Bán Mór

A VÉRSZEMŰ

CSILLAG

A Nomádkirály-ciklus 2. regény

CHERUBION KÖNYVKIADÓ

2000

A cím angolul: Slaves of Gadur

Copyright © Bán János, 2000

All rights reserved!

Sorozatszerkesztő: Nemes István

A címlap

Szendrei Tibor

festményének felhasználásával készült

Címlap tipográfia: Graph-Art

ISBN 963 9110 84

ISSN 1215-8518

Hungarian edition © 2000 by Cherubion Kft.

Felelős kiadó:

Nemes István és Nemes Judit ügyvezető igazgatók Műszaki szerkesztő: Bihonné Király Edit

Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó

A nyomtatás és a kötés, a debreceni nyomdászat több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A nyomdai megrendelés törzsszáma: 9807.49.01

Készült 2000-ben

ÉDESANYÁMNAK...

Kérlek, vándor, ha állsz itt e földön,

Hunyd le szemed és gondolj reánk,

Talpad alatt egy végtelen börtön,

Csontjaink rejti bús síri világ,

Tudd meg hát, s most hajtsd le fejed,

Egy nemzet pusztult el itt,

S egy büszke sereg.

(Sírfelirat a Kaduz mezei csatamezőn)

Előzmények

AZ EZERÉVES HÁBORÚ

A Kárpátokon mindent elsöprő vérszláv sereg tör be, s Karpográd-nál megsemmisíti az ormosi herceg csapatait. De nem ez az egyetlen ellenséges csapás, ami Kárpáthia tartományait éri. A hódítók rusz, grakhur és kaghir segédcsapatokkal egymás után igázzák le Motia, s Vlachia Vrada városait.

Hamarosan kirajzolódik a hadjárat célja. A támadás Kárpáthia legerősebb királysága, Dunava ellen irányul. Miközben a vérszlávok átlépik a Tiszát, Thangar kán, az ország nádora mit sem sejtve haza-felé tart titkos küldetéséből. A Delebátban egy sivatagi törzs zsupája, Ráge segítségként egy ifjú harcost ad melléjük.

Zete fia, Zolta jól ismeri a Delebátot, bár nem a sivatagban született. Gyermekkorában egy titokzatos, menekülő asszony Ráge gondjaira bízta, aki dacolt a menekülők után kutató Hor-papokkal is.

Zolta a Feledők völgyén keresztül kivezeti Thangar nádort és a kí-

séretében érkező titokzatos Hor papot a sivatagból.

Ezalatt Királyvárosban baljós események követik egymást.

Az agg Savik királyt a vérszláv támadás hírei kétségbeesésbe ta-szítják, s ezen unokája, Ilora hercegnő érkezése sem enyhíthet. Az uralkodó felkészül a várható támadásra, a dunavai flottát azonban Gil admirális vezénylete alatt Aranyoskapu felmentésére indítja.

Éjjel merénylők tőrbe csalják, s meggyilkolják az uralkodót. A Ki-rályvárosban kitörő pánikon a váratlanul bevonuló garamiai légiók lesznek úrrá. Gran Goa Gotecha kán, Garamia kormányzója azonban ahelyett, hogy a vérszlávok ellen vezényelné csapatait, átveszi az uralmat a városban, lemészároltatja az ellenállókat, és előkészíti saját megkoronázását.

4

A fogságba vetett Ilora hercegnő szökni próbál, de elfogják. Kiderül, Gotecha kán asszonyául akarja őt, hogy új dinasztiát alapíthasson.

Révkapuban, a királyság déli határvárosában már menekültek ezrei tolonganak, akik a vérszláv támadás miatt kényszerültek elhagyni otthonukat. Köztük fel sem tűnik Felice cel Arcsak, a ruád tolvajlány, aki egy árván maradt fiúval, Tobával tart nyugat felé. Tervük ugyanaz, mint Thangar káné: tovább haladni észak felé. A nádor azonban keserves fogadtatásban részesül: Lungo kán, Cumane kormányzója parancsára megpróbálják meggyilkolni őt és kíséretét. A várost bekerítik a vérszláv seregek.

Thangar nádor itt értesül az ellenséges támadásról és a király halá-

láról. Kérésére Zolta is velük tart. Az ostromgyűrűn átjutva Felicével és Tobával folytatják tovább útjukat Cumane földjén. Királyvárosig azonban még számos akadályt kell leküzdeniük, amihez újabb szö-

vetségeseket találnak: Ugarri gróf, Furtorony ura és fia, Ugrin lovag csatlakoznak a különös csapathoz.

A menekültek elől hermetikusan lezárt Királyvárosba a nyomornegyed, Füstbugyor sikátorain keresztül hatolnak be. Mindenekelőtt meg kell akadályozniuk, hogy Gotecha kán – mit sem törődve a vérszláv előrenyomulással – királlyá koronáztassa magát.

Thangar nádor tudja, kevés ideje marad, hogy visszaszerezze a hatalmat, s keresztülhúzza a Hor-papok tervét. Szerencsére sikerül ösz-szegyűjtenie a nomádoktól vereséget szenvedett morvagyepűi légiók lézengő katonáit, és Kara-Kosa kánnal új, ütőképes egységeket ková-

csol belőlük. A megfelelő pillanatban a királyvárosiak segítségével felkelést robbant ki Gotecha ellen. Ezalatt segítői, Toba s egy gnóm kalmár, Morfajet egy merész ötlettől indíttatva a levegőbe röpíti a Dunára épített koronázó emelvényt. A robbantás következtében azonban nemcsak Gotechának vész nyoma, de Morfajet különös szerkezete is a Duna mélyére süllyed.

Zolta is kiveszi részét a harcból. A kavarodásban megmenti Ilora hercegnő életét, akit a Hor-papok egy vörös gályán tartanak fogva. A 5

felkelés gyilkos polgárháborúba torkollik. Az utcák hamarosan vérben úsznak. Hajnalra a garamiai katonákat leverik, s a város Thangar nádor embereinek kezére kerül.

Keserves győzelem ez: a dunavai légiókat megtizedelte a belharc, miközben a vérszláv sereg Királyváros közelébe érkezik. Az összecsapás elkerülhetetlen, és semmi jóval nem kecsegtet...

6

I. fejezet

FEHÉR ÉS VERES SÁRKÁNY

1.

Agulai teste észrevétlenül hatolt át a sötétségből és a ködből szőtt falon. Láthatatlan kezek emelték a magasba, mégis mindvégig lapocka-iban érezte a derékalj nyomását.

Sátrában feküdt, a köd mégis akadálytalanul áramlott befelé a hideg éjszakából. Megborzongott. Gonosz álom ez: elárulja magát, fel-fedi valódi mivoltát, s mégis oly valószerű. Agulai nem szerette az ilyesfajta álmokat.

Izmai önkéntelenül is görcsbe rándultak, amikor a sátor lapjára rávetült az a kimondhatatlanul sűrű árnyék.

Dermedten figyelt.

A tábortűz fénye lassan közeledő, hatalmas alak körvonalait festette a sátorlapra. Tagbaszakadt démon volt, irdatlan végtagjainak egyetlen csapásával elsöpörhette volna a harcos sátrát. Mégis csöndben közeledett: még nyálkás lábainak csusszanása sem hallatszott a füvön.

– Nem látja senki sem? Hát alusznak mind, az őrök odakinn? – A nomád kábultan próbált feltápászkodni a feje mellé erősített bőr-pajzsba kapaszkodva. Nem sikerült: megszédült, és visszahanyatlott a derékaljra. Fejében ezer dühödt méh dongott, agyvelejét csípdelve, hajszálvékony repedéseket hasítva dobhártyáján.

Átkozott zümmögés!

Felpillantott, de minden eszeveszetten forgott körülötte, éppen ellentétes irányban forrongó gyomrával.

– Kárhozat! Végem!

A ködgomolyag ekkor már teljesen betöltötte a sátrat, s csípni kezdte Agulai szemét. Mozdulni akart megint, de a kintről közeledő

7

teremtmény bilincsbe verte akaratát. Igen! – Agulait megdermesztet-te a felismerés. A köd falán át kibontakozó jövevény diadalmas ár-nyékként tornyosult sátra fölé. Ez a semmi mással össze nem té-

veszthető koponyaforma és a két lángoló szem... Agulai szíve össze-szorult. Ez Gutaur! A lelkek csónakosának szolgája.

Érte jött volna?

A kétségbeesés e pillanatban halálfélelmén is felülkerekedett. Hiszen a lelkek csónakosa nem a harcmezőn érte utol, nem a törzs hadi ösvényei mentén lesett rá, hanem éjjel, álmában lepte meg.

Ez hát a büntetése!

Miért engeded, Öregisten, hogy így legyen, miért?

Lehunyta szemét, s keze a nyakában hordott amulettre tévedt. A szarvas nem fogja megvédeni, ezt jól tudta. Nem is várta tőle. Néma fohásszal a szarvasanyának ajánlotta lelkét, ahogy azt a harcosnak tennie kell, mielőtt a szolgáló magával ragadja a világvégfalon túli tartományba.

Érezte maga körül az erjesztett gaiszka bűzös kipárolgását, s egy pillanatra elszégyellte magát: így kell a csillagösvényre lépnie, ilyen mocskosan, méltatlanul? Gyalázat!

Miért nem korábban?

Elég lett volna néhány átkozott hét!

Akkor még büszke harcosként állhatott volna az Arany Atyácska színe elé, teljes fegyverzetben, övén a csatákban szerzett dicsőséget idéző rovásokkal.

Nem így...

Tétován arcához érintette kezét: több napos borosta és bőrére szá-

radt, ragacsos gaiszka.

Bűn... fertő...

Miért, miért éppen most?

Utolsó kísérletet tett, hogy feltápászkodjon, mielőtt a démon belép a sátrába, de keserűen tapasztalta, hogy remegő izmai nem engedel-meskednek akaratának. Vajon az ital tette ezt vele, vagy valóban Gutaur rontó varázsa hatása alá került?

8

Itt hát az idő...

Gépiesen mormolni kezdte az ösvényének első mondatait. Sejtette, nem méltó rá, hogy ajkain e szavakkal térjen a csillagösvényre, de valahol lelke mélyén remélte, hogy az Arany Atyácska emlékezni fog majd megannyi csatában szerzett érdemeire is.

Nemcsak a gyalázatra...

Itt állok az út elején, üres kézzel, meztelen lélekkel, ahogy a porból megalkottál. Vigyél, uram, engem, vezess az ős atyákhoz! Vezess a pusztába, ahol nincsen kezdet és nincsen vég! Vezess az égig érő

fához, minek gyökere a múltba markol, s melynek ágain az eljövő

csillaga vár...

Halk reccsenéssel hasadt fel feje mellett a sátor lapja. Kinyitotta szemét. Most már ez is elviselhetetlen fájdalmat jelentett: szemhéja alatt millió, izzó tű hasított szaruhártyájába.

Igen... A démon odakint lihegett, sötét körvonalai reszkettek a fáklyafényben.

A csillogó karmok lassan tépték tovább a nemezt, mintha eleven húst szakítottak volna. Ebben a pillanatban, a sátorlapon felhasadó, három csíkon át vöröslő tűzfény tört be a sötétbe.

Agulai felüvöltött, hátratántorodott, de már későn kapta karját ar-ca elé.

Égett hús bűze terjengett, s ahogy odanyúlt, kezét is megperzselte a forróság. A sátorlap hirtelen lángoló cafattá zsugorodott körülötte.

Agulai érezte, hogy arcán három, keskeny égéscsík izzik a túlvilá-

gi fény lenyomataként. Ez felrázta: egy csapásra felizzott a lelke mé-

lyén parázsló ősi düh.

Jól van!

Gyere, démon! Küzdjünk meg hát!

Agulai tántorogva talpra állt, remegő térdei éppen csak megbírták súlyát. Vaksin tapogatózott maga körül, szablyáját kereste, vagy bármiféle fegyvert, amivel megnehezíthetné Gutaur dolgát, de nem talált semmit, esetlenül kapálózott maga körül, elbotlott valamiben, 9

és elterült a földön.

– Átkozott! Hát harcolni sem engedsz? Szégyen és elkeseredés öntötte el tudatát.

Az lett volna a csoda, ha annyi gaiszka után, amit éjszaka vedelt, egyáltalán talpra bírt volna állni. A szablyájának pedig itt kellett volna lennie, a bőrpajzsra akasztva, de homályos emlékképeiben felrémlett, amint öntudatlan részegségében a sátor valamelyik sarkába hají-

totta, sok-sok órával elébb.

– Kárhozat! Miért éppen most?

Hirtelen csönd támadt körülötte...

Agulai megérezte, hogy a sűrű, démoni árny már a feje fölött tornyosul; odakintről hideg szél áramlott a sátorba, de nem űzte el a szörnyeteg dögletes bűzét.

A nomád levegője bennszegett, ahogy szűkölve a földhöz préselte testét.

– Miért nem merek szembenézni vele? – kérdezte magától. Saját félelme rettentette leginkább. Félelem, amit korábban soha nem érzett.

Ide jutottam hát?

Megérdemlem a halált!

Kipréselte tüdejéből a levegőt, s minden erejét összeszedte, igye-kezve elűzni tudatából az arcát kínzó fájdalomhullámokat.

Kelj fel! Utoljára, kelj fel, és nézz szembe vele!

A belső parancsnak engedelmeskedve megszűnt remegése, s a hideg szél mintha még az undorító gaiszka-párát is kisodorta volna agyából.

Megtámaszkodott derékaljában, és lassan talpra állt.

Aztán felemelte fejét.

– Itt vagyok, Gutaur! Értem jöttél! Készen állok!

A démon alig karnyújtásnyira állt tőle, alig tudta terjedelmes testét a sátorba préselni.

Őt nézte hatalmas, izzó szemével mintha a lelke mélyére akart volna látni. Sok száz tépőfoga megcsillant az éjszakában, tágra tátott 10

pofájából halálbűz áradt a nomád arcába.

– Itt vagyok! Készen állok!

Gutaur felbömbölt, és az üvöltés valósággal elsodorta Agulait.

Mielőtt azonban a szörnyeteg kinyúlhatott volna érte, valami elsuhant a túlvilági csónakosának szolgája mögött, aztán a következő pillanatban lángoló kaput nyitott a sátorfalon.

Kaput, a visszatéréshez.

Süvítő szél kélt a mélyből, és a sátorlap hasadékán beáramló fényözönben, elérhetetlen messzeségben, egy irdatlan katedrális körvonalai bontakoztak ki a semmiből.

Agulai egykedvűen vette tudomásul, hogy a démont megragadja valami, és elrántja a közeléből.

Belebámult a fényáramba.

A lángfal nem csalta meg érzékeit, tudta, a katedrálist a valóságban örök sötétség burkolja. A fekete víz, mely körbevette, hirtelen megelevenedni látszott. A mélyből idegen tekintetek meredtek rá.

Mind némán figyelték, amint a szárnyas szörnyeteg acsarkodva, po-fáját csattogtatva hátrál, egyre kisebb lesz, aztán eltűnik a katedrális előtt megnyíló kapuk egyikében.

A nomád egy kardot látott lebegni a víz felett. A fénylő fegyver felrepült, rongyos gyolcscafatok lebegtek körülötte, lángra kaptak, felizzottak, aztán fekete pernyeként hullottak a tengerbe. Agulai ön-kéntelenül kinyújtotta kezét a kardért, pedig tudta, nem őt illeti. Még-is, elviselhetetlen vágyat érzett, hogy megérinthesse, csak egy pillanatra, hogy reszkető ujjaival végigsimíthassa a fénylő pengét.

Valahol, Gadur kapui mögött tehetetlen dühvel tombolt a szörnyeteg, s e pillanatban valami megmoccant a katedrális mélyén.

Agulai képtelen volt tovább a fénytengerbe bámulni. Arcán a há-

rom égéscsík füstöt vetett, szemei könnybe lábadtak a fájdalomtól.

Megszédült, szeretett volna megkapaszkodni valamiben, de ijedten kapta maga elé a kezét.

Valami megérintette a vállát.

11

2.

Hűvös kéz volt, nyugtató.

Felült. Saját üvöltésének visszhangja lebegett körülötte a sátor csendjében. Ő kiáltott, egyedül ő.

Oldalt fordította fejét: a sátorlapon három felszakadt csíkot pillantott meg, melyen túl még csak sejtelmesen derengett a közelgő hajnal fénye.

Gadur lángoló kapuja megnyílt, s Gutaur mégsem ragadta magá-

val?!

Ó, Öregisten, hát megláthatom napod fényét? Megszabadítottál a lelketlen szörnyeteg karmaiból?!

Önkéntelenül is arcához kapott. Ujjai égett sebeket tapintottak, ahol álmában a lángcsíkok bőrébe égtek. A kéz ismét a vállához ért.

Nem zavarón, szinte szégyenlős finomsággal.

Az a kéz.

Agulai nagyot nyelt, és megérintette a vállán nyugvó puha ujjakat.

A hajnal lopva közeledett, odakünn még engesztelhetetlen, hideg szél fújt a Duna felől. Talán könnyű záport hoz keletről. A levegőnek esőszaga volt.

– Anyám – szólt a nomád száraz hangon. Ismerős érzés kerítette hatalmába: a fejében dongó méhsereg, az agyába akaszkodó fájda-lomkarmok, az izmait emésztő tehetetlenség... – Hogyan jutottál át az őrökön?

A nő, ki mögötte állt, elmosolyodott. Mi mást kérdhetne, kinek élete függ az örök éberségétől? Sohasem szokja meg, hogy akadnak fortélyok, melyek örökre rejtve maradnak egy íjász zöm kapitánya előtt. Pedig Agulai jól tudta, hogy az érkező ismeri Csák törzsének szokásait, hisz’ ereiben a nemzetség vére csörgedez.

– Jöttem, hogy figyelmeztesselek! – mondta az asszony szelíden.

– Hamarosan indulnod kell! – Gyengéden megcirógatta a fiú összetapadt, csimbókos fürtjeit.

– Te küldtél álmot rám? – kérdezte Agulai, és lassan hátrafordult.

12

Ki előtte állt, apró termetű, szinte töpörödött nomád nő volt, legalább negyven esztendős, de még mindig igézően szép. A halvány hajszálráncok is szépek voltak arcán. Nagy, barna szeme melegen sugárzott, s csupán ősz haja árulkodott koráról. Zöld köpenyt viselt, amit aranyveretű nomád övvel fogott össze derekán. Az övön a szarvas ugró, arany figurája csillogott.

– Álmok... – mondta mosolyogva – Én nem tudok álmot ébreszteni, fiam. Amit láttál, talán nem is álom volt! – Vékony ujjai megérintették a fiú arcába égett csíkokat. – Gutaur a közelben vadászik... érzem.

Agulai megpróbált felkelni, de a gaiszka-pára, amiben fetrengett, visszarántotta.

– Hát igaz... – sóhajtott az asszony szomorúan. – Nem hittem, hogy az. – Körbepillantott a sátorban. Fegyverek, ruhák szanaszét hajigálva, a földön serlegek és kupák hevertek, s mindent betöltött a gaiszka émelyítő bűze. – Jaiga azt mondta, napok óta színedet sem látni! – hangja ridegen, szemrehányón csengett. – Azt mondta, részegen fekszel egész nap!

Agulai nem felelt, lehorgasztott fővel ült a derékalján, erőt gyűjtve a következő kísérlethez.

– Jaiga azt is mondta, napok óta nem láttak az ostromlók között sem! – Az asszony hangja most már dühösen visszhangzott a nemez-lapok között. – Anghel fia gyáván, részegen megbúvik vackában, míg a többiek harcolnak!

Agulai a fülére tapasztotta remegő kezét.

– Hagyd abba, kérlek, anyám!

Az asszony mögé lépett, és gyengéden felemelte a nomád borostás, ragacsos arcát.

– Neked kell abbahagynod, fiam!

Agulai bólintott, elérkezettnek látta az időt, hogy újra megpróbáljon feltápászkodni. Ezúttal sikerült is, kinyújtóztatta elgémberedett tagjait, odatántorgott a bejárathoz, aztán felhajtotta a sátor fedőlapját, hogy a hajnal halvány fénypászmái elűzzék az álom ködgomolyagja-13

it.

Még mindig tarkóján érezte a forró leheletet, amit a karnyújtásnyira várakozó démon bocsátott rá.

Nem álom volt... A csontjaiban érezte – jaj, de mennyire érezte, hogy nem álom volt! Több annál! A bizonyosság tudatát sámán nagyapjától örökölte. Agulaiban nem sok közös volt Marug kopárral, talán csak azok a jövőmutató látomások, melyek időről-időre erőt vettek rajta.

Mint most.

Így érezte meg, mikor kap sebet, mikor aratnak diadalt, mikor fordul rosszra a harc sora. Gyakorta megsejtette, minek kell történnie, de anyja bölcs tanácsára minderről hallgatott társai előtt.

Csak éppen azon a napon nem segítette semmiféle látomás.

Azon a gyűlölt, átkozott napon, amikor végleg elhagyta a szerencséje.

– Mit mondtál, anyám? – akadozva próbálta felidézni az asszony szavait. – Hová kell indulnom hamarosan?

Anács kalud, Csák törzsének legszebb asszonya talányosan nézett rá. Mintha a válasz ott rejtezett volna magában a kérdésben, vagy mintha a kérdés maga volna a válasz. Agulai ismerte ezt a tekintetet.

Most azonban túlságosan fáradt volt a Gutaurral megélt éjszaka után, semhogy e talányon törje a fejét.

– Anyámnak tudnia kell, hogy méltatlan vagyok mindenre immár.

Igen, igaz. Részegen fekszem itt egész álló nap, senki nem mer zar-gatni! Hallom, ahogy a harcosok pusmognak a hátam mögött, ha ki-teszem a lábam... Ő az! – mutatnak rám, ha elhaladok mellettük. Ő

az! Ő tette! Miatta történt minden...

– Ostobaság! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Anács kalud. – Nem lenne szabad kínoznod magad, fiam. Ami történt, megtörtént...

– Megtörtént... – bámult fásultan maga elé Agulai. – Igen, megtör-tént...

– A harcosok között a helyed! Ma újabb ostrom kezdődik.

14

– Tudom... – sóhajtotta a nomád. – Nagy csata lesz, az Öblös-toronynál... A gezibek tegnap óta hordják a földet a folyóba. Azért azt tudom, mi történik körülöttem!

Felnézett, hogy lássa anyja arcát, de meglepetésére semmiféle ér-zelmet nem olvashatott le róla.

– Fiam! – mondta Anács kalud. – Ami történt, megtörtént!

– Ha csak ezért jöttél, hogy ezt mondd, anyám, hiába jöttél. Ezt tudom magam is.

Az asszony fia szemébe mélyesztette tekintetét.

– Más ok hozott ide!

Agulai nyugalmat erőltetett magára. Semmiféle joga nem volt többé büszkeséget méltóságot színlelni.

Pár pillanatig csönd volt majd Anács kalud halkan folytatta.

– Egy embert hoztam hozzád, fiam. Vendéget ki messziről jött, s téged keres.

Vendég? – Agulai szeme elkerekedett.

Anács kalud illedelmesen félreállt a fiú elől, hogy utat engedjen a lassan befelé lépkedő alaknak.

A nomád megrezzent a sátorlap csattanására. Oldalához kapott, de szablyája még mindig a sátor egyik sarkában hevert. Mire tekintete odavillant, anyja nyugtató kezét érezte ismét a vállán.

Harmadszor már ezen a pirkadaton.

– Térdelj le, fiam! Kérlek! – Még soha nem hallotta ilyennek hangját, noha maga sem tudta, mi az a különös tónus, ami ijesztővé teszi. Hisz’ sem félelmet sem aggodalmat, sem haragot nem érzett ki belőle, mégis...

Az érintéstől hűvös akarat áradt szét vállában, s kívülről szinte lát-ta is magát amint önkéntelenül térdet hajt az érkező előtt. Behunyta szemét és csak akkor nyitotta ki, amikor megérezte azt az enyhén ke-sernyés, de egyáltalán nem kellemetlen illatot, ami az idegenből áradt.

Felpillantott, s egy Hor-papot látott maga előtt. Szürke köpenyt viselt, rendjének szokásához híven mélyen arcába húzta csuklyáját, 15

alóla figyelve nagy érdeklődéssel az ifjú nomád harcost.

– Ő Apshar, a barátunk! – mondta Anács kalud szelíden. – Meg kell bíznod benne.

Agulai anyjára villantotta tekintetét, hogy lássa, hihet-e neki? Az-tán arra gondolt: ha anyja és ez a Hor-pap átjutottak a nomád sereg őrgyűrűin, akkor bizonnyal el is hitethetnek vele bármit, amit csak akarnak.

Legjobb lesz hát, ha hallgat és figyel.

Apshar különös teremtmény volt.

Más, mint a Hor-papok, akiket Agulai addig ismert. Külsejében, leszámítva az alaktalan, bő köpenyt, nem mutatkozott semmi különleges, avagy titokzatos. Mozdulatai kimértek voltak, mégis természe-tesek. Alakja sem tűnt félelmetesebbnek bármely törzsbéli férfiénál.

A szürke szövet kissé zömök, telt testet takart, s a harcos már-már látni vélte a terebélyes háj aljánál gyűrűző redőket is.

Egészen emberi – futott át Agulai agyán a gondolat.

Emberi?

3.

– Apshar kéréssel jött hozzád! – mondta Anács kalud, azzal gyorsan hátrébb lépett. – Hallgass és figyelj, fiam!

A Hor-pap most ott állt Agulai előtt, kezét összefonta maga előtt, majd csöndesen megszólalt.

– A következő éjjel... – kezdte, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna, hogy itt áll egy íjászzöm kapitánya előtt, a nomádok tá-

borának kellős közepén.

– ...a következő éjjel be kell jutnod a várba. Ahol a Duna az Öb-lös-torony alá bukik, a várfalban nyílik egy járat. Keskeny, de egy csónak éppen átfér rajta.

Agulai szeme összeszűkült.

– Hallgass és figyelj! – intette anyja, mielőtt bármit mondhatott volna.

16

– A folyó felől nem látni a bejáratot – folytatta a Hor-pap –, mert sűrű bokrok fedik. De te meg fogod találni. A járat hosszú, kell majd a csónak!

– Nem lesz rá szükség – vágott közbe türelmetlenül Agulai, s kényszerítette magát, hogy elfordítsa a fejét. – Ma bevesszük azt a vidrafészket! Nagy támadásra készülünk!

Az Apsharnak nevezett Hor-pap halkan felnevetett. Nem sértőn, épp csak éreztetve, hogy többet tud a támadásról, mint azt a harcos sejtené.

– Megbocsáss, Agulai, de nem fogjátok bevenni a várat – mondta aztán. – Sem ma, sem holnap és később sem! Ezt te is tudod.

Villámok cikáztak át a hajnali égbolton, a sátorlapot vadul cibálta a szél. Közel, nagyon közel a nomád fekhelyéhez pikkelyek csikor-dultak a saras földön.

Mintha lett volna még valaki rajtuk kívül a sátorban. Agulai arcán megfeszült a bőr, az égett csíkok fájdalmasan rándultak össze. Valami megérintette elméjét, nem erőszakosan, inkább hűvös magabiz-tossággal. A nomád csak annyit érzett, hogy elrántják szemei elől a sátor képét, s helyébe az éjszaka gonosz látomását vetítik tudatába.

Vakító fényözön... végtelen, fekete víz, felette a katedrális tömbje.

Nehéz, nyomasztó dübörgés töltötte be a levegőt, s ő már pontosan tudta, hogy miféle szárnyak tárultak fel a fehérség fátyla mögött.

Gadur kapui...

Agulai megszédült. Amint kinyitotta a szemét, a félhomályos sá-

torban anyja aggódó tekintetét pillantotta meg. Anács kalud nem mozdult, a Hor-pap háta mögül pislogott felé.

– Minden rendben? – kérdezte halkan Apshar.

Agulai bólintott. Száraz volt a torka, nyelni szeretett volna, de nem bírt. A látomás elevenen lüktetett az agyában. Kényszerítette magát, hogy ne öklendezzen.

– Nagyapád öröksége erős benned – mondta Apshar nyugtatóan. –

Ha elfogadod, hogy segíteni akarok, mindkettőnk dolgát megkönnyí-

ted.

17

Agulai bólintott. Lelke mélyén elismerte, hogy minden ereje sem elég ahhoz, hogy szembeszegüljön a Hor-pappal. A legjobb lesz, ha ösztöneire hallgat, és megbízik abban, akit anyja vezetett a sátrába.

Végtére is, ha a pap végezni akart volna vele, megtehette volna minden teketória nélkül, s ugyanolyan észrevétlenül távozhatott volna, ahogyan érkezett.

– Jól van – mondta vidáman Apshar, látva az Agulai szeméből megvillanó beletörődést. – A részleteket később is megbeszélhetjük.

Előbb azonban gyűjts össze néhány szükséges holmit az éjjeli utunk-ra! Kell egy csónak, fegyver, kötél és persze fáklya. A járat hosszú.

Hosszú és nagyon mélyre vezet.

A nomád felállt. Köhögni kezdett, valami kínzón kaparta a torkát.

Átkozott gaiszka! Elveszi az ember minden erejét!

Elég volt!

Váratlanul olyasfajta nyugalom szállta meg, amit csak Marug ko-pár órákon át tartó, álomba ringató kántálása közepette érzett, amikor a felfelé szálló, fehér füst megtisztította a kétkedők fejét, s messzire űzte az ártó gondolatokat.

Kihúzta magát, megnyújtóztatta tagjait. Nincs mitől tartania. Ez az egy világossá vált számára.

Széles mellkasa acélosan domborodott, csontos arcán megfeszült a bőr. Anács kalud büszkén suhant arrébb, hogy utat engedjen a fiú-

nak. Ilyennek akarta látni megint, amilyen mindig is volt.

– Menj, mosakodj meg! Rád fér! Aztán majd beszélünk!

Apshar csuklyája alatt vidám tekintet villant meg, amikor a nap első, egyenes fénysugara betűzött a sátor keskeny bejáratán.

4.

Aranyoskapu fölött ritkás, fekete füst gomolygott. A nomád íjászok napkelte óta nyugtalanították az erősség védőit. Tüzes nyilakkal el is értek némi eredményt; a Vízivárban szinte minden órában lángra kapott valami. A nádtetők java részét a várnépek ugyan vizes bőrökkel 18

takarták, de a kiszáradt falakat nem tudták mindenütt egyenletesen locsolni a Duna vizével, s ez megbosszulta magát.

A nomádok táborában azonban mindhiába kísérte üdvrivalgás a fellobbanó tűzcsóvákat. Ha a gerendák lángra is kaptak, a tüzeket hamar eloltották odabenn, így a szakadatlan nyilazás különösebb kárt nem tett sem a védőkben, sem a falakban.

Napok óta tartott az ostrom, s egyre inkább emlékeztetett türelem-játékra, mint háborúra.

Amikor Göböl, Csák törzsének legravaszabb kenéze megtervezte a támadást, a nomádok szentül hitték, hogy az évtizedek óta áhított vár végre a kezükre kerül.

Thangar kán fészke Nomádia felől – a Duna jobb partjáról – be-vehetetlennek bizonyult. Több tucat, hónapokig húzódó, véres ostrom sem rengette meg a Csillagvár sáncait, ám alaposan megritkította a rohamra induló, s a gyalogos harchoz kevésbé szokott nomádok sorait.

Amikor azonban a nomád törzsek a nyár közeledtével a Dunava elleni háború mellett döntöttek, Göböl kenéz merész tervet terjesztett a törzsi tanács elé.

Elképzelése szerint nem a Dunán át, hanem a Morvagyepűi kán-ság felől indítottak rablótámadást Dunava ellen. A lovastumánok vé-

gigperzselték a rosszul védett tartományt, s napok alatt elérték az északi bánságok határát, valamint Dunava anyatartományait.

Csák törzsének tumánja Posunt megkerülve végigszáguldott a Szigetföldön, felégette a dunavai falvakat, majd északról fogta ost-romzár alá Aranyoskaput, a nádor otthonát. S bár nem csalatkoztak –

észak felől könnyebben találtak utat a Duna által körülölelt erődít-ményhez –, dolguk nehezebbnek bizonyult, mint azt gondolták volna.

Mert Aranyoskaput nemcsak emberek védték...

19

5.

Agulai felöltötte bőrvértje minden darabját, csak a derékvédő vasat nem csatolta magára. Aztán haját kente be gyors, szertartásszerű

mozdulatokkal az ágya mellé készített tagonolajjal, hogy aztán hét varkocsba fonja, ahogy Angheltől, vitéz atyjától esztendőkkel elébb eltanulta.

A harcosnak a haja legszebb ékessége, erejének forrása. Erősnek, fényesnek kell lennie, hogy a szőrmesisak alól kígyózó varkocsok harc közben zászlóként repkedjenek a fej körül! Egy szablyás lovas két varkocsba fonhatja haját, egy lándzsás négybe; egy zöm kapitá-

nya hétbe.

Ahogy elkészült, Agulai utoljára körbepillantott a sátorban.

Rövid gondolkodás után fegyvereit a kis faállványon hagyta, csak két görbe, ékkövekkel kirakott tőrét tűzte övébe, az íjász zöm parancsnokának kijáró rovásjel mellé.

Göböl kenéz színe elé nem illett ennél több fegyverrel járulni senki emberfiának. Utoljára még anyjára, s az árnyékban várakozó Hor-papra pillantott, aztán kilépett a sátorból.

Odakünn már melegedett. Ahogy felnézett a Pubak-dombra, látta, hogy a levegő vibrál a fák vonalánál. A reggeli zápornak már nyoma sem volt, a Duna felől fúvó szél elsodorta a friss esőszagot is. A no-mád táborra fülledt nyár csapott forró ostorával.

A vezérek sátra nem messze magasodott az övétől, a domb oldalán. Büszke, határozott léptekkel indult felé, átvágott a mezőn, gondosan kikerülve a földön heverésző harcosokat. Had’ pihenjenek, amíg lehet. Napnyugta után újabb ostromra indulnak, ahonnan sokan nem térnek majd vissza! Megérdemlik még ezt a pár órácskát!

A vezéri sátor előtt két megtermett aracsak harcos állta útját.

Napbarnította arcukon fenyegető ráncok futottak össze, amint elébük ért.

– Hová, Agulai?

– Engedjetek! – mordult rájuk, de mindhiába.

20

– Tudod jól, hogy nem mehetsz be! Nem vagy már íjász zöm kapitány!

– Nem-e?

– Göböl parancsa! Nem mehetsz be!

Agulai szeme résnyire szűkült. Bensőjében forrt az indulat, de lelke mélyén egyáltalán nem csodálkozott. Napok óta színét sem látták, elhanyagolta csapatát, csak fájdalmas emlékeit próbálta gaiszka-tengerbe fojtani.

– Be kell mennem, Modra! Engedj, kérlek!

Az aracsak őr hirtelen kizökkent szerepéből, egy pillanatra talán még hajlamosnak is mutatkozott volna, hogy engedjen. De aztán...

– Sajnálom, Agulai! – ingatta a fejét. – Ez Göböl parancsa! Nem mehetsz be! Kérj kihallgatást a haditanács után! Vagy...

A nomád mereven maga elé bámult. Hiába mosdott meg alaposan, hiába rágcsált kőrisgyökeret, az átható gaiszka-bűz ott lebegett körü-

lötte.

Agulai bólintott, arcán egy pillanatra vad kifejezés suhant át. Aki látta már e kifejezést ezen az arcon, nem várta be, mikor tör ki a ké-

szülődő vihar... De Agulai csak ennyit mondott:

– Értem, Modra! Nincs semmi baj!

Az aracsak szánakozva pillantott rá, figyelte, hogyan fordít hátat nekik, s hogyan kullog el sátra felé a cressoni hadjárat hőse. Csak ekkor kiáltott utána:

– Hé, Agulai, miféle sebek azok az arcodon?

De a nomád ezt már nem hallotta.

6.

Odabent, a vezéri sátorban átható lavana-illat terjengett.

Pokola kopár csöndesen járkált a hadurak között, kezével néha a levegőbe szántott, lehunyt szemhéja mögött vadul forogtak szemgolyói. Vigyáznia kellett, nehogy az ártó lelkek a vezérek köré gyűljenek ebben a fontos órában.

21

Tiszta fej kell ide és nyugalom...

A lanavafű illata átjárta a sátor belsejét, megtisztította a levegőt, kitágította a bent ülők gondolatait. A tűz sem azért lobogott középen, hogy meleget adjon. Adott azt az Öregisten máma eleget! Hanem azért, hogy lelkeket űzzön! Hogy védelmezze az élőt, a holtak alattomos kísérteteitől!

Göböl kenéz odafönn ült, vastag vánkosaiból emelt kényelmes trónusán. Ő volt Csák törzséből az egyetlen kenéz, aki nem vetette meg az ilyesfajta kényelmet. Ha harcosai nem tudták volna róla, milyen kegyetlen és rettenthetetlen katona, bizonnyal megvetik e gyengéjét. Ismerve azonban vérmérsékletét, senki nem mosolyodott el a Vlachiából hozatott puha selymek láttán.

A többiek, a tizedek és a zömök kapitányai szálfaegyenesen ültek a körben lefektetett szőrméken. Hallgattak: tiszteletteli némasággal várták, hogy Göböl nagyúr megtörje a csöndet.

– Hiába a tűz – mondta hosszú, nagyon hosszú hallgatás után a kenéz. A többiek felkapták fejüket az öblös hang hallatán. – És hiába a vér! – Göböl hatalmas termete előredőlt, arca a tűz fényének köré-

be került. Széles homlokán sebek vöröslőnek. – Aranyoskapu erős!

A tűzrakásban megreccsent egy vaskos fahasáb. A lángnyelvek roppantották ketté, mint a farkasok állkapcsa a préda torkát. Mintha csak ez lett volna a jel. Megszólalhattak.

– Folytatnunk kell! – Labur, Csák lovastumánjának legifjabb ve-zére nem volt még olyan tapasztalt, hogy elrejtse a hangjában bujkáló feszültséget. Hosszú arcára karvalyorra vetett vészjós árnyékot. – Én azt mondom, soha többé nem lesz ilyen lehetőségünk. Soha!

– A vidrafészek erős – emelte fel hangját a vezér. – Lovasaink nem tudják lerohanni a Dunán keresztül. Gyújtótornyainkon kétszáz íjászunk pusztult már. S miért? Semmiért! A várat Gutaur szelleme védi!

– Gutaur ma éjjel felébredt! – nyöszörögte hátuk mögött Pokola kopár a rettenetes szörny nevét hallva. – A ma éjszaka nem hoz semmi jót. A támadást el kell halasztani! Gutaur vadászik ránk!

22

– Nem Gutaur a mi ellenségünk, hanem a sánta patkány! – harsant fel Kaza kán, Csák édestestvére. Erre már a többiek is elmosolyodtak.

Kaza kán csak nevetett a kopárok hókuszpókuszain; megvetett minden istenséget, még az Öregistent sem félte, nem hitt hát a sámá-

nok szellemeiben sem. A kardjában hitt és az eszében. Elég volt az neki.

– A sánta patkány ravasz – folytatta. – Ismeritek, volt hozzá szerencsénk! Thangar nem véletlen bízta rá a fészkét.

A vezérek egyetértőn bólintottak. Aranyoskaput most régi ellenségük, Ditmár kamarás védte. Thangar rabszolgából emelte fel ezt a sánta, morvagyepűi parasztot, aki meglepő leleményességgel kezelte a nádor jószágait és vagyonát. Aranyoskapu – egy virágzó tartomány központjaként – így válhatott Dunava leggazdagabb birtokává.

Ditmár azonban nemcsak remek kulcsár, de született stratéga is volt. Irányítása alatt néhány évvel ezelőtt fejezték be a vár felújításá-

nak megerősítését. Az ő ötlete volt az is, hogy a Duna mindkét ágán túl megerősítsék az ellenerődöket. A délit, mert onnan kapták csaknem az összes nomád támadást. Az északit, mert onnan még sohasem.

Mintha megsejtette volna, hogy a tumánok egy napon abból az irányból törnek rájuk...

Labur kenéznek azonban igaza volt. Ha valaha is esélyük lesz bevenni Aranyoskaput, akkor az most lesz. Thangar nádor távol jár otthonától.

– Próbálkoztunk felgyújtani a vidrafészket – mondta színtelen hangon Göböl kenéz. – Hiába. A sánta patkány felgyújtotta íjásztor-nyainkat. Próbáltuk elrekeszteni a Dunát, hogy elsodorja a fészküket.

Hiába, a sánta patkány éjjel leromboltatta a gátakat. Próbáltunk csó-

nakokon átúsztatni, hogy kifüstöljük őket. Hiába, a sánta patkány köveket vettetett a csónakokra. Sok embert vesztettünk. Túl sokat.

Egyetlen szerencsénk, hogy nem fogytunk ki az időből.

Labur felpillantott. Régóta foglalkoztatta egy gondolat. Eleddig, bárhol martak bele Dunava testébe, a királyság azonnal odaküldött néhány erős légiót.

23

Ők meg sietősen elmenekítették az összerabolt zsákmányt, s örültek, ha biztonságban visszahúzódhattak Nomádiába. Most azonban...

– A dunavaiak nem küldtek felmentő sereget Királyvárosból. Mi-

ért? – kérdezte halkan.

Minden szem Göböl kenézre szegeződött.

– Jó kérdés. – Csák tumánjainak vezére elismerően bólintott, szé-

les arcán különös, ravasz kifejezés jelent meg. – Királyváros végveszélybe került.

– Vérszlávok? – kérdezte Kaza kán.

– Igen, vérszlávok. És grakhurok meg kaghirok. Tán még ma el-

érik Királyvárost, s azt hiszem... el is söprik a dunavaiakat. Így aztán nem is tudnak felmentő sereget küldeni. Emiatt ne fájjon a fejünk!

– Azt mondod, van időnk! – kezdte Hara Hur, aki nem nomádként látta meg a napvilágot Tengerfehérvár szülötte volt, idegenként ke-rült Csák törzsének haditanácsába. Ez nem járt kiváltságokkal, de nem jelentette azt sem, hogy kevesebb joggal rendelkezik a többieknél. Kérdezhetett. Akár merészet is... – De vajon a vérszlávok meg-

állnak-e majd a mi határainknál?

Göböl felhorkant. Hara Hur kérdése a legbensőbb gyengéjükre, büszkeségükre tapintott.

– Ez nem rajtunk múlik – válaszolta elgondolkodva. – A Hor-papok úgy döntöttek, megbüntetik a dunavaiakat. De megígérték, hogy nem engedik a vérszláv hordákat Nomádiába!

– Csak perzseljük tovább Dunavát! Igaz? – vetette közbe Kaza kán, Csák édestestvére.

– Igen – bólintott jelentőségteljesen Göböl. – Pontosan ezt akarják! Nem tudom, mi bűne volt Savik királynak, de végleg magára haragította Hor papjait. Többé nem magyarázhatja ki magát Gadur urai előtt! Dunava semmivé lett!

– Magukra vessenek! Én nem érzek szánalmat a kutyák iránt! –

szólt Kaza kán, kihasználva a pillanatnyi csendet. – Csakhogy a fekete magyarok törzsei soha nem vetették magukat haldokló koncra. Dunava erős ellenség volt. Most gyenge. Én bármikor megküzdök az oroszlán-24

nal, de ha már halálra sebezték, hagyom. Végezzen vele más!

– Jól beszélsz! – csattant fel Labur. – Dögevők lennénk, ha folytatnánk az ostromot! Dunavát vad hordák özönlötték el! Királyváros elesik! Nem vitézség bevenni így Aranyoskaput!

Még az idősebb vezérek is helyeslőn morajlottak fel a lovastumán legifjabb vezérét hallva.

Göböl nyugtatóan emelte fel izmos karját.

– Nekem sem tetszik – dörögte – mindaz, ami most történik! Nem finomkodhatunk, mint valami dunavai csürhe! És tévedtek, ha azt hi-szitek, hogy Aranyoskaput könnyű lesz bevenni. A sánta Ditmár az utolsó leheletéig védeni fogja.

