahhoz, hogy hivatalossá tegye, még egy évig az NSF-nél marad. Az UCSD tanszékének nem volt ezzel semmi baja, nekik jól jött, hogy az egyik emberük az NSF-nél dolgozik.

Most épp a képernyőjénél ült, az interneten keresgetett, és behívta a Small Delivery Systems honlapját is, csak hogy megnézegesse. Ide-oda kattintgatva rátalált a cég tudósainak publikációs listájára: általában ebből lehetett a legtöbbet megtudni arról, miben is sántikál egy adott társaság. A tekintete szinte azonnal arra a cikkre tapadt, amit a cég ügyvezető igazgatója, Dr. PI. L. Emory egy bizonyos F. Taolinival közösen jegyzett.

Sietve bepötyögte a gépbe, hogy „konzulensek”, és már meg is jelent előtte a cég külső tanácsadóinak listája. Dr. Francesca Taolini, Massachusetts Institute of Technology, biokomputációs tanulmányok központja.

– Nocsak, mit látnak szemeim!

Hátradőlt és átgondolta a helyzetet. Taolininek nagyon tetszett Pier-zinski felvetése, az értékelése szerint „Nagyon jó” volt, és olyan lelkesen érvelt amellett, hogy támogassák, hogy egy kicsit meg is riasztotta Fran-ket. Meglátta a benne rejlő lehetőségeket.

Aztán felhívta Kenzo, hangosan lelkendezett egy sort a viharról és az áradásról, és Frank csatlakozott az épületben levőkhöz, nézni kezdte a tévét és a NOAA-honlapot, megpróbálva megtudni, mennyire komoly a helyzet. Hamar rájött, hogy eléggé: az egyik csatornán látta, hogy a Rock Creek kilépett a medréből, és a Foggy Bottom felé száguldott az utcahálózaton. Aztán váltott a kép, és láthatta, ahogy a Foggy Bottom mindenütt derékig érő vízben áll, majd megmutatták a tetőig elmerült délnyugati negyedet, beleértve a Potomac és az Anacostia összefolyásánál emelt, klasszikus oszlopsorral büszkélkedő War College Buildinget, ami úgy állt ki a vízből, mint Atlantisz egyik elveszett temploma.

A Jefferson-emlékmű sem nézett ki sokkal jobban. Városszerte újabb és újabb esőverte kameraállásból mutatták meg az áradás ezernyi arcát, és Frank elképedve nézte őket. A város tóvá változott. Az időjárással foglalkozók a kilencedikről máris elkészítettek néhány topográfiai térképvázlatot az áradás lehetséges tetőzési magasságáról. Ha az árhullám a Potomac és az Anacostia találkozásánál hét méter fölé emelkedik, amit Kenzo elég reális elképzelésnek tartott a rendkívüli dagály és a többi adat tükrében, az új partvonal a Kapitó-liumtól a Pennsylvania sugárúton át haladna, amíg csak el nem éri a Rock Creeket. Ez azt jelentette, hogy a dombra épített Kapitólium, és a kisebb emelkedőn álló Fehér Ház talán egyaránt megmenekül, de onnan délre és nyugatra már most is minden vízben állt, elég volt a videofelvételekbe belenézniük.

A folyók felsőbb szakaszánál kihelyezett mérőállomások jelentése szerint a lezúduló ár még messze nem tetőzött.

– Minden összejött! – lelkesedett Kenzo a telefonba. – Minden összeáll! – Általános kurátori hangvétele most már az impresszárióéba kezdett hajlani, ő volt a Katasztrófamester, és lassan már-már szülői büszkeség sütött belőle. Frank még sosem hallotta ilyen izgatottnak.

– Lehet, hogy ez már az Észak-atlanti-áramlat leállása okozta? – kérdezte meg.

– Ó, nem, azt kétlem. Ez más volt, viharfrontok ütközése. Bár az áramlatok leállása további hasonló viharokat gerjeszthet. Szelesebbeket és hidegebbeket. Most már mindig ilyen idő lesz!

– Jézusom... Mondd csak, mi a helyzet a virginiai oldalon? – A vihar végéig lehetetlenség lett volna átkelni a Potomacon. – Dolgoznak itt a környéken bárhol is emberek?

– Homokzsákokkal veszik épp körbe az arlingtoni temetőt – mondta Kenzo. – A 44-es csatornán van róla egy videó. Kérnek önkénteseket is.

– Ne mondd!

Frank már ott sem volt. Lerohant a lépcsőn a pincébe, véletlenül sem akart beragadni a liftbe, bepattant a kocsijába, és átautózott az utcán. Az úttestet néhol már víz borította, ami viszont csak alig pár hüvelyknyi lehetett. Lehet, hogy nemsokára romlani fog a helyzet, a vízelvezetés sem fog működni, ha a folyó kiönt a csatornákon át. De egyelőre még el tudott jutni a folyóhoz.

Jobbra fordult, megállt a lámpánál, és észrevette, hogy a Starbucks alkalmazottai kinn állnak a járdán, és papírzacskókban ételt és kávét osztogatnak az előtte álló kocsiknak. Frank is kinyitotta az ablakot, ahogy az egyikük odalépett mellé. A kávézó embere benyújtott neki egy zacskónyi süteményt, aztán a kezébe nyomott egy papírpoharas kávét.

– Köszönöm! – kiabált ki neki Frank. – Önöknek kéne átvenniük a krízis irányítását!

– Már megtettük. Csak menjen, és jusson ki innen egészben!

Frank keletre ment, a folyó felé, és nevetve falta be a süteményt.

Akárcsak mindenki más, aki még autóban ült, öt mérföld per órával hasította a sekély vizet. Gyorsabban evickélő tűzoltók fröcsköltek el mellette, nagy hullámok követték az útjukat.

Az egyik kereszteződésnél Frank meglátott három alakot, épp egy épület mögé bújtak be, volt valami a kezükben. Fosztogatók lettek volna? Tényleg bárki is idáig süllyedne? Milyen szomorú, hogy egyesek olyan mereven beleragadtak abba, hogy sose működjenek együtt másokkal, hogy még akkor sem képesek kilépni belőle, amikor minden megváltozott. Képtelenek voltak élni a lehetőséggel!