– Vissza kellene térnünk Nomádiába! – Kaza kán színtelen hangja érzékeltette, hogy a levont következtetés milyen jelentőségteli szá-

mára is. – Rosszul alakulnak itt a dolgok. A Hor-papok szava fabat-kát sem ér!

Pokola kopár úgy szisszent rá, mint egy kígyó, akibe tüzes vasat mártottak:

– Hallgass, ostoba! Ne vedd szádra Hor nevét! – Tekintetét a sátor tetejére emelte, majd néhány gyors mozdulattal igyekezett visszaret-tenteni az ártó szellemeket, kik bizonnyal kihasználták a hitetlen kán könnyelműségét.

– Úgy látom – mormolta lassan a szavakat Göböl, ügyet sem vetve a sámán mozdulataira –, a fejetekbe kell vernem, mi a dolgunk!

Vagy elfelejtettétek talán, hogyan döntött a törzsek tanácsa?

Aranyoskaput elfoglaljuk, bármi áron! A háború hirtelen jött, s talán hirtelen véget is ér. – Lehalkította hangját, de egy cseppet sem tűnt enyhültebbnek, mint az imént; szeme villámokat szórt a többiek felé.

– De mire a vérszlávok visszavonulnak, s Dunava újra erőre kap, ne-künk meg kell vetnünk a lábunkat a Duna ezen oldalán is! Ha miénk Aranyoskapu, tumánjaink bármikor végigsöpörhetnek Szigetföldön!

Labur kenéz szólt volna, de a kenéz egyetlen kézmozdulata csönd-re intette.

– Azt pedig – mormolta –, hogy puszta bábok vagyunk Hor papja-25

inak játszmájában, tudomásul kell vennünk! – Végigpillantott Csák törzsének hadvezetőin. – Most nem minket vesznek le a tábláról! És ez a lényeg! Gadur megrengette Dunavát, mi pedig bevégezzük az ítéletet! Miért kellene szánnunk őket, amiért magukra haragították a Hor-papokat!? Ostobák voltak...

– Mi hát a terved, kenéz? – kérdezte Kaza kán.

– Nappal folytassátok a munkát! A gezibek hordjanak földet a Duna-mederbe. Estére készen kell lennie a földnyelvnek. Elég széles legyen, legalább hat öl! Azon nyomulunk be a várba! Kifüstöljük a vidrafészket!

– Csak ne ma éjjel! – rimánkodott a háta mögött Pokola kopár. –

Ne ma éjjel! Gutaur ma vadászik majd a folyó mellett! Ma ne támad-junk, uram!

Göböl kenéz végigmérte sovány udvari papját, majd lehunyta szemét.

– Szent ember! Menj, készítsd fel a harcosokat! Sokuk számára nem kel fel a nap megint.

– Ne ma éjjel, uram! Könyörgöm...

– Menj! – rivallt rá a kenéz; tekintetéből szinte kénkövek csap-kodtak. Látnivaló volt, nem ajánlatos tovább hergelni. S bár a felszó-

lítás csak Pokola kopárnak szólt, a haditanács tagjai is jobbnak látták szedelőzködni.

Tudták, hogy – bár a dunavaiak miatt nem kell aggódniuk. – Csák aga érkezéséig már csak néhány napjuk maradt.

A nemzetségfő Aranyoskapuban akart meghálni, amint megérkezik hű tumánjához. S Csák agának nem akart senki csalódást okozni...

Amikor már csaknem mind elhagyták a sátrat, Göböl mogorván magához intette Laburt.

– Agulai? – kérdezte kertelés nélkül. – Még mindig?...

– Még mindig... – Az ifjú harcos lehajtotta fejét. – Tegnap próbáltam szót érteni vele, de nem találtam eszméleténél. Valahonnan mindig szerez magának gaiszkát.

– Ma este szükségünk lenne rá! – dörmögte dühödten a vezér. –

26

Nagy, nagy szükségünk! Átkozott! Cserben hagy bennünket!

– Azok után...

– Ugyan! Azok után? Mi után? Tűnj a szemem elől! Ha ma este nem lesz ott az ostromkor, reggelre kivégeztetem!

Labur szemei elkerekedtek, kinyújtott kézzel előrelépett, szólni akart, de Göböl ellentmondást nem tűrve ráripakodott:

– Takarodj! Amit mondtam, megmondtam! Tudja csak meg a ba-rátod is! Nem érdekel, ki volt, mi volt! Nem érdekel, mit tett az-előtt!... Árulókra nincs szükségünk!

7.

Labur megigazította bőrvértje darabjait, mielőtt belépett volna a sá-

torba.

Rühellte, ha ilyesfajta feladatot bíznak rá; legszívesebben már ott rohamozott volna a nomád csapatok élén, kivont szablyával, diadalmas csatakiáltással ajkán, farkasszemet nézve Aranyoskapu megátal-kodott védőivel. Ott legalább tudhatta, mire számíthat.

De itt...

– Agulai! – Megköszörülte torkát, mielőtt újra bekiáltott volna. –

Agulai!

Csend...

Labur tanácstalanul körbekémlelt, de a közelben csak tovasiető

nomád harcosokat látott. Ügyet sem vetettek rá, az ostromtornyokhoz igyekeztek, dárdákat és marhabőröket cipeltek.

– Agulai!

Semmi.

A kenéz óvatosan félrehajtotta a bejárat nemezlapját, miközben jobbja ösztönösen szablyája markolatára csusszant.

Sohasem tudni...

Odabent sötétség fogadta, csak a sátorlapon felhasadt három résen szivárgott be némi fény.

Odabent...

27

...kénkőszag.

A pokol lehelete.

Labur dermedten hátrált egy lépést, nagy levegőt vett, aztán újra elszánta magát, szablyáját kivonva belépett a sátorba.

Üres volt.

Amikor a bűztől szédelegve kihátrált, megpillantott egy nyurga harcost, aki lovát pányvázta éppen egy közeli oszlophoz. Labur meg-ismerte: Agulai íjász zöméből való volt.

– Tebze! Ide, azonnal!

A legény már szökkent is.

– Tebze! Hol van a kapitányod?

A harcos elkerekedett szemmel bámult rá, mint akitől azt kérdik, miért ölte meg az anyját.

– Ne rémüldözz már, az istenedet! – förmedt rá Labur, és megráz-ta a szerencsétlent, hogy az csaknem elhanyatlott a fűben. – Vála-szolj, mert szíjat hasítok a hátadból!

– Elment! – nyögte ki végre sápadtan a legény.

– El?

– El.

– Hová?

Tebze remegve megfordult, és a láthatáron tornyosuló dunavai erődre mutatott.

– Aranyoskapu...

Labur úgy viharzott el a partnál gyülekező lovasok felé, mintha azonnal neki akarna rontani a sánta patkány fészkének.

8.

Apshar mindvégig csöndben üldögélt a keskeny nomád csekter orrá-

ban, és a sötétből kibontakozó erődítményt, különösképp a falakon lobogó fényeket figyelte.

Hat-hét ölenként tűztek fáklyákat a bástyákra, s mivel egy-egy őr állhatott minden fénykörön túl, a Hor-pap úgy vélte, csupán erre a 28

falszakaszra legalább tíz páncélost állítottak. Éjjeli őrségben tíz pán-célos! Az legalább harminc hátrébb pihenő harcos, kiket néhány pillanat alatt riaszthatnak támadás esetén. Harminc, egyetlen falszaka-szon!

Idelenn a Duna fekete volt, mintha sűrű olajat öntöttek volna vé-

gig felszínén. Az evezők hang nélkül siklottak, de Agulai így is bizonyos volt benne, hogy közeledtük fülsiketítő zajt kelt. Pedig mesterien kezelte az evezőket: egyenletesen tempózott, izmai szinte a csekter eleven csápjai voltak. Minden idegszálával a lapátról lecsorgó sűrű folyóvízre összpontosított, követve minden csepp útját, ahogy tehetetlenül visszapörögtek a Dunába.

Számításai szerint még húsz-harminc öl választotta el őket Aranyoskapu magas, északi falaitól. Még napfényben alaposan szemügyre vette, mely falszakaszt kell megközelítenie. Oda akarta irányítani a csektert, ahová Apshar szerette volna.

Kettős várfal csak Aranyoskapu legbelső magját vette körül. A nagyszigetre telepedő erőd foglalta magába az Öregvárat és a magas bástyákkal szabdalt Újvárat, mögötte hosszan elnyúlva a Vízivár falai fehérlettek. A sáncokra a belső várból vékony csapóhidak segítsé-

gével juthattak a védők. De hogy a támadásoktól ezeket is védjék, a hidak árkádjait fémlemezekkel borították, melyekről a nomádok tü-

zes nyílvesszői ártalmatlanul csúsztak a folyóba.

Az északi part – felől – ahol most Csák törzsének legnépesebb tumánja táborozott – két szekérnyi szélességű kőhíd vezetett az Öb-lös-toronyhoz, a var sáncának legkülső pontjához. Ám mielőtt a no-mádok ideértek volna, Ditmár kamarás rendelkezésére a várkatonák a Dunába szakajtották a hidat. Ugyancsak rosszul járt az Északi ellenerőd, melyet a dunavaiak felgyújtottak, amikor megpillantották a kö-

zeledő lovastumánokat. Hogy helyesen tették-e ezt, maguk a dunavaiak sem tudták eldönteni, bár Ditmár döntését senki emberfia nem kérdőjelezte meg Thangar várnépéből. Mindenesetre az ellenerőd kiváló szolgálatokat tehetett volna a harc során, mint ahogy végzetes, gyenge pontjává is válhatott a küzdelemnek. Ditmár nem 29

kockáztatott: a megerősítés és a felújítás ellenére elrendelte felgyúj-tását.

Agulai egyenletes, erőteljes evezőcsapásai nyomán éppen a híd csonkja alatt úsztak be a feneketlen sötétségbe. A csekter orra mellett a hídpillérek fehér kövei suhantak el egy pillanatra. Most már olyan közel kerültek az északi falhoz, hogy lélegzetüket is vissza kellett fojtaniuk, nehogy meghallják a fejük feletti falon.

Agulai már nyomát sem érezte az izmaiban kerengő gaiszka mér-gének. Agya friss volt, hála Anács kalud páratlan gyógyító-

főzetének. Így minden figyelmét arra fordíthatta, hogy észrevétlenek maradjanak.

Kinyújtotta az evezőket a víz fölé. Lehunyt szemmel is érezte, hogy a csekter vagy tíz ölet siklott még a vízen, míg teljesen megállapodott.

Utasán, aki mindeddig nyugton kuporgott, ekkor különös izgalom lett úrrá. Hátrafordult, s a várfal egy közeli pontjára mutatott.

Bár Agulai nem látta pontosan, milyen közel emelkedik ki a feketeségből a fal alja, ösztönösen a folyókaréj fölé nyúló, hatalmas kabuzcserje irányába lódította a csektert. A mozdulat épp csak any-nyival sikerült erőteljesebbre a kelleténél, hogy mire észbe kaptak, a csekter már be is siklott a sűrűbe.

A kabuztüskék halk reccsenéssel szakították fel az orrban kuporgó Hor-pap csuháját. Fojtott szisszenés, majd szitkozódás hallatszott elölről valami különös nyelven. Agulai elvigyorodott a sötétben, de a következő pillanatban őt is elkapták a tüskék, s véresre karistolták az arcát, felhasítva a friss, égett sebeket.

– Öregisten!...

DUMMMM!

A csekter orra tompa döngessél ütközött valaminek a bokor mö-

gött.

Mintha varázsütésre illant volna el a tüskék karmolta fájdalom: Agulai agyában már vészcsengők csilingeltek. Valami volt a dús nö-

vényzet gyökereinél. Nem szikla, nem is föld, ó, Öregisten, valami 30

üreges, valami, ami pontosan olyan, mint egy... ajtó!

Hallotta, amint a csekter orrában Apshar – mit sem törődve a fájdalommal – félrehajtja a tüskés ágakat. A víz itt, a kőfal tövében for-tyogva nyaldosta a kövek alját, úgyhogy nyugodtan kifújhatta magát.

Amikor Apshar közvetlenül mellé kúszott, a szíve csaknem kiugrott a helyéből. A Hor-pap széles tenyere nedves uszonyként nehezedett vállára.

– Ez az. A bejárat. Felkészültél?

– Ne ijesztgess! – Legszívesebben ráripakodott volna, de ilyen közel a falakhoz ez maga lett volna az öngyilkosság. – Inkább áruld el, hogyan jutunk be...

Apshar nem válaszolt. Agulai azt hitte, valami elvonta a figyelmét, amiatt nem hallja a suttogó szavakat. De a következő pillanatban halk nyikorgás hallatszott az ajtó irányából. Mintha rozsdás pengét húztak volna végig a sziklán: a nomád harcos háta lúdbőrzött.

A bejárat lassan megnyílt a csekter előtt, s a résen halvány, bíbor-vörös fény áradt ki az éjszakába. A nomád hitetlenkedve rázta a fejét: mintha a hétpoklok bejáratát tárták volna ki éppen előtte. Vagy akár-ha Gadur átkozott kapui tárultak volna fel, éppoly rőt derengés csa-logatta közelebb.

Ő ide be nem teszi a lábát! Ha ezer ördög rángatná a mélybe, akkor sem...

– Mire vársz? – szisszent rá türelmetlenül Apshar. – Azt akarod, hogy a falakról észrevegyék, hogy megnyílt a járat?

Agulai összeszorította fogait. Sok esztelen kalandba rángatta már az elszánt, rövid gondolat, ami most is mozdulatra késztette. Egy nomád harcos nem torpanhat meg, ha már eljut a hétpoklok kapujá-

hoz. Be kell lépnie. S ha már belép, szembeszállhat akár a fekete Lidércúrral is, meg összes szolgájával. Lúdbőrzeni, fogvacogni ráér azután is...

Mire felfogta, hogy mit cselekszik, már be is lökte a csektert a nyiladékon. Azonmód forróság öntötte el a testét, amint a vörös fénycsíkok alatt suhantak el.

31

Hátuk mögött nyikorogva zárult be a kapu.

9.

A járat alján elegendő víz volt ahhoz, hogy tovább evezhessenek. A hely széles csatornára emlékeztetett leginkább, mely egyenesen a vár alá vezetett. Valahonnan fölülről – egy kürtőn át – a falakat bevilágí-

tó fáklyák fénye szűrődött le, de jó néhány öllel mélyebben ismét visszacsusszantak a sötétségbe, s ezzel együtt a vermes hidegbe.

Agulai kinyújtotta karját, s egyik kezével kitapintotta az érdes, nyirkos kőfalat, minek mentén befelé siklottak. Ahogy hátrafordult, a kaput látta vörös derengésben, egyre kisebb ponttá zsugorodni, míg nemsokára az is beleveszett a járat sötétjébe.

– Hová vezet ez? – kérdezte suttogva, s maga is összerezzent, mert hangját százszorosára felerősödve verte vissza a fal. Mivel a Hor-pap nem válaszolt, Agulai tovább fűzte gondolatát, csak amúgy, önmaga bátorítására.

– Ha elég harcost hozok ide, feljuthatnék a várba is...

– Innen nem – fordult mogorván hátra Apshar. – Ez a járat a vár alá nyúlik, s igencsak mélyre. Innen nem juthatsz fel. Csak lefelé vezet út!

Apshar hangja dermesztően csapongott az üregben, aztán nagy soká elhalt. Agulai nem is bánta. Inkább a kísérteties csönd ebben a hidegen is fojtogató járatban, mint a Hor-pap rideg szavai. Amúgy sem kedvelte a várak alatt húzódó gyilokjáratokat, amit az ostromló hadak tűzmesterei ásattak a gezibekkel, hogy abba kénkavicsot, muhakövet hordjanak, s azt lángra kapatva omlasszák be a falakat.

Jobb szerette a nyílt rohamot: akár lóháton, akár gyalogosan. A lényeg, hogy férfi küzdjön férfival!

Azelőtt legalábbis így érezte. Azelőtt, hogy méltatlanná vált volna a harcos névre.

Az efféle sötét üregekkel az is a baj – gondolta, ahogy a szemét gúvasztotta maga elé –, hogy tele vannak veszett csúszómászókkal, 32

mint amilyenek...

– ...Ezek itt – suttogta, ahogy lesöpörte meztelen karjáról az öles gilisztát, ami a járat faláról csöppent rá. Aztán fogát még szorosabbra szorítva vette tudomásul, hogy a hátára is csusszan néhány, lábszárán pedig szőrös kis lábak kaparászását érezte.

– Ne ficánkolj! – figyelmeztette komoran Apshar, hátra sem pillantva. – Összpontosítanom kell!

– Csináld csak! – suttogta Agulai, s arra gondolt, hogy az ilyesfajta helyek könnyedén reszkető gyermeket varázsolnak a legbátrabb harcosból is.

Inkább kelt volna birokra magával Lidércúrral, mintsem hogy el-tűrje a testén araszoló csúszómászókat. Igyekezett úgy végigsöpörni a hátán, hogy ne billentse meg a csektert, de a fürge kis jószágok nyomban arrébb siklottak: egyikük egyenesen becsusszant a hóna alá.

Agulai felszisszent fájdalmában, mert a féreg rágni kezdte karja hajlatában. Baljával hirtelen elért egy másikat, s undorodva hajította a vízbe. Ahogy egy pillanatig ujjai között tartotta, érezte, hogy a gi-lisztaszerűség legalább olyan hosszú, mint egy megtermett kígyó.

Aztán gyorsan lemerítette kezét, hogy némi vízzel fröcskölje hátá-

ról a többi férget. De ahogy lenyúlt, ujjai beleakadtak valamibe, ami a víz tetején lebegett.

Először azt hitte, szövet vagy ruhadarab, de ahogy ujjai morzsol-ták, rájött, hogy emberi hajat tart a kezében. A haj egy koponyáról csüngött összetapadva.

Egy hideg, sebtől nyílt arcot tapintott ki a sötétben. A fej egy felpuffadt, puha testben folytatódott, ami lassan a csekter oldalához simult.

– Ne hajolj lentebb – utasította a Hor-pap, de már késő volt Agulai önkéntelenül is közelebb húzódott, hogy eltolja a testet, s hirtelen, alattomosan megcsapta a förtelmes bűz.

Dögbűz....

– Azt hiszem, fáklyát gyújthatunk – mondta fáradtan Apshar, s 33

néhány gyors mozdulattal tüzet csiholt a kezében tartott taplóval.

Apró fénysugár szökkent körbe a járatban...

...s megvilágította a vízen lebegő tetemeket. Megannyi fekete óri-

ásbogár: hason úszó, halott harcosok. Megannyi puffadt, sárga hús-massza; háton lebegők.

Legalább harminc-negyven tetem, nyüzsgő vízi féregfészkek.

– Ez itt a halottas verem – mondta Apshar. – Ostrom idején nincs hely eltemetni a holtakat. A várlakók ilyenkor ide dobálják le az el-esetteket. Itt akár egy esztendeig is elúszkálnak. Akkor kiemelik, ami maradt belőlük, s tisztességgel eltemetik őket.

Agulai bólintott.

A háború mindenütt embertelen szokásokra kényszerítette a harcosokat: legkevesebb becsülete a halottnak volt. Annak már nem számított az idő. Ráért mindahány, akár ezek idelenn, Aranyoskapu mélyén...

– Messze van még? – kérdezte, miközben megdörzsölte dermedt arcát.

– Mindjárt odaérünk! – Apshar az egyik evezővel igyekezett el-tolni a tetemeket a csekter útjából. – Készülj, nemsokára megint szű-

kül a járat!

Szótlanul eveztek egy darabig, majd a csónak orrában szegényesen pislákoló fáklya hirtelen haragosan fellobbant. Két oldalról gyenge légáram csapta meg az arcukat, de a falakon csak apró lyukak sötétlettek. Egyikből szürke csomó nyomult kifelé, de hogy mi, arra Agulai már nem volt kíváncsi.

– Mondd csak! Amiért jöttünk... – kezdte óvatosan a nomád –

...mióta van itt?

Apshar hátrapillantott a válla fölött, s mintha halkan nevetett volna. Számított rá, hogy az ifjú harcos előbb-utóbb kérdéseket tesz majd fel, s azt is tudta, hogy ezek egy részére feltétlenül válaszolnia kell. Elvégre a sab-gheltet a Tiamuhl szavai szerint ember rejtette el, s embernek kell megtalálnia is. Valójában nem a harcos lesz az ő se-gítsége ezen az éjszakán.

34

Ellenkezőleg.

Neki kell megfelelően irányítania annak lépteit, mert írva vagyon, hogy Hor-pap nem érintheti elsőként a megtalált sab-gheltet.

– Itt megállunk... – mondta pillanatnyi gondolkodás után. A csekter a járat elszűkült részéből csöndesen átsiklott egy tágas, barlangszerű üregbe, melynek falai a sötétbe vesztek. A fáklya gyenge fénye egy irdatlan rést világított meg szemben, a járat végében.

Agulai rosszat sejtve méregette a barlangszájat.

– Amit keresünk – szólt váratlanul a Hor-pap a nomád kérdésére válaszolva – legalább kétszáz esztendeje került ide. Egy bátor harcos hozta el, hogy egy napon megtalálják.

– Azért hozta ide, hogy mi elvigyük?

– El kellett jönnie ennek a napnak! – felelte komoran Apshar. –

Azért hozták ide, hogy elrejtsék azok elől, akik kezében veszedelmes fegyver lehetne. Nem is háborgatta senki, tudomásom szerint halandó ember csak egyszer látta, amióta itt vigyázzák, mégpedig amikor az Úrnő testét idehozták... Szó, mi szó – pillantott a nomádra –, ez a ti harcotok kezdete a mi időnk vége. Szükségetek van a sab-gheltre!

– Mi a sab-ghelt? – kérdezte sötéten Agulai. Egész este az a kér-dés foglalkoztatta, mit keresnek az Aranyoskapu alatti járatokban. Ha jól értette, még anyja, Anács-kalud sem tudta, miért kell fiának a ve-szélyes küldetést kockáztatnia a Hor-pap oldalán. Ám feltétlenül megbízott az idegenben, s ezért félretéve minden fenntartását, vakon (a szó szoros értelmében is vakon) követte a kazamatákba. Igyekezett, hogy amaz legalább hasznát vegye, ám ehhez minden erejét ösz-sze kellett szednie.

– Mindjárt látni fogod – suttogta Apshar, s összehúzódott a csekter orrában.

Mintha érezte volna...

Mert a következő pillanatban az előttük tátongó barlangszájból bűzös szellő csapta meg az arcukat. Aztán megcsikordult valami egy távoli kődarabon: a csikordulás fájdalmas visszhangot vert a nomád fülében.

35

Valami moccant...

Valami lomhán közeledett feléjük a járatból.

Apshar lehunyta a szemét, és elmormolt egy imát. Nem volt nehéz észrevenni, hogy reszket a félelemtől. Ez azonban különös módon megnyugtatta Agulait. Megragadta szablyája markolatát, megfeszí-

tette hátát, és türelmesen a járat szájára szegezte tekintetét.

Ha közeledik, hát közeledjen...

Ha belépsz a hétpoklok kapuján, ne mulaszd el megtáncoltatni Lidércurat! Később tán sosem lesz rá alkalmad!

Az a valami egyre csak jött, s közeledtével bűzös lehelete is erő-

södött.

Aztán homályos, vörös folt jelent meg a szájban, majd ormótlan, hosszúkás fej nyomakodott elő a sötétből.

Nagyobb volt, mint a csekter, ráadásul izmos, pikkelyes nyakban folytatódott. A fejet rozsdabarna szarulemezek takarták, közülük va-lósággal kiguvadt a két kénsárga szem. Egyenesen rájuk nézett, nagy, veres szembogaraiban fekete, élőnek tűnő szilánkok gomolyogtak.

Ősi teremtmény volt, ősibb valamennyinél, amit Agulai valaha lá-

tott.

A fej csak közvetlenül előttük torpant meg. A két, tágas orrlikból párás lélegzet csapott az arcukba, amint a teremtmény fintorogva megszagolta a jövevényeket. Szemlátomást bosszús volt, amiért megzavarták nyugalmában.

– Ahud’ al ayan sab-ghelt – szólt ünnepélyesen Apshar fejet hajtva. – Légy üdvözölve, sab-ghelt őrzője!

Horkanás.

A sárkány pikkelyes orra szinte hozzáért a Hor-pap arcához, de Apshar meg sem rezzent. Tudta, hogy a teremtménynek azonosítania kell, mielőtt megnyitja járatát a sab-ghelt barlangjához.

Ezt nem kerülhette el.

A sors úgy hozta, hogy hármójuk közül neki kellett a sab-gheltet megtalálnia Egy pillanatig sem kételkedett, hogy a többiek is meg-szenvednek, míg megszerzik a másik két éket.

36

A sárkány előbbre lendült: Apshar kénytelen volt a csekter aljába húzódni, hogy az izmos fej össze ne lapítsa. Most a nomád harcos következett: a Hor-pap egy pillanatra azt hitte, hogy társa elveszti önuralmát (amin egyáltalán nem csodálkozott volna), de aztán megnyugvással látta, hogy félelme ezúttal alaptalannak bizonyult.

Agulai nyelt egy nagyot, s kihúzott derékkal tűrte, hogy a sárkány közvetlen közelről szaglássza körbe.

– Üdvözöld sab-ghelt őrzőjét! – mondta halkan Apshar. – Tőle kell átvenned, amiért jöttünk.

Agulai szeme nem rebbent. Biztos volt abban, hogy szablyája já-

tékszernek is szánalmas lenne a sárkány ellen. Nem is próbálkozott semmivel. Igyekezett állni a sárkány tekintetét. Nézett a kavargó, veres pettyektől zavaros szemgolyókba, s hirtelen úgy érezte, a teremtmény átlát rajta, mintha csak üvegből volna.

Védtelen volt és kiszolgáltatott, de eltökélte, hogy erősnek mutatja magát. Akkor sem hátrált, amikor a sárkány gyengéden megbökte az orrával.

Kénkőszag...

Hörgés...

– Üdvözöld sab-ghelt őrzőjét! – kérlelte fojtott hangon a Hor-pap a sárkány feje alól.

– Mi a neve? – kérdezte halkan a nomád.

– A te nyelveden Lángrabnak nevezték réges-régen.

– Jó – bólintott lassan Agulai, s peckesen a sárkány szemébe né-

zett. – Légy üdvözölve sárkány, akit Lángrabnak neveznek!

A teremtmény felhorkant, oldalt fordította fejét, mire a szemében kavargó fekete szilánkok eszelősen gomolyogni kezdtek körbekörbe. A nomád megesküdött volna, hogy a sárkány csodálkozik.

– Régen volt, hogy ezen a nyelven szólították – magyarázta fe-szengve Apshar. – De úgy tűnik, emlékezik még rá!

A sárkány újra felhorkant, majd méreteit meghazudtoló fürgeséggel visszarántotta fejét az üregbe. Apshar szakadozva fellélegzett, s remegő kézzel az egyik evező után nyúlt. Agulai követte példáját, s 37

ahogy egyszerre a vízbe merítették, hirtelen megsajnálta a Hor-papot.

Sohasem képzelte volna, hogy valaha is látni fog egyet remegni kö-

zülük. Igaz, azt sem hitte, hogy eleven sárkánnyal hozza össze egyszer a sors.

– Gyorsan! – suttogta Apshar. – Kövessük!

A résen át Lángrab fészkébe, egy barlangterembe jutottak.

Tágas csarnok volt, egy rejtőzködő őslény szánalmas búvóhelye.

A járat szájával szemközt, a vízből kiemelkedve durván faragott sziklaemelvény magasodott. Alatta egy széles, nyálkás kőteraszon várta őket a sárkány.

Agulai csaknem elejtette az evezőt, amikor körbepillantott a helyiségben. Nem Lángrab méretei döbbentették meg, hanem a kőszarkofág, ami alatt a sárkány kuporgott oly alázatosan.

Egy sírbolt...

Most, hogy teljes pompájában láthatta, Agulai úgy vélte, Lángrab könnyedén romba döntheti a barlang felett tornyosuló Aranyoskaput, ha akarja. Izmos testéből két, hártyás szárny nőtt ki, amiket hatalmas madár módjára összecsukott, s pikkelyes teste alá csúsztatott. Osz-lopszerű hátsó lábai ugrásra készen feszültek, míg első mancsai, –

embermagas karmokkal – a kőterasz szélébe kapaszkodtak, így figyelte, ahogy a csekter esetlenül belebeg a barlang vizének közepére, s ott megáll. Felettébb kíváncsinak tűnt.

10.

A kazamatákban hideg fuvallat kavarta fel a sötét vizet, amikor a lid-

érc grif mögött nyikorogva becsukódott a titkos kapu.

A csekter már messze, a vármélyi labirintusban haladt célja felé, mire Gadur szolgája megtalálta a bejáratot. Nem mintha sokáig kellett volna keresgélnie: a víz alatt úszva követte a csónak sodorvonalát, és a sötét sziklafalban azonnal észrevette a rejtekajtót. Azonban jókora kitérőt kényszerült tenni: mindenképpen el akarta kerülni a nomád tábort. Egész útja alatt rejtőzködnie kellett. Járatlan, ősi ösvé-

38

nyeken, áthatolhatatlan erdőségek mélyén, fekete vizű patakok medrében, sziklák és óriásfatörzsek odvaiban húzta meg magát. Kit követett, akár éjjel s napvilágnál is szabadon haladhatott észak felé. Sehol sem állták útját.

Ám nappali lemaradását a sötétben gyorsan pótolta: a renegát nem tudott számottevő előnyre szert tenni.

Minden óvatossága ellenére a lidérc grif kétszer is emberfiába botlott a nomádok földjén. A magányos lovas észre sem vette, ahogy a hatalmas árnyék rávetődött a Lélt elkerülő ösvényen, így arra sem jutott ideje, hogy felpillantson, miféle karmok hasítják fel a mellkasát.

A Duna túlpartján pedig egy nomád halász hálója akadt a lidérc grif karmos lábába. Vele gonoszul eljátszadozott, mielőtt a vízből kiemelkedve elnyelte volna a szerencsétlent. Ennyi szórakozást meg-engedhetett magának: mióta elhagyta Gadurt, csak a rejtőzködés kö-

tötte le éberségét.

Most azonban, ilyen közel a célhoz, már nem akarta felfedni kilét-

ét egyetlen eltévedt nomád őr előtt sem. Ahhoz túlságosan sok forgott kockán. A lehetőség, hogy eljuthat a féltett kincsek egyikéhez, valósággal felvillanyozta. Amikor a kapu döngve bezárult mögötte, s belépett a vörös fénykörbe, arra gondolt ő lesz az, aki visszaszerzi a sab-gheltet Gadurnak.

Igen, a küldetés hamarosan véget ér...

Hosszú ideje járt már a renegát nyomában, s számtalanszor elpusztíthatta volna. Mégsem tette. Kitartóan követte a nyomokat abban bízva, hogy néhai társa elvezeti a rejtekhelyre.

S lám, Apshar óvatlanul belesétált a csapdába. Ahogy a felpuffadt, rothadó hullák között lepkédet a lidérc grif agyában egy pillanatra sötét sejtelem gyúlt: talán éppen ő sétál be egy alattomos csapdába.

De aztán megnyugtatta magát.

A gocsamul nem túl ravasz. Legalábbis nem annyira, mint ő.

Nincs itt csapda... Csak áldozat. Az ő áldozata...

Alaposan meg kellett hajolnia, hogy elférjen a kazamata járatában.

Csillogó szemei éhesen kutatták a vízben úszkáló, gyanús kis élőlé-

39

nyek között az ehetőket. Szüksége volt élelemre, mielőtt szembenéz vele...

Később, egy kígyóktól hemzsegő járaton átcaplatva orrát hirtelen megcsapta valami különös, rég nem érzett szag.

Förtelmes ábrázatán fájdalmas grimasz suhant át, ahogy újra és új-ra beleszimatolt a dohos, bűzös levegőbe.

– Vagy úgy! – sziszegte a Vérszemű Csillag1 nyelvén. – Itt rejtőz-ködsz, átkozott!

Megremegett. Legutóbbi találkozását Lángrabbal nem feledte még. Hogyan is feledhette volna...

– Nyomorult féreg! Ebben a dögöktől hemzsegő pocsolyában hú-

zod hát meg magad!

A lidérc grif megtorpant. A fekete víz némán örvénylett lábai kö-

rül.

Valami mást kellett kitalálnia. Egyedül nem sok esélye lett volna a sárkánnyal szemben, bármennyire szerette volna elpusztítani. Arra álmában sem gondolt hogy éppen őrá bízták a kincs őrzését...

Nem kellett sokáig törnie a fejét.

Lassan lekushadt a mocskos vízbe, hogy csak szemei villogtak a színen.

Az átváltozáshoz egy kis erőre volt szüksége. Kitátotta hát száját, s hagyta, hogy a vízben nyüzsgő, apró férgek gyanútlanul besodródjanak pofájába...

11.

A csónak utasai itt, a fészekben még védtelenebbnek érezték magukat. Lángrab egyetlen gyengécske fújása a sziklafalnak préselhette volna őket. Apshar remegő lábbal emelkedett fel a csekterből, s kitár-ta karját. A Vérszemű Csillag nyelvén szólt a sab-ghelt őrzőjéhez, s meghajolt.

1 Vérszemű Csillag – a Hor-papok és Gadur jelképe.

40

A sárkány felhördült – legalábbis Agulai azt hitte, hogy hörgést hall. De amikor látta, hogy a Hor-pap végre elmosolyodik, rájött, hogy a sárkány köszöntötte őket. Igazából ez nem is lepte meg: a nomádok közt nemzedékek óta köztudomású volt, hogy a Hor-papok értenek a feltámadt teremtmények nyelvén.

– Lángrab azt kérdezi, képes vagy-e arra, hogy a sab-gheltet el-vidd a kiválasztottnak?

Agulai elkomorodott.

Itt áll, ellenségeinek bevehetetlen erődje alatt egy barlangban, s csöndesen figyeli, hogy egy Hor-pap egy veres sárkánnyal társalog.

Mit felelhet egy ilyen kérdésre?

– Nem tudom, mi az a sab-ghelt! – mondta végül. – Nem tudom, ki az a kiválasztott, akinek el kellene vinnem, s legfőképp azt nem tudom, mit keresek én itt egyáltalán?

Apshar fordította a szavait, mire a sárkány felemelte irdatlan fejét, s kitátotta száját. A nomád visszahőkölt a hatalmas fehér agyarakat és fogakat látva. De gyorsan rájött, hogy Lángrab nem támadni ké-

szül, hanem csak... nevet.

– Egyet tudok – folytatta Agulai, s a Hor-papra pillantott. –

Anyám kérte, hogy tegyem meg, amit kívánsz. Megteszem. De tudnod kell, méltatlan vagyok bármiféle feladatra! Elveszítettem a be-csületemet! Senki vagyok az enyéim között. Nem hiszem, hogy rám lenne szükségetek!

A sárkány sokáig némán bámult rá, végtelen ősi szemében külö-

nös fény parázslott fel. Aztán Apshar felé fordult, mintegy tőle várva a választ.

– Hallottam arról, ami Adrionban történt! – mondta elgondolkodva a Hor-pap. – Nincs szó tévedésről.

– Valóban? – A nomád arcára keserű kifejezés ült. – Hallottál ró-

la? Akkor nem értem, miért engem hoztál ide? Mit akarsz tőlem?

– Egy igaz harcost kerestem!

– Tréfálsz velem? Egy igaz harcost?

– Ami Adrionban történt, tekintheted erőpróbának is...

41

– Ha erőpróba volt, akkor elbuktam, Apshar!

– Erőpróba volt, és méltónak találtattál. De a neheze még hátravan! Nem mondhatok többet! Most készülj fel, nomád! – Apshar ki-lépett a csekterből, majd térdig gázolva a barlangban csordogáló vízben, a sárkány sziklapárkányához lépett. – Kövess!

Agulai a fejét csóválva utána mászott, s kisvártatva mindketten ott álltak Lángrab mellett.

A nomád felpillantott a mellettük ziháló őslényre. Aprócska por-szemnek érezte magát a sárkány mellett. A levegő izzott, kénkőszag facsarta orrukat.

– Felkészültél? – kérdezte nyugtalanul Apshar.

Agulai komoran bólintott.

Nem kellett sokáig várniuk. A sárkány üggyel-bajjal feltápászkodott mellőlük, két hártyás szárnyát egy pillanatra kitárta, s kisebb szélvihart kavarva végigsöpört a barlang belsejében. Aztán a bőrle-bernyeg engedelmesen a teremtmény hátához simult, helyet adva a felemelkedő, hosszúkás fejnek. Lángrab a párkány fölött, a sziklafalba erősített szarkofágra pillantott, majd felhördült.

– Ott van a sab-ghelt, az Úrnő sírjára fektetve! – fordította a Hor-pap. – Mássz fel érte, s hozd le!

Agulai bólintott, s fél szemmel a sárkányt lesve, kapaszkodni kezdett fel, a sziklafalon. A kövek csúszósak voltak, s különösképp élesek, úgyhogy néhány pillanattal később vér serkent mindkét tenyeré-

ből. Visszapillantva látta, hogy a Hor-pap biztatóan visszaint.

– Mássz csak, nomád! A véred áldozat lesz a sab-ghelt oltárán!

Tehát a szarkofág maga az oltár! – Agulai igyekezett elhessegetni kétségeit. Csak arra összpontosított, hogy feljusson a sírig. Már csaknem félúton járt, amikor szattyáncsizmás lába váratlanul megcsúszott egy kőrögön. Bár azonnal megragadott egy feje fölül kinyú-

ló sziklát, egyensúlyát így is elvesztette, s bal karját teljes hosszában felszakította egy pengeéles kőszirt. Összeszorította fogát, hogy ne hagyja el ajkait fájdalomkiáltás, ám a következő pillanatban elsöté-

tült előtte a világ; csak a hullámokban rátörő fájdalom lüktetett agyá-

42

ban. Érzékei jó pár pillanatra cserben hagyták. Azt sem vette észre, hogy keze önkéntelenül elengedi a sziklát, s teste zuhanni kezd visz-sza.

Ám valami hatalmas, csillogó tömb nyúlt alá, s támasztotta meg gyengéden, nehogy a sziklapárkányra zuhanjon. Amikor felnézett, még mindig tüzes csillagok táncoltak a szeme előtt.

Jobbja belemarkolt a levegőbe, aztán megragadott valami puhát is.

A fájdalom néhány pillanatra mérséklődött, s ezt kihasználva oldalra fordíthatta végre fejét, hogy lássa, mi történik.

Egy hatalmas, emberfej nagyságú, kénsárga szem nézett vissza rá, melynek veres szembogarában mintha arasznyi, fekete teremtmények úszkáltak volna.

– Köszönöm – mondta, vagy inkább nyöszörögte, s igyekezett megemberelni magát. Kinyúlt, s megragadott két biztosnak tűnő kö-

vet maga előtt.

Mielőtt elrugaszkodott volna a sárkány fejétől, megérezte, hogy baljából sűrű vérpatak csorog a nyakába, s végigfolyik a hátán. Tudta, hogy nemsokára elhagyja majd az ereje, de egyelőre annak örült, hogy legalább újra érez, s izmait megfeszítve mászott tovább. Ahhoz hátra sem kellett pillantania, hogy biztos legyen benne: Lángrab őr-ködőn kíséri fejével, míg fel nem ér a szarkofág pereméig.

A nomád ott összeroskadt, s míg kifújta magát, jobbjával elszorí-

totta a karjából lüktető vért. Lepillantott a sárkány fészkére. A Hor-pap és Lángrab őt figyelték. Várták, hogy feltápászkodjon, s leemelje a sírról azt a...

Lehunyta a szemét. Ahogy a vérgőzös csatákban már annyiszor –

az Öregisten utolsó áldását kérte, majd meglepően ruganyosan talpra szökkent.

Lássuk hát a... sab-gheltet!

A szarkofágot szürke kőből faragták. Egyszerű díszítése alapján a nomád nem állapíthatta meg ki és mikor állíthatta, de a kő jó állapota arról tanúskodott, hogy legfeljebb egy-két évtizede kerülhetett a vár alatti barlangba.

43

A sír oldalán néhány tetszetős faragvány futott végig. Ahogy Agulai végighúzta ujjait rajtuk, a babarózsa leveleinek, s szirmainak körvonalait vélte felfedezni. Igen... az Úrnő sírja.

A szarkofág tetején valami hosszúkás, vékony tárgy hevert, gyolcsba csavarva, vastagon bebugyolálva.

A sab-ghelt!

Agulai szíve a torkában dobogott. Ezért jöttek? Ez volna az, való-

ban? Bár nem sejtette, mit rejt a gyolcs, a tárgyból valami különös, bizsergető erő sugárzott.

– Látod? – visszhangzott lentről a Hor-pap hangja. A nomád egy-

általán nem csodálkozott, mennyi feszültség, mennyi visszafojtott fé-

lelem bujkált a kérdésben. Hátrapillantott a válla felett.

– Látom! – mondta tompán. – Itt fekszik a síron!

A sárkány farka izgatottan tekeregni kezdett, sárga szemei felparázslottak a barlang félhomályában.

Micsoda energiák feszíthetik! – gondolta rémülten, s inkább igyekezett nem belegondolni, hány évtizedet kellett e csarnokban töltenie az őslénynek, tétlenségre, rabságára kárhoztatva.

– Hozd le, kérlek! – mondta Apshar.

Agulai bólintott, s most az sem érdekelte, hogy egy Hor-pap pa-rancsolgat neki. Szembefordult a sírral, s felkészült rá, hogy meg-

érintse a gyolcs-csomagot.

Lassan kinyújtotta jobbját, de várt még: ujjait ökölbe szorította, majd elernyesztette. Néhány csepp vére a sab-gheltre hullott.

A vörös, sűrű pöttyöket éhesen szívta be a gyolcs, mintha évszá-

zadok óta nem itatta volna hasonló, drága nedű. S ahogy elnyelte, rég szunnyadó energiák áramlottak keresztül a gyolcsban lapuló tárgyon.

Agulai lehunyta szemét, és megmarkolta.

Ujjaiban hűvös bizsergés áradt szét. Igen, a kezében tartotta, s azonnal tudta, hogy az a valami nagyobb hatalommal bír, mint bármi, amit életében eddig érintett. Sem varázserejű amulett, sem a kopárok sebűző csontjai, sem Csák törzsének legrégibb szarvastotemei nem árasztottak magukból ilyen erőt, mint ez. Egy pillanatra ellenállhatat-44

lan késztetést érzett, hogy letépje róla a gyolcsot, s puszta valójában vegye szemügyre a sab-gheltet.

Aztán gyorsan elhessegette az ötletet. Magához szorította a gyolcs-csomót, s intett a lent álló sárkánynak. A mozdulatot nem lehetett félreérteni: segítségre volt szüksége, hogy épségben lekászá-

lódhasson a magasból értékes terhével.

Mindez bármennyire is természetesnek tűnt, Lángrab most való-

ban dühösen horkant fel: szeme villámokat szórt. Apshar sietve a fü-

lébe súgott valamit, s ez valamelyest lecsillapította. Azért – amikor hatalmas fejét odanyomta a kőperemhez, hogy Agulai belekapasz-kodhasson – a Hor-pap odalent nem volt benne biztos, hogy a harcos túléli az utazást.

Az pedig – fél kezével a sab-gheltet markolva, másikkal pedig a vicsorgó sárkány agyarába kapaszkodva – puhán ért földet Apshar mellett. A Hor-pap megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Itt van – nyújtotta felé a gyolcs-csomagot a nomád. – Elvégeztem, amire kértél! Most menjünk innen!

Apshar bizonytalanul nyúlt a csomag felé – kámzsája alatt felcsil-lantak szemei. Aztán hirtelen – miközben a sárkány figyelmeztetően felhorkant – visszarántotta szürke karját.

– Nem! – mondta. – Ne add ide! A sab-ghelt könnyen bajt hozhat annak a fejére, aki nem méltó arra, hogy hordozza!

– Már hogy ne lennél méltó rá! – morogta fáradtan Agulai. – A te terved volt, hogy idejöjjünk, én csak eszköz vagyok a kezedben...

– Tévedsz! – A Hor-pap le sem vette tekintetét a csomagról. – Ez nem az én tervem. S ha az idő nem szorítana, a sab-ghelt még jó né-

hány esztendeig Lángrab rejtekében maradhatna. Csakhogy, nincs időnk! – közel hajolt a nomádhoz, aki egy szempillantásra egy arc homályos körvonalait vélte látni a kámzsa árnyékában.

– Nem is sejted, milyen nagy veszély fenyegeti a sab-ghelt hordozóját, míg el nem jut vele a kiválasztotthoz!

Agulai csontos arcán megfeszültek az izmok: napcserzette bőrén izzadságcseppek peregtek alá, ahogy a kámzsást bámulta. Felfogha-45

tatlanul erős balsejtelem érintette meg elméjét: a Hor-pap szavai egy pillanatra jövendő sorsát villantották fel előtte.

Egy magányos alakot látott az éjszakában, aki védtelenül állt egy hegy ormán. Vad szél cibálta köpenyét, mögötte áthatolhatatlan er-dőség, előtte vörösen habzó folyóvíz. Háta mögött megvívott csaták, árulás és halál, előtte a bizonytalan jövő. Ezt az embert nem óvta mágikus erő, egyedül puszta erejére számíthatott, ami azonban cser-benhagyta. Ahogy állt ott a viharos szélben, szinte törékenynek tűnt.

A nomád érezte, hogy tengernyi szenvedésen ment már keresztül, tengernyi vér tapad kezéhez, pedig nem önszántából indult el az úton. S nem önszántából került a százezres seregek élére. Akik kö-

vették őt, több nép gyermekei, ott álltak mind a folyó partján. És nem volt békesség közöttük: csak arra vártak, hogy a magányos alak el-bukjon.

Ekkor ez az ember beszélni kezdett, de hangja túlontúl gyengének bizonyult. Egy könyvet szorított magához, de amit mondott, mind szertefújta a szél.

Egy másik alak lépett oda hozzá. A nomádok öltözetét viselte, s Agulai döbbenten ismerte fel arcán saját vonásait. A vezér mellé állt, s egy vastag köpenyt borított a vállára, mert az övét már cafatokra szaggatta a vihar.

Látta az arcát, csakúgy, mint egy szemvillanással elébb a Hor-pap féltve őrzött arcát is megpillanthatta.

Igen, fellélegzett, mert még időben érkezett. És akkor – lassan, szertartásos tisztelettel – fél térdre ereszkedett, s átnyújtott valamit annak az embernek. Az pedig átvette, s ahogy megérintette, erő és hit töltötte el megint.

Agulai lehajtotta fejét, ott térdepelt a szakadék szélén, s hirtelen fázni és reszketni kezdett.

Reménytelenséget érzett, pedig alig múlt el egy pillanat azóta, hogy kiengedte kezéből a sab-gheltet...

– Kiről beszélsz? – kérdezte felriadva a látomásból. A fáklya fé-

nye hevesen izzott szemében, amikor szinte esdeklőn közelebb lépett 46

Apsharhoz. – Ki a sab-ghelt hordozója?

A Hor-pap hosszú ideig nem válaszolt. Tétován megérintette a békésen pihegő Lángrab pikkelyes bordáit, végigsimította szürke ke-zét az áttetsző, veres szárnyon.

– Miért kérdezed, ha úgyis tudod a választ?

Agulai behunyta szemét. A válasz... Görcsösen szorította mellkasához a sab-gheltet mintha valaki ki akarná tépni a kezéből.

Tudta, hogy élete ebben a pillanatban nyert új, végzetes értelmet...

12.

Odakint az éjszakában nesztelen léptek suhantak a gezibek által a Dunakaréjba hányt földsáncokon.

Sötétben is élesen látó szemek, minden neszre figyelő fülek für-készték a vár falát.

A nomádok nem kedvelték a gyalogos harcot, de ha a szükség úgy hozta, képesek voltak agyafúrt terveket szőni. Ahol naplementekor még csekély földhányás kanyarodott a folyóba, ott most hosszan be-nyúló, ingatag, de használható földszoroson siettek előre a harcosok.

Puha nemez és szattyánbőr csizmáik nem keltettek neszt. Íjászaik –

elérve a földhányás végét – tüzelőállásba helyezkedtek, s felajzott íjakkal várták Hara Hur jeladását.

Kint, a parton a tumán harcosainak jelentős része várakozott biztos fedezékben, felkészülve a rohamra hívó parancsra. A kiélesített szablyák, megfent tőrök pengéi nem villogtak most hisz’ puha bő-

rökbe burkolták valamennyit. A támadókat nem árulhatta el alattomos fémvillanás!

A jeladás azonban még váratott magára.

A vezéri sátrában virrasztó Göböl kenéznek épp’ az elébb jelentették, hogy az ifjú Agulai nem tért vissza. Ettől persze még nyugodt lé-

lekkel támadást vezényelhetett volna, hisz’ az íjász zöm kapitánya elébb-utóbb előkeveredik, ha ugyan még él...

Kell, hogy éljen! – A magányos asszony ott, a Dunakaréj partján 47

szorongó szívvel bámulta a túloldalon magasodó, mogorva várfalakat.

Anács kalud órák óta nem mozdult onnan. Tekintete – akárha örö-

költe volna Marug kopár csonton átható erejét – keresztültört az éjszakán, át az Aranyoskapura ereszkedő, sűrű ködön, a több öl vastag kőfalakon. De így sem találta meg, akit keresett: fia arcát a ködön, s falakon túl valami más is rejtette előle.

A nomád harcosokat azonban egyelőre csak a köd zavarta a folyó partján. Bár a támadást még segítette volna a környékre ereszkedő

tejfehér fal, ám amint elérik az erődöt, saját tájékozódásukat nehezí-

tette volna meg.

Göböl a sátra előtt szitkozódott, amint elbocsátotta a domb mögött várakozó Labur kenézhez menesztett hírvivőket Az üzenet úgy szólt, hogy nyugtalan lovasainak még legalább fertályóráig türelemmel kell lenniük.

A harcosok még nem panaszkodtak; nappal mindvégig pihenhet-tek, csupán tessék-lássék zavarta pár íjászuk a falak nyugalmát. Ditmár katonái úgyszintén kihasználták a látszólagos fegyvernyugvást: a Duna fölött napestig a megsérült tetőzetet foltozgató ácsok kopácsolása visszhangzott.

Kétsége azonban nem volt egyik félnek sem afelől, hogy a következő rohamra nem kell reggelig várni. A falakon már elhalt a kopá-

csolás. Jó ideje csönd honolt: őrtüzek mögött, a bástyák fokain azonban árgus szemek pásztázták a kinti sötétséget.

Göböl sátoráig nem láthattak.

Pedig ha látják az aggodalmas tekintetű kenézt, talán erőt merítenek tanácstalanságából.

Gutaur a folyó mentén vadászik ma éjjel, tűnődött. Várni kell!

Még várni kell!

Aranyoskapu felett éppen feltámadt a szél, de a ködöt nem oszlat-ta: a tejfehér fal egyre csak sűrűsödött körülöttük.

48

13.

Gyorsan siklottak kifelé.

A barlangszájból még egyszer visszapillantottak a szikla párkányán gubbasztó Lángrabra. A sárkány csöndesen figyelte, hogyan távolod-nak fészkétől.

Apshar felemelkedett a csónak padlójáról, s mondott valamit a teremtménynek. Szavai gyorsan elhaltak. Lángrab szomorúnak tűnt, amióta a nomádot lesegítette a szarkofág mellől. Jószerivel hangot sem adott ki, csak figyelte a két parányi jövevényt. Szánalmasnak tűnt, mint egy ketrecbe zárt vadállat. Robosztus alakja ki tudja, mióta sínylődött a szűkösnek tűnő barlang fogságában.

Agulai szabadságszerető nomád lelkének minden együttérzésével pillantott a sárkányra. A sárkány szemei felparázslottak: mintha csak megérintette volna a nomádból áradó megértés.

Agulai mereven bámult vissza a hatalmas lényre mindaddig, míg a sziklajárat el nem nyelte őket, s az üreg sötétségbe nem borult. Csönd vette körül őket megint. Így eveztek kifelé mindaddig, míg a nomád meg nem kérdezte a Hor-paptól:

– Mióta él itt?

Apshar vállat vont.

– Magam sem tudom – felelte. – A veres sárkányok közül már csak néhány kószál ezen a világon. Korábban persze... – elhallgatott, mintha a nagyon távoli múltba meredne vissza – ...korábban, a Föld ifjúkorában szívesen csatangoltak errefelé. Akkor még szabadok voltak, a maguk urai. Szertelen és megtörhetetlen nemzetség voltak...

– Most nem szabadok?

– A Vérszemű csillagon már nem. Hor urai megzabolázták, szolgáikká tették őket, ezért az utolsó túlélők távoli világokban próbálnak megbújni. Néhányuk visszatért ide, a Földre, de nem találják he-lyüket itt sem, különösen, amióta a Vérszemű csillag népe megjelent itt is... De Lángrab túlélte. Elveszítette tündöklő párját, a legszebb teremtményt, amit valaha láttak Ayhagdu gyermekei. Egyedül maradt, 49

s hosszas hányódás után itt lelt magának menedéket Aranyoskapu kazamatáiban. Itt él, őriz, elmélkedik és egyre csak készül...

– Készül? – kapta fel fejét a nomád. – Mire?

A Hor-pap hátrafordult a csekterben. Nehéz volt úgy válaszolnia, hogy ne rettentse el a nomád harcost mindattól, ami vár rá. Ismerte jól az embereket, tudta, mi lakozik szívükben, s megértette gyengeségüket is.

– Mind készülünk valamire, barátom! Azok is, akik nem sejtik, mit hoz számukra a holnap. De ha eljön az idő, tudni fogják, mi a feladatuk.

– Talányokban beszélsz! – csóválta fejét a nomád. – Jobb szere-tem az egyenes szavakat!

– Lángrab megjegyzett téged. – Apshar jobbnak látta kitérni az iménti megjegyzés elöl. – Azt hiszem, kedvel.

– Igazán? Miből gondolod?

A Hor-pap előrefordult, s a hátát mutatta a harcosnak.

– Abból, hogy nem ölt meg...

Agulai felnevetett. Kacagását kísértetiesen verte vissza a szűk já-

rat.

– Hogyan is ölhetett volna meg? – kérdezett vissza nevetve, mi-közben lapátjával félrelökdösött néhány visszataszító, felpuffadt tetemet a csekter útjából. – Hiszen veled voltam!

Apshar hallgatott. Csak akkor válaszolt, amikor elérték a vörös fénycsíkokkal festett vizet, közvetlenül a bejárat előtt.

– Éppen ez a legkülönösebb – mormogta, inkább csak maga elé. –

Hogy engem sem ölt meg...

14.

Agulai szótlanul evezett tovább, ám nem sokkal később gyanakodva kezdte figyelni a falakat. Halvány, vörös derengés áradt valahonnan a magasból, kísérteties leplet festve a körülöttük úszkáló, felpuffadt tetemekre. Minden oly ismerősnek tűnt és mégis... Valami hibádzott.

50

Előttük végeláthatatlan hosszan, szinte a semmibe vezetett a járat.

– Már régen el kellett volna érnünk a kijáratot – mordult fel a no-mád. A Hor-pap zavartan előredőlt a csekter orrában.

– Különös. – Apshar elgondolkodva tekintgetett a magasba, a rőt derengés forrása felé. – Nem emlékszem elágazásokra. Nem hiszem, hogy eltévesztettük volna az utat!

Agulai abbahagyta az evezést, és pihentette sebesült karját, de a csekter még előre siklott néhány ölet, míg végre lecsillapodott a járat közepén.

– Nézd! – mutatott hirtelen a nomád a fal egy különösen sötét szakaszára. – Ott egy elágazás! És amott még egy!

Apshar a szemét meresztgetve hajolt előre, de beletelt néhány pillanatba, mire felfedezte a dögletes bűzt árasztó járatok nyílását.

– Ezek nem voltak itt – jelentette ki gondterhelten. – Attól tartok...

– Az viszont biztos, hogy ez nem vezet sehová! – bökött előre Agulai. – Letértünk a helyes útról!

– Az lehetetlen... – A Hor-pap kámzsás fejét rázta. – A kapunak itt kell lennie előttünk!

Agulai vállat vont.

– Ez a folyosó vagy a vár alá vezet, vagy ki tudja, hová! Nekem semmi kedvem tovább menni rajta. Inkább próbáljuk meg valamelyi-ket ezek közül! – mutatott a fal árnyékában megbúvó két sötét járatra, s már markolta is evezőjét, ám Apshar leintette.

– Várj még! Nem evezhetünk be oda csak úgy! Lehet, hogy azok a járatok... csapdák! Előbb fel kell deríteni őket!

– Jól van – mondta Agulai. – Akkor megyek és felderítem! –; Megragadta a gyolcsba csomagolt tárgyat, hogy azzal együtt kilépjen a csónakból.

– Majd én! – nehezedett a vállára a Hor-pap keze. Apshar lassan, óvatosan feltápászkodott a csekter orrában, s ügyelve arra, hogy fel ne boruljon, reszketve kimászott a zavaros vízbe. – Maradj itt, no-mád, s el ne mozdulj, bármi történjen is! Nemsokára visszajövök!

Azzal karját felemelve, hogy csuhája ujja ne legyen vizes, a 51

szennyes árban gázolva a legközelebbi járat felé indult.

Agulai lélegzet-visszafojtva figyelte, amint a Hor-pap lassan a já-

rat szájáig jut. Ott még egyszer hátrafordult:

– Ne mozdulj innen, amíg vissza nem jövök!

Agulai kelletlenül morgott valamit a bajsza alatt. Nem mintha szándékában állt volna továbbevezni a Hor-pap nélkül.

Apshar belépett a sűrű, szirupos feketeségbe. Alakját abban a pillanatban elnyelte a járat. Még a vízcsobogás is rögvest megszűnt kö-

rülötte, mintha a hangok a járatban rekedtek volna.

A nomád odakünn maradt, s hosszú percek teltek el, mire ráébredt: izmai még mindig görcsösen megfeszülnek. Igyekezett lazítani tartásán, az evezőt lassan letette a csekter aljába.

Verejtékezett, mintha a pokol tornácán ücsörögne, ugyanakkor jeges remegés futott végig testén.

Jól jönne most egy tömlő, tele gaiszkával!

Vagy csak egyetlen korty...

Egyetlen...

Agulai megrázta a fejét.

Soha többet! Egyetlen kortyot sem!

Elhessegette magától a rátörő gondolatokat, inkább hallgatózni kezdett.

Csend. Nyomasztó, üres csend vette körül...

Oldalra fordította a fejét, hogy szemügyre vegye a végtelenbe ve-sző járatot, de a mozdulattal valóságos mennydörgést keltett a dohos falak között. A hangfoszlányok ide-oda csapongtak, majd visszhangozva elhaltak.

Jobb lesz nem ficeregni...

Agulai nagyot sóhajtott, s kezét a sab-gheltre csúsztatta. Különös erő bizsergette ujjait most is, mintha a gyolcsba csomagolt tárgy lé-

legzett volna.

– Megszerezted hát!

Agulai lehunyta szemét. Szíve eszeveszetten feldübörgött, egy pillanatra azt hitte, kiugrik a helyéről. Nem, ez nem lehet...

52

– Büszke vagyok rád! – szólalt meg újra a hang. Közvetlenül mö-

güle jött, élesen, tisztán csengett.

Agulai kinyitotta szemét, de képtelennek érezte magát, hogy meg-forduljon.

– Valóban te vagy?...

– Nézz rám! – kérlelte szelíden a hang.

A nomád lassan moccant bár az egész világ szédülten forgott kö-

rülötte. Kétségtelen: anyja szólt hozzá.

– Nem hallottalak közeledni...

Hátrafordult s megpillantotta az asszonyt. Anács kalud derékig a fekete vízben állt puha, barna kezével a csekter szélébe kapaszkodott.

– Hogyan kerültél ide? – Agulai igyekezett megőrizni nyugalmát bár hangja akaratlanul megremegett, ahogy újra és újra végigmérte az asszonyt.

– Jól ismerem ezt a járatot! – suttogta Anács kalud, s szelíden fiá-

ra mosolygott. – Nagy bajba kevertelek! Apshar elárult bennünket!

– De hiszen...

– Nemsokára visszatér! – Az asszony aggodalmasan a járat fekete száját fürkészte. – Visszatér, és nem lesz egyedül! Add ide a sab-gheltet, fiam, amíg nem késő! Minél hamarabb ki kell jutnunk ebből a labirintusból!

Agulai a fejét rázta:

– Azt mondtad, a Hor-pap a barátunk! Hogyan lehet akkor...

– Nincs idő most ilyesmire! – Anács kalud gyöngéden megérintette Agulai karját, s lassan kinyúlt a sab-ghelt felé. – Gyere, hagyd itt a csektert! Tudok egy biztonságos kijáratot!

Agulai értetlenül bólintott, s miközben fél lábbal kilépett a hideg vízbe, szorosan magához ölelte a gyolcs csomagot, szinte akaratlanul félrelökve az asszony kezét.

– Ezt majd én viszem – motyogta maga elé.

Anács kalud tekintetében sötét fény lobogott fel.

– Azt mondtam, add ide nekem! Egyedül nálam van biztonságban! El sem képzelheted, milyen veszélyt jelent ez számodra!

53

– Öld meg! – mondta ebben a pillanatban egy hang az egyik járat mélyéből.

– Visszatért az átkozott! – Anács kalud vonásait gyűlölet rántotta torz görcsbe, ahogy ellökte magától a csektert, s a járat falához hát-rált. – Védj meg, fiam!

A sötétből egy csuklyás alak lépett a vörös fénypárába. Két kezét nyugtatóan maga elé emelte, kámzsája alól feszült tekintet parázslott a nomádra.

– Öld meg, amíg nem késő!

Agulai ide-oda kapkodta tekintetét, s csak most fogta fel, hogy a parancs neki szól.

Ölje meg?

Apshar a csekter felé gázolt a vízben, de csak nagyon lassan, ki-mért mozdulatokkal, miközben egyetlen pillanatra sem vette le tekintetét Anács kaludról.

– Öld meg! – ismételte Agulainak. – Hinned kell nekem! Ő nem az, akinek látszik!

A nomád felmordult. Homlokán kövér verejtékcseppek gyöngyöztek. Baljával eltartotta testétől a sab-gheltet, jobbjával pedig kivonta szablyáját.

Egyik oldalról Apshar araszolt felé, másik oldalon anyja tekintete szórt villámokat. Ő pedig középen, félig a vízben állva várta, hogy megtörjön a gonosz varázs.

– Add ide a sab-gheltet! – Az asszony kiáltása élesen hasította fel a járat csöndjét, elnyomva a víz halk csobogását. – Ne higgy neki, kérlek!

Agulai megmarkolta a szablyát, s lassan a Hor-pap felé fordult.

– Meg kell ölnöd! – Apshar a csekter mellé ért. Láthatóan nem érdekelte, hogy a nomád bármelyik pillanatban lesújthat rá.

– Hitünk a jövő... – suttogta Agulai, s anyjára villantotta tekintetét.

Anács kalud nem szólt, értetlenül bámult rájuk, tekintetében pokoli félelem lángja lobogott.

54

– Hitünk a jövő... – mormolta megint Agulai most a Hor-pap felé fordulva, Apshar felpillantott a harcos kezében szorongatott szablyá-

ra.

– Hitünk a jövő, erőnk a múlt! – fejezte be a mondatot pillanatnyi habozás után.

Agulai összeszűkült szemmel bólintott, aztán másik lábát is át-emelte a csekter szélén, s lassan hátrálni kezdett a Hor-pap elől Anács kalud irányába. Közben védekezőn maga elé emelte a szablyát.

– Védj meg, fiam, kérlek! – nyúlt felé az asszony, de a következő

pillanatban Agulai megpördült, s a szablyát Anács kalud torkába döf-te.

Földöntúli visítás harsant. Az asszony a pengéhez kapott, szemé-

ből vörös szikrák záporoztak a markolatra és a nomád kezére. A seb halálos volt, de a teremtmény, ami Anács kalud képében jött el, nem pusztult el azonnal. Agulai kirántotta a szablyát a lény torkából, az-tán egy villámgyors mozdulattal megmártotta annak mellkasában.

A visítás erősödött, s már betöltötte a járatot, hogy lidérces visszhangot keltve eltávolodjon a semmibe vesző folyosón.

Ezt még Ditmár is meghallja odafönn! – villant át a gondolat Agulai agyán, ahogy hátraugrott a teremtménytől. Az asszony kapá-

lózó karjai eltűntek. Helyükbe éles karmok nőttek, megpróbálták elkapni a nomád baljában tartott sab-gheltet.

– Hátra! El onnan! – kiáltotta Apshar, s a csektert maga után vonszolva a sötét járat felé próbált rohanni.

Agulai fogcsikorgatva követte. Félrelökdöste a víz színén lebegő

holtakat, hogy minél messzebb kerülhessen a teremtménytől.

Mire elérték a járat száját, a lidérc grif már visszanyerte eredeti alakját. Ott tornyosult, görnyedt, izzadt hátával a járat penészes falá-

hoz préselődve, koponyaforma fejét ide-oda kapkodta fájdalmában.

Dühödt igyekezete, hogy karjaival megragadhassa a csekter végét, hiábavalónak bizonyult.

Torkából és mellkasából kocsonyás vér lövellt a vízbe.

55

– Vigyázz, ne érj hozzá! – kiáltotta Apshar, miközben behatoltak a sötétlő barlangszájba. A nomád hátán végigfutott a hideg, ahogy a mélyből feléjük áradó jeges fuvallat megérintette bőrét.

De a lidérc grif lassan magához tért a szablya vágta sebek fájdalmából, s hörögve továbbindult feléjük. Hamarosan a járat szájához ért, teste betöltötte a bolthajtás egészét. A vörös fény most nyalkásan csillogott hátán, de aztán ahogy még beljebb nyomult, fekete lett, mint a hullabűzös víz, amelyben esetlenül lépkedett feléjük.

– Hová vezet ez? – kérdezte Agulai.

– Sehová. – Apshar reménytelen hangsúlya mindent elárult. Nem volt nehéz felderítenie a harminc-negyven öl mély folyosót, melyet a jelek szerint pár száz évvel ezelőtt lefalaztak már. Nem volt kiút, csak arrafelé, ahonnan a lidérc grif közeledett.

– Akkor ez marad! – forgatta meg jobbjában Agulai a szablyát.

Apshar lemondóan legyintett:

– Attól tartok, ez kevés lesz! Gutaurt nem tudod megállítani egy szál karddal, ha még oly bátor vagy is, nomád!

– Gutaur? Ismered őt? – kérdezte döbbenten Agulai.

– Hát persze, hogy ismer! – gurgulázta a lidérc grif azon a nyelven, amit a nomád is megértett. Hangjában kaján öröm bujkált. – De már nem sokáig!

– A sab-ghelt kell neki! – suttogta a Hor-pap. – Vigyázz, ki ne en-gedd a kezedből egy pillanatra sem!

– A sab-ghelt a miénk! – hörögte a lidérc grif, s tett még néhány lépést.

Agulai aggodalmasan hátrapillantott, de még nem látta a járat vé-

gét.

– Tévedsz! – vetette oda válaszképpen Apshar a teremtménynek.

– A sab-ghelt a többi ékkel együtt a miénk, embereké. S bármit tesz is Gadur, nemsokára eljutnak ahhoz, akit illetnek!

– A miénk, embereké! – utánozta a Hor-pap hangját gúnyosan a lidérc grif. – Vajon mióta számítod magad ismét embernek, Apshar?

Elfeledted esküdet?

56

– Nem arra esküdtem, hogy Gadur uralja a Földet!

– Add ide a sab-gheltet! – rivallt rá hirtelen a lidérc grif. – Fogytán a türelmem, féreg!

Apshar és a nomád botladozva hátráltak tovább a vízben, ám kisvártatva fal állta az útjukat. Vége. Nem volt hová menekülni tovább a lidérc grif elől.

– Add ide! – hörögte Gutaur.

Agulai óvatosan félretaszította a Hor-papot, s szablyáját szorítva védekező állásba helyezkedett. Arra ügyelt, hogy a sab-ghelt minél távolabb kerüljön a közeledőtől. A lidérc grif torz vigyorral a pofáján vette tudomásul, hogy terve kudarcba fulladt. Amennyire csak tudott, felemelkedett, s karmait előrenyújtva támadásba lendült.

Mielőtt azonban elérte volna a két csapdába esett alakot, váratlanul megremegett körülöttük minden.

A lidérc grif ijedten felkapta fejét, aztán elvágódott a vízben.

Rögtön megrázta magát, lábra állt, de mire a nomád és a Hor-pap felé fordultak volna, a remegéshullám forrása elérte a járatot.

A kövek is megreszkettek, vízoszlop tört fel a mélyből, pengeéles cseppek záporoztak mindenütt. Odakintről valami iszonyatos robaj kíséretében szakította át a szűk barlangszájat.

Gutaur felüvöltött: hangjában harag és félelem keveredett, s ahogy szembefordult váratlanul felbukkant támadójával, minden izében reszketett.

Érezte a szagot... A sárkány szagát.

Lángrab feje szemvillanás alatt benyúlt a járatba, s mire az észbe kaphatott volna, fogai közé kapta és kirántotta onnan a lidérc grifet.

Vízsugár szökött a magasba: a sárkány megrázta irdatlan pofáját, s a külső folyosó falának csapta Gutaurt.

Apshar hirtelen nagyon is szükségét érezte, hogy megkapaszkod-jon a nomád izmos vállában.

– Te őrült, tényleg szembeszálltál volna vele?

Agulai nem válaszolt. Feltétlenül látni szerette volna, hogyan küzd meg a sárkány a lidérc griffel. A Hor-papot támogatva igyeke-57

zett kijutni a főjáratba. Nem ment egykönnyen. Mire elvergődtek a kiszakadt barlangszájig, a harc már egy másik járatban dúlt.

A víz vörösen hullámzott, a járatból pedig ádáz üvöltés visszhangzott.

Aztán mintha tűztenger csapott volna ki onnan. Szikrák és lángnyelvek szakadtak ki, záporoztak mindenfelé.

– Menjünk innen! – suttogta Apshar, és kilökte a folyosóra a csektert.

Agulai engedelmeskedett, s fürgén bemászott a csónakba, majd besegítette a reszkető Hor-papot is. Aztán óvatosan a lába elé helyezte a sab-gheltet, felkapta az evezőt, s minden erejét megfeszítve lapá-

tolni kezdett. A következő pillanatban már el is suhantak a járat szája előtt.

Agulai odakapta a fejét, de csak valami homályos, ködös húsmasszát pillantott meg, s mintha néhány hatalmas fog is megvillant volna a barlang sötétjében.

– Ne bámészkodj! Evezz! – rivallt rá a Hor-pap.

A nomád engedelmeskedett, s lendületes mozdulatainak köszönhetően a csekter tovasuhant a labirintus vizében.

Előttük, a végtelen hosszúnak tűnő folyosóra köd ereszkedett: ne-héz, fojtogató pára, melyet bizonnyal Lángrab eresztett a labirintusra, amikor a segítségükre sietett.

– Mondd csak, honnan ismered a nomádok törvényét? – kérdezte hirtelen Agulai.

Apshar hátrasandított, de nem válaszolt. Amikor egy kicsit eloszlott a pára, Agulai alig hitt a szemének: szemközt velük felbukkant a bejárat bizonytalan körvonalú foltja.

A lidérc grif keltette látomás a végtelen folyosóról szertefoszlott, mintha sohasem lett volna ott.

Apshar hangosan felsóhajtott.

A titkos ajtó nyikorogva tárult ki előttük.

58

15.

Odakünt is tejfehér köd várta őket.

Mintha sűrű, folyékony gyapjútengerbe úsztak volna: a csekter bizonytalanul megtorpant, majd tehetetlenül forogni kezdett körbekörbe. Fölpillantottak, de már nem láttak el a falakon lobogó fáklyá-

kig. Aztán fülelni kezdtek: a folyó fölött fújt a szél, valahonnan a túlpart felől tompa szitkozódás foszlányait hozta éppen. Arra kellett lennie a nomád tábornak.

– Támadni készülnek – suttogta Agulai elégedetten. Elképzelte a ködön túl sürgölődő katonáit, s a többi nomád harcost, amint íjaikat ajzzák, szablyáikat élesítik, s várják a támadás pillanatát.

– Ebben a ködben? – A Hor-pap hangja inkább bosszúsnak tűnt. –

Teljesen hiábavaló még megpróbálni is! Egymást sem fogják látni, nemhogy az aranyoskapuiakat!

A következő pillanatban – mintha éppen Apshar szavait akarnák megcáfolni – megindult a nomád támadás.

Üvöltésnek tűnt, de csak a hangosíjak vesszei süvítettek a vár felé.

A lyukas fejű vesszők mással össze nem téveszthető hangja adta meg a jelt. E süvítés a tömény félelmet jelentette a védők számára, s felszabadító, rohamra vezénylő dallamot a támadóknak.

Még el sem halt, amikor a Pubak-domd felől tüzes cirádák röppentek az égboltra: a tejfehér, sűrű levegőben mintha vörös cérnaszá-

lakat húzott volna versengve több óriás tűje az éjszaka kárpitjába. A vörös szálak aztán beleolvadtak a fehérségbe, hogy újabb fénytűk ha-sítsanak vékony varratokat az égre.

Ezzel egy időben diadalmas üvöltés harsant a folyókaréj közepe felől: a gezibek által feltöltött földnyelven több száz nomád indult rohamra az Öblös-torony ellen.

Agulai ide-oda kapkodta a fejét, s próbált a támadás rendjére kö-

vetkeztetni a hangfoszlányokból.

Szemközt, a tábor magasságából izgatott kiáltások harsantak. A kiáltások a következő pillanatban már közelebbről hallatszottak, az-59

tán még közelebbről. Néhány tüzes nyílvessző közvetlenül a csekter fölött hasította át a ködöt. A támadók egy része tehát a vízen lendült rohamra, nem is messze tőlük! S pontosan itt fognak elhaladni, karnyújtásnyi távolságban! Agulai lelki szemével máris látni vélte, hogy bámulnak majd társai, ha megpillantják egy Hor-pap társaságában.

Apshar hirtelen megragadta a karját.

– Sab-ghelt hordozója! Történjen bármi, amit ma megtaláltunk, azt vidd el a kiválasztottnak!

Agulai értetlenül bámult a szürke csuklyára. Miért mondja ezt? Itt akarja hagyni? Agyán bosszús gondolat suhant át. Nem! Ha már belerángatta ebbe az egészbe, itt kell maradnia vele!

– Egyedül nem találom meg a kiválasztottat! – dörmögte. – Ha azt akarod, hogy segítsek, nem hagyhatsz magamra!

Apshar megdermedt bizonytalanul körbekémlelt a ködben, aztán megrázta a fejét.

– Ez nem rajtam múlik, nomád! – sóhajtotta. – Valami közeledik felénk!

Agulai megdermedt. Igen, ő is érezte. Lassan megfordult, s tekintetét belefúrta a sűrű, cseppfolyós, fehér levegőbe.

Bizonytalan körvonalú, fenyegetően bólogató árnyékok úsztak fe-léjük. A nem messze rohamozó nomádok még nem láthatták, de már csak pillanatok választották el őket attól, hogy észrevegyék a termetes árnyékokat, melyek sebesen közeledtek a folyó felszínén.

– Fehér sárkányférgek! – kiáltotta Agulai, amikor az első árnyék kibontakozott a ködből.

Aztán megpillantotta a többit is.

A semmiből bukkantak elő, s kiterjesztett szárnyakkal egyenesen a csekter felé úsztak.

60

II. fejezet

A GYÁVA

1.

Hajnalodott.

A falra akasztott térkép színei szinte egyik pillanatról a másikra élénkültek meg. Amint az első napsugarak áttűztek az ablakon, s megérintették a térkép üvegjét, a lap mögé szórt homokkristályok tá-

gulni kezdtek. Ügyes kis szerkezet volt, bár este, mécsvilágnál nem tűnt, csak egyszerű vászonlapnak. Ám az üveg alá – a határokat jelképező bronzvonalak közé – titkon más-más színű kvarc-kristályokat szórtak. Ahogy a nap végigsimogatta az üveget, s megérintette a vé-

kony homokréteget, a kristályok boszorkányos gyorsasággal színt váltottak. Dunava halvány, narancsos foltját vörös sugarak öntötték el, Nomádia zöldje pedig egészen élénk, szinte haragos árnyalatot öl-tött.

A nap sorra kebelezte be az országokat: kitartóan haladt felfelé Adrion kékjétől egészen Podónia aranyszínű foltjáig, majd tovább araszolt fényével, immár a fehér falakon.

Lassan beragyogta a szoba egészét. Az asztalkára állított mécsesre immár nem volt szükség, de a delebáti ifjú mégsem oltotta el: egy darabig a kis lángocskába meredt, aztán az intenzíven sugárzó, erősebb fény felé fordult. A palota ablakára vakító keretet vetett a nap. Ám –

mintha csak a fényszirom varázsát akarná szertefoszlatni – az ébredő, hideg szél fertelmes bűzt sodort felfelé a Dunából.

A gyékényágyon heverő fiatal férfi lehunyta szemét.

Tudatába csak fokozatosan szivárgott be a kibírhatatlan szag: bár a szemhéján vibráló fény türelmes játéka erre csábította volna, a bűz nem engedte elszenderedni. Gondolatai odalent jártak. Királyváros utcáit temetetlen holtak borították még, pedig a halotti máglyák nem 61

szűntek izzani szerte a fővárosban.

Nem, nem fog aludni szemernyit sem. Most már biztosan nem.

Egész éjjel megváltó álmot remélt. Helyette feneketlen kútba me-rült: éber álom vitte a holnap ismeretlen tájaira.

Útelágazásnál állt. De a végtelen delebáti égbolt alatt mindkét út a semmibe veszett. Tudta: csak az egyik visz célba; a másik a pusztulásba ragadja, ha rálép.

Döntenie kellett. Állt az útelágazásnál, jobbjában egy fénylő kardal, baljában egy fekete könyvvel, és várt.

Habozott, mert bármiképpen is dönt, azzal emberek ezreinek pusztulását okozza majd. Megborzongatta a bizonyosság tudata: sötét háború vár rá mindkét út végén. Nem volt egyedül: háta mögött két, köpenyes férfi állt némán, várva, hogyan dönt.

Tudta: ez lesz az első döntése, melyet megszámlálhatatlanul sok követ majd.

Később, ahogy fáradtan hevert ágyán, s a fehérkazettás mennyezet indás díszítését bámulta, már tudta, melyik a helyes ösvény.

Feltápászkodott: ímhát minden eldöntetett. Mégsem érezte jobban magát, legfeljebb annak örülhetett, hogy véget ért egy nehéz, küzdelmes éjszaka. Könnyű vagy sem, most már csak a következményeket kell vállalnia.

Ahogy új páncéljának darabjait öltötte magára, kipillantott az ablakon.

A palotaváros vigasztalan képet nyújtott. Az üszkös falak tövében sebesültek hevertek szerteszét. A város ébredő népe ott nyüzsgött a tágas udvarokon: néhányan fegyvereket hordtak gúlába, mások foglyul ejtett garamiai légiósokat tereltek végig a macskaköves utcákon, megint mások fortyogó üstökben kavargatták a készülődő csapatok számára fövő étket. Háza előtt egy ősz hajú kovács fennhangon lec-kéztette vékonydongájú inasát, aki máris izzadtan rohant ki-be a pa-rányi műhelyből, frissen edzett kardokat hordva nyalábba a kint vá-

rakozó, dunavai lovagoknak.

A Duna fölött baljós fellegek hájasodtak. A tegnapi vérontásra 62

emlékeztetett mind.

Zolta felsóhajtott.

Ez a nap sem ígérkezett könnyűnek...

2.

Mire a nap felkelt, a nádor katonái csaknem befejezték a palotaváros átkutatását. Bujkáló garamiai légiósokat kerestek, s persze a Gotechához hű talpnyalókat, akik jobbnak látták meghúzódni a távo-li, félreeső palotaszárnyakban, földmélyi, Duna alatti kazamatákban.

Jó páran akadtak, akik megtagadták az Erlau-háznak fogadott hűségesküjüket, s szíves-örömest engedelmeskedtek Mara Garamia kánjá-

nak, elárulva ezzel legjobb barátaikat is. Thangar parancsára ezeket összeszedték, s a várbörtön üres barlanglyukaiba toloncolták.

A szigetföldi harcosok, akiknek a palotaváros nyugati parti részé-

nek átkutatása jutott, már alig álltak a lábukon, mire a Rózsák ligetén túl először átszikrázott a cifra tornyok fölé emelkedő vörös napsugár.

Szárnyról-szárnyra járták a szeszélyes elrendezésű, egymásra épült palotaépületeket, a bástyákat, a karcsú tornyokat, s átkutatták valamennyit, a padlástól a pincéig.

A birodalmi könyvtárat hagyták a végére, hisz’ a hatalmas, gótikus ablakú termekben nehezen rejtőzhetett volna el bárki is.

Teorek fia, Stergomi Valéz kapitány fejében megfordult, hogy a bibliotékát a reggeli elköltése utánra hagyják, mert gyomrát igencsak facsargatta már az éhség. Ráadásul, áthaladva a könyvtár felé vezető

függőfolyosókon, nem csak a Rózsák ligetének édes illatát sodorta feléjük a friss, reggeli szél, de a konyhatermekből kiáradó szalonna és frissen sült cipó szagát is.

Teorek fia végigmérte karikás szemű harcosait, de aztán csak legyintett. Jöjjön elébb az az átkozott könyvtár! Végezzenek hamar, hogy aztán nyugodt lélekkel költhessék el a kiérdemelt reggeli falatokat!

Emberei zúgolódva vették tudomásul, hogy nem térnek le a füg-63

gőfolyosó konyhatermek felé eső lépcsőire, hanem továbbmasíroznak a bibliotéka nehéz, tölgyfafaragásos kapuja elé.

Geridész, Savik király agg könyvtárosa már ott várta őket, kezét tördelve. Szemmel láthatóan az ágyból rángatták ki, s igencsak meg-lephette a vérengzés híre. Ősz hajszálai kócosan lebegtek a reggeli szélben, komoly, fekete köpenyét hányavetin húzta aszott testére.

– Magaddal hoztad a kulcsot? – kérdezte mogorván Valéz.

A könyvtáros szaporán bólogatott, s reszkető kézzel kotorta elő

köpenye redői közül a bibliotéka aranyozott, hétlevelű kulcsát.

– Ihol, kapitány úr, ihol a kulcs!

– Rajta – morogta Teorek fia. – Essünk túl rajta!

Geridész gyakorlott mozdulattal tárta ki a tíz dárdás előtt a kaput, aztán illedelmesen kitért az útjukból.

A könyvtár nyitva állt előttük.

Beléptek. Csizmáik csattogása a rideg, szürke márványlapokon fülsiketítő dübörgésként törte meg az áhítatos csendet, ami az egybe-nyíló termekben honolt.

A birodalmi könyvtár százezer kódexének aranyozott gerincét szelíden simogatta a gótikus ablakokon beáramló szemcsés napfény. A levegőben a könyvek mindent átható tudós ember számára oly gyönyörteli szaga terjengett. Geridész nagyot szippantott belőle, de a dárdások szemlátomást nem voltak elragadtatva az áporodott levegő-

től.

Teorek fia, Stergomi Valéz és katonái végigcsörtetettek a termeken, bekukkantottak minden irdatlan könyvesfal közé, be a brokát-függönyök mögé. Gyorsan végeztek, a könyvtárban nem volt rajtuk kívül egy teremtett lélek sem.

– Ez minden? – kérdezte a kapitány Geridészt.

– Hogyne – bizonygatta az öreg. – Csak ezek a termek, semmi más....

Teorek fia bólintott, s lelki szemei előtt ismét megjelent a sült szalonna és a frissen sült cipó. Jó lesz indulni. Ám az ajtóból visszafordult, s az öregre hunyorgott:

64

– No, és rejtekajtók vannak-e, Geridész?

– Rejtekajtók? Azok nincsenek – ingatta fejét a könyvtáros. – Az-az... van, de csak egy!

A dárdások kapitánya nagyot sóhajtott.

– Vagy úgy! Egy rejtekajtó...

Nem kellett mondania semmit, az öreg könyvtáros hajlongva mutatta az utat. Az egyik, plafonig érő könyvesfalhoz léptek, ahol Geridész kihúzta az egyik kódex gerincét.

Tompa morajlás hallatszott, amint a könyvesfalban lassan megnyílt egy alig embermagasságú ajtó. Mögüle, a sötétségből fagyos kriptalevegő süvített a terembe. A dárdások önkéntelenül is hátráltak egy lépést.

– Hová vezet ez? – kérdezte Valéz.

– A titkos kódexmásoló cellákba – motyogta fejét vakarva Geridész, s már vissza is nyomta volna az aranyozott gerincű kódexet amikor a kapitány megragadta a csuklóját.

– Várjon csak, könyvtáros uram, egy pillanatot! Az a parancs, hogy minden zugot kutassunk át!

– Oda aztán fölösleges lemenni! – mondta értetlenül Geridész. –

Ezt a lejáratot csak a királyi scriptorok és miniátorok ösmerik, azok meg szétszéledtek rögvest a királyúr halála után! Nincsen ottan lenn semmi, kapitány uram, meghiheti!

Teorek fia a dárdásaira pillantott. Türelmetlenül álltak ott, fél szemmel a kijárat felé pislogva. A szűk járatban a katonái nem kö-

vethetik. Épphogy két ember elfér a vezető lépcsőkön. Meg aztán levegő sem sok szorulhatott azokba az átkozott cellákba!

– Mégis megnézzük! – döntött hirtelen, s máris belépett a rejtekajtón. – Geridész, te velem jössz!

Az ősz könyvtáros kétségbeesett arccal követte. Beléptek a sötét, pókhálós kis zugba, s amikor Geridész meggyújtotta a falra készített fáklyát, a rejtekajtó hangos morajlással becsukódott mögöttük.

– Itt megvárjatok! – kiáltotta ki a szűkülő résen katonáinak Teorek fia, majd amikor kettesben maradtak, a reszkető kezű könyvtárosra 65

pillantott.

– Fogd rendesen azt a fáklyát, öreg, és világíts! No, induljunk!

Geridész kelletlenül bólintott, s elindult a mélybe vezető lépcső-

kön. Évek óta nem fordult meg ebben a járatban, s ami ennél is jobban zavarta: meg mert volna esküdni, hogy valaki halkan nevet rajtuk a hófehéren csillogó pókhálók mögül.

3.

– Miféle kódexek ezek? – kérdezte Teorek fia, és a nehéz, egybefa-ragott asztalokon heverő könyvekre bökött. Némelyik tárva-nyitva hevert ott, feltehetően úgy, ahogy a miniátorok felejtették, amikor Savik halálhírére otthagyták titkos munkahelyüket. A kódexek mellett eloltott, faggyúszagú mécsesek, s nyitott tintatartók sorakoztak, no meg szétszórt miniátor-ecsetek, kifaragott tollak.

– A királyúr régóta keresett egy elveszett könyvet – sóhajtotta Geridész. – összegyűjtetett minden, titkos tanokat, történeteket tar-talmazó kódexet, hogy azokból következtethessen annak az egynek a tartalmára. Itt másolták ezeket a kódexeket, de sajna, nem sikerült közelebb jutniuk a megoldáshoz.

– Nincs itt teremtett lélek sem! – A kapitány lesöpörte a ruhájára tapadt port és pókhálókat, s a felfelé vezető lépcsőre bökött.

– Thangar nádor úr majd eldönti, mi legyen ezekkel! Induljunk, öreg!

Geridész megkönnyebbülten felsóhajtott, s már indult is volna, amikor Valéz megragadta a grabancát.

– Ez meg mi?

– Micsoda?

– Ez itt!

Teorek fia, Stergomi Valéz a cella dohos kőfalára mutatott, melybe alig észrevehetően egy szürke ajtó simára csiszolt lapja mélyedt.

– Valaha ott is cella volt – mondta elgondolkodva Geridész. – De már réges-régen befalazták, azt hiszem.