Végül elért egy úttorlaszig, és egy narancssárga mellényes fickó utasítására leparkolt. Szakadt az eső. A távolban látta, ahogy emberek homokzsákot adogatnak egymásnak, a tengerészgyalogosok emlékművétől keletre. Odasietett, beállt közéjük ő is.

Ahonnan dolgozott, gyakran ránézhetett a Potomacra, így látta, ahogy a folyó leözönlik a Boundary Channelen a szárazföld és a Columbia sziget között, letépi a hidakat és a kikötőket, és fenyegeti az arling-toni temető alacsonyabban fekvő részeit. Körülötte több százan, több ezren szorgoskodtak, cipelték a huszonöt kilós cementeszsákokra emlékeztető homokzsákokat, amik alighanem súlyra sem lehettek sokkal kisebbek. Néhány nagyobb darab fickó dobálta le őket a teherautókról, és adta le azoknak, akik aztán láncban tovább adogatták, vagy a vállukra vetették, úgy cipelték a Memorial híd virginiai oldala alatt tornyosuló, távoli homokzsákfalhoz, ahol a tűzoltók irányításával megkezdődött már az építkezés is.

A folyó és az eső harsogásától alig lehetett hallani bármit is. Az emberek elordítozták egymásnak a legújabb híreket. A repülőtér víz alatt volt, Alexandria szintúgy, az Anacostia több mérföld hosszan elárasztotta a völgyét. A Mall természetesen egyetlen nagy tó lett.

Frank biccentett, bármit mondtak is neki, meg sem próbálta megérteni, csak dolgozott, mint egy őrült. Valahol mélyen boldog volt, és ahogy körülnézett, látta, hogy a többiek is boldogok. Ez történik, gondolta, és nézte, ahogy az emberek cipelik a homokzsákokat, mint megannyi kuli egy régi kínai festményen. Valami ilyesmi kell ahhoz, hogy az emberek felszabadultan merjenek nagylelkűek lenni.

Valamikor később fenn állt a homokzsákfalakon. Innen jól rálátott az áradatra. Elült a szél, de az eső éppolyan keményen szakadt, mint bármikor. Frank néha úgy érezte, a levegőben több víz van, mint levegő. A csapat kapott egy kis pihenőt, mert elfogyott a pakolható homokzsák. A háta merev volt, kis körzésekkel próbálta ellazítani magát, épp, ahogy a fák tették egész nap. A szél gyakran irányt váltott, és hol északról, hol nyugatról pofozta őket erős, rövid fuvallatokkal. A levegő azonban most mintha fegyverszünetet kötött volna.

Az eső is enyhülni kezdett egy kicsit, épp csak szemerkélt. A Boun-dary Channelen hömpölygő, tajtékos vízen át meglátta magát a Potomacot is: a folyó barnán örvénylett, mindent betöltött, ameddig csak kelet felé el lehetett látni. A Washington-emlékmű halvány obeliszk volt a látóhatáron. A Lincoln-emlékmű és a Kennedy Center csak kis sziget volt a hatalmas folyamban. Fekete felhők alacsony boltozata ereszkedett föléjük, Frank érezte, ahogy a levegő a víz és a felhők között ide-oda ráng, csapong. A szabálytalan szélrohamok dacára sem fázott, kimelegedett a nagy munkában, vizes volt, de csak a kezét és a fülét csípte a szél. Állt, a hátát nyújtogatta, érezte, hogy a derekában minden izom fáradtan sajog.

Kis motoros hajó kapaszkodott fel alattuk a Boundary Channelen morogva, köhögve. Frank nézte, ahogy elmegy, azt számolta, milyen alacsony lehet a merülése. Nyolc, akár tíz méter hosszú lehetett, karcsú vitorlásra emlékeztető formájú mentőhajó, a teste tompazöld, a vízben már-már láthatatlan. A megvilágított kormányosfülke fénye kirajzolta az orrban álló, magányos alakot. Úgy nézett ki, mint az egyik őrült nővér a Ne nézz vissza! című, régi filmben.

A nő végignézett a homokzsákfalon, Frank azonnal felismerte. A nő volt a liftből, Bethesdából. Döbbenten a szájához kapta a kezét, és odaordított.

– Hé! – Olyan hangosan ordított, amilyen hangosan csak tudott, kipréselt minden levegőt a tüdejéből.

Úgy tűnt, a nő nem hallotta meg az áradat és az eső harsogásán át, és mintha azt sem látta volna, hogy integet neki. A hajó lassan eltűnt a csatorna ívét követve, Frank észrevette a tatján a fehér betűket – GC-X88A –, aztán már itt sem volt. A hajó keltette hullámok nekicsapódtak a homokzsákoknak, és tovább locsogtak.

Frank kirángatta a telefonját a széldzsekije zsebéből, a fülébe dugta, és rákattintott az NSF éghajlati irodáját hívó gombra. Szerencséjére Kenzo vette fel.

– Kenzo, itt Frank. Figyelj, írd le ezt a betűsort, nagyon fontos! GC-X88A, megvan? Olvasd vissza! GCX88A! Rendben. Huhh. Oké, figyelj, Kenzo, ez egy hajó nyilvántartási száma, egy úgy nyolcméteres hajó tatján volt. Nem tudom, hogy magánhajó vagy köztulajdon, de tudnom kell, kié. Ki tudnád nekem deríteni? Idekinn vagyok a szakadó esőben, és nem látom elég jól a telefonomat, hogy megnézzem a neten!

– Megpróbálhatom – mondta Kenzo. – Nézzük csak... Úgy tűnik, hogy a hajó a Roosevelt-szigeti kikötőhöz tartozik.

– Az logikus is lenne. Van hozzá telefonszám?

– Hadd nézzem... annak benne kell lennie a parti őrség feljegyzésiben. Várj csak, nem nyilvános fájlok. Tartsd egy pillanatig! Kenzo imádta az efféle kis problémákat. Frank várt, igyekezett nem visszafojtani a lélegzetét. Az csak ösztön lett volna. Várakozás közben megpróbálta megint felidézni a nő arcát, arra gondolt, hogy talán egy arcképkészítő programmal le tudná rajzolni, mire is emlékezik. Komornak és távolinak tűnt a nő, mintha a mítoszok egyik sorsszövő nővére lett volna.

– Igen, Frank, itt is van. Szeretnéd, ha felhívnám, és kapcsolnálak?

– Igen, de kérlek, azért írd is fel nekem!

– Oké, kapcsollak és kiszállok. Vissza kéne mennem dolgozni.

– Köszönöm, Kenzo, ezer köszönet!

Frank hallgatózott, a másik fülébe bedugta az ujját. Szünet volt, azután kicsengett. Gyorsan, sürgetve csengett ki, makacsul, mintha csak a hajó belső motorjának dohogásával is meg kellene küzdenie. Három csengés, öt; vajon ha bekapcsol az üzenetrögzítő, mit fog mondani?

– Halló?

A nő hangja volt az.

– Halló? – kérdezte újra a nő.

Franknek mondania kellett valamit, máskülönben a nő leteszi.

– Halló – mondta. – Halló, én vagyok az!

Statikus zörejjel teli csend fogadta.

– Együtt ragadtunk benn a liftben Bethesdában.

– Ó, te jó ég!

Újabb csend. Frank hagyta, hadd ülepedjen le a nőben az információ. Fogalma sem volt róla, mit mondhatna. Úgy gondolta, most a nőnél a labda, de ahogy egyre csak nyúlt a csend, rettegni kezdett.

– Ne tegye le – kérte kétségbeesetten, saját magát is meglepve –, épp most láttam, ahogy elment a hajójuk előttünk, itt dolgozom a Davis főút menti gáton. Felhívtam az információt, ott adták meg a hajója számát. Tudom, hogy nem akart... úgy értem, próbáltam utána megkeresni, de nem találtam, és láthatóan ön nem akarta... nem akarta, hogy megtalálják. Szóval bele is törődtem, hogy ennyi. De tényleg.

Maga is kihallotta a hangjából a hazugságot, úgyhogy hozzátette.

– Nem akartam, de nem nagyon láttam más megoldást. Úgyhogy amikor az előbb láttam itt elmenni, felhívtam egy barátomat, ő szerezte meg a hajó számát. Mármint hogy a fenébe ne tettem volna, ha egyszer láttam?

– Tudom – mondta a nő.

Frank mély levegőt vett. Érezte, ahogy kitölti a levegő, ahogy kiegyenesedik. Valami abban, ahogy a nő azt mondta, „tudom”, hirtelen visszahozta az egészet. Ahogy a nő összefonta a sorsukat. Egy idő után Frank hozzátette.

– Meg akartam találni. Azt hittem, hogy akkor ott a liftben, azt hitem, az...

– Tudom.

Kimelegedett a bőre. Mintha csak tűz bizsergette volna meg, egész életében nem érzett még hasonlót sem.

– De... – kezdte a nő, és Frank újabb érzelemmel ismerkedett meg: a bordája alatt összerándította a félelem. Várta, hogy célba érjen az ütés.

A csend tovább húzódott. Hirtelen lezúdult az eső, aztán amilyen gyorsan jött, el is tűnt, és Frank újra látta a szél kavarta Potomacot. Hatalmas, zubogó vízi világ, lenyűgöző, álomszerű.

– Adja meg a számát – mondta a nő.

Frank bediktálta, és hozzátette.

– Frank Vanderwal a nevem.

– Frank Vanderwal – mondta a nő, és megismételte Frank telefonszámát.

– Pontosan.

– Most pedig adjon nekem időt – mondta a nő. – Nem tudom, mennyit.

És a vonal megszakadt.

A vihar második napja úgy telt, mintha megállt volna az idő. Minden ugyanúgy folyt, mint előző nap, a környéken élők mind ugyanazt élték át, bírták ki, vártak, vártak, hátha változik a helyzet. Az eső nem esett olyan hevesen, de annyi szakadt az előző huszonnégy órában, hogy még mindig folyamatosan áradt a víz alatt lévő területekre, nem hagyván, hogy újra szárazra kerüljenek. A dagály még mindig magasabb volt, mint lenni szokott, úgyhogy a Chesapeake Bay környéki teljes Piedmont régió víz alá került. A közvetlenül életmentő típusú cselekményeken túl nem nagyon lehetett sok mást tenni, mint várni. A közlekedés megbénult. A telefonok továbbra sem működtek, és az áramkimaradások több száz ezer embert hagytak villany nélkül. A fulladásos halál előli menekvés kis híján még az újságírásnál is fontosabb lett, és bár a világ összes tájáról a főváros felé tartottak a riporterek, hogy beszámoljanak erről a látványos, rendkívüli eseményről – a szuperhatalom fővárosát szétzúzta és elmosta az eső! –, a többségük épp csak a vihar széléig jutott el. Odabenn folyamatos szükségállapot volt, és mindenkit csak a mentés, a költöztetés, a menekvés ezer módja és arca érdekelt. Kivonult a nemzeti gárda is, minden helikoptert bevetettek. Az, hogy a világ elég kép- és hanganyagot kapjon, másodrangú volt egyéb dolgokhoz képest. Ez azt is jelentette, hogy a törvények hatályon kívül kerültek, és nagy volt a nyomás, hogy mindent visszahozzanak a látványközpontú, mindig nézhető világba. A nemzeti gárda egy része a régiót övező utakon posztolt, hogy megakadályozza, hogy az emberek ugyanúgy beáradjanak a katasztrófa sújtotta területre, mint előző nap a víz tette.