66

– Kötve hinném! – Teorek fia a mocskos ajtóra tapasztotta fülét. –

Valami van odabent! – suttogta az öregre függesztett tekintettel.

– Az lehetetlen! Nézd csak, kapitány uram, ezt lepecsételték!

Valóban. Az ajtón Lagur király szárnyas pecsétje függött, porral vastagon lepve. Azt bizony fel nem törte senki az utóbbi száz esztendőben.

– Hallgasd csak magad is! – sziszegte Valéz, és az ajtóhoz rántotta a könyvtárost Geridész kelletlenül követte a kapitány példáját, aztán arca néhány pillanattal később elfehéredett. Még a fáklya vörösen lobogó fényében is holtsápadtnak tűnt, ahogy tenyerével az ajtónak támaszkodott.

– Valaki van odabenn! – suttogta alig hallhatóan.

Mindketten hallották a bentről kiszűrődő neszeket. Pergamen suhogása, scriptor-toll sercegése, s egy halk sóhaj...

Valéz lassan kivonta hüvelyéből kardját, s hátrább lépett.

– Azt mondtad, senki sem tehette be ide a lábát! – suttogta még mindig lélegzet-visszafojtva. Geridész nem szólt, csak sokat mondón a pecsétre mutatott. Valéz a fejét csóválta: no igen, a pecsét! A pe-csét...

Teorek fia végül közel hajolt Geridész füléhez, s azt mondta neki:

– Eredj öreg, riaszd Olecsun kapitányt! A Bazúr-toronyban megtalálod!

A könyvtárost nem kellett biztatni. Úgy szedte a lábát a lépcsőn felfelé, ahogy csak erejéből tellett. Nagy igyekezetében még a fáklyát is magával vitte.

Teorek fia ott maradt a sötétben, kardját szorongatva, terpeszben az ajtó előtt, s hallgatta a bentről kiszűrődő neszeket.

Nem volt ijedős ember, de most nagyon szerette volna, ha Geridész mihamarabb megtalálja Olecsun kapitányt.

67

4.

A testőrparancsnok mintha éveket öregedett volna, amióta Valéz utoljára látta. Vagy csak a fáklyafény árnyéka szántott ilyen mély ba-rázdákat a szeme alá, s a szája szegletébe?

Ezra Olecsun felemelt jobbjával köszöntötte régi katonatársát, de nem szólt egy szót sem. Futó pillantást vetett az asztalokon sorakozó poros kódexekre, aztán kimért léptekkel az ajtóhoz sietett. Megvizsgálta a pecsétet, majd hallgatózni kezdett. Geridész és Valéz csak azt látták, hogy sötét tekintettel bólogat, ahogy megbizonyosodik arról, hogy az ajtó túlsó oldalán valóban ügyködik valaki.

– Betörjük! – döntött Olecsun néhány pillanattal később, s már hátra is lépett.

Teorek fia, Stergomi Valézt nem kellett biztatni: azonnal lendült, hogy aztán teljes testsúlyával az ajtónak zúgjon.

TAMMM!

A túloldalról tompa dördülés visszhangzott.

Olecsun előkapta kardját, s a következő „rohamnál” már ő is Valézzel együtt rontott az ajtónak.

Lagur király szárnyas pecsétje szétporlott, amikor a simára csiszolt lap döngve beszakadt súlyuk nyomására.

Egy félhomályos cellába zuhantak, s elterültek a nyirkos padlón.

Geridész döbbenten felkiáltott a hátuk megett, mert ő már megpillantotta a cellában az asztal fölé görnyedő magányos alakot.

Olecsun azonnal talpra szökkent, egy pillanattal megelőzve Teorek fiát, aki szédelegve hadonászott maga körül kardjával.

Valaki felnevetett.

Különös, tiszta, könnyű nevetése volt...

Szürke csuhát viselt, egy kis asztalkánál ült, fejét kámzsa takarta el.

– Nyomorult! – kiáltotta Teorek fia, s már rá is rontott volna, ha Olecsun kapitány nem tartja vissza.

– Ne bántsd! – mondta nyugodtan, s visszacsúsztatta kardját hüve-68

lyébe. – Ő a barátunk!

– Egy Hor-pap?

– Ő Ayzaz! – mondta sötét tekintettel Olecsun. – Thangar nádor úr kíséretéből.

– Mi? Egy Hor-pap...

– Ne kérdezősködj! – A testőrkapitány sokat mondó pillantással igyekezett csillapítani barátja dühét, nem sok sikerrel.

– Megkérdezhetem, mi dolgod itt, a titkos könyvtárban? – fordult inkább Ayzaz felé. A Hor-pap bólintott, s miközben összehajtogatott egy pergamentekercset, így szólt:

– Természetesen megkérdezheted, barátom!

Azzal a tekercset csuhája redői közé rejtette.

– Ha nem tévedek, ez a járat egyenesen a könyvtárba vezet – mutatott a betört ajtó mögötti lyukra. – Ugye, nem bánod, jó uram, arra mennék, mert az ideút egy kicsit tekervényes volt, s igen kevés időm maradt! – Azzal alig észrevehetően meghajtotta magát, s faképnél hagyva a három döbbent férfit, nyugodt léptekkel elhagyta a cellát.

Mire Olecsun magához tért meglepetéséből, a Hor-pap már fönn-járt a könyvtár márványkockáin.

– Senkinek nem beszélhettek arról, hogy itt járt! – suttogta Olecsun, azzal maga is felrohant a lépcsőkön. Teorek fia követte.

Csak az agg könyvtáros maradt még néhány percig a cellában. Körbekémlelt, végigtapogatta a falakat, de sehol nem talált másik ki, avagy bejáratot azon kívül, amin ők hatoltak a cellába.

Geridész megreszketett, keresztet vetett, s gyorsan lehajolt, hogy eloltsa a kis asztalkán lobogó mécsest. Ekkor megpillantotta a kódexet, amiből a Hor-pap kimásolt valamit a pergamenre.

Geridész csaknem felkiáltott meglepetésében, de aztán, ahogy be-lelapozott a könyvbe, csalódottan ingatta fejét.

Gyorsan eloltotta a mécsest, s reszkető léptekkel maga is felsietett a könyvtár napsütötte termeibe, ahol már nyoma sem volt a dárdá-

soknak.

69

5.

Zolta kilépett a folyosóra, s kis híján felöklelte az ajtó előtt álldogáló alakot. Csodálkozva hátrahőkölt, mert nem úgy tűnt, mintha a szürke csuhás teremtmény éppen csak elsuhant volna az ajtó előtt.

Ellenkezőleg: Ayzaz A’Yazin, a Hor-pap nyugodtan álldogált ott Mintha a fél éjszakát a folyosón töltötte volna, arra várva, hogy a delebáti harcos felébredjen végre.

– Engem keresel? – Zolta egy lépést hátrált zavarában. – Értem jöttél?

A Hor-pap – rá nem éppen jellemző módon – mintha zavarban lett volna. Most is gondosan ügyelt arra, hogy kámzsája jól takarja arcát, bár Zolta azon kevesek közé tartozott, akik megpillanthatták különös, angyali vonásait, s időnként vörösen felizzó szemét.

– Engem keresel? – kérdezte ismét Zolta.

– Csak azt szeretném tudni – a Hor-pap hangja szelíden, kristálytisztán csengett –, hogy döntöttél-e?

Zolta elhűlten nézett rá.

Persze számíthatott volna Ayzaz kérdésére. Magop mester gyakorta okította arra a törzs ifjait, hogy alaposan rejtsék el gondolataikat, ha a sors egy Hor-pappal hozná össze őket. Soha ne hagyd, hogy egy Hor-pap a szemedbe nézzen! Ha lehet, ne gondolj semmire!

Csak ezt ismételgesd magadban, kántáld, amíg csak bírod:

„Gondolataim kőbe zárt gyémántok. Nem találod őket, szürke szikla öleli mind! Menj hát békével!”

Most meg azon kapja magát, hogy Ayzaz hosszú pillanatok óta a szemébe mélyeszti tekintetét. A lényegre törő kérdést sem vélheti másnak, mint támadásnak legbensőbb gondolatai ellen. Mégsem érzett haragot Ayzaz iránt, hiszen kicsit már ismerte. S félhetünk-e at-tól, akit ismerünk?

Nos, igen.

Lassan becsukta háta mögött az ajtót s a Hor-papra mosolygott.

– Úgy látom, a lelkembe látsz! – mondta, miközben mindketten 70

elindultak a folyosón. – Mondd csak, mióta figyelsz engem?

– Az első pillanattól kezdve – felelte őszintén Ayzaz. – De most már nem sok időd maradt.

– Tudom – felelte Zolta. – De ne aggódj: eldöntöttem mindent.

Számít ez valamit?

– Igen. Szükségem van valakire, aki segít nekem, s akinek segít-hetek. Könnyen lehet, hogy te vagy az, Zolta!

Végighaladtak egy átkötő hídpilléren, s a palota belső tömbjében egy udvarra léptek ki, mely húsz öllel a Duna vize felett ívelt.

6.

Az udvar egyik sarkában sebesültek hevertek. Néhány fáradt tekintetű asszony sebeket kötözött, mások szánalmasan kicsi húsdarabokat és csontszáraz cipókat hordtak ki egy füstös falú toronyból. Aki csak bírt, körébük sereglett, s tülekedve kapkodott az étek után. A gyengébbek jártak rosszul: legtöbbjüknek morzsányi sem maradt a nyomorúságos reggeliből.

Zolta nem nézett a sebesültekre. Csak akkor emelte fel a fejét, amikor valaki a nevén szólította. Élénk, már-már vidám hang harsant a torony árnyékából.

– Toba? – A fiú sugárzó arccal rohant felé. Csöppet sem tűnt fá-

radtnak, holott minden oka meglett volna rá: az előző napok esemé-

nyei egy felnőtt erejét is megcsappantották volna. Tobán mindössze annyi látszott, hogy soványabb lett néhány nappal korábbi önmagá-

nál.

– Hallottál valamit Morfajetről? – kérdezte izgatottan, amikor hozzájuk ért. – Napkeltekor jártam lent a partnál... De nem találtam.

És nem látta senki sem!

– Sajnálom. Én sem tudok róla – ismerte be Zolta. – Azt hiszem, bele kell törődnöd, hogy nem hallunk felőle többet! – Vigasztalón a fiú vállára tette kezét. Toba néhány napja veszítette el szüleit a Tisza mentén, most pedig már újdonsült barátját sirathatja. A sors nem bi-71

zonyult kegyesnek hozzá: Zolta legszívesebben vele maradt volna, hogy ne érezze magát oly egyedül ebben az idegen városban.

Toba elkomorodott egy pillanatra, aztán hevesen megrázta fejét.

Egyetlen gondolatba kapaszkodhatott: abba a néhány szóba, amit Ayzaz előző nap mondott neki.

– Azt mondtad, él! – fordult most a Hor-paphoz. – Neked tudnod kell, hol van most!

Ayzaz megfogta Zolta karját, és a közeli palotaszárny bejárata felé terelte a delebátit.

– Morfajet él! – fordult vissza Tobához, amikor a küszöbhöz értek. – Ne aggódj miatta!

– És mondd meg Felicének, hogy siessen a reggeli lakomához! –

kiáltotta Zolta, de a Hor-pap máris belökte a kapun.

Így nem is hallotta Toba csodálkozó válaszát.

– Minket senki sem hívott oda...

7.

Odabent kifejezéstelen tekintetű szolgák tárták ki előttük a lovagte-rem háznagyságú, szárnyas kapuit.

A terem közepén hatalmas tölgyfaasztal terpeszkedett, rajta frissen sült húsokkal, gyümölcsökkel megrakott aranytálak sorakoztak.

Hihetetlennek tűnt, hogy egyáltalán sikerült ennyi élelmet összegyűjteni az éhínségtől sújtott városban. De Savik király cselédei rendel-keztek még titkos tartalékokkal, amit sikerült elrejteniük Gotecha rekviráló katonái elől, s ezeket most bőséggel a nádor és kísérete asztalára hordták.

Ám az ínycsiklandó falatok nem derítettek senkit jobb kedvre a teremben. Kimondatlanul is tudták valamennyien: sokak számára az utolsó reggeli lakoma ez. A szolgák lelkiismeretesen megrakták a lo-vagterem kandallóját is, bár egyáltalán nem volt már hűvös.

A lángok ha nem is melegítettek, legalább fényt adtak a terem sö-

tétebb felében, vörös árnyékuk eleven táncot lejtett a nedves falakon.

72

Szemben, a gótikus mozaikablakokon – mintegy erre válaszképpen –

aranysárga napsugarak tűztek át az illatozó étkekre, apró fénypor-szemeket kavarva a húsokból felszálló gőzfellegekben.

Ahogy odaértek, mindketten megtorpantak az ajtóban. Zolta kihasználta a lehetőséget, s gyorsan szemügyre vette a reggelihez sereglett férfiakat és nőket.

A harcosok többsége szinte makulátlanul ragyogó mellvértet és karvédőt viselt. A vörös pelerineken Dunava kettős keresztje fehérlett, csakúgy, mint a nők vállvédőjén. A morvagyepűi és szigetföldi légiók főtisztjei marconábban festettek: többségüknek vállra vetett párducbőr szolgálta öltözetük egyetlen díszét. Az északi tartományok fiatal lovagjai, az elszánt, daliás szláv hercegek természetesen Trencen és Arava színeit viselték. De mintha még fegyvereik is elegánsabbnak tűntek volna határvidéki társaidnál: kardjaik inkább hosszú, vékony török voltak, melyek használatához elsősorban fürgeség és fortélyos vívótudás szükségeltetett, nem úgy, mint a morvagyepűi harcosok brutális, széles pallosaihoz.

Néhányan a garamiai udvar szokásait követő öltözetben ültek ott: úgy tűnt, a győzelem hírére előkerültek páran a Thangarhoz hű fő-

urak közül is.

Az asztalnál a dunavai királyság népeinek és szokásainak külön-bözősége tükröződött. S éppen Dunava szerette volna egyesíteni a szétszórt pannóniai területeket egy még nagyobb, még erősebb birodalom létrehozása érdekében! E pillanatban maga a gondolat is nevetséges fantazmagóriának tűnt.

Amikor beléptek, már szinte mindenki az asztalnál ült, csak két hely maradt üresen a túlsó végen. A jelenlévők szótlanul ettek, s gé-

piesen, minden öröm nélkül ürítették kupáikat.

Gyászos reggeli lakoma volt, az bizonyos.

Vértet viselő férfiak tekintettek maguk elé komoran, rémült arcú asszonyok csipegettek a tálakból: egyikük sem merte megtörni a nyomasztó csöndet.

A szakállas, hordómellkasú férfi, aki az asztalfőnél ült, s akinek 73

arca legalább egy pillanatra felderült, amikor megpillantotta az érkezőket, viszont igen.

– Légy üdvözölve, Zete fia, Zolta – harsogta –, Dunava legifjabb lovagja! S persze te is, barátom! – bólintott a Hor-pap felé. – Foglal-jatok helyet körünkben!

A harcosok felmordultak, ahogy meghallották az érkező vitéz ne-vét. Igen, a tegnapi nap hőse, a városért vívott csata legbátrabb harcosa lépett közibük. Sokan még nem is láttak Zoltát. Annyit tudtak róla csupán, amit a palotavárosban suttogtak lépten-nyomon felőle.

Már este különös híresztelések kaptak szárnyra az ifjúról, akit a csata alatt még a delebátiak fehér köntösében látták a nádorúr mellett, s aki megmentette Thangar lányát is, amikor Gotecha kán koronázási emelvénye a Dunába omlott. Jó néhány szemtanúja volt annak, amint a Hor-papok vörös gályája megsérült a felszökő lángnyel-vektől, s a hercegnő élete veszélybe került.

Most végre az asztalnál ülő asszonyok is alaposan szemügyre vehették az ismeretlen megmentőt. A hollófekete hajú, kék szemű férfit, aki különös testtartással lépkedett el mellettük, félszegen rájuk mosolyogva, s illőn biccentve a dunavai lovagok felé.

No persze még nem szokta meg a nehéz páncélt, s ennyi tekintet vizslassa kíváncsian. Amint az Ilora hercegnő melletti székhez lépett

– tetőtől-talpig elvörösödött.

A Hor-papra nem figyelt senki. Ayzaz, szinte Zolta uszályában suhanva a másik üresen maradt székhez sietett, s gyorsan leült.

– Thangar nádor úr! – Zolta meghajolt az asztalfő felé, mielőtt maga is helyet foglalt volna. Ahogy felpillantott, örömmel nyugtázta, hogy ismerősök veszik közre, s szemben is ismert arcok mosolyog-nak vissza rá: a talányos tekintetű Ilora hercegnő, az ősz Ugarri gróf, a sólyomarcú Ugrin lovag, Kara-Kosa kán, s a többiek. A harcosok arcát szinte kivétel nélkül friss sebek díszítették – szintén a tegnap emlékeként.

Két arcot azonban hiába keresett a teremben. Nem látta sehol Felice, s védence, a kis Toba helyét. Magában keserűen elmosolyo-74

dott: úgy látszik, a ruád tolvajlány és a tiszafai parasztfiú nem számít megfelelő társaságnak ennél az asztalnál. Aztán arra gondolt, hisz’

maga is csak megtűrt vendég: a kán ifjú pártfogoltja, aki fényes pán-célt kapott, tündöklő kardot, lovagi nevet, ettől függetlenül sokak szemében továbbra is csak jöttment senki maradt. Szikrázó csillag, egy napra hős.

Vad, delebáti suhanc, se földje, se jószága...

– Jól aludtál, fiam? – kérdezte Thangar kán, miközben egy termetes marhacombot ragadott ki a tálból. – Remélem, igen, mert bizony mondom neked, mozgalmas nap vár ránk! – folytatta, meg sem várva Zolta válaszát. Szavai visszhangoztak a teremben.

A lovagok továbbra sem szólaltak meg: legtöbbjük ismét tányérjá-

ra meredt, mintha szégyellné magát valamiért.

– Ahogy befejeztük ezt a kis reggelit – majszolta tovább a nagyúr a combot –, azonnal nyergelünk! Jelentették, hogy a vérszlávok hajnalban megindultak a város felé. Ha időben sikerül összeszednünk a csapatokat, talán megfelelő terepen állíthatjuk meg őket!

Zolta lesütötte a szemét.

Pontosan ettől tartott. Így sokkal nehezebb lesz elmondania.

A kán egyedül őhozzá beszélt, mintha az ő megjelenése adta volna vissza életkedvét. Zolta beleborzongott, ha arra gondolt, mennyire megbízik benne Dunava ura. Ez egyáltalán nem könnyítette meg a dolgát. Egy pillanatra még fontolgatta: most kezdje-e, vagy a reggeli elköltése után? Most még mindenki őt figyeli, most még nem szaba-dulhat a kíváncsi, fürkész tekintetektől. De valójában nem ez zavarta: egyszerűen csak félt.

A kán haragjától tartott.

Rossz íze volt a gondolatnak, sietve úgy döntött hát, nem vár egy percet sem...

– Nagyuram... – kezdte bizonytalanul, aztán lopva körbepillantott az ékes vértekben tündöklő dunavai nemeseken. – Nagyuram, én azt hiszem... nem szabadna ma harcba bocsátkoznunk...

A tányércsörgés egyszeriben megszakadt, a teremre az eddiginél 75

is fagyosabb csönd ereszkedett.

Zolta szavait mindenki tisztán hallotta. Mégsem akarta elhinni senki, jól értette-e?

Thangar szinte komikus testtartásban előrehajolt székén, keze megdermedt a levegőben, egy újabb combot szorongatva. Szemei értetlenül meredtek az ifjú delebátira.

Zolta lesütötte szemét. Üres aranytányérjában hirtelen megpillantotta tulajdon arcképét. Egy kialvatlan, halovány arcot látott, s már-már betegesen csillogó szempárt. Nehéz perc következett, de ezt már akkor tudta, amikor reggel felriadt látomásból.

– Nem értelek... – mondta nagyon halkan Thangar, de visszafojtott hangja inkább arról tanúskodott, hogy nem akarja érteni.

– Csak azt szeretném mondani... – Zolta felemelte fejét, s maga előtt látta Ilora hercegnő csodálkozó arcát. Egy pillanatra megbicsaklott a hangja, aztán inkább Ayzazt kereste meg tekintetével. Igen, így talán könnyebb lesz...

– Csak azt szeretném mondani... – kezdte újra – ...hogy ha ma csatába bocsátkozunk a vérszlávokkal, annak megsemmisítő vereség lesz a következménye.

A csönd, ha lehet, tovább mélyült körülötte, s mintha a levegő is megfagyott volna a teremben. Zolta érezte, hogy a közelben ülő nemesek elhúzódnak tőle. Kétségbeesetten fordult Thangar felé.

– Nagyuram, én csak kimondom az igazat...

– Elég! – morogta vészjóslón a nagyúr. – Nem ezt vártam tőled, fiam! Hallgass, ha csak ilyen beszédre telik tőled! Hallgass, ne bő-

szíts tovább!

Reszkető kézzel újra enni kezdett, mire a többiek nagy sietve kö-

vették példáját. Kések csattogtak, elfojtott suttogás töltötte be a termet. Most először női szó is belevegyült a halk társalgásba, mintha az asztalnál ülő hölgyek is az ifjú delebáti ostobaságát igyekeztek volna feledtetni a harcosokkal.

A teremben nem volt senki, aki ezek után hitte volna, hogy Zolta folytatni fogja.

76

Pedig így tett:

– Nagyuram! – mondta immár erősebb hangon. – Én... én úgy hiszem, hogy mielőbb követeket kellene meneszteni a nomádokhoz.

Békét kell kérjünk tőlük! – Körbepillantott, de most már nem tántorí-

totta el a megannyi döbbent arc. – A vérszlávok sokan vannak. Tengernyi néppel törtek Pannóniára, s csak úgy győzhetjük le őket, ha szövetségre lépünk ellenük... Szükségünk van a nomádok segítségé-

re!

– Fiam! – Thangar hangja, akár a szakállas isten harsogása, csöndet parancsolt. Akik ismerték, tudták: ezzel a hanggal nem ajánlatos vitába szállni. Sem válaszolni rá, sem helyeselni, sem kétségbe vonni. Ez az utolsó figyelmeztetés a vihar kitörése előtt... – Fiam! Kértelek már, most parancsolom: hallgass! Ne ronts el mindent! Tegnap vitézül harcoltál, megmentetted lányomat, nélküled talán sohasem győztünk volna Királyvárosban! De most arra kérlek, hallgass! Fe-jezzük be ezt a gyászos reggeli lakomát, mert a várakozás csak megzavar bennünket!

A lovagok helyeslőn bólogattak az asztal körül.

Thangar hátralökte faragott székét.

– A csatában te fogod vezetni a királyi lovascsapatok bal szárnyát!

Nagy megtiszteltetés ez, nem akarom, hogy csalódjam benned!

Zolta nem mozdult. Megint azon kapta magát, hogy tányérja arany tükrébe mered, s nem mer felpillantani. De nem is kellett felpillanta-nia ahhoz, hogy tudja, továbbra is őt figyeli mindenki. Bal arcán szinte égett Ilora hercegnő esdeklő tekintete: KÉRLEK, HALLGASS!

Kérlek, ne szólj! Kérlek!... Egy meleg kéz bizonytalanul megérintette asztal alá ejtett jobbját.

Csöndesen felállt, s kényszerítette magát, hogy Thangar szemébe nézzen. Igen, ennek meg kell lennie...

– Nagyúr! – hangja ostorként csapott végig a termen. – Én nem tartok veled! Nem vonulok csatába, mert ez a csata öngyilkosság!

Pusztulásba dönti országodat, újabb szenvedést hoz a népnek! Ez 77

nem a helyes út!

Ilora keze most már nyíltan a delebáti kezére kulcsolódott. Zolta tudta, hogy legalább egy valaki hisz neki.

Minden tekintet Thangarra szegeződött. Mindenki pontosan tudta a teremben, hogy elkerülhetetlenül kitör a vihar: tengernyi visszafojtott indulat szabadul ki végleg a palackból. Hej, jobb lett volna, ha ez a szellem csak a csatatéren veszti el láncait!

Azonban a kán nem üvöltött.

Keze ökölbe szorult, arca elvörösödött, mégsem üvöltött. Szinte csak a mellette ülők hallották, ahogy azt suttogja:

– Takarodj!

Zolta újra elsápadt: életében először remegni kezdett a keze, ahogy kirántotta Ilora hercegnő kezéből. Igaz, még azt sem mondták neki soha: takarodj!

– Apám! – kiáltotta Ilora hercegnő kétségbeesetten.

– Nem akartam tiszteletlenül szólni, uram...

– Takarodj a palotából! – Thangar lehunyta szemét, s megkapaszkodott az asztalban.

Az ifjú ott állt még néhány pillanatig, s szinte lobogó tűzként mart bele a felismerés: szavaival mély sebet ejtett a nagyúr lelkén.

Ezért ül mindenki ilyen dermedten, s ezért nem mer nyikkanni senki. Először fordult elő, hogy a víg kedélyű, de legyűrhetetlen erejű nagyurat valaki ily mélyen megsebezze – fegyver nélkül.

Zolta lesütötte szemét, félretolta háta mögül a széket, s elindult a szárnyas kapu felé. Csizmás léptei tompán kongtak a fényes, fehér köveken. A nemesek és asszonyaik tekintete azonban most elviselhetetlen szégyenként ostorozta hátát: ennél izzóbb, megalázóbb érzés még soha nem mardosta.

– Gyáva kölyök! – Thangar szavai a kapuban érték utol. Megtorpant, egy pillanatra megfordult vele a világ. Amilyen mély sebet ütöttek az ő szavai a nádor szívén, oly mély, nem gyógyuló seb vé-

rezte most az övét.

– Gyáva kölyök! – Hirtelen ólomkoloncként nehezedett rá a büsz-78

ke dunavai páncél, a mellvértbe vésett sas a húsát marcangolta.

Szeretett volna megfordulni, szeretett volna még egyszer szembe nézni azzal az emberrel, akit mindenkinél többre tartott. Jó lett volna, ha a tekintetéből olvashatja ki, hogy téved. Hogy nem gyáva, hogy ha volna egy szikrányi remény, hogy nem hiábavaló, egymaga rontana neki az egész vérszláv hordának, s hogy rászolgált a bizalomra, hogy...

De nem fordult meg.

Most még nem mondhatja el...

Szemébe egy visszatarthatatlan könnycsepp szökött. Zolta nem szégyellte: kilépett a teremből, s magányosan, de határozott léptekkel végigment a palota folyosóin. A mozaikablakokon beáramló napsugarak aranyszálai végigsiklottak páncéljának ezüstjén. Ha tehette volna, ott helyben ledobálja magáról a cifra vasakat.

Remélte, hogy a helyes útra lépett.

8.

A teremben maradt a zavart csend. De nem sokáig. Thangar kán fá-

radtan visszaült székére, s tovább falatozott. Erőltetett nyugalommal vagdosta a hússzeleteket, majd kisvártatva jelezte a jelenlevőknek, hogy a reggeli lakoma véget ért. Aki akart, távozhatott, hogy legyen ideje elbúcsúzni övéitől, s felkészülni az ütközetre.

Néhányan maradtak csak: a nádor legszűkebb kísérete.

Ayzaz, akihez most sem szólt senki, felállt, s a mennyezetig érő

ablakhoz lépett. Bárki azt hihette, hogy a lenti készülődés köti le a figyelmét, holott – még mindig az iménti jelenet hatása alatt – a na-pokat kezdte számolgatni. Szövevényes tervében az idő döntő szere-pet játszott. Mivel vészesen közeledett a Holdnász éje, gyors döntést kellett hoznia. S most, hogy tervei középpontjába új kulcsfigurát kellett állítania, nem maradt más, mint a lehető legrövidebb idő alatt út-ra kelni nyugat felé.

Sejtette, hogy a delebáti ifjú úgy dönt majd, ahogy döntött, de a 79

mód, ahogy mindezt közölte a nagyúrral, még őt is meglepte.

– Ő az! – suttogta csak úgy, maga elé. – Végre megtaláltam!...

Határtalan megkönnyebbülést érzett. Ahogy ott állt, harsány sza-vakra lett figyelmes.

– Igazságtalan vagy! – Ilora hercegnő Thangarhoz lépett, karját dühösen széttárta. – Csak azt mondta, amit sokan mondanánk, ha lenne bátorságunk hozzá!

– Bátorság?... – A nádor fáradt, halk hangját tompa csattanás kö-

vette. A kezében tartott combot ejtette vissza a tálba. – Szerinted ahhoz kell bátorság, hogy hátat fordítson nekünk, és a nomádokhoz meneküljön? Különös fogalmaid vannak a bátorságról, leányom!

– S a biztos halálba vezetni a megmaradt sereget, az bátorság, vagy... vagy valami más? – Ilora könyörgőre fogta, és apja mellé roskadt, hogy a hatalmas férfi vállára csimpaszkodjon. – Talán még soha nem folyt ennyi vér ebben a városban! Az újabb ütközet maga lenne a vég!

– Mi mást tehetnék? – Thangar gyengéden lányára pillantott, mutatóujjával magához vonta kipirult arcát. – Ha ez lesz a vég, akkor méltón készülünk rá. Értsd meg! Nem menekülhetek gyáván, az ellenségeim kegyeit lesve, hízelkedve!

– De az ország....

– Most hallgass, Ilora! Kérlek, legalább te ne fordulj ellenem! – A keblére ölelte a hercegnőt, megszorította, aztán szinte ellökte magá-

tól. – Elég volt ebből a szócséplésből! Mindenki készüljön! Azonnal indulunk!

9.

A falon függő térkép színei már nem ragyogtak olyan fényesen, mint a fekhelyre szórt páncéldarabok.

Zolta egyenként hámozta le magáról, s fektette az ágyra a szemet gyönyörködtető vért darabjait. Egy hosszú percig a mellvérten csillogó sast és a kettős keresztet bámulta, aztán sóhajtva leborította azt is.

80

Delebáti fehér köntösét viselte ismét. Szerencsére éjjel kitisztították belőle a rászáradt vérfoltokat, így most patyolat tisztán ölthette magára. Kezével végigsimította a durva ruád szőttest: lelkének mé-

lyén megnyugvás áradt szét. Ismét a régi önmaga volt, a delebáti ró-

nákon edzett szívós harcos, akinek idegen a pompa és a cicoma, amivel elhalmozták. Megigazította burnuszát – ki tudja, mikor lesz rá szüksége megint, mikor látja újra napszítta, kopár hazáját?

Szemben állt a térképpel, üvegén önnön tükörképét látta.

És egy fekete, nyurga alakot maga mögött.

– Nem vettem észre, hogy bejöttél! – mondta a meglepetés leghal-ványabb jele nélkül.

– Akad még némi elintéznivalóm a palotában – mondta Ayzaz. –

De szeretném, ha utána nyomban indulnánk. – Ayzaz egy pergamentekercset húzott elő szürke csuhája alól, és a delebátinak nyújtotta. –

Ezt a pergament másoltam éjjel.

Zolta kérdőn nézett a Hor-papra, aztán a tekercsre pillantott.

– Egy könyvből való – magyarázta Ayzaz. – Egy könyvből, ami réges-régen elveszett. Mindössze ez a rövid részlet, ez a vers maradt fenn belőle. Nem is igazi vers, hanem afféle prófécia. Kérlek, Zolta, olvasd el!

– Azt mondtad, nincs sok időnk – kezdte a fiú, de a Hor-pap nyomatékosan a tekercsre bökött.

A delebáti vállat vont, s olvasni kezdte. A pergamenen ez állt: Egy lesz.

Ki a Kardot kell keresse,

Porladó Királynak ékes fegyverét,

Istengyilkos vasból gyártat,

Bűnös népek ősi végzetét.

Menj hát, most ég veled!

A Kardot kell hogy megkeresd!

S egy nap, ha majd visszatérsz,

Királyok ereje

Lészen veled!

81

Egy lesz,

Ki a Könyvet kell keresse,

Porladó Királynak felejtett lapjait,

Múltba látót, jövőbe nézőt,

Őrzi e föld fényes napjait.

Menj hát, most ég veled!

A Könyvet kell hogy megkeresd!

S egy nap, ha majd visszatérsz,

Királyok tudása Lészen veled!

Egy lesz,

Ki a hatalmat kell keresse,

Mi nélkül csak hideg vas a kard.

Derekad hiába övezze,

S ezer üres papír a könyv,

Lapjait ne is vedd kezedbe,

Ha hiányzik e harmadik:

Tudás és erő

Csak pillérek a hídhoz,

A hatalom tengere fölött

Vékony az út,

De mit ér a hatalom

A Kard és a Könyv nélkül?

Zolta zavartan Ayzazra pillantott. Különös prófécia, ami bizonyosan érinti őt is. De...

– Melyik leszek én?

Bár nem láthatta, a Hor-pap elmosolyodott.

– Reméltem, hogy ezt kérdezed! – mondta, és a fekhelyre vetett vértdarabokra pillantott. – Amennyiben csatlakozol az Őrizőkhöz, sokat tehetsz népedért! Bevallom: Gadur urai keresztülhúzták a szá-

mításaimat azzal, hogy a vérszláv hordákat Dunavára uszították. Így könnyen eltéríthetnek minket eredeti célunktól.

82

– Mi az eredeti cél? – Zolta tekintete metszőn a Hor-papra villant.

– Tudni szeretném, miféle titkos küldetésnek leszek részese?

– Rég elveszett kincsekről van szó – mondta pillanatnyi fontolgatás után Ayzaz. – Küldetésünk, hogy megtaláljuk ezeket, s eljuttas-suk ahhoz, akit megilletnek.

– Miféle kincsekről beszélsz?

– A Porladó Király ékeiről!

– Nem, azok nem léteznek. Csak a legendákban és a mesékben, Ayzaz!

A Hor-pap hallgatott néhány pillanatig, nagy levegőt vett, s mi-közben hátat fordított a harcosnak, egyetlen könnyed mozdulattal hátralökte csuklyáját.

A mosoly Zolta arcára fagyott. Nem láthatta a teremtmény voná-

sait, csak a nyakát védő fekete merevítőt. Ám maga a mozdulat, a feltárulkozás félreérthetetlenül az őszinteség baráti gesztusát sugallta.

Ayzaz nyílt kártyákkal kívánt játszani.

A Porladó Király ékei... mesék lennének csupán?

– Tévedsz! – A Hor-pap látszólag elmélyülten tanulmányozta a térképet. – Nagyon is léteznek. A Kard és a Könyv. S persze a Hatalom Jelképe... nos, ez utóbbiról magam sem tudom pontosan, hogy mit takar. Gadurban a legféltettebb titoknak számít, pedig még él né-

hány idősebb aib, aki látta a kazamaták mélyén.

– Ősi regék... – sóhajtotta Zolta, s kényszerítette magát, hogy elfordítsa tekintetét a háttal álló Hor-papról. Inkább az ablakhoz lépett, és kibámult a vérmocskos utcákra. – A végítélet előtti nagy királyok hősi tettei... – Keserűen felnevetett. – Nem, már nem létezik sem az ország, sem a Kard és nincsen semmiféle Könyv...

– De igen. Mindig is léteztek.

Ayzaz mögé lépett, és a vállára tette a kezét.

Bizsergető érzés volt, mintha maga az érintés is a szavakat kívánta volna erősíteni tudatában. Zolta idegen világok sóhaját érezte tarkó-

ján, ahogy a Hor-pap egészen közel hajolt hozzá.

– Benned van minden reménységünk!

83

– Senki vagyok...

– Ó, nem!

– Nincs dolgom többé ezen a helyen. Indulnom kell, Ayzaz, ne hátráltass, kérlek!

– Különös. Mindvégig azt hittem, Thangar a kiválasztott, de té-

vedtem. Nem ő az.

– De igen. Thangar a te embered, Ayzaz.

– Te vagy az, Zolta.

A delebáti nem bírta tovább, indulatosan a Hor-pap felé rántotta fejét. De torkára fagyott a szó, ahogy egészen közelről belebámult Ayzaz szemébe.

Megnyíló mélység...

Angyali tisztaságú fény. Színek: tündöklő kék, kavargó feketeség, izzó, vörös lángok.

Pergamenszerű, hófehér bőr.

Egy gyermek arca? Egy harcosé? Egy istené?

– TE VAGY AZ, ZOLTA! – dübörögtek a szavak a fiú agyában, holott csend vette körül őket.

– Nem... nem...

– Ne félj, amikor szükséged lesz rám, én ott leszek veled! Nem hagylak magadra!

Nem mozdultak az ajkak, ám a legtisztább mosoly, amit valaha lá-

tott, mindent elmondott szavak nélkül is.

Ernyedten engedte ki tüdejéből a levegőt, homloka lázasan lüktetett, tudata még mindig vadul tiltakozott a felelősség ellen, amivel terhelni akarják.

Ayzaz visszahajtotta fejére csuklyáját. Ismét maga volt a kiismer-hetetlen szürkeség. Árnyék, s lappangó fény a sötétben.

– Tiltott tanok, titkok tudója leszel, Zolta.

– Hallgatlak... – A delebáti a kintről fúvó szélbe tartotta arcát.

Még nem készült fel igazán a következményekre, nem is sejtette, mit tesz, de a titkok befogadására már készen állt. Most csak arra akart koncentrálni, amit a Hor-pap mond számára.

84

Semmi másra.

A többi talán azután is ráér...

– A végítélet után száz esztendőbe telt, míg néhány halálra szánt harcos összegyűjtötte a kincseket – kezdte Ayzaz. – A Porladó Király sírboltjában rejtették el őket Amikor e hősöknek már a nevét is elfeledték, az emberek keresni kezdték a Porladó Király eltűnt ékeit.

Szükségük volt rájuk. Semmi nem maradt a régi világból, amit való-

ban a magukénak tudhattak. Gyökereiket kitépték e földből... Kitép-ték... kitéptük... De a kincseket nem feledték. A végítélet utáni új birodalom összekovácsolásához kellettek, hogy erőt meríthessenek be-lőlük. Mielőtt azonban megtalálták volna a Porladó Király ékeit, Gadur szolgái megkaparintották őket.

– Miért? Miért kellettek nekik?

– Gadurban nem nézhették tétlenül, hogy a szánalmas emberi nem újra birodalmat építsen. A múlt minden emlékét el akarták pusztítani.

De a Porladó Király ékeit nem merték. Még ők is tartottak a hatalom-tól, ami belőlük sugárzott. Megelégedtek azzal, hogy Gadurba vitték őket, hogy soha többé ne kerülhessenek jogos tulajdonosaik kezébe...

Csakhogy egy szép napon egy bátor, ámde fölöttébb meggondolatlan trenceni herceg, akit elvakítottak a Gadurban őrzött kincsekről szóló regék, ezer veszedelemmel dacolva bejutott a katedrálisba. Ügyes volt ravasz és rettenthetetlen. Jól ismertem... Eljutott a legbensőbb tárnákig, s megtalálta a Porladó Király ékeit. Fogalma sem volt, mire is bukkant valójában, nem ismerhette valódi értéküket, de azért ma-gával vitte őket. Igazi rablóherceg volt!... S nemcsak, hogy élve bejutott a katedrálisba, de ami még ennél is meglepőbb: sértetlenül haza is tért a visszarabolt ékekkel. Gyanítottam: már akkor segítséget kapott egyikünktől, holott az Őrizők még nem léteztek... Egymaga képtelen lett volna minderre... Emlékszem... Bazabool dühe nem ismert határokat. Az ékeknek nyoma veszett. Követtük a tolvajt, és néhány nappal később e vakmerő hercegecske otthonára lecsaptak vörös gá-

lyáink. Várát földig rombolták, de a kincseket nem találtuk sehol.

Pedig észvesztve kerestük... Nagyon is sokat kerestük...

85

Zolta szemében különös fény villant, ahogy érdeklődve a Hor-pap felé fordult:

– Valóban a Porladó Király Kardjáról beszélsz? A Könyvről és a Hatalom Jelképéről? Hát valóban léteznek?

– Léteznek. Magam is láttam egyiket, sőt...

– De ha léteznek... – kezdte volna a delebáti, de Ayzaz leintette.

– Nyugalom! Végig kell hallgatnod, mielőtt bármit is kérdeznél!

– Jól van! Beszélj!

– A Porladó Király ékei jelképeznek mindent, ami a régi világo-tokban szép volt és jó – magyarázta Ayzaz. – A Kard az ország és az uralkodó ereje, a Könyv a bölcsessége, a Hatalom Jelképe pedig a jog megnyilvánulása. A jogé, ami kimondja, hogy ez a föld a népedé.

E három kincs ma is létezik... A rablóherceg három fia az utolsó pillanatban elmenekítette Trencenből őket. Üldözés, évszázados kutatás indult utánuk. Hajsza: országokon, hegyeken és tengereken keresztül... A három menekülő sorsa attól a naptól a hontalanság, a nyomor, a félelem és a reménytelenség lett... És én voltam az üldözők vezére, Zolta. Ifjú voltam, és lelkes. Nem láttam túl a horizonton. Ám a kí-

méletlen hajsza alatt számos olyan dolgot láttam és tapasztaltam, ami ráébresztett e harc valódi értelmére. Ráébresztett, hogy mi nem Ayhagdu békéjét őrizzük e földön... Csak kegyetlenkedünk, elnyo-munk és sötétségbe taszítunk egy népet, annak álszent jelszavával, hogy pusztán gyámkodunk felette. Hazugság... A Hor-szövetség küldetése itt egyetlen, kegyetlen hazugság. Bosszú, amiért az ember volt mindig is Ayhagdu legkedvesebb népe... Mindegy. Ez más lapra tartozik... Ami az elrejtett ékeket illeti, ha megtaláljuk őket, az emberek hitet és erőt meríthetnek belőlük a feléledő harchoz.

– A harchoz a Hor-papok ellen... – sóhajtotta Zolta.

Ayzaz lehorgasztotta fejét, egy pillanatra úgy tűnt, zavarba jött.

– Én s néhány társam nem sokat tehetünk, hogy helyrehozzuk a hibát és a tengernyi bűnt, amit mi és a mieink elkövettek ellenetek.

Zolta megértően bólintott. Ezer és ezer kérdés nyomasztotta, mindre választ akart kapni, mégpedig azonnal.

86

– Ayzaz... – kezdte elgondolkodva. – Azt mondtad, Gadur urai azért uszították Kárpáthiára a vérszlávokat, hogy megakadályozzák küldetésteket. Vagyis a Porladó Király ékeinek felkutatását.

– Nem ilyen egyszerű, de tény: ha megtaláljuk őket, Gadur hatalma meginoghat. És ezt ŐK is tudják...

– Csakhogy előbb szövetségest kell keresnünk, hogy megmentsük mindazt, ami Dunavából maradt...

– Itt a csapda! – mondta Ayzaz. – Ha most felhagyunk a kutatással, s elég időt hagyunk Gadurnak, akkor sohasem találhatjuk meg többé a kincseket. Ne feledd: ők is keresik őket, s ha előbb találnak rájuk, mint mi... Erre gondolni sem merek... De most még reményke-dem: nyomon vagyunk! Pontosan tudom, hol találhatjuk meg őket!

Sőt! Az egyiket... már meg is találtuk rég... Gadur napok alatt eljut az ékek rejtekhelyeire. Meg kell előznünk őket! Ám ha csak a kutatással foglalkozunk, valóban végveszélybe sodorhatjuk az országot! Ezért úgy döntöttem, hogy mindkét célt megpróbáljuk elérni. Elkísérlek Nomádiába, Zolta! Valóban szövetségest kell keress a nomádok kö-

zött, mert ha Dunava elveszik, soha nem lesz vége az ezer éve dúló háborúnak! De előbb lesz még egy nagyon fontos dolgunk! Három napunk maradt a Holdnász éjszakájáig. Három nap, nem több! Addigra Fehértoronyba kell érnünk, ahol találkozunk néhány barátom-mal. A Kard és a Könyv remélhetőleg már ott lesz, hogy átvedd!

– Átvegyem? – kerekedett el hirtelen Zolta szeme. – Hogy én átvegyem?

– Hát persze! – Ayzaz megrándította a vállát, mintha a világ legtermészetesebb dolgáról beszélne, s voltaképpen bosszantja az ifjú értetlensége.