Másnap kora reggelre már világossá volt, hogy bár a legtöbb területen már tetőzött az ár, a Rock Creek áradása még közel sem érte el a csúcsát. Aznap éjjel a forrásvidékére szakadt le az egész viharrendszer legnagyobb vízhozamú esőzése, és a már amúgy is eltelített vidék az összes vizet a folyó medrébe terelte. A folyó néhány meredek szakaszon ereszkedett le a washingtoni medencébe, és a hossza túlnyomó részében az északnyugati rész magasabb talajába vájt, keskeny szurdokban cikázott fel-alá. Nem volt hová elfolynia a vízfölöslegnek.

Mindez különösen az állatkertnek okozott nagy gondot, ami a Rock Creek három kanyarja által közbefogott félsziget-szerűségen terült el, és közvetlenül a szurdokra nézett. Az éjszakai, heves esőzések aztán az állatkert igazgatósága a központi irodába gyűlt, hogy megbeszéljék a helyzetet.

Épp volt náluk pár látogatóba érkezett híresség is, akik kénytelenek voltak ott tölteni az előző éjszakát. A khembalungi nagykövetség jó néhány tagja is az állatkertbe érkezett előző reggel, hogy részt vegyenek az országukból hozatott két bengáli tigris érkezési ceremóniáján. A viharban képtelenség lett volna visszatérniük Virginiába, de láthatóan egyáltalán nem bánták, hogy az állatkertben kellett tölteniük az éjszakát, csak a tigrisek és a többi állat miatt aggódtak.

Most mindannyian együtt nézték az egyik irodai számítógépen, amint a Rock Creek leszaggatja a szurdokfal szikláit, és magával sodorja őket. Kicsavart fák akadtak meg a patak fölött átívelő hidak lábában, a hirtelen felgyülemlett akadályok miatt a víz tajtékozva kitért a környező házak közé, míg csak a rögtönzött gátak, az egykori hidak nem bírták már tovább, és hatalmas törmelékfalként minden eddiginél vadabbul bele nem dőltek a vízbe, leszáguldottak, és tovább rombolták a szurdok falait. Ez és a számítógépeik modelljei is azt mutatták, hogy az állatkertet elönti az ár, méghozzá nemsokára. Úgy nézett ki, mintha valamiféle fordított Noé bárkája várna rájuk, ahol a legtöbb ember életben marad, de minden állatfajból legalább kettő megfullad.

A khembalungiak sürgették leginkább a nemzeti park alkalmazottait, hogy a lehető leggyorsabban evakuálják a teljes állatkertet. A megfelelő evakuáláshoz szükséges járművek és idő természetesen egyáltalán nem állt a rendelkezésükre, amint arra a főfelügyelő is felhívta a figyelmet, de a khembalungiak erre azt mondták, elég, ha kinyitják a ketreceket, és hagyják, hogy az állatok maguk próbáljanak megmenekülni. Az állatkerti gondozók szkeptikusak voltak, de az idegenek láthatóan nagy szakértők voltak az áradásokban, és tudták, miféle rutinfeladatok hasznosak hasonló helyzetben. Megmutattak pár képet az interneten arról, ahogy a prágai áradás után a gondozók ott zokognak a vízbe fulladt elefántok tetemei mellett, hogy megmutassák, mi vár rájuk, ha nem lépnek azonnal. Aztán felhívták a Globális Katasztrófa Információs Hálózatot, ahol kidolgozott protokoll volt erre az esetre is (veszélyeztetett állatkertek), és megmutatták élőben a műholdfelvételeket és az áradás adatait. Kiderült, hogy a szabadon engedett állatok általában nem mentek messzire, ritkán veszélyeztették az embereket (akik amúgy is többnyire bezárkóztak a házaikba), és könnyen be lehetett őket gyűjteni, amikor levonult az ár. Az adatok alapján pedig biztosra vehették, hogy a Rock Creek szintje tovább fog emelkedni.

Ezt a jóslatot könnyű volt elhinni; robajló, barna víz szegélyezte az állatkert nagy részét, kis híján a szurdok tetejéig ért már. Az állatok mindenképp hittek az árvízben, és hangosan kiáltoztak a szabadulásért. Az elefántok trombitáltak, a majmok visítoztak, a nagymacskák ordítottak és morogtak. Minden élőlény, ember, állat egyaránt rettegett a hangzavartól. Elképesztő nagy zaj volt, ilyet egyetlen dzsungelben sem lehetett hallani. Megülte a levegőt a pánik.

A Connecticut sugárút most leginkább úgy nézett már ki, mint a George Washington csatorna a Great Fallsnál: sima vízszalag a vad forgataggal párhuzamosan. Az összes mellékutcát is elöntötte a víz. A víz azonban sehol sem volt túl magas, általában csak húsz-harminc centi mély lehetett, úgyhogy a főfelügyelő maga is meglepődött, de végül kimondta.

– Jól van, engedjük ki őket, először a ketrecekből, aztán az elkerített részekről! A kaputól a park alsó részéig haladjunk. Indulás, rengeteg zárat ki kell nyitnunk!

Az alkalmazottak és a látogatók kimerészkedtek a sötét, esős napba, és a robajló, megduzzadt patak mellett elkezdték kiengedni az állatokat. Ha szükség volt rá, végighajtották őket a Connecticuton, bár a legtöbb állatot egyáltalán nem kellett noszogatni, azonnal a kapu felé vetették magukat, tudták, merre kell menniük. Néhányan azonban a ketrec sarkában gubbasztottak, és képtelenség volt kicsalogatni őket. Nem volt rá idő, hogy bármelyik ketrecnél hosszan elidőzzenek. Ha egy állat nem indult el magától, a gondozók továbbmentek, és remélték, lesz idejük visszajönni érte.

A tapírokkal és az őzekkel, szarvasokkal könnyű dolguk volt. A legnagyobb reptetőket nem ürítették ki, úgy számolták, azokat nem önti el a víz a tetejükig. A zebrák, a gepárdok, az ausztráliai állatok, a kenguruk nagy fröcskölve vágtattak el, a pandák egy csoportban tódultak ki, mintha már évek óta tervezték volna, hogyan távozzanak. Az elefántok parádéztak, a zsiráfok, a vízilovak, a rinocéroszok, a hódok, a vidrák elmenekültek. Némi tanakodás és csalogatás után a nagymacskákat is sikerült betoloncolni a mozgatható ketrecekbe, a pumák és a kisebb macskák is a helyükön voltak. A bölények, a farkasok, a tevék, a fókák, a medvék, a gibbonok egy csoportban, diadalittasan visongva, a magányos, szénfekete jaguár könnyedén, veszedelmesen csusszant bele a sárba. A hüllők és az amazoni állatok máris otthon érezték magukat. A prérikutyavárost megnyitották, a majomszigetre vezető csapóhidat leengedték, és a rettegő főemlősök szinte eltaposták egymást, úgy menekültek. A végén a gorillák kissé méltóságteljesebben cammogtak elő. Most már barnás hullámok mosták a park északi sarkát, és gyorsan felfutottak az állatkert sétányain, az alsó végen lévő ketreceket már elnyelte a sárszínű folyam. Nagyon kevés állat maradt már csak a helyén, és még kevesebben indultak meg tévedésből a patak felé: túl ijesztő volt a víz harsogása, túl egyértelmű a fenyegetés. Minden élőlény ösztönösen tudta, merre biztonságosabb.

A víz megint emelkedett. Mintha jól elkülöníthető hullámokban áradt volna. Két teljes órányi, kétségbeesett munkájukba telt, hogy kinyissák az összes zárat, és már a vége felé jártak, amikor minden eddiginél hangosabb robajt hallottak, és mocskos, törmelékkel megrakott áradat lepte el a parkot. Alighanem feljebb hirtelen átszakadt egy akadály. Az állatkert alsó részén maradt állatok vagy megfulladtak, vagy elsodorta őket a víz. A megmaradt pár ember gyorsan beterelte a pár megmaradt nagymacskát és a jegesmedvét a kocsikba, kihajtottak a bejárathoz, ráfordultak a Connecticut sugárútra. Most már a teljes északnyugati negyed volt az állatkert.

A khembalungi Úszó Tigriseket szállító kocsi észak felé tartott a Connecticuton. A tigrisek hátul voltak, a khembalungi delegáció a sofőrfülkében szorongott. Nagyon lassan, nagyon óvatosan vezettek át az üres, sötét, vízfedte utcákon. A tornyosuló fellegek alatt kis híján esti sötétség uralkodott.

Az Úszó Tigrisek nagy zajt csaptak hátul út közben. Riadtnak és mérgesnek hangzottak, talán érezték, hogy ez egyszer mintha már megtörtént volna velük. Hallhatóan nem akartak a teherautó hátsó felében raboskodni, és akkorákat ordítottak, hogy az elöl ülő emberek önkéntelenül is összegörnyedtek. Úgy hangzott, mintha a két tigris egymásnak esett volna idegességében, hatalmas testek ütköztek a kocsi falának, és a morgások, a bőgések egyre dühösebbek lettek.

A khembalungi utasok megtanácskozták az utat a sofőrrel és az állatgondozóval. Azok bólintottak, és északra mentek tovább a Connecticuton. Elég lett volna egy közepes lejtő is, hogy a végérvényesen elárasztott részeken megálljanak, de a Connecticut kitartóan emelkedett északnyugat felé. A Bradley közön sikerült nyugatnak menniük a Wisconsin felé. Amikor egy tavacska megállította az autót, visszatolattak, és északabbra megint megpróbálkoztak, követve a lejtő nélküli utcákat, míg végül ráfordulhattak a Wisconsin sugárútra. Az út most úgy nézett ki, mint egy széles, sima folyam, lendületesen áradt dél felé, de alig tenyérnyi mély lehetett. Lassan előredöcögtek a surrogó vízen át, aztán szabálytalanul ráfordultak bal kéz felől a Woodsonra. Az utcasarkon túl egy nagy társasház előtt álló, kis családi házikó előtt megálltak.

A khembalungiak kiszálltak a sötét, esős időben, bekopogtattak a konyhaajtón. Egy nő jött ki, majd rövid beszélgetés után eltűnt. Nem sokkal ezután, ha a társasházból bárki is kinézett volna az ablakán, különös látványban lett volna részük: egy csapat alak, egy részük bordóvörös ruhában, egy másik részük a nemzeti parkok jellegzetes khaki színű holmijában egy tigrist csalogatott ki egy teherautó rakteréből. A tigris nyakában három pórázzal ellátott nyakörv feszült. Amikor kihuzigálták, gyorsan becsukták mögötte a teherautó ajtaját. A legidősebb férfi felemelt kézzel megállt a tigris előtt. Felkapta az egyik pórázt, és a nyitott pinceajtó felé vezette a csuromvizes állatot. A tigris megállt a lépcső tetején az esőben, és körülnézett. Az öregember sürgetve mondott neki valamit. A ház konyhaablakából két kis arcocska meredt ki elkerekedett szemekkel. Egy pillanatig semmi sem mozdult, csak az esőcseppek sustorogtak. Aztán a tigris lement a lépcsőn.

A második éjszaka során valamikor elállt az eső, és bár a harmadik nap hajnala szürkén és ázottan köszöntött rájuk, a felhők felszakadoztak, és sebesen elvitorláztak észak felé. Reggel kilencre kisütött a nap, fényesen ragyogott le a nagy vattapamacs felhők közül az elárasztott városra. A levegő szeles volt, nyugtalan.

Charlie már a második éjszakát töltötte az irodában, és amikor felébredt, kinézett az ablakon, és abban reménykedett, hogy hátha eléggé enyhült a helyzet ahhoz, hogy végre megpróbálhasson hazajutni. A telefon még mindig nem működött, de Anna e-mailjei mindenről tájékoztatták és megnyugtatták – legalábbis a khembalungiak érkezéséig. Akkor Charlie egy kicsit megijedt, és nemcsak azért, mert a pincéjükbe beköltözött egy tigris, de azért is, hogy a khembalungiak mennyire érdeklődnek Joe iránt. Erről persze nem írt a válasz e-mailekben, de határozottan haza akart már érni.