– Az előbb azt kérdezted, a próféciában szereplők közt ki vagy te.

Nos, a harmadik vagy, Zolta! Tiéd lészen a hatalom!

A delebáti csak a fejét ingatta. Pontosan értette a prófécia minden szavát, de tudata tiltakozott az ellen, hogy egy csapásra befogadja a szavak mögött rejlő értelmet. Hiszen egy dolog máris bizonyosnak tűnt: ő csak szövetséget akart a nomádokkal, nem holmi kard, könyv 87

és hatalom után kutatni. A saját küldetésének tehát nincs sok köze a próféciában foglalt küldetéshez.

Ayzaz várt néhány pillanatig, aztán a páncéldarabok mellett heverő szaifra mutatott.

– Azt azért hozd magaddal! És most készülj! Néhány óra múlva már bajosan hagyhatjuk el a palotát!

10.

A vérszláv seregek előőrse még az este elérte a Dunát. A sötétségből szikár lovasok bukkantak elő. Tar koponyájukon a hold rőt fénye csillogott, ahogy hatalmas fekete lovaikon lassan leereszkedtek a fo-lyó partjára, s óvatosan körülkémleltek.

Néhány mérfölddel a Nyergek-szigetének déli hídja alatt érték el a Dunát, ahol egy nappal korábban még egy falu, Deresgázló népe élt.

Pár házból állt csupán a falu, amíg megvolt: a helybéli parasztok már korábban kiürítették, s csatlakoztak a Királyváros felé menekülök sokaságához. Az ellenséges sereg csak kihalt, felperzselt földeket ta-lált.

Nem sokkal azután, hogy az előőrs letáborozott Deresgázló üsz-kös falai közelében, a Murvaerdő dús, sötét árnyaktól terhes rengetegéből előbukkant az ellenséges éket alkotó rusz gyalogoscsorda, majd nyomukban érkezett az első grakhur csapat is.

Tábort vertek, őrtüzeket gyújtottak. Vagy hét mérföldnyi szélességben szállták meg a folyópartot.

Előreküldött kémeik a Nyergek-szigeti hídig lopakodtak fel a sö-

tétség leple alatt. A sziget déli csücskét ekkor még néhány garamiai harcos tartotta, akik megpillantva a közeli magaslatokon felbukkanó fekete lovasokat, azon nyomban romba döntötték a szigetre átnyúló hidat.

Az éjszakába jajgatás és segélykérő kiáltozás hasított, hiszen a hí-

don még menekültek tolongtak, akik már soha nem juthattak a védett szigetre. A fáklyák fényében csak néhány szerencsétlen fuldoklót 88

tudtak kihúzni a partra.

A fekete lovasok rárontottak az innenső parton rekedtekre. Suhanó, sötét árnyakként zúdultak le a magaslatról, s hosszú, vékony dár-dáikat előreszegezve csaptak a tehetetlen parasztok közé. A fáklyák a földre hullottak, s a sziget túlpartjáról a szerencsések csak a szívszaggató üvöltéseket hallgathatták.

Aztán az előőrs – megtisztítva a partot – visszafordult a vérszláv táborhely felé. Nehéz patadobogásuk még sokáig visszhangzott a fo-lyó fölött.

Hajnalig megerősítették a sziget déli csücskét, reggel pedig már Thangar kán hű egységei érkeztek meg, hogy megakadályozzák az ellenség átkelését a szigetre. A készültség azonban hiábavalónak bizonyult.

A vérszlávok nem küldtek ide csapatokat. Világossá vált, hogy a támadást nem itt, hanem a Murvaerdő túlsó végénél, a Cumanei kapu irányából akarják megindítani Királyváros ellen.

11.

A Murvaerdő szélén várakozó menekültek hajnal óta hallották a rengetegből kiszűrődő förtelmes zajokat. Sikolyok, fülsértő kacajok harsantak a távolból, amitől a vadak is elnémultak.

A parasztok menekültek: mire a nap felkelt, visszahátráltak Ki-rályváros kapuihoz, melyek közül párat kinyitottak előttük. Mögöttük maradt az a kiterjedt, sík mező, amely a főváros előtti utolsó, még alkalmas csatatérnek kínálkozott a dunavai sereg számára. Azon a me-zőn túl már nem lehet megállítani az ellenséget: azon a mezőn túl már csak a falak maradtak. S Királyváros falai jó ideje már, hogy al-kalmatlanok voltak az ostromra: fából faragott, kecses épületei, Duna fölé magasodó cifra tornyai néhány gyújtónyíltól lángra kaptak volna. Sohasem sejtette senki, hogy az ellenség ilyen mélyen behatolhat az országba.

Thangar kán harcosai a napkelte utáni órákban szállták meg a me-89

ző főbb magaslatait, hogy biztosítsák a folyamatosan érkező katonák számára a felvonulási területet. A morvagyepűi légiók maradéka hat vonalban vonult ki a mező város felőli részére, amikor a Murvaerdő

sűrűjéből az első rusz gyalogosok óvatosan kimerészkedtek.

Bogudnak hívták azt az aravai tisztet, aki megpillantva az első

felbukkanó ellenséget, negyven lovassal vakmerő rohamra indult ellenük. A rusz gyalogosokat visszakergették az erdő fái közé. Beljebb azonban nem üldözhették őket, mert szembetalálták magukat néhány Kadan’ Gur lovassal és egy kaghir íjászcsapattal. Nyílvesszők röppentek, s eleven húsba fúrták acélhegyüket.

Bogud lovasainak majd’ fele ottmaradt a fák közt, a többiek visz-szahátráltak a mezőre. A merész lovasroham csupán késleltette a vérszlávok felsorakozását.

Amint a ruszok és vérszlávok végeláthatatlan sorai kitódultak a fák közül, nyomukban a kaghir íjászokkal, a dunavai harcosok meg-rettenve hátráltak vissza a mezőn. Ilyen iszonytató ellenséges erőre nem számítottak. Kara-Kosa kán lovashadnagyai a hirtelen támadt káoszban elrendelték, hogy a már felsorakoztatott csapatok vonulja-nak vissza a város irányába, a mező hátsó részére. Kénytelenek voltak feladni a sík legjobb pontjait, s hagyni, hogy az erdőből akadálytalanul özönöljön még órákon át az irdatlan ellenséges sereg.

A lovashadnagyok annak örülhettek, hogy a vérszlávok nem rontottak azonnal rájuk: bevárták, míg a teljes dunavai had felsorakozott velük szemben. Csak kevesen sejtették, hogy miért. A pokoli sereg egyetlen rohammal akarta megsemmisítem a Királyvárost védő ösz-szes harcost.

A mező két oldalán némán sorakoztak a csapatok. Egy kisebb, fá-

radt sereg, s egy erőteljes, soha nem látott had, melyet mintha a vi-lágból uszítottak volna a földre.

A mezőt, melyet később oly sok könny öntözött, Kaduz mezejé-

nek nevezték.

90

12.

Nem kellett sokáig keresgélnie, hogy megtalálja; a komor tekintetű

katonák csak a fejükkel intettek, merre menjen tovább. A szűk udvaron, a kiégett társzekerek mellett végül a királyi istálló megfeketedett falú tömbje állta útját.

Az őrök szó nélkül beengedték a nádor kámzsás kísérőjét. Azon kevesek közé tartozott, akik szabadon közlekedhettek a visszafoglalt palota bármely részén. Belépett a félhomályos hodályba, de csak a paripák fejének sörényes sorát látta mindkét oldalon. Az állatok szaga egyáltalán nem zavarta. Rendje, melynek csuháját viselte, teremtmények ezreit tartotta Gadur föld alatti kazamatáiban, ahol hozzászokott a testek bűzös kipárolgásaihoz.

Végiglépkedett az ideges lovak között, s megtorpant, amikor megpillantotta az istálló végében térdeplő Thangart. A nádor össze-kulcsolta kezét, s az istálló falán függő, láthatatlan kereszthez fo-hászkodott. Ajkai némán rebegték az ősi ima szövegét.

Nem örült, hogy meg kell zavarnia, de nem tehetett mást. Már ko-rábban elhatározta: nem kel útra anélkül, hogy búcsút ne mondana.

Amint meghallotta a Hor-pap egyenletes lélegzését a háta mögött, a nádor szomorúan lehajtotta fejét. Fürtjei csapzottan tapadtak homlokára, s mintha most jóval több ősz szál keveredett volna közéjük, mint néhány nappal elébb.

– Hát te is elhagysz? – kérdezte halkan.

Ayzaz – végig az idevezető úton – a megfelelő szavakat kereste.

Mint rajtájának legtöbb tagja, nem volt gyakorlott a beszédben, de az emberek között megtanulta a szavak jelentőségét és súlyát. Most azonban, ahogy ott állt a kán mögött, különös módon nem talált egyet sem, ami kicsit is helyénvalónak tűnt volna. Nem motiválták érzelmek, egyszerűen csak pontosan szerette volna kifejezni magát.

– Ne is mentegetőzz! – sóhajtotta Thangar, rá sem pillantva. – Tudom, hogy menned kell! A tieid nemsokára ideérnek, s véged van, ha itt találnak!

91

– Nem, nem erről van szó! – mondta nyugodtan Ayzaz. – A feladatot, amiért ide kellett jönnöm, elvégeztem. Teljesítettem Savik utolsó kívánságát. De küldetésemnek ezzel még nincs vége.

– A te titokzatos szövetséged... az Őrizők... – a nádor hangjában félre nem érthető gúny bujkált – ...nem segít rajtunk most, amikor a legnagyobb szükségünk volna rá!

A Hor-pap elgondolkodva mérlegelte Thangar szavait, s bár tisztában volt vele, hogy a fájdalom eltorzítja a nádor gondolatait, megpróbált logikus válasszal szolgálni.

– A szálakat Gadur mozgatja, barátom. Az Őrizők most nem hív-hatják fel magukra a figyelmet. A küldetés sorsa már csak napok kérdése.

– Nem kell mentegetőznöd! – ismételte bosszúsan a nádor. – Én már teljesítettem a magam küldetését. Elhoztalak Dunavába. A többi a te dolgod. Azt csinálsz, amit akarsz!

Ayzaz bólintott.

– Éppen azt szerettem volna megköszönni, hogy elhoztál ide. És köszönet mindazért, amit Adrionban tettél értem!

– Savik parancsára tettem!

– Akármiért tetted. Ayhagdu áldjon, mindannyiunk teremtő istene! – mondta Ayzaz, majd hátat fordított, s egyenletes léptekkel kisi-etett az istállóból.

Amikor már nem hallotta sarui hangját, Thangar nehézkesen feltápászkodott, s rosszkedvűen a lovak állásai felé ballagott.

Nem válogatott; az első hátast kikötötte a helyéről, s kivezette a napfénybe.

13.

A nádor a Cumanei kapu fölötti emelvényen állt Kara-Kosa kánnal, s a kifelé masírozó légiókat figyelte.

Fáradt, legyengült harcosokat látott, akiket megtizedelt a tegnapi csata.

92

Thangar még sohasem látott ilyen lerongyolódott, elcsigázott sereget ütközetbe vonulni. Ismerte harcosait: az imént vonultak el a ka-pu alatt saját, szigetföldi légióinak maradványai. Az arcokból máskor elszánt, kemény tekintetek villogtak. Most bizonytalan, reménytelen kifejezést olvasott le róluk. Pedig ezeknek a rettegett, halálig hű harcosoknak nem akadt párja Kárpáthiában. De most...

Egy rablócsapat ellen sem engedte volna harcolni őket, nemhogy a vérszlávok ellen...

Aztán felbukkantak azok a gyalogosegységek is, melyeket a város utcáin kószáló parasztokból, menekültekből verbuváltak össze. A palotaváros irányából jöttek, oldalukon egy sorban kipróbált légiósokkal, hogy a tapasztalatlan, riadt tekintetű parasztok szét ne rebbenje-nek, amint megpillantják majd az ellenséget.

Kara-Kosa kán elfordította fejét. Amarra nézett inkább, Kaduz mezeje felé, ahol éppen saját lovascsapatai nyargaltak a kijelölt szárnyak felé. A horizonton széles karéjban elterülő, fekete sáv jelezte a gyarapodó ellenséges vonalakat.

– Ha legalább annyian lehetnénk, mint tegnap voltunk – sóhajtotta halkan Kara-Kosa.

Thangar nem válaszolt. Összeszűkült szemmel figyelte a szánalmas menetet.

– Hol az ördögbe késnek a stergomi dárdások? – kérdezte valamivel később.

– Nincsenek már stergomi dárdások. – Kara-Kosa visszafordult a város felé, s keményen megragadta a kapu feletti mellvéd korlátját. –

Mint ahogy nincsenek már posuni lovasaink és nyitrai légiósaink sem. Levágták őket, csaknem az utolsó szálig. Ami a bistriczi ezred-ből megmaradt, beállítottuk a morvagyepűiek közé.

– Gotecha emberei?

– Nem sokan vannak már. Akik megadták magukat, és felesküdtek rád, jó, ha egy századot kitesznek. A többivel végeznünk kellett a harcokban.

Thangar arca rezzenéstelen maradt: egyre csak a palotavárosból 93

érkező csapatokat nézte, hátha felbukkan végre egy pihent, erősnek tűnő egység. Fertályóra múlva azonban véget ért a menet: minden hadra fogható férfi odakinn volt már Kaduz mezején.

A nádor sápadtan rendelte el kíséretének indulását.

14.

A palotavárosból nyugatra vezető utcákon most is ezrek tolongtak.

Nők, gyermekek és öregek zsúfolódtak össze a szűk sikátorok árnyé-

kában. A helyzet azonban óráról-órára romlott: reggel óta újabb és újabb menekültek érkeztek északról és keletről.

Amikor pedig a nádor seregei megkezdték kivonulásukat a város előtti mezőre, a kis utcácskákban elszabadult a pokol. Füstbugyor já-

rataiból sötét figurák szivárogtak a belső negyedekbe. Eleinte csak fosztogattak, de aztán felbátorodva a menekülő parasztokat kezdték gyilkolni azért a pár szánalmas holmiért, amit magukkal cipeltek, s ami – számukra ugyan mindennél drágábbnak tűnt – valójában csekélyke értékkel bírt.

A menekülők vad örvénylésében próbált a nyugati negyedek felé vergődni két különös alak. Egy fehér ruhás delebáti, lovát kötőféken vezetve, nyomában egy Hor-pappal. Bizonnyal nehezen verekedtek volna át magukat a tömegen, ám a Hor-pap láttán a parasztok engedelmesen utat nyitottak. Óvatos pillantásaik közé megvető, szúrós tekintetek vegyültek.

A Kobzos-kapunál álló szigetföldi őrök már hallották hírét, hogy a tegnapi nap hőse nem kíséri el őket a harcmezőre: inkább egyenesen a nomádokhoz menekül.

Amint Zolta és Ayzaz elérték a kaput, a dárdáikon támaszkodó lé-

giósok lenéző pillantásai kereszttüzébe kerültek.

– Sietős az utad, fiam? – vetette oda egy ősz katona. – Igyekezz, nehogy utolérjenek a vérszlávok! Látom, gyorslábú lovat is kaptál a nádor úrtól! Igyekezz hát, nehogy bajod essék!

Zolta felpillantott, s ha tekintettel ölni lehetett volna, a szigetföldi 94

dárdás valószínűleg holtan terül el a kapu tövében. De amikor a delebáti szeme tüzes szikrát vetett, a Hor-pap gyorsan lefogta a ke-zét.

– Mennünk kell! Nincs időnk! – Zolta nyelt egyet, s igyekezett to-vábbra is ütemesen lépkedni, miközben elhaladt az őrök előtt.

– Vidd innen a Hor barátodat is! – vetette oda az ősz hajú katona.

– Ha már a nyakunkra hozták kelet mocskát! Hordja el az irháját, nehogy az övéi tévedésből végezzenek vele!

A mondat végét már nem hallották, mert átléptek a kánai negyed-be.

Zolta élőhalottként lépkedett lovát vezetve. Mereven maga elé bámult, jobbjával úgy szorította a gyeplőt mintha élete függne attól, hogy meg tudja-e tartani. Nem nézett fel, aki az útjába került durván félretaszította.

A következő utcákban újabb dunavai katonákkal találkoztak: egyikük sem elégedett meg néhány gúnyos, gyalázkodó kiáltásnál kevesebbel.

Hanem, amikor már a Baggát-kapu környékén jártak, néhányuk odáig merészkedett, hogy pár rohadt gyümölccsel hajigálta meg őket.

Zolta hófehér köntösén mocskos foltokba tapadt a bűzlő pazag és poralma.

A delebáti egy pillanatra megállt lassú, réveteg mozdulattal letö-

rölte az arcáról lecsorgó mocskot. Mélykék tekintetében megtört lemondó fény csillant.

Ayzaz, aki maga is kapott néhány találatot aggodalmas pillantást vetett az ifjúra.

Várta, mi történik, de Zolta lassan tovább indult.

– GYÁVA! GYÁVA! GYÁVA! – visszhangozták az utcák, amerre elhaladtak.

Zolta pedig lehorgasztott fővel, sziklává keményedő arccal lépkedett a tömeg megnyíló sorfala között.

A Hor-pap elégedetten mosolyodott el csuklyája árnyékában. A kiválasztott büszkeségénél csak egy lehet erősebb.

95

Alázata...

A falon túl, a közeli Baggát-kapuig terjedő szűk téren tucatnyi sebesült katona szorgoskodott. A magas tornyok között, a levegőben éppen egy hatalmas kőhajítógépet emeltek át egyik falról a másikra.

A kötelet tartó harcosokról szakadt a víz: vezényszóra rántották, s emelték ölről-ölre, egyre magasabbra a szerkezetet.

Az egyik közeli falszakasznál alacsony termetű, kissé pocakos fér-fi állt dunavai páncélban, s nyugodt, csöndes hangon irányította a munkát.

Amikor megfordulva megpillantotta Zoltát, arcán széles mosoly terült el.

– Barátom! – leugrott a falról, s a fiú elé sietett. Zolta csak előző

este ismerte meg Ezra Olecsun kapitányt, a hercegnő testőrét. Nem hitte volna, hogy a garamiai még emlékezni fog rá.

– Hová tartasz? A kőhajítógépekhez vezényeltek?

Ő tehát nem tudja. Még nem hallotta. Zolta bágyadtan viszonozta a kapitány ölelését.

– Elmegyek, uram. Már nem tartozom a nádor úr kíséretéhez.

Olecsun hadnagy elkomorodott.

– Vagy úgy! Magadra haragítottad, tán!? – megveregette a fiú vál-lát. – Ne vedd a szívedre, fiam! A nádor úr kissé hirtelen haragú, de a szíve aranyból van! Megbékél hamar, meglásd! Különben is, bár ezt nem kellene az orrodra kötnöm, de úgy hallottam, Ilora hercegnő

egész este felőled érdeklődött. Jobban tennéd, ha itt maradnál, a hercegnőnek szüksége lehet a védelmedre! – hamiskásan a delebátira kacsintott. Tehette, hisz’ a fekete hajú jurtalakó szimpatikusabb volt a szemében, mint megannyi kikent, kifent dunavai nemes úr, kik éjjel-nappal a hercegnő körül legyeskedtek. Egy ilyen derék, csöndes szavú harcost még maga is el tudott volna képzelni a királyi vérű, vö-

rös hajú amazon oldalán.

– Nem maradhatok – bukott ki Zolta száján. – Útnak indulok Nomádiába. – A kapitányra hunyorgott, hogy lemérje szavai fogadtatását. Pontosan azt látta, amire számított.

96

Olecsun agytekervényei szinte csikorogtak, ahogy a hallottakon rágódott. De aztán csak legyintett, s így szólt:

– Ha odamégy, hát bizonyára okod van rá, fiam! Én nem kérdezek semmit! Csak azt mondom... – közelebb hajolt, hogy a többiek ne hallhassák – ...vigyázz ezzel a... Hor-pappal!

Ayzaz elmosolyodott kámzsája árnyékában. A nem az ő fülének szánt szavak jobb kedvre derítették: itt van ez a derék testőrkapitány, s máris baráti jó tanácsot ad a delebátinak, holott tegnap ilyenkor még nem is ismerte. Talán valóban a megfelelő embert választotta!

– Jó utat, fiam! – Ezra Olecsun megrázta Zolta jobbját, s egy biztató mosoly kíséretében otthagyta őket.

Zolta szomorúnak látszott. Ayzaz tapintatosan hallgatott egészen addig, amíg el nem érték a legkülső negyed, Karós kapuját. A tömeg java része nem erre tartott, hanem egyenesen az északi kapukhoz. Itt már nem keltettek olyan nagy feltűnést.

A kapunál viszont újra ismerősökbe botlottak.

Először Felicét és a mellette baktató Tobát pillantották meg. A feltűnően formás, fekete hajú ruád lány csökönyös hátasa zabláját rángatta. A nyeregben ülő fiút viszont láthatóan hidegen hagyta a levegőben vibráló pánik, fásultan gubbasztott lova hátán. Zolta arca –

hosszú idő után először – felderült. Nagyot kiáltott örömében, de ebben a pillanatban valaki mást is észrevett.

Ilora hercegnő a másik irányból közeledett.

Egyszerre értek a kapu mögötti csipkés szegélyű kőkúthoz, s első

pillanatban zavartan pillantottak egymásra. Zolta észre sem vette, de elvörösödött az arca, amikor egyik nőről a másikra pillantott.

A hercegnő szemmel láthatóan vágtatott a zsúfolt utcákon át, hogy beérje őket.

– Csak azért jöttem utánad – törte meg a csendet Ilora –, hogy még egyszer köszönetet mondjak neked!

– Nincs miért. – Zolta felpillantott a nyergében egyenesen ülő

hercegnőre. Ilora fényes harci páncélt viselt. Mint a nádor lánya, nem kerülhette el, hogy apja mellett ott legyen a helye a harcmezőn is.

97

Egy pillanatra nagyon közel jutott ahhoz, hogy valami olyasmit mondjon, amit később úgyis megbánna. De meggondolta magát, ar-cára fájdalmas mosolyt erőltetett.

– Ne haraggal a szívedben indulj utadra! – suttogta, s hirtelen le-hajolva a nyeregben, arcon csókolta a delebátit. Aztán vadul megsarkantyúzta lovát, és elvágtatott vissza, a palotaváros felé.

Zolta földbe gyökerezett lábakkal állt ott.

Gyeplőt tartó keze megremegett. A távolodó, vörös hajzuhatagot figyelte. Aztán lehajolt, s felvette a hercegnő páncélinge alól észrevétlenül kiesett selyemkendőt. A szeme sarkából a többiekre pillantott, miközben köntöse zsebébe rejtette a szövetdarabot. A Hor-pap úgy tett, mintha a föld porának különös mintázatát vizsgálgatná, de Felice tekintete szinte izzott.

– Ki volt ez? – kérdezte fagyos hangon.

– Ilora hercegnő – válaszolta a delebáti helyett Toba. – Láttam, még a koronázási emelvénynél. Zolta mentette meg az életét.

– Valóban? – Felice felemelte a fejét, s ridegen vetette oda: – Veletek tartunk, ha nincs kifogásod ellene. Ennek a városnak már vége.

Merre visz utatok?

Zolta a ruád lányra sandított. A fekete szemöldök alatt pirult arcot látott. Eddigi tapasztalatai alapján pontosan tudta, miért nem szerencsés, ha két nő egyszerre érkezik egy bizonyos helyszínre. A különös csak az volt az egészben, hogy leginkább ő maga jött zavarba. Erre korábban még nem volt példa.

Elhessegette magától e gondolatokat, s a tőle telhető legkedvesebb hangon mondta Felicének:

– Nomádiába tartunk! S nagyon boldoggá tennél, ha elkísérnél utunkon!

Felice – még mindig felemelt orral – felé pillantott, majd néhány pillanatnyi rosszul megjátszott habozás után bólintott.

– Rendben!

Zolta most igyekezett nem pillantani Ayzazra. Anélkül is tudta, hogy a kámzsa alól szemrehányó pillantások áradnak felé....

98

15.

Ilora az utolsó pillanatban érte utol a várost elhagyó dunavai csapatokat. Thangar kán kísérete elöl vágtatott, a hercegnő az ősz Ugarri gróf és fia kíséretéhez csatlakozott.

Senki sem szólt hozzá, még Ugarri sem. Pedig az ősz nemes mindig szívesen incselkedett vele, ügyesen mímelve a zavart, ügyetlen lovagokat, akik a legkülönbözőbb módon igyekezték a szépet tenni.

Ilora élvezte Furtorony agg urának társaságát, s tréfáit különösképp.

Mennyit nevettek együtt az ostoba udvaroncokon, s hányszor élcelő-

dött Ugarri saját fiainak félszegségén!

Most borús, beesett arccal ügetett, kezében hosszú pallosát szorongatva. S ügyet sem vetett az ifjú szépségre. Pedig jól esett volna egyetlen biztató szócska!

Ilora gondolataiba mélyedve, egykedvűen haladt a szótlan férfiak között. Amióta elhagyták Királyváros külső falait, s Kaduz mezeje felé vették az irányt, egyfolytában a halál képe lebegett lelki szemei előtt.

Meglepődött: a gondolat nem rémítette meg. Ha azokra az évekre gondolt, melyek még rá vártak volna, valami homályos ürességet érzett. Pedig vágyott az életre. Ó, igen, nagyon is vágyott. Amennyire csak egy alig tizenhét éves lány vágyhat rá.

Az otthonát látta: Aranyoskapu ostromlott várát, a környező erdő-

ket, a dúsan termő földeket, a parányi, békés falvakat apja birtokain.

S látta egy férfi alakját is. A férfinak nem volt arca, ahogy álmaiban sem látta soha, hiszen bizonnyal még nem ismerte. De tudta, emésztő

szerelem köti majd ahhoz a férfihoz, bárki is legyen.

De lehet, hogy soha sem fogja megélni ezt az érzést. A csatát nem valószínű, hogy bármelyikük is túléli. Az égbolt szikrázóan kék volt, a távoli Murvaerdő fái zölden hajladoztak a szélben.

Megrázta a fejét, s hagyta, hogy vörös fürtjeit a szél cibálja. Kezét női szablyája markolatára csúsztatta, s közelebb ugratott az előtte haladó Ugarri grófhoz.

99

Az ősz úr sápadtan bámult maga elé.

Ugrin, a sólyomarcú ifjú, apja mellől biztatóan a lányra mosolygott, de Ilora most ebben a mosolyban is a halál közelségét érezte.

– Ostoba fiú! – sziszegte váratlanul Ugarri gróf. Ilora felkapta a fejét. Egy pillanatra azt hitte, hogy a szavak Ugrinnak szólnak, de az-tán észbe kapott: az idős lovag Zoltáról beszél. – Ostoba, megátalko-dott delebáti! – motyogta az öreg. – Remélem, azt kapja majd, amit megérdemel!

Ugrin apja felé fordult.

– Zolta... – kezdte –, Zoltának igaza van, apám!

Ugarri bőszen rávillantotta tekintetét.

– Vajon miben? Hogy megfut a harc elől?

Ugrin megrázta a fejét. Arccsontján megfeszült a bőr, ahogy igyekezett továbbra is tisztelettel szólni apjához.

– Zolta az egyetlen bölcs dolgot cselekszi, amit lehet. Megpróbál segítséget szerezni az országnak. Pedig nem is ennek az országnak a fia...

Ugarri gróf visszarántotta lovát. A pompás fekete mén felágaskodott. Amikor a lovagnak sikerült visszakényszerítenie a földre, éppen szembekerült fiával.

– Ha így gondolod, miért vagy itt velünk? Miért nem tartasz azzal a kölyökkel?

– Talán, mert – hunyta le a szemét fájdalmasan Ugrin –, mert én nem vagyok olyan bátor, mint ő!

Ugarri nem szólt, megfordította lovát, hogy utolérje Thangar kán szűkebb csapatát. Még sohasem haragudott fiára. Egy pillanatra megfordult fejében, hogy békítő szóval vessen véget vitájuknak, mégsem tette. Ahogy Thangar kán mellé léptetett, még nem tudta: ez lett volna az utolsó lehetőségük, hogy elbúcsúzzanak egymástól.

100

16.

A Duna karéja fölött vörös karmok hasították az égboltot. A nomá-

dok nyilai lángkígyó-rajként nyaldosták a vár falait: szikrát hánytak, ha a kőfalnak csapódtak, lobot vetettek, ha szalmatetőt értek, és ser-cegve téptek át emberi húst, amikor egy-egy védőt találtak el.

A sötét víztükör által megkettőzött tüzes ívek sokáig elvonták a nomádok figyelmét a kelet felől közeledő veszedelemtől.

A Dunába hordott földnyelvről – ahol Csák törzsének legjobb íjá-

szai álltak – csak akkor pillantották meg a ködből előgomolygó fehér sárkányokat, amikor Agulai és Apshar csektere már a folyókaréj kö-

zepéhez ért.

– Fehér sárkányférgek! – A nomád harcos kiáltása még a víz fölött visszhangzott, de már későn. A csekter vészesen közel került az egyik bólogatva közeledő, kitátott szájú, szétterjesztett szárnyú ször-nyeteghez.

Agulai önkéntelenül magához szorította a sab-gheltet. Ezen az es-tén már elég volt a sárkányokból. Apshar megszorította a karját: a Hor-pap szemei pontosan látták, hogy miféle teremtmények imbo-lyognak feléjük a ködben.

– Nem sárkányok – mondta halkan. – Hadihajók!

– Micsoda? – Agulai szinte kiesett a csekterből, hogy tekintete át-fúrhassa a köd falát.

– Hadihajók! Dunavai harci gályák!

A kitátott pofájú sárkányokat íves orrárbocokra feszítették fel: immár a Duna leggyorsabb gályáinak orrcsonkjai bókoltak a sötétben. Az orrdíszeket feszes kötélzet erősítette az árbocokhoz, melye-ken petyhüdt vitorlák csüngtek. A következő pillanatban az élen suhanó hajó alakja teljes egészében kibontakozott a tejfehér masszából.

– Vigyázz! – kiáltott fel Apshar. – Nekünk jön!

Agulai megragadta az evezőt, s minden erejét beleadva előre lökte a csektert.

Egy evezőcsapás... kettő... három...

101

Felpillantott: a gálya már csak néhány karnyújtásnyira járt tőlük.

Ilyen közelről jól láthatta az acéllemezzel borított orrvasalást, s a döfőorr vízből kiemelkedő felső fogazatát.

– Még! Húzd még!

Egyetlen, erőteljes csapásra volt még ideje, de ez éppen elégnek bizonyult ahhoz, hogy a hadihajó hajszálnyira mellettük suhanjon el.

A gálya bordázata kellemetlen hangot hallatva súrolta a csekter vé-

kony héját.

Agulai dühösen bámult a magasba, a hajó mellvédje felé.

– Dunavai hadigályák! Honnan kerültek ezek ide?

A ködből újabb és újabb hajók tűntek elő. Három testes drómon, mögöttük fürge liburnák sorakoztak.

– A hétpoklok fattyaira! Felmentik a várat! – sziszegte Agulai.

Mintha szavait akarnák alátámasztani, az elöl haladó gálya fedélzeté-

ről sistergő mennykő röppent a magasba, keresztezte a tüzes nyílvesszők raját, s pörögve a Pubak-domb alján gyülekező nomád harcosok közé csapódott.

A lángoló kő felizzott, ahogy a földbe olvasztott tucatnyi, sikolto-zó emberi testet. A következő gályákról csak ekkor röppentek fel az újabb lángköpők. A nomádok uralta partszakasz pillanatok alatt tüzes pokollá változott.

Aranyoskapu falairól üdvrivallás harsant, s ahogy arra számítani lehetett, a vár ormáról nemsokára kisebb kővetők lövedékei bombáz-ták a földhányáson térdeplő íjászokat.

Az ostrom menete azonmód megfordult: az imént még mindenre elszánt, rohamozó harcosok most az életükért küzdöttek a sisteregve hulló szikladarabok záporában.

Ahol a földhányás a vár falai alá ért, recsegve törtek szilánkokra az ostromlétrák, fokaikról magatehetetlenül zuhantak a mélybe a legmerészebb nomádok. A többiek fejvesztve menekültek a falak közvetlen közelségéből.

Eközben a Hor-pap elbűvölve nézte a dühödt tűzijátékot. Csak akkor eszmélt fel, amikor észrevette, hogy a csekter váratlanul meg-102

lódul a földsánc felé. A nomád felé fordult, aki erejét megfeszítve társai felé evezett.

– Megőrültél? – kérdezte szárazon. – Nem viheted a csektert oda!

– De igen! – zihálta Agulai. – Hiszen ott vannak az enyéim! Segí-

tenem kell nekik!

Sebesen elsiklottak az élen haladó gálya mellett, s nyílegyenesen a földhányás felé haladtak.

– Ne tedd ezt! – kérlelte a Hor-pap. – Egy pillanat alatt végünk lehet, ha eltalál egy tüzes kő! Nem pusztulhatunk itt! Akkor minden hiába volt!

– Íjászzöm kapitánya vagyok! Velük kell lennem! – Mintha még Agulai széles arccsontján is azért dolgoztak volna az izmok, hogy gyorsabban lendítsék a csektert az övéi felé.

Sisteregve csapott mellettük a vízbe egy izzó kő; nem lehetett lát-ni, hogy valamelyik gályáról, vagy Aranyoskapu ormáról röppentet-ték-e ki. Nyomban utána egy másik szikladarab bukdácsolt végig a sötét égen, s alig hat-hét öllel mellettük zuhant a vízbe, vízpermettel terítve be mindkettejüket.

– Nem hagyhatom cserben őket! – Agulai szeme vadul megvillant egy, az égen átívelő lövedék fényében.

– Nem! – Apshar közelebb hajolt, s a nomád mellére bökött. –

Mert te már a sab-ghelt hordozója vagy! Más a kötelességed!

Igen... A sab-ghelt...

Agulai a csekter aljára dobott tárgyra pillantott. A gyolcs, amibe csomagolták, most félig lebomlott a sab-gheltről, s látni engedte az egyszerű, mégis igézően szép markolatot, végén aranyozott, griffes mintázatú gombbal.

– Egy kard! – zihálta, egy pillanatra sem hagyva abba az evezést.

– Miféle kardnak vagyok én a hordozója?

A Hor-pap válaszolni akart, de hirtelen megmerevedett. Agulai azt hitte, talán meghallott valamit a távolból, de nem: Apshar teste egyszeriben elernyedt, mintha minden ereje elszállt volna. A nomád ön-kéntelenül is abbahagyta az evezést, és közelebb hajolt.

103

– Mi történt? – kérdezte.

– Semmi – mondta leverten Apshar. Ő már tudta... Felemelte a fe-jét, s a nomád csillogó szemében meglátta annak a tüzes kődarabnak a könyörtelen röppályáját, melynek végpontja...

...Iszonyatos reccsenéssel hasadt ketté a csekter, amikor a lövedék teljes súlyával becsapódott az orrba Agulai felkiáltott, s baljával megragadta a sab-gheltet, míg jobbjával a Hor-pap felé kapott.

De azon már nem segíthetett.

Néhány pillanattal korábban tudta, hogy vége. A szikladarabról nem sokkal a fejük felett levált egy izzó darabka, s felszakította Apshar mellkasát. A csekter kettéhasadt, darabjai lángra kapva szó-

ródtak szét a Duna színén.

Agulai a kardot markolva a vízbe zuhant. Szeme megtelt forró zsarátnokkal, s érezte, hogy vállába és egyik combjába sziklarepe-szek fúródtak. Lemerült, de aztán megrázta fejét, a fájdalmat tudata mélyére szorította, s kényszerítve karját a mozdulatra, kinyúlt arra, amerre a Hor-pap testének kellett a vízbe merülnie.

Néhány pillanattal később megragadta Apshart, s felrántotta a felszínre. Közel voltak már a földhányáshoz, de azon egyetlen élő no-mád sem maradt. A keskeny nyelvet szétroncsolt tetemek borították, köztük még mindig izzó kövek hevertek.

Agulai fogát összeszorítva vonszolta ki a partra a Hor-pap testét, aztán mellé rogyott. Egy nagyon hosszú pillanatig lehunyta szemét, de amikor hirtelen mindent elárasztó fáradtság öntötte el tagjait, tudta: fel kell kelnie, különben soha többé nem lesz képes elmozdulni innen. Ki akarta nyitni szemét, de nem tudta. Mázsás súlyok nehe-zedtek szemhéjára. Mintha valami húzta volna le, a feneketlen mély-ségbe...

Fel kell kelnie!...

Kinyitotta szemét, de el kellett telnie néhány pillanatnak, amíg va-lóban meglátta a magasan szikrázó, nagyon távolinak tűnő tüzes nyílvesszők felhőit.

Igen. Társai – visszavonulva a nomád tábor mögé – elszánt ellen-104

támadást indítottak, ami már most kudarcra volt ítélve. A nyílvesszők még megölhettek néhány dunavait a vár oromzatán, s a gályák fedélzetén, de abból a távolságból különösebb kárt már nem tehettek az ellenségben.

Ismerte annyira a dunavaiakat, hogy tudja: a gályák fedélzetét, a vitorlákat, s a kötélzetet gyúlhatatlan sóhalolajjal kenték be. Azt ugyan gyújtónyíl lángra nem lobbantja!

Vége. Az Aranyoskapu ellen indított támadás összeomlott...

Lassan feltápászkodott: vállába égő fájdalom hasított. De ezzel most nem volt ideje foglalkozni. Oldalt gördült, s a mellette heverő, még lélegző Hor-pap fölé hajolt.

– Apshar – suttogta.

– ...Hallak... téged... – a Hor-pap hangja már oly messziről jött, ahonnan csak a halálba süllyedők hangja jöhet.

– Kérlek – Agulai óvatosan megérintette a szürke kámzsát –, kérlek, bocsáss meg nekem!

Azzal lassan hátrahajtotta a szövetet. Újabb izzó kődarabok suhantak át az égen, de azokat most a nomád a másik szemében látta tükröződni.

És látta az arcot.

Soha nem hitte volna, hogy egy Hor-papnak – még ha ember is volt valaha – ennyire emberi vonásai lehetnek. Megbékélt, telt arcot látott. Kissé lágy, mégis oly ismerős vonásokat. Apshar szemei kitá-

gultak, aztán hunyorogva összeszűkültek.

– Mondtam, hogy ne fordulj vissza... – mondta aztán, földnek fe-szítve hátát, hogy legyen még ereje elmondani, amit feltétlenül szük-séges... – Mindegy... – hörögte küszködve. – A sab-ghelt nálad van...

Te vagy a hordozója...

Agulai megszorította a baljában tartott kardot: érezte a különös bizsergést, ami a fegyverből áradt.

– El kell vinned Fehértoronyba... Három éjszaka múlva... a Holdnász éje... Ahogy ti nevezitek... Gutaur éjjelén... amikor a hold meg-duzzasztja a Holdtenger vizét... ott kell lenned...

105

Agulai a Hor-pap sebére pillantott, de gyorsan elfordította fejét.

Tudta, hogy a másiknak irtózatos kínokat kell kiállnia, hogy beszélni tudjon. S mindezt miatta. Az ő makacssága miatt...

– Ott kell lenned. Ott lesz a találkozó, ahol választ kapunk... kap-tok arra, ki vezesse az országot... Én már nem lehetek ott... – Agulai megérintette a Hor-pap homlokát: bőre nedvesen csillogott a sötétben, de nem látta, víztől vagy vértől-e? – Oda kell menned...

– Fehértoronyba? – Agulai a fejét ingatta. – Hogy mehetnék én Fehértoronyba? Megőrültél? Tudod, hogy oda nem teheti senki a lá-

bát!

Apshar tiltakozni akart, de teste görcsbe rándult. Küszködött a rá-

törő fájdalommal.

– Nem leszel... egyedül... A romok között kell átadni a Porladó Király ékeit... Ayzaz választottjának... Kérlek, bízz meg benne, ahogy... remélem, bennem bíztál... És szolgáld azt, aki a harmadik...

– Szolgáljam? – Agulai lehunyta szemét. Bármennyire is tiltakozott ellene, lelke mélyén tudta, hogy a Hor-pap szavai élete további részére mindent meghatároznak. Ott tartotta karjában a haldoklót, s mindent elsöprő fájdalmat érzett elvesztése miatt. – Mondd, miért döntőd el a sorsomat? – kérdezte.

Apshar halványan elmosolyodott.

– Nem én... döntöm el... már régen eldöntötte... Fehértoronyban...

A Porladó Király ékeivel... harcba szállhat... A Kard... és a Könyv.

Te vagy... a Kard hordozója...

Békésen hunyta le a szemét. Agulai sokáig azt hitte, a pap meg-halt. De váratlanul felsóhajtott. A nomád a szájához szorította fülét:

– Agulai... mondd meg anyánknak, hogy... ember maradtam...

Agulai magához szorította az élettelen testet, és felnézett az égre.

A tűz még dühödten táncolt a fekete kárpiton, de kelet felől már haj-nalodott: a nap pírral telt íve a távolban már az éjszakát fenyegette.

106

17.

Kezében a kibontott karddal támolygott a nomád tábor széléhez. A Duna fölött egyre világosabb lett: a ködöt mintha varázsszóra oszlat-ta volna szét a napfény. Ha hátrafordul, Gil admirális flottáját látta volna, amint az utolsó nao is beúszik Aranyoskapu alá. A dunavai hajósok horgonyt vetettek a falak alatt.

De ő csak azt a törékeny asszonyt látta, aki órák óta a parton állt, várva, hogy viszontlássa fiát. A fiait.

– Az álom nem hazudott, fiam – mondta Anács kalud szomorúan, amikor néhány perccel később fáradtan anyja lábai elé omlott. – De a feladatod csak most veszi kezdetét! Teljesítened kell Apshar kérését!

– Hát ezért bíztál benne! – mondta Agulai, s felpillantott az asz-szony arcára. – Hisz’ te szülted világra...

– Ember volt, mint te magad... – mondta Anács kalud.

Agulai elkapta tekintetét az asszony arcáról. Érezte, nem birkózna meg anyja fájdalmával. Elég a magáé is...

– Teljesítened kell a kérését! Amiért ő harcolt, az mostantól a te harcod is, fiam! Gadur földjére kell menned!

– Lehetetlent kérsz, anyám! – A nomád leverten visszapillantott Aranyoskapura. – A sárkány ezt a kardot őrizte. Mi ez? – Megmutatta a Lángrabtól kapott fegyvert.

– A sab-ghelt. Mi úgy nevezzük: Isten Kardja! – mondta Anács kalud, s átölelte fiát. – Gyere! Pihend ki magad. A mieink nem találhatnak meg: azonnal megölnének. Aztán indulnod kell Fehértoronyba! Ne feledd: te vagy a Kard hordozója...

Amikor felértek a sánc magasára, Agulai még egyszer visszapillantott a Dunakaréj vigasztalan völgyébe. De már nem látta a gezibek által hordott földhányáson Apshar testét.

A testvérét.

107

III. fejezet

CSATA KADUZ MEZEJÉN

1.

Királyváros nyugati falai jelölték Dunava határait. A folyóra épült palota csak igen óvatosan nyújtogatta kőcsápjait e határ felé. A csipkézett falak előbb fölkúsztak a jobb parton magasló hegyre, majd be-nyúltak a nyugati negyedek sikátorai közé. A cifra bástyák szegényes viskókra pillantottak le a magasból, melyekben nyomorult sorsú vá-

roslakók ezrei tengették életüket. Egészen a külső falakig vigasztalan látvány fogadta a vándort, kit rossz sorsa vagy végzete a Karós ne-gyedbe sodort.

Mondják, valaha egy különös hegyi ember élt itt, amikor még csak néhány roskatag kunyhó árválkodott a lankás domboldalakon. A hegyi ember minden nap a környéket rótta, ásott, kutakodott az ősi romok között, egészen addig, amíg rá nem lelt a fehér csontokra.

A csontok valami irdatlan teremtmény maradványai voltak.

Hosszan, mérföldeken át elnyúló gerinccsatornájából masszív bordák ágaztak szét. Ezek íveire építették később a Harangkupolákat.

Tekergőző farokcsontjára a külső várfalakat emelték.