A helikopterek és a léghajók belepték az egész légteret. Most végre a világ összes televíziós társasága megmutathatta felülről is az áradás mértékét. Washington belvárosának túlnyomó része továbbra is víz alatt állt. Az óriási, sekély tó pont a város leghíresebb, legismertebb részeit öntötte el, az egész úgy nézett ki, mintha valaki a Mall Tükörmedencéjének őrült léptékű mását próbálta volna elkészíteni. A hatalmas medencébe lefolyó patakok és folyamok még mindig áradtak, úgyhogy az új tónak nem volt esélye leapadni. A tiszta reggeli napfényben a víztükör barnán csillogott, mint a tejeskávé, tajtékos habbal.

A tóban persze ott állt több száz szigetté vált épület, néhány valódi sziget, és pár autópálya-felüljáró, ami most az Anacostia völgye fölött átívelő hídként teljesített új szolgálatot. A Potomac továbbra is átözönlött a tó nyugati partján, felfelé is, lefelé is kilépett a medréből, mindenhol elöntötte az alacsonyabban fekvő területeket. A felszínén mindenféle szemét úszott, minél lejjebb ért, annál lassabban. Úgy tűnt, hogy az apály még csak most kezdte el visszaszívni a hatalmas víztömeget a tengerbe. Ahogy a reggel délelőttbe fordult, egyre több hajó jelent meg. A tévében a légi felvételeken úgy nézett ki az egész, mint valami különös regatta – az egész Mall úgy festett, mintha egy Ming korabeli kínai ünnepséget rendeztek volna meg rajta. Sokan olyan összeeszkábált járműveken szálltak vízre, amik egyáltalán nem tűntek vízbiztosnak. A járőröző rendőrök elkezdték megkérni azokat, hogy akik nem vettek részt a mentőakciókban, hogy távozzanak, mondta az egyik riporter, bár láthatóan nem jártak sok sikerrel. Olyan új volt a helyzet, hogy még nem alakult ki benne a törvényes rend. Motorcsónakok cikáztak fel-alá nagy hullámokat vetve. Evezősök gürcöltek, kajakosok hasították a vizet, de akadtak úszók is. Néhányan a csónakázótóról beszerzett kék vízibiciklikkel utazgattak, úgy parádéztak a Mallon, mint valami felséges mini-gőzhajóflotta.

Bár a Mallon filmezett képek uralták a médiát, néhány csatornán más környékekről is szó esett. A kórházak dugig teltek. A kétnapos viharban sokan vesztették életüket, egyelőre sejteni sem lehetett, hányan, de sokakat sikerült megmenteni. A harmadik délelőtt első felében a tévés helikopterek gyakran megszakították a videofelvételüket, hogy kimentsenek háztetőkön rekedt szerencsétleneket. A délnyugati részeken és az Anacostia medencéjében folyamatos volt a csónakos mentés. A Reagan repülőtér továbbra is víz alatt volt, és egyetlen járható híd sem maradt meg a Potomacon egész Harpers Ferry-ig. A Potomac nagy vízesése most csak óriási örvénynek tűnt a szinte egybefüggő, a szűk szurdokból kilépő áradatban. Az elnököt Camp Davidbe evakuálták, szövetségi katasztrófa sújtotta övezetnek nyilvánította Virginia, Maryland és Dela-ware államok teljes területét – Washington D. C. az elnök megfogalmazása szerint „még annál is rosszabb” volt.

Charlie telefonja csipogni kezdett. A férfi azonnal felkapta.

– Anna?

– Charlie! Hol vagy?

– Még mindig az irodában. Te otthon?

– Igen! A fiúkkal el sem mozdultunk itthonról. Itt vannak velünk a khembalungiak is, megkaptad az e-mailjeimet?

– Válaszoltam is rájuk!

– Jaj, tényleg! Őket az állatkertben kapta a vihar. Egész idő alatt próbáltalak telefonon utolérni.

– Én is, kivéve, amikor aludtam. Jaj, úgy örültem az e-mailjeidnek!

– Igen, azoknak én is. Örülök, hogy jól vagy. Micsoda őrület! Az egész épületeteket elárasztotta a víz?

– Nem, egyáltalán nem. A fiúk hogy vannak?

– Ó, ők tökéletesen. Imádják az egészet. Alig tudom benn tartani őket.

– Nehogy kiengedd őket!

– Á, dehogy. Szóval az épületeteket nem árasztotta el a víz? De hát nincs az egész Mall víz alatt?

– De, kétségtelenül, viszont az épület nem ázott be, legalábbis nem nagyon. Zárva tartjuk az ajtókat, és próbáljuk szigetelni az aljukat. Nem tökéletes, de egyáltalán nem vészes a helyzet. Csak fenn kell maradni az emeleten.

– A generátorok működnek?

– Igen.

– Úgy hallottam, sok helyütt felmondták a szolgálatot.

– Igen, azt hiszem, sejtem is, hogy miért. Senki sem számított ilyesmire.

– Nem hát. A generátornak a pincében a helye. Mekkora marhaság!

– A miénk is ott van...

– Tudom. De fenn van azon az asztalon, úgyhogy még működik.

– És mi a helyzet a kajával, van mit ennetek? – Charlie megpróbálta maga elé képzelni a konyhaszekrény tartalmát.

– Igen, akad még ez-az. Tudod, hogy van ez. Nem tökéletes. Most már hamar kéne valahonnan szereznünk ennivalót, különben baj lesz, de pár hétig azért még elvagyunk.

– Nahát, akkor minden rendben. Addigra szerintem azért csak rendeződik a helyzet!

– Gondolom. De a vízellátással is lehetnek gondok.

– Mennyire hamar vonulhat le az ár?

– Nem tudom, honnan is tudnám?

– Mit tudom én, te vagy a tudós!

– Jaj már!

Egy ideig csak hallgatták egymás lélegzetét.

– Örülök, hogy beszélhetek veled – mondta végül Charlie. – Szörnyű volt így elszakadni tőletek!

– Szörnyű hát!