Koponyacsontja, mely látatott pofázmányával északot fenyegette, egy titkos szervezet palotájává alakult az évszázadok alatt: a magá-

nyos hegyi ember alapította Fénytolvajok rettegett erődjévé lett.

Mondják, az ezernyi tűhegyes fogba megszámlálhatatlan titkot véstek az itt senyvedő rabok, kik soha nem hagyhatták el élve a végíté-

letkor feltámadott szörnyeteg koponyáját.

Egy-egy értékesebb vésett fogért súlyos aranyakat fizettek később a vakmerő kalandorok, kik nem átallották a feledésnek szánt rejté-

lyek után kutatni a lassan beépülő Karós negyed romjai között.

A fehér csontok a vérszláv háború idején már szinte sehol sem lát-108

szottak: talán csak a kettős védfal egy kicsinyke szakaszánál kígyó-

zott a gerinccsatorna, a bástyák tövében, félig a földbe ásva.

A roskatag házakon túl a dunavaiak fáradtságot, s pénzt nem kí-

mélve valóságos erődöt emeltek. Az alapító királyok annak idején csak ebből az irányból vártak támadást, nem csoda hát, ha az évszá-

zadok alatt gyakorlatilag bevehetetlenné tették ezt a részt. A külső, kettős falövet Erlau Fugsa parancsára emelték, amikor a nomádok megpróbálták határukat visszaállítani a Dunánál. Rövid, de pusztító ostrom után a támadókat visszaverték. E háború győzte meg a király-ság főurait, hogy feltétlenül meg kell erősíteniük a Nomádia mezeire, s erdeire néző, nehezen védhető falakat.

A kettős falrendszeren hosszú csapóhíd vezetett át a Lóúsztatónak nevezett, széles lapályra. Azon túl ligetek, mezők, majd egyre sűrű-

södő erdők húzódtak. A csapóhíd alatt negyven öl mély árok tátongott, melynek alján zavaros, sötét víz hömpölygött, végig a két fal között.

Zolta és a többiek éppen akkor értek e hídra, amikor a dunavai sereg – a város átellenes oldalán – szintén átlépte a város határait.

Zolta képzelete a távolodó sereget kísérte. Amíg elvergődtek a vá-

ros nyugati negyedeibe, mélyen gondolataiba merült. Nem a zavaro-dott menekülőket látta maga előtt, hanem fényes öltözetű harcosokat, kik egyenesen a halálba masíroznak e percekben.

És képzeletében ő is ott lovagolt velük. A sereg élén, a nádor oldalán, csillogó vértjében. Mögöttük a büszke dunavai nemesek léptettek...

– Mi baj van? – Meleg hang volt, aggódó, gondoskodó, Zolta mégis összerezzent hallatán.

– Semmi... Csak elgondolkodtam...

Felice elmosolyodott és kezét a delebáti kezére csúsztatta.

– Tudom én mi bánt! Hallottam mindent!

– Hallhattad! – biggyesztette le száját Zolta. – Boldog-boldogtalan ezt kiáltja rám: gyáva!

Fáradtan megrázta fejét, mint aki ahhoz sem érez már erőt, hogy 109

folytassa hiábavaló küzdelmét. Fogalma sem volt róla, meddig érzi még magát ilyen kutyául, s hogy elillannak-e nyomasztó gondolatai, amint elhagyják a falakat.

– Én tudom, hogy nem vagy gyáva! – Felice biztatón megérintette az arcát, de a delebáti idegesen elkapta a fejét. – Ha ez jelent egyáltalán valamit...

Zolta a ruádra villantotta tengerkék tekintetét.

– Jelent. Hát persze, hogy jelent...

Azzal, elkerülendő, hogy Felice ismét anyáskodva megérintse, előreugratta lovát. Nem akart beszélni jó ideig senkivel.

A hídhoz érve kényszerítenie kellett magát, hogy többé hátra se forduljon: úgy akart átkelni a Nomádiába átívelő hídon, hogy búcsú-

pillantást sem vet a városra.

Ekkor azonban váratlan dolog történt.

Ayzaz a hídra lépve megtorpant.

Felice, lovát vezetve már a híd közepe táján járt, csak Zolta vette észre, hogy a Hor-pap elgondolkodva tekintget hátra.

– Mi a baj? – kérdezte fásultan. – Miért álltál meg?

– Attól tartok, vissza kell mennem – közölte Ayzaz szárazon, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne. – Ti menjetek to-vább! A Lóúsztató túlsó felén várjatok meg!

– Este?

– Vissza kell mennem valakiért!

Mielőtt Zolta tiltakozhatott volna, Ayzaz lehuppant lováról, s villámgyorsan visszasurrant a sikátorok közé.

– Mi az? – kiáltott hátra Felice türelmetlenül. – Hová tűnt a bará-

tod?

– Nem tudom – mormolta leforrázva a delebáti. – Nem hittem volna, hogy máris cserbenhagy bennünket!

Amikor visszaléptetett a ruád lány mellé, fel sem tűnt neki, hogy a nyeregben üldögélő Toba milyen elégedetten vigyorog. Hármuk kö-

zül egyedül a parasztfiú sejtett valamit. Ha mást nem, hát azt, hogy Ayzaznak nem szokása cserben hagyni a barátait...

110

Rövid gondolkodás után lecsúszott hát Felice nyergéből, s kihasználva a pillanatot, amikor senki sem figyelt rá, visszaiszkolt a városba.

Felice utána kiáltott, de a fiú addigra már eltűnt a kapu mögött.

Ott maradtak ketten, s hiába tekintgettek át a híd túlsó partjára.

Nem hagyhatták el Dunavát oly egyszerűen, ahogy szerették volna...

2.

Kaduz mezeje fölött a nap már kövérre hízott, mire mindkét sereg befejezte felvonulását.

Szabályos Krugasz csatarendben álltak egymással szemben, pontosan úgy, ahogy a csatarendet Bauzug, a nagy ruád hadvezér leírta az Arte Armatisban. Ez volt az egyetlen dolog, ami bármiféle szabá-

lyos csatára utalt azon a napon.

Az ifjú Ugrin több ütközetben harcolt korábban, azt is jól tudta, mi fán terem a csatarend. De ilyen irdatlan ellenséges hadat nem lá-

tott még sohasem. A dunavaiak – bármennyire szét is húzták soraikat

– alig tudtak negyedmérföld hosszú arcvonalatot felvonultatni.

A mező átellenes végén, mérföldnyire tőlük végeláthatatlan tömeg várakozott ölésre vágyva, mind nyugtalanabbul. Jobb- és balszárnyuk valósággal a dunavaiak oldalába ért: sűrű, tömött sorokban vagy negyvenezer ellenséges harcos állt harcra készen.

Ugrin szeme jóval élesebb volt, mint ősz atyjáé. Pontosan látta, amit Ugarri gróf csak sejthetett. A Murvaerdő előtt két hosszú karéjban rusz gyalogoshordák sorakoztak, tömbjeik közét kaghir harcosokkal töltötték fel. Mindkét szárnyuk két-háromszor hosszabb volt, mint a dunavai gyalogosok fala. Ráadásul oly tömött sorokba zsúfo-lódtak, hogy a sereg messziről egyetlen, torz húsmasszának tűnt, mintha valami óriásféreg kígyózott volna a mezőn, millió csizmás lábbal, vad, torzonborz fejekkel, villogó, éhes tekintetekkel, s villogó sisakokkal.

111

A két masszív szárnyat oldalt vérszláv lovasok zárták.

A gyalogosok mögött – jól lehetett látni – Kadan Gur hatalmas, fekete lovasai várakoztak. Ménjeik a végítélet utáni mutációnak kö-

szönhetően majd’ kétszer nagyobbra nőttek, mint a közönséges lovak. Brutális, széles fejüket csontszarv csúfította, sörényük helyett szarutaréj nőtt. Rémisztő horkanásuk inkább emlékeztetett valami pokolbéli teremtmény üvöltésére, mintsem ló nyerítésére. Kadan Gur nehézpáncélos lovasai pedig mintha pontosan ezekre az állatokra termettek volna: fekete vértjeik, s barbár sisakjaik egy ősi, rég kihalt harcos törzs díszeit viselték. De nemcsak díszeik emlékeztettek rá-

juk.

Pannónia-szerte rettegve beszéltek a poraiból feltámasztott népről, melynek harcosait a Lelkek Csónakosának szolgálatába kényszerítette Gadur akarata. Messze keleten, Moscova és az ugor Jégbirodalom határvidékén valaha valóban élt egy nép, melyre pusztulást hozott az ősi átok, s a föld mélyére süllyedt különös, végítélet előtti templom démona.

Az ugor kagánok még Port Ogur, a régi Pétervár bevétele előtt le-zárták a határt, széles gyepűvel kerítve el a moscovai őrvidéket. A delej azonban még a föld mélyéről is pusztított. Hatalmas tartomá-

nyok váltak lakatlanná, s a kietlen, kopár földeken hamarosan a gonosz ütötte fel fejét.

Hogy miként keltek fel sírjaikból, s öltötték fel újra elfeledett, gyűlölt páncéljaikat Kadan Gur népei – kevesen tudták Kárpáthiában.

Az ugor Jégbirodalomból érkező követek néha beszámoltak egy lidérc grifről, aki éveken át Smrsha carün udvarában rejtőzött, miután Moscova hagymakupolás városába becipelte a fekete ragályt. Azt követően azonban, hogy a vérszlávok leigázták Moscovát, a lidérc grif nem bujkált tovább. Mint Gadur szolgája hűbérbe kapta az el-néptelenedett tartományt, és sötét mesterkedésbe kezdett, melynek részleteiről csak Gadurban tudtak.

Nem sokkal később, a Doniec menti csatában bukkantak fel elő-

ször Kadan Gur lovasai. Akkor még puszta láttukra is megfutamod-112

tak a fellázadt doni kozákok, de azóta több hadjáratban is bizonyították, hogy nem állhat útjukba semmiféle had. Nevüket rettegték a valaha az ugor Jégbirodalom hűbéresének számító Moscovától egészen Villongfű vadvidékéig, ahol pedig csak a puszta szóbeszédből ismerték gonosz tetteiket.

Széles, csaknem embermagas pallosaik látványa mindenkit rettegéssel töltött el, mint ahogy itt, a kaduzi csatatéren is.

Ugrin a fejét rázta, s úgy érezte, egyre szűkebb lesz vértje. A Murvaerdő fai előtt, további, sűrű, tömött vérszláv gyalogos- és lovassorokat látott mindkét irányba szétterülni. De a legriasztóbbnak az tűnt, ami pontosan vele szemben bontakozott ki a kettéváló rusz sorok mögül.

A két ellenséges szárny között förtelmes, gigászi teremtmények bukkantak fel, s lomhán elfoglalták helyüket középen. Tornyokként magasodtak a sereg fölé. Hosszúkás testű, fejüket előre nyújtó, pikkelyes ősszörnyek voltak, a végítélet talán leghatalmasabb teremtményei.

– Guhhák! – mondta fagyosan Thangar kán. – Guhhák! A szakállas istenre... ne!

A dunavaiak többsége még sohasem látott guhhát, csak legendák-ból, s a keleti földek rémmeséiből ismerték őket.

A kaghirok földjén, az átkozott Pripath mocsarakban élő, s az év-századok alatt hatalmasra nőtt hüllőket a szlávok több generáció kitartó munkájával zabolázták meg, hogy csataállatként használhassák rabló hadjárataikban. Ugrin egyszer már látott alligátorokat délen, a meacediai folyók deltájában. Persze azok két-három ölnél nem tűntek hosszabbaknak.

Nem úgy, mint ezek ott, a harcmező közepén!

Pikkelyes lábaik olyan vastagok voltak, mint a palotaváros kannelurás oszlopai. Hosszúkás, lapos fejüket lassan emelgették. A hátukra erősített nyeregállásokból erős acélláncokkal tartották féken őket, a láncok végét a szörnyek hosszú, hasított pofájának szegletébe ütötték. Odafönn, a nyeregállásokban izgatott kaghirok sündörögtek: 113

íjaikat és nyílvesszeiket készítették, miközben szolgáik egyfolytában sűrű, mélyzöld gavalya-főzetet kavargattak, melyből időnként végig-csorgattak egy-egy adagot a guhhák hihetetlenül izmos nyakán. A hüllők idegesen morogtak, vaskos nyelvükkel nyalogatva a bűzös löttyöt.

A gavalya-főzet enyhe kábulatban tartotta őket, ám nem lecsillapí-

totta napok óta korgó gyomruk háborgását. Gazdáik jól számítottak: amint a főzet hatása múlni kezd, a hüllők vérengző vadakká válnak.

S akkor nincs, ami útjukat állná...

Thangar kán összeszűkült szemmel méregette a hatalmas teremtményeket. Nem ragadta ugyan magával a fiatalabb dunavaiakon úrrá levő rettegés, de a guhhák látványa így is éppen elég rossz emléket idézett fel benne. Harcolt már guhhákon közeledő ellenséges csapatokkal fönn északon, az ugor kagán zsoldjában, igaz, akkor még ma-ga is egészen ifjú volt.

Sohasem gondolta volna azonban, hogy egy gyászos napon guhhákkal kell megküzdenie hazájában.

Rövid töprengés után, míg Kara-Kosa kán a legszükségesebb parancsokat osztogatta a hadnagyoknak, maga mellé intett egy sárgaru-hás apródot. A legény fiatal volt, talán a tizenötöt sem töltötte még be.

– Lazolo fiam! – parancsolt rá a nádor – Vágtass vissza a palotavárosba! A kapunál megtalálod Olecsun kapitányt! Mondd meg neki, hogy rögvest küldje ki az összes harci sólymot a solmarumból. A solymárok fegyverrel jöjjenek!

– Igen, nádor úr!

– Várj még, kölyök! – intette vissza Thangar a máris penderülő

Lazolót. – A pincékből hozzátok fel az összes borostömlőt! De a bort eresszétek ki a Dunába, megértetted, Lazolo? Na, lódulj már, mire vársz?

Az apród szeme megcsillant, eltáncoltatta lovát a vezérek csoportjától. Aztán megsarkantyúzta, s oly sebes vágtára fogta, hogy még a közelben várakozó öreg ménfők is elismerően bólogattak egymás-114

nak.

Thangar rövid ideig kísérte tekintetével a fiút, aztán visszafordult a guhhák felé.

Az óriáshüllők körül tisztességes távolba húzódtak a rusz és grakhur gyalogosok. A guhha irdatlan, izmos farkának egyetlen csapása több tucatot döngölt volna a földbe közülük, különösen ilyen állapotában, amikor az éhség szinte az eszét vette valamennyinek.

Had’ tartogassa az a fenevad minden dühét az ellenségre!

Ugrin megborzadt a látványra; szeme sarkából a dunavai vezérekre pillantott.

Thangar nádor és Kara-Kosa kán ekkor már a legerősebbnek tűnő

morvagyepűi légiósok sorfala előtt táncoltatták lovaikat. De a paripák szép tánca most szánalmasnak tűnt; a katonák arcáról csak elkeseredés és leplezetlen halálfélelem sugárzott. Olyasmi, amit korábban nem ismert egyikük sem. Egy pillanatig sem volt kétséges: ez a csata nem tart majd sokáig.

A szigetföldi paripákon ülő, kisszámú lovascsapat sem tűnt felké-

szültnek az összecsapásra. A két szárnyon felsorakozott egységeik-nek a tervek szerint a vékony és törékeny gyalogossorokat kellett volna biztosítaniuk, ám hadnagyaik úgy vélték, egy ellenük intézett gyalogosrohamot sem lennének képesek visszaverni.

Pedig a mögöttük várakozó, alig ötszáz páncélosból álló nehézlovas tömbnek is szüksége lett volna arra, hogy valaki megtisztítsa előttük a terepet. Anélkül ők is könnyen odaveszhetnek, ha bekerítik őket: a kaghir íjászok acélnyilai akadály nélkül átszakíthatják vértje-iket.

Thangar arcán mindebből semmi sem tükröződött. Talán csak a közelben, Ugrin mellett várakozó Ilora hercegnő látta rajta, hogy egy árnyalattal sápadtabb a szokásosnál. Dús, sötét szemöldöke alól bo-rúsan figyelte az ellenséget. Még sisakját sem húzta fel: fedetlen fő-

vel várta az összeütközést.

Ilora Ugrint kereste tekintetével. Ahogy egymásra pillantottak, mindketten tudták: egy elkerülhetetlen színjáték magatehetetlen ál-115

dozatai lesznek.

Ez lenne a halál?

A hercegnő szíve a torkában dobogott. Apja több összecsapásba magával vitte, egy nomádok ellen indított télvégi hadjáratban is harcolt Thangar mellett.

De ez itt más.

Ez a sereg itt velük szemben más...

A ruszok nehéz, embermagas pajzsokkal, hosszú fémbuzogá-

nyokkal várakoztak. Marcona, mocskos arcukról gyűlölet sugárzott.

A kaghirok kivont, háromélű, vastag kardokkal, szekercékkel, hegyes öklelő-kopjákkal, csatabárddal fegyverezték fel magukat, íjászaik egy részét a gyalogosok elé engedték, a többi a guhhák nyeregállása-iból lesett át a túloldalra. Onnan zavartalanul ritkíthatják majd a dunavaiak sorait...

Vörös köpenyes mesteríjászaik előtt gúzs szolgák tartották a legendás, nehéz fémíjakat, melyekkel ebből a távolságból akár a város falait is megcélozhatták volna. Az ellenséges sereg zömét grakhurok tették ki: állati vicsorgassál markolászták fejszéiket, s elcsukló röhö-

géssel készültek a mészárlásra.

A dunavaiak között akadtak, akik most láttak először vérszlávokat. A fekete mentés, tar harcosok szembogár nélküli tekintete éhesen fürkészte a nagyszámú prédát. Legtöbbjük korábbi harcokban megölt dunavaiak koponyáját tűzte dárdája hegyére. Eleddig inkább csak védtelen parasztokkal találták szembe magukat: most végre kedvükre úszhatnak majd a kiontott vérben. A ragadozó is azt a vadat szereti, amelyik elkeseredetten küzd életéért... Bármerre néztek a dunavaiak, vérszomjas, forró vérre vágyó ellenséget láttak maguk előtt.

Kaduz mezejére csönd ereszkedett.

Thangar Kara-Kosa kánra pillantott.

A támadást azonnal meg kell indítani. Nem szabad időt hagyni, hogy a katonák megrettenjenek az ellenség puszta látványától. A sors azonban úgy hozta, hogy az első lépést mégsem ők tehettek meg.

116

Fülsiketítő kürtszó harsant a Murvaerdő irányából, s a grakhur csordák szétnyíló falából egy termetes csaug léptetett elő.

Tar volt, mint vérszláv testvérei. Valamelyik keleti háborúban megfosztották fejbőrétől is: megskalpolták, s kozák módra orrát is levágták Smrsha rettegett lidérc grifje valamely felébredt állat bőré-

vel igyekezett pótolni a lemetélt darabot – nem sok sikerrel. A csaug koponyájáról csak fekete szőrcsomók csüngtek. Orra körül erőteljes rothadás indult meg, ami bizonnyal pokoli kínnal járt. De most nem törődött a fájdalommal.

Nyomában hat vérszláv zászlóvivő ugratott, Smrsha tarka hadijel-vényeit és Gadur Vérszemű csillagát mutatva fel a seregnek.

A csaug ezt látva vadul felüvöltött, magasba emelte lándzsáját, melyre frissen levágott emberfejet tűzött. A grakhurok veszettül fel-ugattak aztán a kaghirok is bekapcsolódtak az állati kórusba. Dermesztő, barbár üvöltés visszhangzott Kaduz mezeje felett.

Aztán hirtelen csönd lett; a dunavaiak lélegzetüket visszafojtva várták, mi történik.

Nem kellett sokáig várniuk...

Valahonnan a grakhur tömeg mögül hirtelen sivítás harsant. A Murvaerdő fáinak irányából fekete dárdaraj röppent az égre, és el-nyúlt ívet leírva a dunavaiak közé csapódott. A kaghir dárdavetők után kőhajító-gépek csattanása hallatszott, s máris mázsás sziklatöm-bök úsztak át természetellenes lassúsággal az égbolton. Az első kö-

vek a dunavai sorok előtt csapódtak tompa puffanással a földbe. Ám a következők már a szigetföldi légiósok közé hullottak.

Eget rengető üvöltés szakadt fel a harcosok soraiból: akit kő talált, véres masszává lapítva tűnt el a görgeteg alatt, vagy megcsonkított, vinnyogó sebesültként vonszolta magát hátra, a nehézlovas csapat irányába.

A dárdák rendet vágtak a sorokban, néhány pillanat alatt megtize-delve a dunavai elővédet. Majd, hogy a kaghir követőmesterek pon-tosabban bemérték a távolságot a két sereg között, a szikladarabok elérték már a két szárnyon várakozó lándzsás lovaikat is. A mokány 117

morvagyepűi mének prüszkölve, remegve ágaskodtak fel; gyakorlott lovasaik minden erejüket összeszedve Próbálták megzabolázni őket.

Záporoztak a dárdák és a kövek Thangar dühösen tekingetett kör-be. Az elébb éppen Ilora hercegnő mellett csapódott be egy sisteregve pörgő szikradarab.

– Ne hagyjátok felbomlani a sorokat! – harsogta bőszen a szigetföldi hadnagyoknak. – Maradjatok a helyeteken! – De már látszott: a dárdavetők lövedékeitől megfélemlített harcosok csak üggyel-bajjal tudják tartani állásaikat. Pillanatonként tucatnyian hullottak a földre.

A sebesültek nyöszörgése és üvöltése pedig a hátrább állókat is féle-lemmel töltötte el.

– Gyerünk! – Kara-Kosa kán öblös hangja áthasította a hangza-vart. Kirántotta pallosát hüvelyéből, az acél sziszegése a jól ismert hang maga volt a parancs: – Előre!

3.

Ugrin ereiben megfagy a vér: csak azt látja, hogy Thangar megsarkantyúzza lovát, s aranyozott csatacsillagát feje felett megpörgetve vágtatni kezd a ruszok első sora felé. Nyomában Kara-Kosa kán és az ősz Ugarri vágtat rikoltva, kardjaikat előreszegezik. Arcuk kipirult, szemük szikrázik, ahogy régen, megannyi ütközet hevében.

A lovag észre sem veszi, mikor sarkantyúzza meg lovát: csak azt, hogy meglódul a világ, magával ragadja valami elemi erő. Háta megett felharsan a morvagyepűi légiók csatakiáltása, s előrezúdul a gyalogos sereg – mindenki, aki még mozdulni bír. Mellette lovak su-hannak: egy pillanatra Ilora hercegnő sápadt arcát látja két testőr kö-

zött. Hátraveti tekintetét, követik-e őket a csapatok?

Felhördül előttük az irdatlan vérszláv had: szemvillanás alatt kitisztul az égbolt, abbamarad a szikla- és dárdazuhatag, s a végtelen sorokba rendeződött, förtelmes horda lomhán előrelendül.

A zajból tisztán hallik a dunavai csatakürtök jelzése, az általános rohamra szólító, hat hang. Két oldalt óvatosan megindulnak a mor-118

vagyepűi lovasok, de csak lassan, nehogy elszakadjanak a gyalogosok vonalától. Elöl Thangar és kis csapata már a mező közepén, a két sereg között száguld: testőrei befogják, s erejüket megfeszítve igyekeznek pajzsot tartani a vezér elé. A fémlapokról kicsi, apróhegyű

kaghir nyílvesszők pattognak le, de a vérszlávok feje fölött máris újabb, gyilkos nyílfelhő puffod, s hullik bomolva a támadók közé.

Ugrin hosszú, sárga haja a sisak alól kibukva lobog arca körül.

Homlokát veríték önti el, ahogy harci hévtől megmámorosodva ront előre a többiekkel. Egy pillanatra, amikor hátrales, hogy nem maradnak-e el túlontúl a gyalogosok, látja az előreszegezett légiósdárdák erdejét, a villogó kardok sokaságát, s a felhúzott pajzsokon vöröslő

megannyi kettős keresztet. Valahol, közöttük egy harcos hosszú, sár-kányfarkas csatazászlót emel a magasba: a szél belekap, s kibontja a szövetet a sisakmező fölött.

– Rajta! – Lova ina megfeszül, szája habzik, ahogy kecses ívben előrelendül. Izmai összerándulnak és elernyednek, a mozgás szabadsága repíteti a mező felett. Úgy érzi, maga mögött hagyja a feltámadó szelet is.

Ahogy újra előrefordul, már a vérszláv és grakhur tengert látja: üvöltve rohannak feléjük, acéllándzsáik hegye fényfalat emel elibük.

Érezni már, egyik sereg sem képes lefékezni lendületét. A két tömeg menten egymásba ront. S ott, ahol találkoznak, a halál arat majd.

Nem marad talpon ott sem ember, sem állat...

Az ifjú Ugrin maga is üvölt. Lelkében már a következő pillanatok-ra készül, amikor a hideg vasak élő testek ezreibe fúródnak, koponyák csontjaiba reccsennek, tépnek, döfnek, szabdalnak mindent, mit érnek...

A lábak és a paták alatt összefüggővé válik a föld dübörgése.

Reng az egész mező. Már érezni a ruszok felől sodródó gyomorforgató bűzt.

Elöl, ahol szétbomlik a grakhur tömeg, hatalmas Kadan Gur lovasok rontanak elő. Embermagas kardjuk nem csillog: a fekete murgaacél elnyeli a fényt. Ennek a fémnek csak vér lehet tápláléka, 119

az élesíti, s ad erőt neki.

Most, mikor már oly közel került egymáshoz a két sereg, porfelhő

kél a mező fölé. Csak a vértek hullámzó erdejét sejteni a portengeren át.

Alig marad már tér közöttük, az is olvad, mint a kemencére vetett hó. De a rohanó dunavaiak még nem jutottak át az utolsó akadályon.

A gúzs szolgák a végső pillanatban földre vetik magukat a karmazsin köpenyes kaghir mesteríjászok előtt. Az acélíjak talpazatát csupasz hátukra veszik. Avatott kezek feszítik meg őket, egyszerre hajlik a megannyi fémív. A dárdányi vesszőket egyszerre röpítik ki a guhhabélből sodrott húrok.

Mély, félelmetes zümmögés.

A fékezhetetlen erejű dárdavesszők alig írnak le ívet: áthasítják magukat a porfelhőn, s egyenesen a szembe rohanókba csapódnak, több testen átfúródnak, mire nagy sokára erejüket vesztik. A vért nem véd ellene. Átszeli az a vasat, mint kés a vajat nem állítja meg a legerősebb pajzs sem. Az acélhegy összeroppantja, mint teknőchéjat a csatapöröly.

Sorokat vágnak a mesteríjászok vesszei. De nincs tovább: a két üvöltő had a következő pillanatban egyberobban.

Iszonyatos reccsenés, üvöltés...

Szempillantás alatt dárdák garmadája roppan vérten, csonton, akad el húsban. Áttépett páncélok sikolya tölti be a levegőt. Az egymásnak rontó lovak a levegőbe rúgkapálva vetik a földre, s tapossak véres masszává lovasaikat.

A mező közepén néhány pillanatra sorompókat emel a megakadt dárdák sokasága, útját állva az első sorok mögött érkezőknek. Ahol a két sereg lendülete találkozik, máris átdöfött harcosok százai hever-nek. A földbe eleven és halott húst döngölnek a vasba öltöztetett izmok.

Az elöl haladó lovasok mélyen bevágják magukat az ellenség sorai közé. Thangar csatacsillaga villog a porfelhőből ki-kicsillanva: cséphadaróként csap le újra és újra, a hüvelyknyi aranyszögek kopo-120

nyákat reccsentének, a fájdalom tüzes virágait szórják mindenfelé.

Nincsen szükség irányított csapásokra: minden fegyver húst ér, minden penge élő testet hasít, bármerre vág vagy szúr.

Ugrin eszelősen forgatja feje felett kardját.

Rusz sisakokra sújt le, karokat metsz el a testtől, hegyével arcokba döf. Levegő után kapkod, kardja fekete vértől csuszamlós. Észre sem veszi, hogy lábikrájából négy-öt apróhegyű nyílvessző meredezik.

Karja zsibog, szemébe vér csöpög a homlokáról. Nem baj! Magával ragadja a harc heve: gyilkoló vadként osztja a halált maga körül.

Csak akkor eszmél, mikor szigetföldi testőrök gyűrűjében Ilora hercegnőt pillantja meg. A pajzsok a lányt védik. Nem is találta eddig egyetlen vágás sem. A repkedő vörös hajzuhatag mégis véres: fürtjeit mások mély sebei festették vadabb vörössé.

Egy kisebb kaghir íjászegység – buzogányos grakhurok veszik körbe őket, hogy nyugodtan szórhassák vesszeiket a dunavaiakra –

észreveszi a hercegnőt. Torokhangú parancsok harsannak, s a következő pillanatban tucatnyi gyilkos nyíl veszi célba Ilorát. Suhogás, szisszenés: a lövedékek javát feltartóztatja a testőrök vaskos pajzsa, de a többit nem. Hárman-négyen is lefordulnak lovukról, de jut a hercegnőnek is: az egyik nyílvessző a combjába fúródik, a másik a vállába.

– Ilora! – Ugrin bőszen odaront, átgázolva a grakhur csapaton, s lekaszabolva az útjában álló rusz harcosokat. – Erre!

A pillanatra megnyíló ösvényen a hercegnő lova ösztönösen a menekülés útját keresi. S míg Ugrin egy mellé csapódó bajszos morvagyepűi lovassal kardélre hányja a rájuk rontó grakhurokat, Ilora egérutat nyer, vissza, a dunavai sereg zöme felé. Ugrin utolsót fordít lován, hárít egy alattomos lándzsadöfést, amit nem is neki, hanem lovának szántak, de aztán érzi: vissza kell húzódnia, különben a grakhurok menthetetlenül elsodorják őt is.

Szeme sarkából látja, hogy körülötte minden dunavai hátrál, elöl-ről ellenállhatatlan nyomás taszítja őket vissza. Valami közeledik fe-léjük: a grakhurok fülüket-farkukat behúzva iszkolnak oldalt, igye-121

keznek kibújni az újonnan megnyíló résen. Ugrin nem látja még, hogy a második vonalból hatalmas Kadan Gur lovasok közelednek, áttiporva az eltakarodni képtelen grakhurokon is.

– Vissza! – A dunavai kürtök általános visszavonulót fújnak valahol nagyon messze. Ugrin fejét behúzva nógatja ménjét, próbálna át-törni az előtte kavargó embertömegen. Dunavai és rusz gyalogosok tarka, véres forgataga állja útját. Hirtelen megritkulnak mellette a lovasok, arrébb sodródtak már mind.

Észre sem veszi, a fájdalom melyik pillanatban merészkedik elő

odvából, s keríti hatalmába fondorlatos módon tudatát. Csak arra figyel fel, hogy teste számos sebből vérzik, különösen lábikrája felöl hullámzik agyába a fájdalom. Szeme előtt fehér karikák táncolnak, egy pillanatra meg is szédül nyergében. Egy buzogány a sisakjának csapódik: eltévesztett csapás az, nem Őt célozta, de lecsúszik egy pajzson, s éppen megtalálja. Sisakvasa behorpad, s homlokára vastag patakban csurog a vére. Felemelné a balját, hogy kisöpörje szeméből a fájdalom könnyeit, de nem bírja: már pajzsa is ólomkoloncként húzza oldalát.

A por befészkeli magát páncélja alá. Most érzi csak, mennyire csípi, marja valami a bőrét. A habzó szájú lovak és a szétfröccsent, tócsákba gyűlő vér bűze keveredik a körötte nyüzsgő grakhurok dögletes szagával. Fertelmes párát izzad a föld, a levegő már belélegez-hetetlen.

Ugrin öklendezve kapaszkodik lova sörényébe, maga sem tudja, hogy keveredik ki a forgatagból. Csak azt, hogy mindennél jobban szeretné már lehajítani sisakját, leoldani mellvértjét, elhajítani nehéz pajzsát, hogy szabadon lélegezhessen végre.

Kardot tartó kezével kitörli a vért szeméből. Mögötte vörös porfelhőben viaskodnak a körbezárt szigetföldi légiósok, arrább mintha Kara-Kosa néhány sisakforgós lovasát látná elsuhanni, és igen, ó szakállas isten, ne hagyj el... irdatlan fekete árnyékok mozognak lomhán a mezőn, guhha-pikkelyeken csillan a porfelhőn átbukdácsoló napsugár...

122

Hirtelen néhány csuromvéres garamiai lovas dübörög el mellette.

Ménje utánuk iszkol: jól tudja, merre kell most mennie, hogy megpi-henhessen végre.

A mező egy elhagyatottabb szegletére jutnak. Vagy félszáz dunavai lovas, s pár gyalogos légiós piheg itt. Egyikük sem seb nél-küli: néhányan köztük a földre rogyva nem is kelnek fel többé. De velük most nem törődik senki. Egy vörös pajzsos dunavai hadnagy ugrat eléjük: puzdráját lóbálja.

– Pihenjetek! Aztán, ha szólok, mind utánam!

Páran bólogatnak, Ugrin kihasználja a pillanatnyi csöndet, s megigazítja kengyelvasát. A lábából kiálló nyílvesszők majd’ mindjének letörött már a szára. De a sebek mélyek, csizmabőrét lucskossá itatta a vére.

4.

Innen jól látszik, mi zajlik közben a csatatéren.

A dunavai roham megtörik a förgetegként előrenyomuló, vastag grakhur és rusz falakon. A légiók harcosai véres fejjel hátrálnak visz-sza.

A vérszláv sereg bal szárnya a gyalogosvonal bal szélét zúzza szét. A sorok azonnal megbomlanak, nincs már második és harmadik hullám. Csoda, hogy a szigetföldiek, akik a támadás javát kapták, nem futnak meg.

Ahogy jobban erőlteti szemét, Ugrin megpillantja a középen dü-

löngélő guhhákat. Oszlopnyi lábuk minden lépése alatt húsznegyven harcos marad széttaposva. Minden léptük krátert döngöl a földbe, s a kráterekben sűrű, vérből és húsból sajtolt kocsonyás massza marad, ahogy a hegynyi aligátor lomhán tovább mozdul.

De nem alakultak jobban a dolgok a hadrend jobbszárnyán sem.

Az előrezúduló grakhurok nem is kerülnek szembe a vékony dunavai gyalogossorral: egyenesen a jobbszárnyon hagyott könnyűlovasok-nak rontanak. Mint gyilkos kopók a legelésző őzre, úgy támadnak a 123

lovasokra. A grakhurok töméntelen tetemet maguk mögött hagyva nyomják, szorítják vissza őket.

Eközben valahol középen, ahol a legerősebb nyomás nehezedik a dunavai sereg maradékára, testőrök és királyi lovagok százainak gyű-

rűjében Thangar nádor lehorgasztott fejjel, lovára bukva fújtat. Szakálla elnehezült a vértől, de vörös az egész arca is, tekintetében mégsem hagy alább az engesztelhetetlen tűz. Ahogy számba veszi kis csapatát, fellélegezve látja, hogy Ilora ott van nem messze tőle, s könnyebb sebeken kívül nem esett baja.

– Ilora!

A lány mellé ugrat, áthajol a nyergében apjához, s keservesen zo-kogni kezd. Minden fájdalma kitör most. Szeretne mondani valamit apjának, de nem jön hang a torkára.

Thangar acélkesztyűs kezével felemeli vékony arcát, s mélyen a szemébe néz. Egy hosszú pillanatig gyermeke arcát simítja tekinteté-

vel. Ilora ilyennek látja apját ezentúl, amíg csak él: véres szakállú, megkövesedett arcú férfinak, kinek fájdalmas tekintete mögött feldereng valami megmagyarázhatatlan mosoly.

Lánya szembogarában mintha ifjú királyokat látott volna az eljövő

ködéből kibontakozni: vad tekintetű, fekete hajú harcos uralkodókat, akik szeretik az életet, s akik – néhány kósza vonásukban – őrá em-lékeztetnek.

– Isten veled! – mondja, és magához öleli lányát.

Többre nincs idő. Acélkesztyűje eresztékein bőségesen átszivárog a vér, lucskos ujjai Ilora puha kezére kulcsolódnak. Amikor visszahúzza, a lány egy apró tárgyat tart a tenyerében. Rápillant, de köny-nyein át csak foltokat lát.

Harsány kürtszó harsan a hátuk mögött, a hercegnő mellvértje mögé csúsztatja azt a valamit, s gyorsan megragadja gyöngyház be-rakásos markolatú szablyáját.

– Meg kell bontanunk a hadrendet! – kiáltja harsányan Thangar.

Egy metropolita külsejű öreg vitéz táncoltatja lovát mellette:

– A gyalogos sorokat kettészakították. Nem baj! Hátráljanak csak 124

a nehézlovasság felé!

– Ott állítjuk meg őket! – int Thangar a távoli balszárny felé, ahol a grakhurok már a lovasságot is harapófogóba szorították. – Addig próbáljátok tartani ezeket a vonalakat!

Kara-Kosa elvigyorodik, int urának, s megsarkantyúzva lovát el-nyargal a jobbszárny felé. Thangar egyik fegyverhordozója egy ezüstkancsóval rohan a nádor lova mellé. A kán felnevet: no, hát csakugyan hagytak valamicske bort azokban a bőrtömlőkben? Felemelkedik a nyeregben, s már meg is pillantja, amit keres: valahol hátul egy szekér kacsázik a dombok közt, megrakva a királyi pincék-ből felhozott tömlőkkel.

– Lazolo! – kiáltja Thangar, s tekintetével az apródot keresi dühö-

sen. – Hol az a kölyök?

A sárga ruhás ifjú azonnal mellé penderül, gyönyörű kancája minden mozdulatának engedelmeskedik.

– Lazolo fiam! – mondja Thangar enyhültén – Látom, gyorsan megjártad az utat! Jól van, nagyon jól! Most vigyél magaddal üstöllvést harminc lándzsást! Töltsétek tele a tömlőket vérrel!

– Mivel, nagyuram? – kérdi döbbenten az apród.

– Vérrel! – veti oda Thangar egyszerűen. – Embervérrel! Találtok eleget, csak meg kell meríteni a tömlőket!

Lazolo sápadtan bólint. Az való igaz: nem lesz nehéz csordogáló vérpatakra lelni ezen az átkozott harcmezőn. De mi végre az?

Persze nem kérdez semmit. Nem az ő dolga. A nádor úr az ösmerője minden fortélynak, bizonnyal most is tudja jól, mit miért ad parancsba.

– Te gyerek! – förmed utána félfordultában a kán. – Hol vannak azok a harci sólymok? Meg a solymárok?

– Rögvest jönnek, uram! – hebegi Lazolo. – Csak összeszedik az összes sólymot! Rögvest itt lesznek!

Thangar legyint, azzal felhajtja a garamiai bort. Megtörli veres szakállát, odahajítja a tömlőt az egyik testőrnek. – Ebbe is vért töltse-tek! Színültig vért!

125

– Gyerünk! – kiáltja aztán.

Ilora tiltakozni próbál, amikor a nádor egyetlen intésére testőrök ragadják meg két oldalról, s kényszerítik, hogy a hátsó sorok felé in-duljon velük. Végül csak sóhajt, s megadóan tűri, hogy a dunavaiak szétnyíló sorfala között kivezessék a vérgőzös forgatag közepéből.

5.

Ugrin messziről látja, amint apja meghal. A csapat, amihez sodró-

dott, rövid pihenés után vágtában indul egy oldalt elvonuló garamiai lovasegység után. A lovag ekkor pillantja meg az ősz grófot, aki sisak nélkül, kibomlott, hófehér hajjal nyargal Thangar nádor oldalán a balszárny irányába.

A karmazsin köpenyes kaghir mesteríjászok azonnal felfigyelnek a vezéri csapatra, s célba veszik őket. Hiába igyekeznek a vágtató ki-rályi testőrök, az acélíjak dárdányi vesszei áthatolnak pajzsaikon.

Thangar mellkasa előtt hüvelyknyire suhan el egy, de a következő

oldalról becsapódik a mellette lovagló Ugarri gróf arcába.

Egy szempillantás alatt vége van.

Ugrin elé ekkor féltucatnyi torzonborz grakhur ugrik. Nem marad ideje arra sem, hogy tudata mélyére eljusson apja halála: saját túlélé-

séért kell küzdenie. S egyre kevesebb esélye marad. A grakhurok mögül Kadan Gur fekete lovasai bukkannak fel dübörögve...

6.

Egykedvűen osztogatják csapásaikat: széles mellvértjükről sötét haj-fonatok csüngnek, fényes sisakjaik oldalából elefántcsontszín szar-vak meredeznek.

– Szakállas isten! – Mire megránthatná a gyeplőt, egy Kadan Gur már ott is tornyosul mellette. Ugrin sisakjának hegye a fekete lovas övéig ér. Csak a feje felett elsuhanó, hatalmas pallos szelét érzi.

126

Felemeli kardját, de aztán embertelen csapást kap, a kard szilánkokra törve hullik ki kezéből. Keze ég, mintha villámcsapás érte volna. A Kadan Gur pallosa másodszor suhan el, most közvetlenül az arca mellett.

Dühösen az övéhez kap, s kivonja buzogányát. Könnyű kis szerszám, de nagyon eredményes, ha kell. Csak persze nem ezek ellen...

Igyekszik kibújni a sötét árnyak szorításából. Lesújt a lova mellé sodródó három rusz harcosra. Betört koponyák tűnnek el sajgó lába mellett.

Thangar és harcosai a túlsó oldalról rontanak a Kadan Gur lova-soknak. Váratlan rohamuk azonban csak egy pillanatra akasztja meg a támadást. A nádor és néhány embere így is halált szórva vág utat magának, mellette Kara-Kosa kán és egy fiatal kazavadnai lovag csapkod veszettül. Aki teheti, nyergében felágaskodva osztogatja csapásait: hátha sikerül megsebezni a fölibük magasodó fekete lovasok egyikét. De ez szinte lehetetlen: az égből elébb csap le a hosszú pallos, és szeli ketté a támadót lovastul.

Thangar tüdeje sípol, minduntalan meg kell álljon, hogy egy-egy pillanatra levegőt vegyen. De azért lankadatlanul pörgeti feje felett arany csatacsillagát, melynek göbjei már vörösek a vértől, a tűhegyes, kis vaskos szögekről meg koponyadarabkák csüngenek, kusza hajcsomókkal összetapadva.

Ahogy forgolódik, egy pallos hirtelen lecsap rá. A nádor megszé-

dül, de az utolsó pillanatban sikerül megkapaszkodnia a nyeregkápá-

ban. Hátrahanyatlik, vértje eresztékeiből vér buggyan elő, s már érzi is a feszítő, forró sebet tüdeje táján. De dús szakállától nem látja, milyen mélyen szakadt át mellvértje. Ám ha látná sem volna ideje né-

zegetni a likat, inkább megpörgeti feje felett a csatacsillagot, s amennyire csak erejéből telik – bár lélegzete szinte bennszakad a fájdalomtól –, előredől, hogy elérje aranygöbjeivel a legközelebbi Kadan Gur törzsét. El is éri: a fekete páncél reccsenve szakad be. A lovas értetlenül bámul lefelé, oldalra, ahol Thangar igyekszik visszafogni lovát, be ne rántsa a többi Kadan Gur gyűrűjébe. Míg bámul, a nádor 127

oldalvást suhint oda megint: a láncos csatacsillag szegei végiglékelik a sötét vértezetet. A Kadan Gur meggörnyed; több sem kell, egy lendítés, s a csatacsillag már a pogány sisakon reccsen.

Az embermagasságú pallos kihullik a fémkesztyűs kézből, s he-gyével fúródik egy rögbe. Míg Thangar utolsó csapásával még egyszer a Kadan Gur koponyájára sújt, lova aprót fordulva éppen belelép a kardba: a penge felszabja a pára bal lábát, egészen a keresztcsontjá-

ig. Fájdalmas horkanással kidől, a nádornak éppen csak annyi ideje marad, hogy elkapja Kara-Kosa kán felé lendülő kezét.

De a legközelebb álló démonlovas már dühödten robban mellük; szarutarajos lova a nádor felé kap kitátott pofájával. A pallos villan egyet, s Thangar a földre zuhanva lova fetrengő testére hanyatlik.