– Errefelé már minden tele van csónakokkal – mondta Charlie. -Megpróbálok a lehető leghamarabb hazaevezni. Ha egyszer kivisznek a partig, simán hazagyalogolhatok.

– Nem feltétlenül. A Taft híd a Rock Creek fölött leomlott. Azok alapján, amit a hírekben láttam, lehet, hogy csak a Massachusetts sugárúti hídon tudsz majd átmenni.

– Igen, láttam a Rock Creek-i áradást, döbbenetes volt!

– Tudom. Az állatkert meg minden... Drepung azt mondja, a legtöbb állatot be tudják majd fogni, de én azért kíváncsi vagyok, mi lesz. – Annát legalább annyira feldúlta az állatkerti állatok halála, mint az embereké. Nem sok különbséget látott a két kategória között.

– Akkor majd azon a hídon megyek, amit említettél – mondta Charlie.

– Vagy megkérheted a csónakosodat, hogy a Rock Creektől nyugatra tegyen le, Georgetownban. Mindenképp vigyázz magadra! Ne csinálj ostobaságot, csak hogy hamarabb hazaérj!

– Nem fogok. Rendszeresen hívlak, legalábbis megpróbállak. Borzalmas volt, hogy nem beszélhettünk!

– Tudom.

– Oké... Nincs sok kedvem letenni, de azt hiszem, nem ártana. Csak előbb hadd beszéljek a fiúkkal!

– Jól van! Beszélj először Joe-val, nagyon felzaklatta, hogy nem vagy itt, egyfolytában utánad kérdezősködött. Jobban mondva követelte, hogy jelenj meg, tudod...

Aztán Charlie hirtelen majd megsüketült.

– Appa!

– Joe!

– Pa! Pa!

– Igen, Joe, apa az! De jó hallani a hangod, kölyök! Dolgozom, de nemsoká hazamegyek, haver!

– Pa! Pa! – Aztán valamiféle nyöszörgés. – Kaar Pa!

– Semmi baj, Joe – mondta Charlie, de elszorult a torka. – Mindjárt otthon leszek. Ne aggódj!

– Pa! – visítás.

Anna visszavette a telefont.

– Bocs, hisztizni kezdett. De Nick is beszélni szeretne veled.

– Helló, Nick! Vigyáztál anyára és Joe-ra?

– Persze, vigyáztam, de Joe egy kicsit ideges.

– Majd kiheveri. Milyen odafenn a helyzet?

– Égettük azokat a hatalmas gyertyákat, meg építettem egy tök nagy tornyot az olvadt viaszból, tök állat lett! Drepung és Rudra is átjöttek, és hozták a tigriseiket, az egyik a teherautójukban van, a másik a pincénkben!

– Hű, az menő! De ha már szóba került, figyelj oda, hogy a pinceajtó mindig be legyen zárva!

Nick nagyot nevetett.

– Persze, hogy be van zárva, apa! Anyánál van a kulcs.

– Helyes. Sokat esett odaát?

– Azt hiszem, igen. Látni, hogy a Wisconsinon is áll a víz, de az autók azért még járnak rajta. A súlyosabb dolgokat mi is csak a tévében láttuk. Anya nagyon aggódott érted. Mikor jössz már haza?

– Amint tudok.

– Siess!

– Ne aggódj, igyekszem. Azt hiszem, most egy pár napig nem kell iskolába menned. Figyelj, visszaadod anyádat? Szia, szívem.

– Charlie, maradj, ahol vagy, amíg nem találsz valami tényleg biztonságos módot a hazajutásra!

– Persze!

Aztán Joe ismét ordítani kezdett, és letették a telefont.

Charlie visszament a többiekhez, és beszámolt nekik a hírekről. Most már mások is tudtak telefonálni. Mindenki egyszerre beszélt. Aztán a folyosó túlvégén kiabálni kezdtek.

Egy rendőrségi motorcsónak állt az egyik Constitutionre néző emeleti ablaknál, hogy átvigye a szárazföldre az embereket. Ez itt nyugatra indul, és a rendőr azt ígérte, hogy a végén Georgetownban is kiköt, ha valaki ott akar kiszállni. Charlie ennél jobbat nem is remélhetett, ha át akart kelni a Rock Creektől nyugatra, hogy onnan hazagyalogolhasson. Úgyhogy amikor rá került a sor, kimászott az ablakon, le a jókora csónakba. Egy középiskolában bemagolt Robert Frost-vers pár sora jutott az eszébe hirtelen.

Sok év telt így, de végül zörgettek

Tudtam, az ajtónak zárja nem lett

Ám ismét zörgettek, az ablak tárva várt

És kimásztam a párkányon át.

Felnevetett, és előre egyensúlyozott, hogy helyet csináljon a többi utasnak. Különös, hogy mik jutottak az ember eszébe. Hogy is volt tovább ez a vers?... Nem jutott az eszébe. Nem is számított, a megfelelő pár sor eszébe jutott ennyi év csendes várakozás után is. Úton volt hazafelé.

A motor felmorajlott, a csónak elsiklott a ház mellől, és ráfordult a Constitution sugárút széles ívére. Aztán balra, ki a Mall széles tükrére.

A Mallon csónakáztak.

A Nemzeti Galéria a Taj Mahalra emlékeztette: ugyanúgy tükröződött a vízben, ugyanolyan hófehér kőpalota volt. A Smithsonian épületcsoportja lenyűgöző volt. Kétségkívül egész éjszaka dolgozhattak, ha mindent fel akartak vinni a vízszint fölé. Mennyi tennivaló volt még hátra! Charlie megkapaszkodott, olyan döbbent volt, hogy attól tartott, egyszerűen csak elveszti az egyensúlyát, és belefordul a vízbe. Lehet, hogy a csónak is billegett, de az igazság az volt, hogy a látvány vágta így fejbe. A tévé képernyőjén látni mindezt egy dolog volt, élőben megtapasztalni egy másik. Alig hitt a tulajdon szemének. Odafenn fehér felhők táncikáltak a kék égen, a lapos, barna tó ragyogott a napsütésben, visszatükrözte a mennyek kékjét, minden friss volt és ropogós – olyan valós, amilyen valós csak lehetett. Vagy annál is valósabb. Egy hallucinációja sem volt soha ilyen valódi, mint itt ez a tó.

A kormányos dél felé vitte a csónakot. Délről fogják megkerülni a Washington-emlékművet. Lassan pöfögtek el mellette. Úgy tornyosult föléjük, mint egy nílusi obeliszk; a tövében minden csónak és hajó apró kis mütyürnek tűnt.

A Smithsonian épületei úgy három-négy méter mély vízben álltak. A nagy bejárati ajtók boltíves teteje úgy emelkedett ki a hullámok közül, mint megannyi csónakbejáró. Némelyik épületnek ez igazi katasztrófa lehetett. Mások lépcsősorral nyitottak, vagy magasabb volt az alapjuk. De akárhogy nézte is Charlie, elszomorító látványt nyújtott az egész. A hajó kellemes sétatempóban haladt észak felé. A Mall nyugati felét szegélyező fák a távolból vízi cserjéknek tűntek. A vietnami emlékmű teljesen elmerült. A Lincoln-emlékmű egy saját kis dombocskán állt, de olyan közel volt a Potomachoz, hogy akár a lépcső tetejéig is vízben állhatott; lehet, hogy Lincoln lába is a vízbe ért. Charlie nem tudta volna megmondani a furcsán rövidülő fák között átsandítva, hogy milyen mély lehet odalenn a víz.

A barna tavat ide-oda tartó csónakok és hajók pettyezték. A kis kék vízibiciklik kifejezetten parádés hangulatot kölcsönöztek az egésznek, de a kajakok, az evezős csónakok és a felfújható gumicsónakok színes pettyei is neonfényt adtak a képnek, és háromszögletű vitorláikkal fel-alá cikáztak a kis vitorláshajók is. A felhőket és az eget ragyogó napfény töltötte be. A parádés hangulatra rájátszott az emberek öltözködése is Charlie látott hawaii mintás ingeket, fürdőruhát, de karneváli álarcokat is. Sokkal több fekete arc bukkant fel, mint amennyit Charlie általában a Mall környékén látott. Úgy nézett ki az egész, mintha a trinidadi Mardi Grast éjszakai vihar kergette volna szét, de másnap reggel diadalittasan folytatták volna a mulatozást. Az emberek integettek egymásnak, oda-odakiabáltak a másik hajóhoz (a fejük fölött robajló helikopterek ritka hangosak voltak), veszélyes pózokban álltak a csónakokban, ijesztően billegve fordultak körbe a kamerájukkal a kezükben. Már csak egy vízisíző kellett volna, hogy teljes legyen a kép.

Charlie a csónak orrába ment, állt, és próbálta magába inni a látványt. Kitátotta a száját, mint egy kutya. Az ablakon kimászástól újra belobbant a mellkasa és a karja, most széttárt karral, lángolva állt a szélben, égett minden tagja, csak úgy szívta magába a vízi világot. A csónak úgy pöfékelt el nyugatra, mint egy velencei vaporetto. Nem tehetett róla, nevetnie kellett.

– Talán maradhatna így az egész – jegyezte meg valaki.

A haditengerészet egyik hajója morgott fel az irányukba a Potomacon, az orrán fehér habot vetett a víz. Amikor a Malira ért, becsusszant a cseresznyefák közt egy lyukon, lejjebb vette a sebességét, megült a vízen, és jóval nyugodtabban siklott tovább kelet felé. Elég közel került hozzájuk, és Charlie érezte, hogy a biztonság kedvéért az ő hajójuk is lelassít... Aztán hirtelen ismerős arcot vett észre a hajó orrában ácsorgók között. Phil Chase volt az, úgy integetett a lehagyott csónakoknak, mint egy szemlén levő tengernagy. Néha áthajolt a korláton, és lekiabált, hogy köszönjön a mellette elhaladóknak. A vízen csónakázók jelentős részéhez hasonlóan ő is olyan vidáman nézelődött, mint aki csak ezért szállt vízre aznap reggel.

Charlie két kézzel integetett, és kihajolt a csónak oldalán. Közeledtek egymáshoz. Charlie tölcsért formált a kezével, és elordította magát, amilyen hangosan csak tudta.

– Hé, Phil! Phil Chase!

Phil meghallotta, odafordult, és észrevette.

– Hé, Charlie! – integetett vidáman, aztán ő is tölcsért formált.

– Örülök, hogy látlak! Az irodában minden rendben?

– Igen!

– Jól van! Nagyon jól! – Phil kiegyenesedett, és intett az áradás felé.

– Hát nem döbbenetes?

– De! Az! – Aztán csak úgy kiszakadt Charlie-ból a mondandója.

– Szóval Phil! Most már hajlandó vagy tenni valamit a globális felmelegedés ügyében?

Phil felvillantotta csodaszép mosolyát.

– Meglátom, mit tehetek!

JEGYZETEK

[1] NSF = National Science Foundation, azaz Nemzeti Tudományos Alapítvány. Mivel létező szervezetről van szó, ezért a nemzetközileg elfogadott rövidítését használjuk a regényben. (A szerk.)

[2] University of California, San Diego = UCSD, mi is ezen a nemzetközileg elfogadott rövidítésen hivatkozunk rá. (A ford.)

[3] RANN=Researc Applied to National Needs; Nemzeti Szükségletekre Alkalmazott Kutatás

[4] Autonóm víz alatti járművek.

[5] ALTEX, Atlantic Layer Tracking Experiment, Atlanti Rétegkövető Kísérlet.

[6] Extreme Global Research in Emergency Salvation Strategies project, EGRESS.

[7] Global Disaster Information Network, GDIN.

TARTALOM

I. Buddha érkezése

II. A szuperhatalom

III. Intellektuális erény

IV. Tudomány a fővárosban

V. Athéné és a Csendes-óceán

VI. Tőke és tudomány

VII. Valamit valamiért

VIII. Paradigmaváltás

IX. Kiváltó ok

X. Szélesebb körű hatás

JEGYZETEK