Markára pillant: még mindig szorítja Kara-Kosa kezét, de annak kö-

nyökben vége van. Az északi csataterek hőse amott, még nyeregben ugyan, de fogát összeszorítva, sápadtan markolja felkarja csonkját.

Hamar megszabadítják a fájdalomtól: a penge újra felé sziszeg, s most fejét nyesi le könnyedén. A koponya egyenesen Thangar mellé esik úgy, ahogy volt, sisakostul. A nádor döbbenten rábámul, még barátja tágra meredt szemét látja. Találkozik a tekintetük. A kán ajkai szóra nyitva, mintha még mondani akarna valamit, hogy utolsó káromló szóval átkozza a vele esett gyalázatot, de ajkai közül már csak vastag vérsugár spriccel. Szemei megüvegesednek.

Thangar bőszen felüvölt, iszonytató erővel lóbálja meg a csatacsillagot az előtte tornyosuló Kadan Gur hátasa felé. De a démonlovas idejében hárítja a csapást: a csatacsillag rátekeredik a háromélű pal-losra. Aztán egyetlen rándulás, s a nádor örülhet, hogy fegyverével együtt nem veszíti karját ő is. Még éppen idejében engedi el a bőrbe vont ezüstnyelet.

Körbepillant. Most már csak Kadan Gur lószörnyetegeket lát ma-ga körül, társai vagy tíz öllel arrébb tusakodnak. Addig ha eljuthat-na... Ha keresztülvághatná magát!

A válságos pillanatban eltévedt nyílzápor hullik a Kadan Gur csapat sűrejébe. De nem sok kárt tesz bennük. A dunavai íjászok fegy-128

verei legfeljebb a rusz és grakhur gyalogosokat ritkíthatják, a démon-lovasok ellen mit sem érnek. Azonban rögtön a nyílzáport követően a közelből harsonahang szűrődik át az őrült csatazajon. A porfelhő

tisztul egy pillanatra, és valahonnan oldalról a dunavai nehézlovas gárda dübörög fel: előreszegezett dárdákkal roppannak az egykedvű-

en vagdalkozó Kadan Gurok oldalának.

Önfeláldozó roham ez, emberéletek tucatjaival adózva minden egyes ölért, amivel kicsit is hátravethetik az ellenséget. S pusztán azért, hogy a királyi testőrség még élő tagjai kirángathassák a nádort szorongatott helyzetéből.

Mire sikerül, az alig ötszáz fős gárda fele elhullott. Levágva a büszke vértesek színe-virága. Thangar egy gazdátlan csődőrre pattan, s int: aki csak teheti, húzódjon vissza a dunavai tartalékok irányába.

A kürt visszavonulót fúj, s a harcosok fogcsikorgatva menekülnek a néma gyilkológépek útjából. A roham eredményeképpen négy-öt Kadan Gur maradt a földön. De a hátsó sorokból máris újabbak vág-tatnak elő frissen, pallosaikat a menekülőknek szegezve.

A harcmezőn nem sokkal az első összecsapást követően a dunavai sereg alig harmada maradt talpon....

7.

A kámzsás figura igyekezett észrevétlen maradni a szélesebb utcács-kákban is. Nem esett nehezére, remekül kihasználta a sikátorok kö-

zötti szűk, kis beugrókat, a nyomorult vályogházak fölé nyúló roskatag erkélyek árnyékait, csakúgy, mint az ezerablakú építmények kö-

zött átívelő kőhidak pilléreit, melyek mögött időről-időre megbújt, hogy űzött vadként körbepillanthasson: figyeli-e vajon valaki?

Úgy osont végig e zegzugos utcácskákon, mint kísértő szellemek a holtak éjszakáján, amikor az ártó lelkek benépesítik a temetőnegyed melletti, bűzös városrész sikátorait.

A kámzsás persze élő volt, nagyon is élő.

Mégsem hederített rá senki, még azok sem, akik észrevették, 129

ahogy a Patkányzsír fogadó fölötti szűk kanálisok felé lopakodik.

Miért szúrt volna szemet bárkinek is éppen itt, ahol lépten-nyomon gyanús figurák tűnnek fel a sikátorok közt?

A szél Füstbugyorig sodorta a harc hangfoszlányait. Mindenki tudta, aki tudni akarta: a nádor maradék serege a városért küzd odakünn.

A sikátorokban heverő kifosztott halottak s a felgyújtott házak azonban arról tanúskodtak, hogy Füstbugyor lakói a válságos órában egészen mással vannak elfoglalva. Régi sérelmek megtorlására, or-gyilkosságok elkövetésére, rablásra, fosztogatásra hívta a sikátorok népét az alkalom. A felfordulásban feltűnés nélkül metszettek el tor-kokat, mészároltak le egész családokat a házakba betörve. Királyvá-

rosban alig maradt katona: az a néhány is a falakon sürgölődött, hogy a kőhajító-szerkezeteket idejében elgurítsa a keleti falakra, a Marosvári-kapu fölé.

A káosz pestisként terjedt szét a városon.

Mióta híre ment, hogy egyre több helyen juthatnak be a város belső negyedeibe, a Füstbugyor mélyén meghúzódó, sötét teremtmé-

nyek előmerészkedtek rejtekhelyeikről, s zsákmányszerző útra indultak. Utcáról utcára lopakodtak, felbátorodtak, mert semmiféle ellen-

állásba nem ütköztek. Viszont egyre több aranydukáttal nehezült zsebük, ahogy egyre több átvágott torkú városlakót, s menekültet hagytak maguk mögött.

A palotavárosban aztán irtózatos pusztítás nyomaira bukkantak: a tegnapi harcok maradványai közül sok ott hevert még szerte, a halotti máglyák mellett, őket elégetni már nem maradt idő. A halál dúsan aratott arrafelé. Bezzeg Füstbugyorban meg sem gyújtották a halotti máglyákat!

Ayzaz közönyösen lépett keresztül az útjába kerülő holtakon.

Csak az érdekelte, merre találja azt a pontot, ahol Füstbugyor nem túl stabil talaja a legvékonyabb, s ahol – sejtése szerint – meg fogja lelni újdonsült barátját.

Hirtelen halk vihogásra figyelt fel. Megdermedt, úgy fülelt.

130

A közeli, roskadozó rom mellől apró termetű puconyok figyelték minden mozdulatát. Sokan voltak, egymás után bukkantak elő az ár-nyékból. Karmos kezükkel a Hor-papra mutogattak, gonosz tekintetükben mohóság csillogott.

Amint azonban Ayzaz felegyenesedett görnyedt tartásából, s kám-zsája sötétje mögül két vörös fény izzott fel, a puconyok rémült si-koltozás közepette menekülésre fogták a dolgot. Motyogásukat elnyomta széles, úszóhártyás talpuk távolodó csattogása. Szemvillanás alatt elosontak a házak rései között, Füstbugyor belseje felé.

Most megfutamodtak, de Ayzaz jól tudta, hogy közönséges halandó könnyedén bajba kerülhetett volna, ha egyedül találják az uszo-nyos szörnyetegek.

Mielőtt folytatta volna útját, kiterjesztette érzékeit, s megpróbált figyelni minden apró kis neszre, a fény minden rezdülésére, amit a sötétség prizmáján észlelt. Emberinél sokkal fejlettebb ösztönei pontosan jelezték, milyen távolságban jár most tőle az a lény, aki jó ideje követte már a zegzugos utcákon át.

Idáig hagyta. Nem engedte túlságosan közel magához, de lerázni sem lett volna képes. A nyomornegyed zsúfoltabb részein semmi-képpen sem volt tanácsos feltűnést kelteni azzal, hogy bevárja, s számon kéri kitartó követőjét. Itt azonban nyugodtan megteheti: ül-dözője elkövette azt a hibát, hogy besétált egy hosszú és kellemetlenül szűk sikátorba. Túlontúl óvatlan volt, nem vette észre, hogy a si-kátor túlsó végét már tucatnyi nyűgös pucony zárja el. Csapdába esett.

Ayzaz lassan megfordult, és a sikátor szájához lépett. A másik nem félt tőle, s ez sokat elárult kilétéről.

– Nem kellett volna utánam jönnöd! Ugye, tudod?

Az alacsony termetű figura nem válaszolt. Megtorpant, aztán bizonytalan léptekkel elindult a Hor-pap felé.

– Ha azt akarjuk, hogy a barátod életben maradjon – Ayzaz sürgetően intett a fiúnak –, most kell megtalálnunk!

Toba bűnbánó képpel lépett ki az árnyékból.

131

– Fura kis fickók jöttek utánam – suttogta.

Ayzaz bólintott:

– Szeretik a gyerekeket – mondta, de inkább nem fejtette ki, pontosan mit is ért ez alatt.

A parasztfiú sejtette anélkül is.

8.

Zolta és Felice sokáig némán álldogáltak lovaik kantárját gyűrögetve a híd közepén. Nem akarózott egyiküknek sem megszólalni. A delebáti aggodalmas arccal fürkészte a hídon túl kezdődő lapályt.

A lány meg éppenséggel bosszúsnak tűnt. Úgy tett, mintha egy apró vágás csípné a bőrét, s ettől volna olyan fenemód rosszkedvű.

– Jól összebarátkoztál a nagyurakkal! – törte meg a csendet, miután lopva a delebátira pillantott. Szavait nem szánta sértésnek, de ahogy kiejtette őket a száján, legszívesebben máris visszaszívta volna.

– Úgy értettem...

– Hát, nem váltunk el éppen barátsággal – morogta Zolta.

Felice hatalmas fekete szemében különös, csak a nőkre jellemző

kíváncsiság csillant meg.

– Ahogy elnéztem, tőle elég barátságosan váltál el!

Zolta nem találgatta, kire is vonatkozik az a „tőle”. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy valami gorombaságot vág a ruád lány fejéhez, de aztán lecsillapította indulatait. Nőre dühösnek lenni any-nyi, mint sodró vizű folyóval szemben úszni.

Visszafordult inkább, s szemügyre vette a Királyváros határát jelző hídfő környékét. Az őrök már nem álltak ott gúnyosan, éppen az elébb tűntek el odabent.

Valami történhetett...

– Felice! – mondta hirtelen ötlettől vezérelve, amikor látta, hogy hiába várnak útitársaikra. – El kell halasszuk az indulást! Attól tartok, nem voltunk eléggé elővigyázatosak!

132

A lány bólintott. Mit bánta ő, hogy később vágnak neki az isme-retlennek. Egyetlen dolog számított, hogy együtt legyenek. Most tényleg kettesben maradtak: a legizgalmasabb kalandnak a férfi kö-

zelsége ígérkezett.

– Van valami terved? – kérdezte. A dac vékony héja lehámlott a lelkéről, mintha ott sem lett volna soha.

9.

Ayzaz nem sokáig keresgélt tovább. Amikor bekanyarodtak egy erő-

sen lejtő sikátorba, lábuk alatt megmoccant a sár. Azonnal lehajolt, s vizsgálgatni kezdte a talajt.

Háta mögött a parasztfiú ácsorgott izgatottan. Körbetekintgetett, s nagyon is ismerősnek találta a környéket. Igen, egészen biztosan kö-

zel van ide az a hely... Figyelmét hamarosan a Hor-pap feszült munkája kötötte le. Ayzaz nem sokáig kutatott. A földet vékony sárréteg fedte, alatta sűrűn nőtt, gyékényszerű nádréteg fonta be a környéket.

Füstbugyor nagy része mocsárra épült. A mocsár mélyén rég elfeledett, vízzel teli tárnák húzódtak mindenfelé. Nem volt valami biztos alap egy egész városrésznek, s ez számos különleges történet forrása lett az Erlau-időkben.

Ahol a gyékényréteg felszakadozott, a lékekben csak fekete, fo-lyondáros masszát lehetett látni. Sötétben ha valaki elvétette a lépést, a feneketlen mélység magával rántotta.

A Hor-pap kezei is egy ilyen vékony gyékényréteg felszínén ma-tattak. Váratlanul nyílt részhez ért. Csupán pár bűzös növényt kellett kitépnie a nádfonat széléből, hogy szabaddá váljon a szabálytalan alakú lék.

Toba izgatottan átpillantott Ayzaz válla fölött, pontosan abban a pillanatban, amikor a lék kitisztult.

Szíve hangosan dobbant egyet, majd’ kiszakadt a helyéből, ahogy ijedten belekapaszkodott Ayzaz vállába.

A lék alatt, a hidegen hullámzó, fekete víz tükre alatt ugyanis egy 133

szempár nézett vissza rájuk.

Ayzaz nem látszott meglepettnek: nyugodtan lenyúlt a vízbe, s megragadta a gnóm csökött vállát.

A következő pillanatban prüszkölve, zihálva egy töpörödött, karvalyorrú kis emberke tűnt elő a lékből. Hatalmas, kopasz feje tetején pár szál haja ázottan kókadozott. Redős, ráncos szemei gyulladtan rebegtek, ahogy többször is megpróbált felegyenesedni. De még túl-ságosan gyenge volt; szőrös füléből csak úgy dőlt kifelé a víz.

– Morfajet! – kiáltott túláradó örömmel Toba, s odaugrott a fura kis alakhoz. – Morfajet, tudtam, hogy élsz! Tudtam!

Ayzaz feltápászkodott, s megkönnyebbülve megveregette a gnóm hátát. Ahogy elnézte, Morfajet nem volt rossz bőrben, ahhoz képest, hogy hosszú órákat töltött levegő nélkül a víz alatt. De ahogy lepillantott a lékbe, s meglátta a lefelé tempózó árnyékokat, belátta: pontosan az történt, amire számított.

Letérdelt az éledező gnóm mellé, s megtámasztotta a tekintélyes fejet.

– Időben érkeztünk. Jól vagy? Hallasz engem?

Morfajet tovább prüszkölt, csak nagy sokára bút megszólalni:

– Arruhhhh! Pihennem kell, az ördögbe is! Majd’ megfullad-tam!... Hkrááááhk!

– Nincs időnk ilyesmire – magyarázta türelmesen a Hor-pap. Ma-ga felé fordította a gnóm hosszúkás koponyáját, és kámzsája árnyé-

kából a savószínű szemekbe mélyedt. – Mondd csak, nálad van?

Morfajet hirtelen elfelejtett még krahácsolni is. Szemei tágra nyíltak, egy hosszú pillanatig csak a gönceiből csurgó bűzös víz csöpö-

gését lehetett hallani.

– Micsoda? – Rosszul leplezte, tudta, miről van szó. Ayzaznak nem is kellett megismételnie a kérdést, elég volt hosszan, kitartóan a gnóm tekintetét fürkésznie. – Honnan tudsz róla? – kérdezte nyeke-regve Morfajet. Roppant csalódottnak látszott, még azt is elfelejtette, hogy éppen az imént húzták ki a Füstbugyor alatti feneketlen mo-csárból.

134

Ayzaz elmosolyodott.

– Már akkor tudtam róla, amikor te még nem is éltél! Nos, nálad van?

– Itt, a zsebemben – hebegte Morfajet.

– Akkor vigyázz rá! – Ayzaz megveregette a gnóm vállát. – Ez a kulcsa mindennek, ami most számít – mondta, s Tobára bökött.

– A fiú már nagyon aggódott miattad! Támaszkodj rá, és induljunk. Mit gondolsz, menni fog?

– Igen! – nyöszörgött a törpe. – Tudhattam volna, hogy így lesz...

Nagy nehezen felszedelőzködtek, s a gnóm Tobára támaszkodva bicegni kezdett.

– Szóval aggódtál értem, mi, kölyök? Arruhhh! Ez roppant rendes tőled! – Azzal kiköpött egy halfarokra emlékeztető ezüstös valamit girbegurba fogai közül. – Igazán meghatsz...

10.

Kaduz mezeje mészárszékké változik.

Csak a forgatagtól valamelyest eltávolodva látszik igazán, micsoda hatalmas mező ez. Elég a hely itt, hogy bőven arathasson a halál: láthatatlan kaszája nyomán ifjú dunavai harcosok százai, ezrei hullanak a porba. S mennyi az ellenség soraiból! A rusz gyalogosnak nincsen komoly vértje. Ahol nekifeszül az elkeseredett morvagyepűi had a vad horda vonalának, pusztulnak is, mint a legyek ősszel. Alacsonyabb termetűek talán az átlagos dunavainál, ám annál gyorsabbak.

A dühödt csapások viszont legyűrik őket ott is, ahol elképesztő túl-erővel próbálják szorítani ellenségeiket.

A grakhurok is hullanak, pedig torzonborz soraik az ellen fölé magasodnak. A hosszú pengéjű pallos azonban eléri szőrös mellka-sukat, és halálos sebet ejt izmos testükön. S persze a lándzsa is! Csak azt ne hagyd, hogy túlságosan közel kerüljön hozzád, mert ha már el-

ér mancsaival, akkor véged!

Elbírnak a derék szigetföldi és morvagyepűi légiósok a kaghirral 135

is, bár az alattomosan kerüli a közvetlen összecsapást. Inkább lődöz lesből erős íjával, dob biztos fedezékből acélbuzogányos hajítóvesszőt, vagy oszt halált a guhhák hátáról. De amelyik már szemtől szembe került veled, azt könnyű meghátrálásra kényszeríte-ni. Közelharcban hamar végez vele bármely valamirevaló kardforgató ember. Annál veszedelmesebb, ha halottnak hiszed, s hátat fordí-

tasz neki: akkor megvillantja gyiloktőrét, s imádkozhatsz, hogy gyorsan végezzen veled. Egy ilyen gyiloktőr csúnya, hosszú szenvedést ígérő sebet ejt a nyakon.

De hiába rántanak a dunavai vitézek két-háromszor annyit magukkal a túlsó világba, ily túlerővel szemben csak rövid időre kerülhetik el a véget. Ahol előbbre jutnának, megszámlálhatatlan ruszt vágva le, vérimádó isteneikhez küldve megannyi vérszlávot, azonmód elébük sodródik egy-egy Kadan Gur-csapat, megfordítva a harc kimenetelét, s véres, fejvesztett meneküléssé változtatva a hősies rohamot.

Ilora hercegnő és testőrei, félúton a csatatér és a város külső fala között megpihennek egy szusszanásnyira. A lány már nem tiltakozik: fásultan, jó pár könnyű sebből vérezve ül szépen faragott nyergén, s a távoli küzdőket figyeli. Kétsége nincs: aki ottmaradt övéi közül, odavész valamennyi. Különös, kába zsibbadás ez. A tömérdek vér érzé-

ketlenné teszi a legérzőbb, legtörékenyebb lelket is.

De aztán mégis összerándul a teste.

A Murvaerdő legszélső fái felett alacsonyan két, vörös gálya lebeg a levegőben. Csak innen látni őket, a küzdök tán észre sem veszik...

Gyomra görcsbe rándul. A gályák nem merészkednek közelebb a harcosokhoz, nem avatkoznak a csata kimenetelébe!

A hajók orrában álló kámzsás alakok csak figyelnek. Elégedetten szemlélik művüket, a Királyvárost védő sereg pusztulását. Talán azért sem akaródzik közelebb jönniük, mert megtapasztalták; akár ördögi, lebegő hajóik is az enyészetté lehetnek, ha túl közel merészkednek a tűzhöz.

– Induljunk, fenség! – szólítja türelmetlenül az egyik testőr. Éppen 136

idejében: a lány szinte bénultan mered a gályákra. Előző nap maga is egy ilyen fedélzetén nézett szembe a halállal....

Aztán bólint. Valóban ideje indulni. A testőröket parancs kötelezi, hogy mihamarabb zárkózzanak vissza a város falai közé, s keressék Ezra Olecsun kapitányt.

Csak már ott tartanának!

Megsarkantyúzzák a lovakat, de alig kaptatnak fel a közeli emelkedőn, a domb túloldalán kénytelenek visszarántani a gyeplőt.

Súlyos, fekete árnyék nehezül rájuk. Ilora lopva felpillant. Valahonnan oldalról egy gálya sodródott feléjük, most éppen a fejük felett lebeg. A testőrök félelmükben a paripákra kushadnak. A vörös vitorlás gálya árnyéka fölibük telepedik: velük sodródik a falak irányába.

Többet egyikük sem mer felpillantani a levegőbe.

Az árnyék egyre nagyobb lesz...

11.

Thangar utolsó, kétségbeesett kísérlete, hogy épkézláb rendbe szedje szétzilált seregét, eleve reménytelennek tűnik.

Lovasok, gyalogosok összekeveredve, egységeiktől elszakadva torlódnak egyetlen tömbbe, ahogy igyekeznek eltávolodni a rájuk nyomuló rusz áradattól. A nehézlovasság maradékát szerencsére sikerül a sorok elejére állítani. Azok legalább néhány percig megállás-ra kényszeríthetik a vérszlávokat.

Éppen annyi idő kell csak, hogy fellélegezzenek, s letöröljék arcukról a vért és az izzadságot.

Thangar rossz bőrben van, de már nem foglalkozik a sebeivel.

Fel-alá vágtat a sérültek között, buzdító szavakat vet a halált várók felé. Eközben botlik az ifjú Ugrinba is. Szót sem kell szólnia.

Furtorony új ura nem is tart igényt vigasztalásra: a nádor csak futólag érinti meg az aranysárga hajú lovag páncélos vértjét, s már halad is tovább.

Valahonnan a hátsó sorokból a kipirult arcú Lazolo ront előre. A 137

tömött rend kettéoszlik, hogy utat adjon, mindenki tudja, hogy az ap-ródnak mielébb a nádor úrhoz kell jutnia.

– Itt vannak! Itt vannak! – kiáltja Lazolo már jó messziről, amint megpillantja a vértől lucskos kánt.

– No, csakhogy! – Thangar megfékezi vadul rohanó lovát. –

Mennyit tudott összeszedni a vén lókötő?

Lazolo sejti: a vén lókötő csakis Olecsun kapitány lehet.

– Majd’ száz sólymot, nagyuram! A többi elpusztult! Tizenegy solymár hozza, ami maradt!

– Jól van! – Thangar a szeme elé emeli kezét, hogy jól lássa: a sereg mögött, egy dombon széles szekerekkel közelednek a király mes-tersolymászai. Azokon a pányvás szekereken pedig csupa büszke, ta-nított kárpáti harci sólyom. – Gyere ide, fiam! – inti maga mellé Thangar Lazolót.

A közelben állók csak azt látják, hogy a nádor hosszan magyaráz valamit az apródnak, a levegőbe mutogat, aztán az ellenséges sorok felé. Lazolo pár pillanatig értetlenül pislog maga elé, aztán hirtelen széles vigyor támad az ábrázatán. Thangar megveregeti a fiú vállát, s már vágtat is tovább, a csapat közepe felé, hogy minél jobban hallják a hangját.

Lazolo pedig – pár lándzsással a nyomában – lassan visszahúzó-

dik a csapat sorai mögé, abba az irányba, amerről a szekerek ereszkednek lefelé éppen a domboldalról. Senki sem törődik már vele: minden szempár a középre ugrató nádort keresi.

Thangar kint áll már, messze a harcosok sora előtt. Közte és a vérszlávok közt alig kétszáz lovas forgolódik, hogy feltartóztassa a nem túl lelkesen rohamozó gyalogosokat. E pillanatban kivételesen nincs nehéz dolguk: mintha a lélegzetvételnyi szünetet az ellenség is kihasználná. Valamire készülnek az első sorok mögött, mert onnan ne-héz, aranyszínű porfelhő száll az ég felé.

Thangar tudja, kevés ideje marad, ha szólni akar az övéihez.

– Harcosok! – kiáltja, miután számba veszi a még élőket Hangja ércként visszhangzik a mezőn. – A csatát elveszítettük! Ha lenne ér-138

telme, most parancsot adnék a visszavonulásra. De nincsen. Nem lesz több csata!

A katonák elcsendesedve hallgatják. A nádor szavai túlharsogják a harcosok tömbjén túl üvöltő ezer és ezer grakhurt. Thangar felemeli kardját, melyet még nem szennyezett vér ezen a napon.

– Mutassuk meg, hogyan hal meg a dunavai harcos! Egetverő

üdvrivalgás harsan: a tudat, hogy nincs már mit veszteniük, hisz’

mindannyian halottak, elsöpri félelmüket. Thangar éppen abban a pillanatban szólt hozzájuk, mielőtt az önpusztító bátorságot félresö-

pörhetné a félelem.

A majd’ hétszáz megmaradt dunavai katona ádáz üvöltéssel markolja meg újra fegyverét. Utolsót igazítanak vértjeiken. Egyetlen cél lebeg szemük előtt: mentül több ellenséget maguk elé küldeni a túlsó világba, mielőtt végeznek velük is.

Thangar diadalmasan vigyorog. Teste merő mocsok már, csak fogai fehérlenek az ördögi vérmaszk mögül.

– Bárdot! – harsogja, mire egyik fegyverhordozója súlyos harci szekercét húz elő a nyeregkápájára erősített tokból. Két kézzel, ros-kadozva nyújtja át a fegyvert, de Thangar fél kézre kapja, megpörgeti tenyerében.

A bárd villogó éle zúgva suhintja a levegőt, önkéntelenül is hátrahőkölésre késztetve a közelben állókat.

Ugrint is elönti a gyilkos düh. Kicsorbult szablyája helyett azonban csak egy vékony vérszláv tűkardot tudott az imént felkapni. Ám

– miközben az elöl tolongok kitörnek a négyzetből, s a nehézlovasok oldalán gyilkos rohamra indulnak – valaki megragadja a vállát.

Felé kapja a fejét. A vérmocskos arcból a nádor tekintete villan rá.

Thangar a bárddal int, valahová, a csatamező mögé.

Ugrin csak akkor érti meg, mit akar, amikor nagyon messze, egy domb mögött vörös vitorlát pillant meg. Arra vitték vissza, a város felé a hercegnőt...

Hiába szólna egyetlen szót is, nem hallaná senki. Ezernyi láb dü-

börög megint, ezernyi torokból száll fel az üvöltés. A túlélők megló-

139

dulnak, hogy ellenállhatatlan erővel söpörjék el az előttük terpeszkedő irdatlan ellenséges sereget.

Thangar tekintetében a könyörgés mindent elbeszél. Ugrin meghajtja fejét, s lassan, küszködve megfordítja lovát. Legnehezebb dolga neki van a túlélő dunavaiak közül: néhány, örökkévalóságnak tű-

nő pillanatig az őrült áradat ellenében kell haladnia. De varázsütésre elszáguld mellette mindenki: az üvöltést is magukkal sodorják a ha-lálba.

S ő ott marad a tömérdek halott, s haldokló közt lova nyergében.

A csatatér kitaszította magából.

Megfordul fejében, hogy megtagadja a nádor kérését. Mit számít az már, hisz’ mindenki a halállal jegyezte itt el magát! Mi értelme parancsot tartani, mi értelme elmenni innen, bármit tenni, amikor társait oly édesen, hívogatón vonzza magához a pusztulás. Mindent megadna e pillanatban, hogy ott lehessen a többiek távolodó rajával, akik mindent eltiporva rohamozzák az ellenség falát, s akik örökké testvérek lesznek a pusztulásban. Ha létezik öröme a halálnak, akkor ők megtalálták: mámorosan rohannak a véres haláltáncba.

Már-már Ugrin is visszafordítja lovát. De aztán Zolta alakja villan az agyába. A delebáti, aki nyilván maga is szívesen itt lenne közöt-tük, de akit valami megmagyarázhatatlan kötelességtudat szakított el tőlük. Igen! Ezt kell tennie neki is. Ellent kell állnia a kísértésnek, s alá kell rendelnie indulatát kötelességének. Az ő kötelessége most nem a halál. Azt játszva megtalálja bárhol.

Most segítenie kell a hercegnőn!

Fájó szívvel megsarkantyúzza lovát. Kaduz mezejétől kísérte a tudat: közel került a halálhoz, többé nem félemlítheti meg semmi.

Habár a domb fölött, ami felé száguld, egyre alacsonyabbra ereszkedik a Hor-papok vörös vitorlás gályája, nem érez mást, mint gyűlö-

letet és haragot. Puszta kézzel is nekirontana most Gadur szolgáinak, ha az útját állnak...

140

12.

Az utolsó rohamot a hősies helytállás legfényesebb példájaként em-legették évszázadok múltán is.

Nem volt még példa arra, hogy néhány száz, mindenre elszánt harcos ilyen mélyen bevágja magát a népesebb ellenséges sereg vonalai közé.

Persze az a néhány száz dunavai talán fel sem fogta, hová ragadja őket a mámoros roham. Döfésre emelt dárdákkal és kardokkal rohantak előre, nem nézve sem istent, sem embert.

Héjtörő Karcsa, a morvagyepüi seregrész rangidős parancsnoka biztos szemmel azon vonalak ellen vezényelte a maradék csapatokat, ahol nem ütköztek Kadan Gur lovasainak ellenállásába. Azt persze nem sejthették, hogy az ellenségnek éppen derékhada volt ez: áthatolhatatlan, eleven csapda.

De ha tudják, sem törődtek volna ezzel! Elsöpörték a ruszok alkotta vékony héjat, felnyársalták az elébük kerülő grakhurokat, akiknek arra sem maradt idejük, hogy védekezésképpen maguk elé emeljék nehéz pajzsaikat. A hatalmas, bozontos testek homokzsákokként dőltek ki a sorból: a dunavaiak rajtuk taposva rohantak tovább.

A kaghir íjászok sem állták útjukat, mert a biztos szemű szigetföl-di íjászok lövései fedezékbe kényszerítették valamennyit. Amint azonban a roham elérte őket, levágták mindet, egytől egyig.

Thangar – amint utolérte embereit – öldöklő szörnyetegként vá-

gott sort magának. A harci bárd éppúgy kezébe termett, mint kedves arany csatacsillaga: a nehéz fémpofák tömérdek húst szeltek, élő

csapást tisztítva a sűrűn termett pokolfajzatok közt.

Amikor tucatnyi vérszláv lovas keveredett elibük, a Thangar körül vagdalkozó lovagok fölhördültek. A szürke tekintetű vérszlávok tű-

kardjai ezúttal hatástalannak bizonyultak a lendületes rohammal szemben. A dunavaiak pallosai táncot jártak a vérpárától elnehezült levegőben. Tar koponyák hullottak a földre: a vékony, fekete bőr-mentés lovasokat a testes, acélvértes lovagok úgy söpörték félre, 141

mint szélvihar a lehullott faleveleket.

Thangar bárdja éppen egy sor lándzsa nyelét zúzta szilánkokra, amikor Héjtörő Karcsa mellé ugratott. Paripája vérszláv gyalogoso-kon tiport.

A lándzsások – már aki túlélte a nádor bárdjának csapásait – ré-

mülten rebbentek szét előttük, szabad utat engedve a hátulról előke-rülő, különös csapatnak. A ruszok sorfala mögül ekkor egy púpos csatateh nyergében zömök figura bukkant fel. Rusgough, Irgorus hű-

béres ura bűzlő prémekbe bújva, katonáinak üvöltözve sodródott fe-léjük. Résnyire szűkült, duzzadt szeme csak akkor villant rémülten, amikor már késő volt. Elkésett a menekülés útjának keresésével.

A harc kavalkádjában egyik pillanatról a másikra szembetalálta magát egy eszeveszetten rohamozó, kicsiny dunavai támadó ékkel.

Amint helyzete nyilvánvalóvá vált, döbbenten próbálta embereit utasítani: éles torokhangú kiáltások harsantak. A csatateh idegesen kapkodta fejét a rusz szolgák rémült jajveszékelése közepette.

– Rusgough! – kiáltotta Thangar. – Itt vagyok! Megismersz-e?

Irgorus urának széles, csontos arcán összerándult a kékesszürke bőr, ahogy korbácsa után nyúlt. De már nem maradt, akin végigcser-díthessen. Néhány szigetföldi íjász szempillantás alatt leterítette a szolgáit.

Héjtörő Karcsa lovascsapata halálos csapásokat osztogatva robo-gott el a csatateh mellett, így Rusgough sorsa végleg megpecsételő-

dött.

Thangar könnyedén mellétáncoltatta lovát, s bárdjának egyetlen suhintásával földre taglózta a rémült csatateh-t.

A púpok közé erősített tágas emelvény összeroskadt: Rusgosugh kibillent egyensúlyából, s esetlenül kapálózva a csatateh vergődő teste alá zuhant. Az agonizáló állat már azelőtt agyonlapította, hogy Thangar bárdja lenyeste volna a csatateh terebélyes hája alól kikandikáló fejét.

De senki sem törődött Dunava és Ormos eme régi, gyűlölt ellenfelének pusztulásával. A roham látszólag megállíthatatlanul száguldott 142

tovább. Oly gyorsan haladtak, s oly mélyen bevágták magukat, hogy az ellenség sorai összezárultak mögöttük, s kisvártatva eleven gyűrűt alkottak a még lendületből előrenyomuló dunavaiak körül.

Először Thangar torpant meg, amikor újra megpillantotta a Murvaerdő szélénél lebegő Hor-gályákat. Nagyon messze voltak, szemmel láthatóan eszük ágában sem volt beavatkozni a harc kimenetébe.

Igaz, már csak egyetlen dolgot tehettek volna: lerövidítik azt az irtó-

zatos mészárlást, ami akkor vette kezdetét, amikor a Kadan Gur lovasok hátsó soraiban végleg elakadt a dunavai roham.

A harcosok megtorpantak. Még néhány csapásra, vágásra, nyílvessző kilövésére maradt idő, aztán nehéz, védhetetlen palloscsapások zúdultak rájuk. De a Kadan Gur lovasok nehezen fértek hozzájuk: a megmaradt dunavaiak nagy része gyalogos volt, akik elhajolgattak az embermagas pengék útjából.

Mégis: ahol a dunavai harcosok végső, egyre szorítóbb gyűrűbe kerültek, ember s ló térdig gázolt a tetemekben. Mindent elárasztott a förtelmes vériszap: körös-körül megcsonkított testek, lekaszabolt testrészek hevertek, összezúzott koponyákon, döglött lovakon, kifordult belű grakhur testeken tiportak a még talpon maradók.

13.

Ugrin végigdübörgött a domboldalon, melyen túl Ilorát és testőreit sejtette. Vérrel festett sárga haja páncélja mögött lobogott, miközben vékony vérszláv tűkardját előreszegezve száguldott a domb fölött lebegő Hor-gálya felé.

Lova pillanatok alatt felkaptatott a magaslatra, ahonnan szeme elé tárult a mezőnek a város felé eső része is. De nem a királyvárosi bás-tyákat nézte döbbenten, hanem a domb túloldalán forgolódó lovasokat, köztük a hercegnő vértben is törékenynek tűnő alakját.

A gálya lassan ereszkedett alá, s most pontosan a lovasok felett lebegett. Ugrin még sohasem látta a Hor-papok égi hajóját ilyen kö-

zelről. Most csaknem egyvonalban állt a hajó árboctövével.

143

A széles hasú, magas palánkú gálya testét mintha dermedt fémből öntötték volna. Innen jól láthatta a fekete evezősorokat, melyek a ha-jó oldalából kinyúlva lomhán emelkedtek és süllyedtek, előrelökve a testet. Jól láthatta a forduló gálya masszív, groteszk döfőorrát. S jól láthatta a fekete, hajladozó kötélfonatokat, melyek makacsul kapaszkodtak bele, s tartották kibontva az egyetlen árbocra feszülő veres vitorlát. A hártyavékony vászon közepéről a Vércsillag szeme bámulta a sarokba szorított hercegnőt.

Ugrin gondolkodás nélkül a gálya felé kiáltott, hogy elterelje a magas palánk mögött álló Hor-papok figyelmét, de azok ügyet sem vetettek rá. Minden idegszálukkal arra összpontosítottak, hogy a gá-

lyát a hercegnő fölé irányítsák.

A lovag elhajította a tűkardot, s lenyúlt fémpántú csizmája szárá-

hoz. Három kis hajítócsillagot húzott elő, melyeket a legszorongatot-tabb helyzetekre tartogatott. Igyekezett megzabolázni lovát, mert a gálya felől kelő, nyomasztó sivítás megrémítette az állatot.

Amint ez sikerült, megtámasztotta lábát a kengyelben, s elhajította az első dobócsillagot.

Az ezüstözött acéllap sziszegve szelte át a levegőt, és a gálya tatjának egyik fekete tartókötelébe vágott. A hajladozó fonat megvonaglott, mintha síkoltott is volna, de nem szakadt el. A következő pillanatban már ismét megfeszülve, kétségbeesetten kapaszkodott az árbocba, és a veres vitorla sarkába.

Ugrin mindenre elszántan hajította el a második csillagot, de az célt tévesztett: fémesen csattant a hajó palánkján. A tat fölött ekkor fekete árny jelent meg, jóval termetesebb egy embernél, lebernyegé-

be két oldalt belekapott a szél. A gálya oldalt manőverezett, s fehér ködöt hányt a föld felé, mely pillanatok alatt betakarta, s elfedte a rémült Ilorát és kísérőit. Lovaik már amúgy is eszüket vesztették a félelemtől. Az utolsó kép, amit Ugrin elcsípett, éppen az volt, amint egyiküket leveti, s megtapossa hátasa.

De most nem maradt ideje velük foglalkozni. A tat fölé magasodó árny ugyanis nyúlós, jéghideg masszát lövellt felé.

144

Ösztönszerűen vetette le magát a lóról, s ez mentette meg életét.

Végighemperedett a füvön, s amikor felpillantott, paripája már hö-

rögve rogyott térdre, dús sörényű fejét fekete massza borította, mely végigcsorgott inas nyakán, és éhesen marta le a húst a pára koponyá-

járól, csontjairól.

Ugrin feltérdelt a terjengő ködben, s utolsó dobócsillagával minden ügyességét összeszedve megcélozta a fekete kötegcsomót.

A fémlap surrogva szelte át a száraz, fehér párát, s telibe találta a megfeszülő kötelet. Az iménti sikoly megismétlődött, de most erő-

sebb, fájdalmasabb volt: aztán a köteg üveges csattanással kettészakadt.

Valami felüvöltött a gálya gyomrában, s a fekete árboc azonmód megdőlt. A vérvörös vitorla – elvesztve feszességét – haragosan csapkodni kezdett a fedélzet fölött.

Ugrin már lefelé száguldott a domboldalon, nem láthatta, hogy az oldalára forduló gálya tatjáról a vitorla éles fogai letaszítják a fekete árnyat. Dühödt, földöntúli kiáltások harsantak, s nem messze a lovag arcától evezősor karmolt a levegőbe.

Aztán elbukott, s végighemperedett a domb oldalán. A füvet a ködből lecsapódó, ragacsos, fehér massza borította. Amint lebukdá-

csolt a domb aljára, keresni kezdte a hercegnőt.

Ilora fogát összeszorítva, reszketését leplezve igyekezett megőrizni egyensúlyát faragott nyergében. Egyik testőre még mindig ott forgolódott mellette, s éppen elkapta a hercegnő lovának kantárját, amikor a lovag melléjük ért.

– Ugrin! – kiáltott fel Ilora. Arcán örömteli mosoly futott át, amint megragadta a feléje nyúló, páncélkesztyűs kezet.

– Élned kell! – mondta szárazon Ugrin, és felhúzta magát a hercegnő mögé.

Vágtatni kezdtek. Ugrin nem nézett hátra, csak a ködből kibontakozó királykapui tornyokat bámulta véres szemekkel. Nem maradt más célja, mintsem életben tartani azt, akit rábíztak. A hercegnő

azonban félelmét legyőzve visszapillantott a lovag válla fölött.

145

A gálya fekete tömbje dőlve süllyedt a ködben, aztán lassan megfordult, és visszafelé evickélt a Murvaerdő irányába. De a fehér lepel, amit kihányt magából, gyorsan összeborult, fallá sűrűsödött mögötte, elrejtve további útját.

Csak azt a kibírhatatlan sikolyt hallották még sokáig, amit a ketté-

szelt köteg adott magából, melynek csonkjai ott vonaglottak a fémmé dermedt fedélzeten, a csapkodó vörös vitorla alatt.

14.

A mezőn estig eltart az öldöklés.

Halálra sebzett oroszlánként küzd a dunavai. Hátat hátnak vetve, üvöltve védekeznek, s ha csak lehetőség nyílt rá, azonnal lecsapnak.

Ám hirtelen oszlik a szorongató gyűrű, a hatalmas Kadan Gur lovasok egykedvűen megfordulnak, s visszavonulnak, mind egy irány-ba, a Murvaerdő felé.

Alábbhagy a harc; a bősz üvöltést kis időre zihálás, s a sebesültek idegtépő jajgatása váltja fel. A dunavaiak rosszat sejtve pislognak a vigyorogva távolodó ruszok felé. Mi üthetett beléjük, miért hagyják itt őket?

Aztán hirtelen mind megértik...

Oldalról irdatlan dörrenések kíséretében lomha, toronymagas árnyak dülöngélnek feléjük.

Sárgászöld pikkelyeken csillan a porfelhőn átmerészkedő napfény.

A vérgőzös aranyködön gonosz szempár türemkedik át. Széles, torz hüllőfejen ülnek azok a szemek. Már látszik az egész szörnyeteg, az-tán a többi is: sziszegve, hörögve közelednek a guhhák. Izzadt hátukról nyálkás massza nyúlik a hangyányi embertömegbe. Hátukon, az emelvényeken a lánc végét tartó kaghirok aprócska kis pontok csupán. Alulról persze, a beszorított harcosoknak elég a gigantikus, osz-lopszerű hüllőlábak látványa is. Már nem lobog fel bennük a félelem: az elkerülhetetlen végzet azonban leggonoszabb arcát mutatja nekik.

Thangar maga is elsápad. Szívesebben vette volna, ha ezt a pilla-146

natot már nem éli meg. Inkább sújtotta volna halálra az imént bármely csapás, vagy döfte volna át dárda, ölte volna meg egy eltévedt nyílvessző.

Csak ne ezt!...

– Bátorság, barátaim! – kiáltja, de máris zaboláznia kell a lovát, mert szerencsétlen állat megérzi a közeledő guhhák förtelmes kipá-

rolgását.

Körül, a vérszlávok gúnyos károgása hallatszik. Valahol hátul el-dübörög vagy ötszáz Kadan Gur: ezeket harcba sem vetették még, s most visszanyargalnak a murvaerdő-mélyi tábor irányába.

Még száz öl, s a guhhák már ott vannak...

A dunavaiak pillanatnyi bénultságát rövid időre még elszánt akarat oldja: a maradék egy része nekirontana a körülálló ruszoknak, de már oly sűrű a fal, hogy halottakból és levágott testrészekből emelkedik ott rakás: átjutni nem lehet.

DUMMMM...

Vaskos guhhalábak emelkednek: hatalmas talpukon rühös rothadás nyomai.

DUMMMM...

A harcosok önkéntelenül is hátrálnak. Egymást tiporva húzódná-

nak el, de a gyűrű nem enged. Aki túl közel merészkedik, a grakhurok dárdaerdején nyársalódik fel. A többiek már társaik dár-dahegyen rángatózó testétől nem férnek tovább.

DUUMMMM...

Ismét hangorkán kél a mező fölött. A dunavaiak üvöltenek, a harag eleven démonná változtatja a még élőket. A vérszlávok lovaikról leugrálva, vigyorogva figyelik ellenségeik végső pusztulását.

DUUUUMMMMM...

A legelöl imbolygó guhha beletipor a tömegbe: vagy harminc harcost lapít húsmasszává. Sikolyok, üvöltések szakadnak az emberten-gerből. Ahogy felemelkedik a talp, látszik, egy garamiai katona ka-pálózik rajta: masszává tiport alsóteste a verhenyes talphoz kenődött.

A következő lépés aztán a felsőtestét is beledöngöli a földbe.

147

A magasból acélhegyű nyílvesszők záporoznak a nyomorultul menekülök közé: mintha nem lenne elég veszedelemnek a guhhák közelsége.

Thangar lova eszeveszetten rángatja fejét. Legszívesebben levetné lovasát s belerohanna a hátulról feléjük nyúló dárdarengetegbe. Még szerencsétlen pára is tudja, hogy az a könnyebb halál.

De a nádor nem engedi.

Jobbjában véres bárdját lóbálja, de már nincs ellenség, akit eleme vele. Alig lát: szemei megduzzadnak, a vér elönti szemgolyóját. Csak sejti a guhha körvonalait, amint hirtelen beárnyékolja a napot fölötte.

Itt az idő!

Az utolsó lehetőség, hogy magukkal rántsanak a pusztulásba még sok-sok ellenséges harcost.

Thangar megfordítja lovát, tekintetével a hátsó dombok egyikén álló sárga ruhás apródot keresi.

Aztán, a megbeszéltek szerint felemeli hosszú kardját, hogy a nap fénye még a porfelhőn keresztül is megvillanjon az ezüstös fémen.

Most! Most!

DUUUUMMMMM!

A közelben dülöngélő guhha lába pár öllel mellette remegteti meg a földet.

Gyerünk! Eresszétek el őket!

A harcmező mögül, a dombok irányából sűrű, fekete raj emelkedik lassan a vérgőzös levegőbe. Szárnyak csattognak, de nem hallani suhogásukat. A király harci sólymai súlyos terhet cipelve igyekeznek minél magasabbra szállni. Nem vadásztak még csapatosan, különös-képpen nem így, ilyen sűrű rajban. Immár vagy száz büszke harci madár rikoltoz a csatamező fölött.

A dunavaiak egy pillanatra felpillantanak.

Miért repülnek oly nehézkesen a király sólymai?

S mi feketéllik mindnek a lábára kötve?

Thangar elvigyorodik, int a távoli dombon álló apródnak, készüljenek azok az íjászok!

148

S miközben a guhhák tombolva az emberei közé rontanak, a sólymok már átvergődtek a fejük felett, s folytatják szárnyaszegett, megerőltető útjukat az ellenség felé.

DUUUMMMMM!!!

Thangar körbepillant: a testekből kisajtolt vér patakként hullámzik körülötte. Tetején tetemek úsznak. A vér szaga mindent, de mindent betölt. A nádor már nem is próbálkozik azzal, hogy kitörölje szemé-

ből a vörös csatakot: ami hátravan, azt már nem akarja látni.

Lova feje hirtelen eltűnik, az izmos nyak a következő pillanatban magával rántja Thangar testét. Irdatlan, fekete oszlop suhan el mellette. Émelyítő rothadás bűze csapja meg az orrát, erősebb, mint a friss vér szaga. Rázuhan valami nagyon puhafa: keze egy nyitott sebbe mélyed, s összerándulva nyúlós, meleg húsdarabot ragad meg.

Oldalra hempergőzik. A szemét borító vérködön át érzékeli, hogy az árnyék lomhán elhalad fölötte, de azt is, hogy máris ott tornyosul a hosszan elnyúló, izmos guhhafarok. Azt nem látja – hogyan is láthatná –, hogy Héjtörő Karcsa – a guhhák lábait kerülgetve – felé igyekszik, de minduntalan elbotlik a tetemekben. Lovát az imént lőt-te ki alóla egy kaghir íjász. Örül, hogy maga pár kisebb sebbel elvergődött idáig. Most igyekszik menteni az ország nádorát. Nem tudja, mi végre, hisz’ sorsuk így is, úgy is megpecsételődött... Mégis, törtet télé, miközben körülötte tovább hullanak a katonák.

Fölöttük a levegőben, a király büszke harci sólymai már ott kö-

röznek az ellenség sorai fölött. Nem szállnak tovább, amennyire lehet, alacsonyabbra ereszkednek.

Ebben a pillanatban a dunavaiak hátsó soraiból, ahová még nem értek el a guhhák, íjászsor emelkedik fel, s célozza meg a sólymokat.

Nyílvesszők röppennek ki sziszegve a húrokról, s szelik át a csatamező fölötti levegőt.

Mesteríjászok vesszei, nem csoda hát, ha csaknem mind célba ta-lál, csak egy-kettő suhan tovább az erdő irányába.

A sólymok karmaira erősített tömlőkből spriccelve ömlik a belé-

töltött, töméntelen vér. Csorog, zuhog, alá, mint valami förtelmes 149

eső, rá a dermedten álló rusz gyalogosokra. Azok eddig kárörvendve figyelték, hogyan tiporják el a guhhák a dunavai sereg maradékát.

Véreső permetez az égből: vörös cseppek pörögnek a bűzös tes-tekre.

A harcosok zavartan pislognak egymásra: Mi ez? Mi ez?

S míg a súlytól megszabaduló sólymok széles, erős szárnycsapásokkal röppennek el észak felé, a guhhák lassan felhorkanva megtorpannak.

A sűrű gavalya-főzet már szilárd kéreggé száradt pikkelyeiken, nincs semmi, ami elnyomja a friss vér bódító illatát.

S hiába tipornak maguk is vértengerben, a magasból záporozó vö-

rös eső szaga valósággal megrészegíti őket. Irdatlan horkanással megrázkódnak, s láncaikat tépkedve, vadul megindulnak arra, amerről a frissen támadó vérszagot érzik.

A ruszok nem tudnak kitérni: hátukban harmincezer grakhur és kaghir nyomakodik, s ők nem látják még a fenyegető veszélyt.

A guhhák tombolva rontanak a tömött sorokban tipródó ruszok közé. A halál nagykanállal merít, pillanatokkal később már csak embermagas, hús- és vérmassza kavarog azon a helyen.

S a guhhák tovább tapossák a fejvesztve menekülni próbáló tömeget.

Ám a dunavaiak meggyötört seregteste nem lélegezhet fel sokáig.

Az ellenkező oldalról máris hat-hét másik guhha dübörög elő. Frissek még, habzó pofájukba vastag patakokban ömlik a gavalya-főzet.

A hátukra erősített állásokból pedig a kaghirok hosszú acéldárdákat mártogatnak a lapos guhha-koponyákba, rögtön, amint egyik-másik óriáshüllő engedetlenkedni kezdene.

S e döfködések észhez térítik őket, hisz’ ott nagyon vékony a guhha koponyacsontja. Az állat nemcsak agyát érzi veszélyben ilyenkor, de erős inger is éri a pofájában megbúvó tűzmirigyeket.

S ez a dunavaiak végzete.

Hirtelen lángcsóva pörsen valahonnan a magasból. Vörös tűzmag-ja burjánzva szökik feléjük, sárga és vörös szele belekap az egymást 150

is tipró maradékba.

Aztán becsap a tűzköpet is: égett hús gyomorforgató szaga kél, ahogy a lángok a testekbe marnak, s emészteni kezdik az eleven és halott tömeget.

Rohangáló, térdre rogyó férfiak nyüszítenek az embertelen fájdalomtól.

Aztán a többi guhha is elereszti a pofájából kelő tűzmérgét: a dunavaiak egyetlen, kifelé gomolygó, mindent elemésztő lángtenger-ben pörkölődnek.

Nem tart sokáig ez a pokol. Odalent, a guhhák hasa alatt megszű-

nik a mozgás.

Amott lassan megfékezik a megvadult guhhákat is. Nem könnyű: vagy tízezer rusz és grakhur marad agyontiporva a mezőnek azon a részén.

Több mint amennyivel a dunavaiak végeztek azon a gyászos napon.

A körben álló tíz- és tízezer túlélő vérszláv, grakhur és kaghir üvölt egyre hangosabban, pajzsaikon karddal, dárdával dübörögnek...

Az óriáshüllők hátán, a parányi emelvényekben durva kaghir-kezek rántják meg az acéllánc-gyeplőket. A guhhák felhördülnek, ki-villantva ezer apró, tűhegyes fogukat. Aztán lassan, lapos fejüket magasba nyújtva megroggyantják mellső lábaikat. Az irdatlan testen hullámzás fut végig. Összecsuklanak a tömpe hátsó lábak is, és az egész hatalmas test, az irdatlan, tekergőző farokkal egyetemben a földhöz lapul. Bár pikkelyei éppen ott a legvékonyabbak, mégsem érez szinte semmit, csak a jóleső meleget, amit az összeégett massza áraszt magából.

Ugyanezt teszi a többi is: a tucatnyi szörnyeteg maga alá temeti a dunavai sereg maradékát. A körben üvöltő vérszlávok extázisa azt is jelenti, hogy véget ért a harc. Elérkezett a fosztogatás és a lakoma ideje.

151

15.

Így ért véget a csata Kaduz mezején.

S így vált védtelenné az ország fővárosa, kiszolgáltatva a vérszláv hadaknak. De a Királyváros falai között maradtak aznap meg nem szembesültek a csatavesztés következményeivel. Sőt, másnap sem. A vérszlávok és a csatlós seregek ugyanis nem mozdultak a kaduzi csatatérről.

152

IV. fejezet

ISTEN KARDJA

1.

Füstbugyor utcáin néhány különös figura sietett a külső falak felé.

Egy kámzsás Hor-pap haladt elöl, nyomában két alacsony teremtménnyel. Közülük az egyik gyermekforma volt, a másik inkább torz törpére emlékeztetett. Utóbbi erősen bicegett, s nehezen szedte a levegőt. Szemlátomást a fiú támogatására szorult.

Siettek, amennyire csak tudtak, hiszen a sikátorokban osonó árnyak közt egyre több olyan teremtmény körvonalát vélték felsejleni, melyek csak ritkán merészkednek a felszín fölé föld alatti fészkeikből, vízzel teli üregeikből. A vérontás, ami a városban dúlt, előcsalo-gatta valamennyit. Nyugodtan cserkészhették be zsákmányaikat, zsí-

ros falatokkal tértek vissza odvaikba, üregeikbe.

Ayzaz növekvő szorongással pislogott a romos viskók közötti ré-

sek felé, mert tudta: embereket meghaladó ereje nem minden teremtménnyel szemben elegendő a túléléshez. Éppen az imént látott egy pillanatra elsuhanni amott, a roskadozó árkád alatt egy kapugö-

bölyt, ezt a förtelmes, óriás lárvát, mely porontyai táplálásához elő-

szeretettel rabol őrizetlenül hagyott gyermekeket a házakból.

A Hor-pap Tobára sandított, bízva abban, hogy a fiú nem vette észre a kapugöbölyt. Nem kellett aggódnia, Toba minden figyelmét lekötötte, hogy Morfajet lábai ne rogyadozzanak, legalább addig, amíg elérik a külső hidat. A kóchajú gnóm azonban még ilyen álla-potban is pontosan látta, s főképp hallotta a körülöttük lopakodó teremtményeket. Lopva Ayzazra villantotta sárga tekintetét, de a Hor-pap már nem figyelt rá.

Előttük, egy hosszú, kihalt utcából ugyanis halk talpcsattogást hallott. Nem látta a talpakhoz tartozó lényeket, mert azok mesterei vol-153

tak a rejtőzködésnek, de tudta, hogy puconyok iszkoltak el a közelből, egyenesen a Duna felé.

Valami megrémiszthette őket.

Morfajet egy pillanattal később megtorpant, és beleszimatolt a sű-

rű, vérgőzös levegőbe. Igen, a puconyok valamivel hamarabb felfi-gyeltek a fenyegető veszélyre.

Nekik még volt idejük eltűnni.

Nem úgy a különös kis menetnek. Toba csak akkor vette észre a közeledő árnyakat, amikor Ayzaz megtorpant, s egyetlen kézmozdulatával megállásra kényszerítette őket.

Aztán kiegyenesedett, csuhája alól kivonta a nemrég zsákmányolt skepetariai kardot, és szembefordult a sikátorból előlépő hatalmas alakkal.

Magában csöndben átkozódott, amiért ilyen óvatlan volt. A tajguc remekül értett ahhoz, hogy leplezze ellenfelei érzékei elől közeledé-

sének jeleit.

Ha valaki, hát Ayzaz tudta ezt.

A tajguc a Hor-papok szürke köpenyét viselte, bár az ő testén groteszk jelmeznek tűnt az öltözet. Koponyáját nem is kámzsa takarta, hanem fémes, fekete göb, melyből csak izzó, összetett szemei világí-

tottak, ahogy Ayzazra hunyorgott.

– Hucha’ hray-ak! – hörögte a tajguc, közelebb lépve hozzájuk.

Irdatlan púpja reszketve hullámzott a szürke köpeny alatt, karmos kezei hosszú, fekete fémbotot tartottak.

Ayzaz nem válaszolt neki. Jól ismerte a tajguct: hosszú időn át ő

maga tanítgatta neki Hor legféltettebb titkait. Így persze ismerte gyengéit is, ám azzal tisztában volt, hogy a tajguc ereje jóval megha-ladja az övét.

Nem próbálkozott hát semmivel, ami egy emberrel azonnal végzett volna. Nem az összecsapástól tartott, inkább attól, hogy két vé-

dence erőpróbájuk első pillanatában elpusztulna. Morfajet a Hor-pap háta mögé bújt, magával rángatva a döbbent Tobát is. Egyedül benne bízhattak, tőle várták a segítséget.

154

Reménytelen helyzetüket azonban csak fokozta, hogy a tajguc mögül váratlanul két másik Hor-pap is előlépett. Emberszerűek voltak, Ayzaz úgy gondolta, gocsamul mind a kettő. Kezükben a szertartás vörös tekercseit tartották, az áldozatnak kijáró jelképekkel.

Igen: a tajguc volt a végrehajtó, a két gocsamul csak a szertartás befejezéséhez szükségeltetett. Ahhoz, hogy Ayzaz fejét a megfelelő

mozdulatokkal metsszék le, hogy Gadur ura személyesen bizonyo-sodhasson meg vesztéről.

Ayzazt a két kísérő nem is aggasztotta; a föléje tornyosuló tajguc azonban annál inkább.

Felemelte üres kezét, s halkan mondott valamit azon a nyelven, amit az is megértett. De a teremtmény csak a fejét ingatta: a fekete fémgöbről lógó bőrszíjak ide-oda himbálóztak, végükön mintha szemgolyók csillogtak volna.

Aztán felemelte a mancsában tartott fémbotot, melynek végéből acélkarmok ugrottak ki, középütt egy lüktető, zöld gömbbel.

– Ty’ Yag Ach’ aad! – emelte fel hangját Ayzaz figyelmeztetően, de minden hatás nélkül.

A tajguc még közelebb lépett, összetett szeméből sárga szikrák pattogtak a göb peremére. A fényprizma halványan megvilágította a nyálkás bőrt a teremtmény koponyáján. Ayzaz sokszor látta már göb nélkül a tajgucot, ám a háta mögül kikémlelő Toba még nem. Őt csak Morfajet erőteljes rántása tartotta vissza attól, hogy fel ne sikoltson rémületében.

A tajguc kezében tartott bot egyenesen Ayzaz mellkasának meredt: a karmokon megcsillant a sárga, izzó fény.

Mielőtt azonban a teremtmény elvégezhette volna a szertartásos áldozó mozdulatsort, a háta megett hirtelen kavarodás támadt. Ayzaz nem láthatta jól, hogy mi történik, de mire a lény lomhán megfordult, s lüktető púpjait mutatta felé, a sikátorban újra megvillant egy éles szaif.

A két emberforma Hor-pap a földön hevert: a delebáti szablya há-

tulról metszette el torkukat. S mielőtt a tajguc a fehér köpenyes férfi 155

felé lendíthette volna a fémbotot, a szaif villámgyors ívet leírva egyenesen a koponyájába mélyedt, utat találva a göb keskeny résén.

Ayzaz megrémült, mert tudta, hogy a tajguc mire készül. Pillanatnyi habozás nélkül erőt gyűjtött hát, s minden tudását beleadva izzó tűzgomolyagot vetett a teremtmény hátára. A lángok sisteregve harapóztak el a púpokon, pillanatok alatt elemésztve a szürke Horköpenyt.

A tajguc felbődült, sárga szeméből szikraeső ömlött a földre. Elhajította fegyverét, s megpróbálta elemi égő púpjait, hogy tulajdon húsából kitépje az elszenesedő részt.

Ám ezalatt az előtte felbukkanó ifjú újra lesújtott: a szaif ott csapott bele a tajguc húsába, ahol koponyáját három vaskos kötőcsont a masszív törzshöz kapcsolta. Két csont el is roppant az éles szaif pengéje alatt, s ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a tajguc meginog-jon, majd egyensúlyát vesztve térdre rogyjon. Fegyverét azonban nem eresztette el: félig vakon kaszált a közeledő felé.

– Tűnjünk innen! – kiáltotta Zolta, s a többieket nem is kellett biztatni. Nagy ívben megkerülték az őrjöngő tajgucot, s szemvillanás alatt bevetették magukat az egyik sikátorba. Inuk szakadtából rohantak a külső híd felé. A tajguc üvöltése megremegtette a levegőt. Valahonnan, a közeli sikátorokból újabb Hor-papok földöntúli szitkozódása szűrődött ki.

Zolta szerencsére pontosan emlékezett, merről jöttek, így nem té-

vesztettek el egyetlen sarkot sem. Egyedül arra kellett ügyelnie, hogy a minduntalan elbukó Morfajetet ne veszítsék el.

Bármilyen gyorsan is haladtak a külső városfal irányába, Ayzaz csak akkor kezdte valóban hinni, hogy megszabadultak a tajguc karmaiból, amikor a távolban felbukkant a toronyhoz vezető híd szilu-ettje. Rémült dunavai katonák mellett futottak el, akik nem is sejtették, mi üvölthet olyan hátborzongatóan a sikátorok között. De nem is törődtek vele sokáig: igyekeztek mihamarabb a palotaváros falai kö-

zé jutni.

– Megöltem? – kérdezte lihegve Zolta.

156

– Nem! – Ayzaz haragos pillantást vetett csuklyája alól a fiúra. –

Ennyi nem elég egy tajgucnak!

Aztán, amikor egy pillanatra megtorpantak, megragadta a delebáti vállát.

– Nem hallgattál rám! – dörögte. – Azt mondtam, igyekezz kijutni a városból!

– Nélküled nem megyek sehová! – Zolta levegő után kapkodott.

A következő saroknál csaknem belebotlottak a lovakat vezető

Felicébe. A lány megkönnyebbülten fellélegzett, amint megpillantotta őket, majd azonnal nyeregbe pattant, maga elé emelve Tobát.

Morfajetet Zolta mögé ültették; a gnóm kiguvadt szemekkel ölelte át a harcos derekát. De nem szólt egy szót sem, nem panaszkodott, még akkor sem, amikor a lovak zötykölődve átrobogtak a hídon.

Egyetlen őrt sem láttak sehol, miközben végigdübörögtek a kőristölgy deszkákon. A városkaput sem őrizte senki, minden fegyverforgató a marosvári kapu felé igyekezett, ahonnan az ellenséges csapatokat várták.

Zolta és társai gyorsan átverekedték magukat a tömegen, s vágtá-

ban indultak az előttük álló lapálynak. Odafönn sápadtan szikrázott a nap, hátuk mögött izzó felhő lebegett a kiszolgáltatott város felett.

Előttük egy ismeretlen tartomány terült el: sűrű, sötét erdőségekkel, áthatolhatatlan, ősi titkokat rejtő vadonnal, melynek mélyén egy kihalt rompalota mélyén valaki már várt rájuk...

2.

Leszállt az este: a város félelembe dermedt. Ahogy a sötétség alá-

ereszkedett, úgy sűrűsödött a homály a falakon kívül. A Marosvári-kaputól már nem lehetett látni a Murvaerdő halvány vonulatát, Kaduz mezején azonban mintha ezer apró szentjánosbogár izzott volna a sötétben.

A kapu fölötti tornyon őrt álló dunavai harcosok dermedt szívvel bámulták a harcmezőn imbolygó árnyakat, s időnként fáklyákat hají-

157

tottak ki a falakon túlra, hogy lássák, nem merészkedik-e túlságosan közel egy-egy portyázó vérszláv harcos.

Később azonban már igyekeztek nem sokat nézelődni a mező felé.

Az apró, izzó fénybogarak ugyanis förtelmes látványt világítottak meg: a tetemek közt hajladozó, vékony alakok körvonalait, a megcsillanó, keskeny, fehér szemeket és bennük a frissen gőzölgő vér vörösét.

A kísértetalakok lakomája rögtön a harc elcsitulása után kezdetét vette. Murvaerdőből torz teremtmények merészkedtek elő, melyek eladdig csak a vérszláv sereg árnyékába húzódva várták, mikor jön el végre az ő idejük. Hát most eljött...

A nyers, szakadozó emberhús sercenését mohó cuppogás nyomta el mindenünnen, ahol a dögevők ellepték a mezőt. Ahol pedig még élő sebesültek nyöszörögtek kegyelemért, halk, alattomos nevetés kí-

sérte a lakoma neszeit.

A dunavai harcosok semmit sem tehettek, hogy társaik tetemét megmentsék az iszonyattól. Alig maradtak néhány százan, sokan kö-

zülük sebesültek, még az előző napi harcokból.

A nemes lovagok szinte valamennyien elpusztultak. Néhány kapitány igyekezett lelket önteni az emberekbe, ám maguk is úgy hitték, valószínűleg egyikük sem éli meg a hajnalt.

A városban dúló káosszal nem törődött senki. Hírek érkeztek róla, hogy a környékbeli menekültek Füstbugyoron keresztül próbálták elhagyni a várost, ám a sikátorok között vad pusztítást végeztek sora-ikban a nyomornegyed lakói, s az előmerészkedő, föld alatt élő teremtmények.

A távolabbról érkezők, akik nem ismerték jól Királyváros negye-deit, a kapukon kívül igyekeztek megkerülni a várost, s ők jártak jobban. Kelmés és Sárföld falai mentén, elhaladva a Kazavadnai-kapu előtt, a Duna Kolostor-szigeti ágáig jutottak, melynek mentén egyenesen észak felé menekültek tovább.

A város lakói a menekülőkkel tartottak, s Dunava északi, belső te-rületei felé vették az irányt, ahol a hírek szerint még néhány megma-158

radt légiótöredék védte a felső tartományokat. Éjfélre Királyváros el-néptelenedett.

A házak közt még fosztogató csapatok jártak ugyan, de mivel nem tudták magukkal vinni összelopkodott zsákmányukat, belátták, hogy jobban teszik, ha ők sem várják meg a pirkadatot. A Füstbugyor siká-

toraiból előmerészkedő lények – érzékelve, hogy az emberek elmenekülnek otthonaikból – növekvő mohósággal vetették magukat a megürülő utcákon, tereken található táplálékra.

Ezalatt, a palotaváros falai között a válságos órákban tisztek ta-nácskoztak. Felmerült, hogy a túlélő harcosok az éj leple alatt elhagyják a fővárost, mindent koncul hagyva az előrenyomuló vérszlá-

voknak.

Ezra Olecsun kapitány azonban – aki még mindig a királyi testőr-ség parancsnoka volt – megpróbálta meggyőzni a fiatal hadnagyokat, hogy legalább a reggelt várják meg. Az ellenség ugyanis egyelőre nem szándékozott moccanni, sőt – eltekintve a csatatéren lakomázó sötét teremtményektől – visszahúzódtak Murvaerdő mélyére.

Persze a város védelmére gondolni sem lehetett. Néhány száz harcossal egyetlen kaput sem tarthattak volna sokáig, arról nem is be-szélve, hogy a kaghirok gyújtónyilai pillanatok alatt lángba boríthatták volna a palotaváros pompázatos faépületeit és hídjait.

Hogy mi lesz akkor, ha megvirrad, arra még a testőrkapitány sem tudott választ adni. Így aztán a megmaradt katonák kisebb csapatokban elindultak, hogy a menekülőket kísérve elérjék a legközelebbi dunavai erősségeket.

3.

Felszabadultan vágtattak végig a mezőn, lovaik még nem érezték a dupla súlyt nyergeikben. Zolta azonban pontosan tudta, hogy nem sokáig diktálhat ilyen eszeveszett tempót. Az ő háta mögött Morfajet nyöszörgött, Felice pedig Tobát ültette maga elé.

Zolta mielőbb szeretett volna tisztes távolságba kerülni Királyvá-

159

rostól. Nem tudhatta, hogy a vérszláv seregek megkezdik-e a város elözönlését, vagy sem. Mint ahogy abban sem lehetett biztos, hogy nyomban azután átkelnek-e a Dunán, s megindulnak a nomádiai me-zők felé, avagy továbbnyomulnak északnak, a városból menekülő ezrek és ezrek nyomában.

A napsütötte, tiszta rét, melyen éppen keresztülvágtak, mindenesetre békésnek tűnt. Hosszú percekre mindannyiuk lelkébe nyugalom költözött: átadták magukat a sebes szél ölelésének, a napsugarak cirógatásának. Túlontúl hosszúra nyúlt az előző éjszaka, s Királyvá-

ros árnyaktól terhes sikátoraiban a napfény sem adott örömöt.

Nem úgy itt, a szikrázóan kék égbolt alatt!

Teli tüdővel szívták be a friss fű zöldjének illatát. A Thangartól kapott lovak mintha maguk is megmámorosodtak volna: megfeszülő

inakkal, előrenyújtott fejjel úsztak a levegőben, hagyva, hogy söré-

nyük lobogjon a szélben.

Elöl Ayzaz haladt, az ő hátasának csak egy terhet kellett cipelnie.

Ennek Zolta különösen örült, hisz’ a Hor-pap fejlett érzékszerveire voltak utalva. Remélte: így talán nem lepheti meg őket váratlanul senki sem, a dúsan burjánzó bokrok mögül előrontva.

Jó ideje nem láttak már senkit. A királyvárosi nyugati csapóhídról kiáramló, rémült városlakók nem merészkedtek tovább az első dom-boknál.

Amikor Ayzaz visszarántotta hátasa kantárját, egy zilált, bőr-mentét viselő lovast pillantottak meg. Egy facsoport mögül vágtatott elő, izzadt homlokán megcsillant a szelíd napfény. Megpillantotta őket, s egyenest feléjük irányította lovát.

– Forduljatok vissza! Forduljatok vissza! – kiáltotta már messziről, bal karjával óriási köröket szántva a levegőbe.

Közelebb érve azonban megpillantotta Ayzaz szürke csuháját, mi-re rémülten torpant meg.

– Ne félj! – mondta Zolta felegyenesedve nyeregben. – Jó barátok vagyunk!

Az ifjú dunavai volt, talán Olecsun egyik várlovasa, legalábbis a 160

kigombolt bőrvért díszítései, s a nyereg faragott címere erre utalt.

– A menekülők után menesztettek! – szűrte óvatosan a fogai kö-

zül, tekintetét le sem véve Ayzazról. – Bárkik is vagytok, jobban jártok, ha visszafordultok rögvest! Ez már az ellenség földje!

Felice kérdőn Zoltára pillantott: igencsak érdekelte, mit mond erre a delebáti.

– Nem menekülők vagyunk! – jelentette ki Zolta, de Morfajet vá-

ratlanul kikandikált a háta mögül, s halkan megjegyezte:

– Dehogynem! Én menekülő vagyok!

A delebáti jobbjával visszagyömöszölte a gnóm fejét a háta mögé, s igyekezett minél szelídebb ábrázatot ölteni.

– Szóval, mint mondtam, nem menekülők vagyunk. Küldetésünk vezet erre a földre!

A dunavai összeráncolta homlokát, s úgy döntött, nem vesztegeti idejét tovább ezekre a különös fickókra.

– Úgy menjetek Isten hírével, de később ne okoljatok, hogy nem figyelmeztettelek benneteket! – Haragosan megrázta üstökét. – A Pilicsköröm-erdőben nomád íjászok tanyáznak, s nem késlekednek mérgezett vesszőt röpíteni bárkibe, aki túl közel merészkedik hozzá-

juk!

– Köszönjük – mosolygott kitartóan Zolta. – Hálásak vagyunk a figyelmeztetésért! Ég veled!

A lovas dermedten nézte, amint a delebáti indulásra nógatja lovát, s a szikrázó, fekete hajú szépség, a fiúval nyergében mosolyogva kö-

veti őt.

– Nem értitek, mit mondtam? – kérdezte bosszúsan. – Meghaltok, ha folytatjátok az utat arra! A nomád ördögfattyak nem kegyelmez-nek egyetlen dunavainak sem!

Zolta már hátra sem fordult, csak Ayzaz vette a fáradtságot, hogy kissé előrehajolva a lovas szemébe nézzen. Kámzsája alatt felizzott a két vörös fénypont, ahogy megszólalt:

– Csakhogy mi nem vagyunk dunavaiak!

Az ifjú lovast nem kellett tovább győzködni. Érthetetlen szitkot 161

mormolt maga elé, aztán hátasa véknyába vágott. Néhány pillanattal később már el is tűnt a közeli dombok hajlatában.

Egyedül Morfajet kísérte pillantásával. Egérszemei egészen Ki-rályváros távoli, fehér sávvá szűkült falaiig kísérték.

– Igenis, én menekülő vagyok! – mormolta sértetten. – Hát senki sem figyel rám?

Zolta oldalba bökte, értésére adva: jobb, ha egy ideig hallgat. A gnóm mást nem tehetett, duzzogva bámulta hát a delebáti hátát, s azt sem bánta, hogy a ló minden zötykölődésére beveri tekintélyes orrát a fiú gerincébe.

Igaz, így óriási fejének egyetlen ékessége sebessé vörösödött, de legalább nem kellett látnia, milyen sebesen közelednek a Pilicsköröm-erdő szélső fái felé, ahonnan már gyanakvó tekintetek figyelték minden mozdulatukat.

A nomádok íjainak húrjait pedig még Ayzaz kifinomult fülei sem hallották megfeszülni...

4.

A kaput csak egy pillanatra tárták ki. Amint a köpcös kis ember ki-suhant a résen, a király városi lándzsások rögvest bereteszelték a deszkákat.

A távozó lépteinek zaját alig hallották. Ahogy távolodott a falak-tól, elnyelték az éjszaka különös neszei. Egyenesen a hulláktól borí-

tott mező felé osont, görnyedten, a földre kushadva, hogy az odakint garázdálkodók észre ne vehessék.

Ezra Olecsun rég nem lopakodott ilyen óvatosan, ilyen körültekintően; nem csoda hát, ha hamarosan sípoló tüdeje késztette megállás-ra. Elhasalt a füvön, és szemét élesítve próbálta kivenni, milyen messze lehet a harcmezőtől.

Amíg a csata tombolt, a városban kellett maradnia. Erre Thangar nádor szigorú parancsa kötelezte. S csak most, amikor már minden elveszett, tapodhatja e gyászos földet.

162

Az imbolygó fények távolságából ítélve már közel járt a területhez, ahol a dunavaiak hátsó sorai álltak, amikor a kaghir kővetők első

sortüze becsapódott közibük. Addig mindenképpen el kell jutnia!

Viszont innentől már kénytelen lesz kúszni... A tetemek fölött imbolygó izzó fénybogarak idegesen rezzentek fel minden váratlan neszre, ami a közelből kélt. Éhesen vicsorgó farkasok toporogtak tü-

relmetlenül a fák között, s még a város irányából is furcsa, töpörödött teremtmények ácsingóztak sorukra várva, hogy birtokba vehessék az elhullott harcosok testét.

Olecsun kapitány megtörölte verejtékező homlokát, s üggyel-bajjal kúszni kezdett a halottak felé. Nem kellett sokáig erőlködnie, mert kisvártatva puha húshegybe ütközött. Előrenyújtotta kezét, és pár hüvelykre maga előtt egy jéghideg arcot érintett meg. Jól van...

Most bentebb kell jutnia, a mező közepe felé! Évekkel ezelőtt, amikor néhány napra hazatérhetett Mojkakőre, Kazavadna melletti birtokára, Gaukával és Gumóssal hajnali vadászaton becserkésztek egy bivalykölyköt. Az állat egy tisztáson pihent, az anyatehén pedig a közelben ténfergett. Érezhette már az idegenek szagát, úgyhogy igyekezniük kellett. Akkor is erejét megfeszítve kúszott a kora téli avarban, a hideg földön, nehogy felzavarja a bivalyborjút. S ugyan-ilyen kényelmetlen érzés volt, ahogy hasára nehezedve, öregesen igyekezett a földre lapulni.

Most azonban nagyon messze volt Mojkakő, messze a békés, erdőmélyi kastély, a kandallóban lobogó tűz, ami előtt régmúlt idők legendáit mesélhette Gaukának és Gumósnak.

Innen-onnan mintha sebesültek szívszaggató nyöszörgése hallatszott volna, de ő csak vánszorgott előre az éjszakában. Belekúszott valami hideg, sűrű patakba, mely lassan csordogált a mező magasabb részei felől ide a lankásba. Itt aztán meggyűlt, s egyre duzzadva hömpölygött tovább Kaduz mezején, szeszélyes ívben, az erdő felé már kisebb folyóvá szélesülve.

Olecsun undorodva érezte, hogy vérpatakban mászik. A kiontott vértől megduzzadt Palsa utat talált magának, egyre mélyülő kis med-163

ret, melyben lassan elereszkedhetett a föld puhább rétegei felé.

A tetemek egyre sűrűbben hevertek, már-már összefüggő szőnyeget alkotva a mezőn. Olecsun ezeken az összedobált testrészeken kúszva haladt tovább a harcmező belseje felé.

Oldalt, nem is olyan messze tőle, néhány szellemszerű teremtmény görnyedt a holtak fölé. Csak egy pillantást vetett rájuk, aztán gyorsan keresztet vetett. A morák szerencsére nem vették észre, mert idegesen hátrafelé tekintgettek, a vérszlávok erdei tábora felé. Nyilván attól tartottak, hogy felfigyelnek rájuk, a zsákmány idő előtti megdézsmálóira. Ha nem sietnek, akkor a vérszlávok nemcsak a kint heverő tetemekre vetik majd magukat, hanem rájuk is.

A vérszlávok ki nem állhatták a morákat. Talán éppen azért, mert természetük olyannyira hasonlított a sajátjukra. A satnya, sápatag teremtmények kerülték is a keleti tartományok fehér arcú, fehér szemű

vérvadászait, azok meg szívből gyűlölték és irtották őket, mint eltorzult tükörképüket.

A morák kísérteties alakjait hamar elnyelte a sötétség. Olecsun már jócskán a csatatér közepe felé kúszott. Néha hétrét görnyedve feltápászkodott, s pár ölet úgy rohant, hogy hamarabb elérje célját Ezen a részen a csatatér már egyáltalán nem mutatkozott kihaltnak.

Sebesültek nyöszörögtek mindenfelé. Haldoklók könyörögtek ví-

zért, jajgattak, isteneiket hívogatták elkeseredetten: ki őrjöngő fájdalommal, ki pedig elhaló, elcsukló hangon. Az emberi szavakba erre is, arra is grakhur hörgések és kaghir szitkok vegyültek. Az éjszaká-

ban még sok százan éltek a holtak ezrei között, bár ahogy múltak az órák, percről percre mind többek lelke szállt azokba a földöntúli tartományokba, ahol őseik már vártak rájuk.

A hadnagy felmászott egy Kadan Gur lovának hatalmas, fekete dögére, hogy onnan kémleljen körbe. A magasból jól láthatta, hogy Murvaerdő felől több oszlopban rusz gyalogosok járják a mezőt. Ketten-hárman egy csoportban, az élen haladók fáklyát tartottak kezükben, hogy láthassák, ki él még a megszámlálhatatlan holt között?

Azokkal aztán rögvest végeztek: nem kímélték tulajdon társaikat 164

sem, pedig könyörögni kezdtek nekik, amint megpillantották őket.

Sebesült harcosokra azonban nem volt szükségük.

Olecsun a dög hátáról figyelte, hogyan döfködnek hosszú dárdákat a földön heverőkbe, hogyan hanyatlanak le a feléjük nyúló karok, hogyan szorítják össze ajkukat a fáklyák fénykörébe kerülő, vértől mocskos dunavai harcosok, s várják a megváltó halált. Bizonyos szempontból még szerencséjük is volt: a ruszoknak most nem marad ideje megkínozni az élve kezükbe került ellenfeleket. Megelégedtek azzal, hogy gyorsan végezzenek velük, elszedjék fegyvereiket, lerán-gassák róluk még használható vértdarabjaikat, melyeket máris meg-kapott valamelyik társuk. Hogy mi várt volna rájuk, ha a ruszok tö-

rődtek volna a kezeik közé kerülő foglyokkal, azt Olecsun nagyjából sejtette.

Kétszer is harcolt már a dunavai segédcsapatokban, melyeket az ormosi herceg kért Savik királytól. A Kárpátok hágóin túl, ahová Ormos hercege határának őreit telepítette éveken át, viaskodtak a sű-

rű erdőségekben lakó, vad fehér ruszokkal. Ismerte jól eszközeiket és bűnös tudományukat, mellyel meghosszabbították a kínvallatásnak alávetett szerencsétlen foglyok életét.

A tetemek közt turkáló ruszok közt igen nagy távolság volt, így Olecsun úgy számította, átcsúszhat közöttük arra a területre, ahol a dunavai sereg utolsó rohama megakadt, s ahol utolérte a végzet az utoljára talpon maradókat is. Várt még néhány pillanatot, s ez csaknem a halálát okozta.

Hirtelen megrándult alatta valami... Egy hördülés, villanó agyarak.

A hatalmas csatamén két vörös szeme felparázslott a sötétben, ahogy az ördögi, fekete pofa felemelkedve a földről felé kapott Olecsun ijedtében oldalra hemperedett, le a ló hasáról, így a csattanó agyarak éppen elkerülték lábát Aztán villámgyorsan arrébb kúszott.

Nem akarta megtapasztalni, hogy a Kadan Gur ménje milyen messzire képes utána nyúlni...

Jobb lesz vigyáznia, ha el akarja érni célját... Ahogy haladt előre a 165

sötétben, igyekezett elhessegetni a feje körül rajzó, izzó, vörös dög-bogarakat melyek makacs kitartással, gonoszul dongták körbe. Egy pillanatra az is megfordult az agyában, hogy a nyüzsgő fénygomo-lyagra felfigyelhetnek a ruszok is, de aztán megnyugtatta magát azzal, hogy a haldoklók körül legalább ennyi dögbogár repdes. Róla is azt hiszik majd, hogy az utolsókat rúgja, halálos sebbel vonszolja magát még egy darabig, s a bogarak csak azt várják, mikor lephetik végre el, hogy a lecsukódó szemek alá férkőzhessenek.

Közben ujjaira húsdarabok ragadtak, ahogy megpróbált átmászni a holtakon. Sokszor nyílt sebbe tenyerelt, emberi arcokon csúszott végig, szinte elmerült a halottak tengerében. Ráadásul innen is, onnan is szólongatták. Egyszer talán még a nevén is nevezte valaki: bizonyára egyik katonája, aki a sötét ellenére is felismerte. De nem állhatott meg, annyi időt sem engedélyezett magának, hogy vigasztaló szót vessen egyik-másiknak. Most egyéb dolga volt.

A csatatér szokásos, borzalmas bűzén át hirtelen valami émelyítő, undorító szag csapta meg az orrát. Ismerte ezt a bűzt a közelben guhhagyíkok taposták az embereket néhány órával ezelőtt. Szíve gyorsabban kezdett verni. Talán két órája, hogy kilopakodott a Marosvári-kapun, s végre közel került céljához. A dunavaiak hősies rohama valahol itt roppant össze végleg, itt tiporták halálra az utolsó vitézeket.

Megállt pihenni, s már azzal sem törődött, hogy egy üveges szemekkel rámeredő garamiai íjászon fekszik, kinek lábát valószínűleg az irdatlan guhha taposta alaktalan masszává. Az arcuk csaknem ösz-szeért, az íjász vére egy pillanatra az ajkára kenődött. Letörölte.

– Pihenj csak, testvér! – suttogta...

...amikor valaki megragadta a kezét...

Csaknem felsikoltott. Először azt hitte, hogy a halott garamiai nyúlt érte, s csak a következő pillanatban döbbent rá, hogy valaki fekszik még az alatt is.

A kéz megvonaglott, a vériszamos ujjak kutatva tapogatóztak felé.

Az a valaki...

166

Élt!

Reszketve gördült le az íjász testéről. Igen... Ketten-hárman is he-vernek a jéghideg hústömeg alatt...

Rángatni kezdett egy kezet, de az élettelenül hanyatlott alá, ujjai közt még most is egy grakhur letépett, szőrös fejbőrét szorongatta.

Ekkor újra megérintette.

Igen, az a másik kéz lesz!

Olecsun megragadta, s minden erejével húzni kezdte.

Nem mozdult: túlontúl nagy súly nehezedett rá, s a testőrhadnagy már elszokott az ilyesfajta testedzéstől...

Miközben gondolatai eszeveszett sebességgel cikáztak agyában, megpróbálta lehántani az élő férfi testéről a holtakat.

Aztán halkan fohászkodni kezdett, hogy azt találja a testtömeg alatt, akit keres.

Nem valószínű, hogy marad ideje tovább kutatni: ha kudarcot vall, akkor már soha többé nem hozhatja helyre tévedését.

Néhány fáklyás rusz ugyanis egyenesen felé tartott. Lándzsájuk hegye vörösen villogott az éjszakában, ahogy fürgén és kíméletlenül újra meg újra a sebesültekbe döftek.

5.

Csák

aga

törzsének

harcosai

reggelre

visszahúzódtak

az

Aranyoskapu előtti mély erdőségbe.

A várat ölelő folyókaréjról a dunavai harci gályák kővetői igen nagy távolságra belőtték a lapályt, ezért a meghiúsult ostromot köve-tően a nomádok azonnal megkezdték visszavonulásukat a biztonsá-

gosabb erdő felé. Itt már nem érték utol őket Gil gyilkos lövedékei.

Thangar kán oly kedves vadászerdejében, a Büsűben most sebei-ket nyalogató, szilaj harcosok tanyáztak. Azon a tisztáson, ahol a ná-

dor saját keze munkájával épített kis vadászháza állt, Göböl kenéz ütötte fel sátorát, s köribe, mint védelmező sas szárnyai alá, úgy gyűltek a magasabb rendű harcosok sátrai.

167

A nomádok némán várakoztak, erőt gyűjtöttek, s igyekeztek le-rázni magukról az éjszaka eseményeinek nyomasztó terhét. Úgy szórták szét őket a sötétségbe Gil admirális gályáinak tüzes kövei és dárdái, mint valami kellemetlenkedő bögölyfelhőt a nyugodt paripa farkának egyetlen legyintése. Ám Göböl harcosai nem szoktak az ilyesfajta meglepetésekhez. Az ostrom terve jól kieszelt terv volt: a nomádok döntő többsége egyetértett abban, hogy a sánta Ditmár kamarás nem tudta volna egy-két napnál tovább tartani a nádor várát, ha...

...ha a hadihajók nem bukkannak elő a ködből, orrukon az imbolygó, fehér sárkányfaragványokkal.

Göböl kenéz hajnal óta fel-alá járkált sátrában: alvezérei nyugtalanul figyelték minden mozdulatát. Egy aracsak hadnagy az imént jelentette, hogy vagy másfél száz nomád harcos maradt ott a Dunakaréj poklában, nem beszélve arról a kétszáz gezibről, akiket a falakról nyilaztak halálra a vízbe szórt földhányásnál.

Ennyi embert nem vesztettek a morvagyepűi csata óta, melyben hátrálásra kényszerítették Kara-Kosa kán légiójának utóvédjeit. S a másfél száz harcost minden eredmény nélkül veszejtették el! Még jól kiépített táborukat is futva kellett otthagyniuk!

A dunavai flotta fertályóra leforgása alatt büszke, győzelemittas harcosokból erdőben bujkáló vademberekké változtatta őket. De Göböl kenézt nem ez aggasztotta leginkább. Érdekelte is volna őt ez a vidrafészek! Aranyoskaput még soha nem vették be, s ha rajta mú-

lott volna, most már hagyta volna a sánta patkány kezén! Tumánját inkább a zsírosabb zsákmánnyal kecsegtető északi tartományok felé vezette volna. Trencen, Arava! Az ám!

Nem ez az átkozott vidrafészek!

Idegesen felrúgott egy lócát, melyet valaki óvatlanul a sátor köze-pében hagyott.

– A hétpokol összes démona szállja meg a lelküket! Verhenyvér lepje bőrüket, s rohassza fekete gúzsragály a húsukat a szívükig!

Az alvezérek nem mukkantak.

168

Üveges csilingelés kelt a sátor egyik sarkából: Pokola kopár át-szellemült arccal kavargatott ott valamit. A lavana-fű átható illata be-töltötte a vászonpalota minden zugát.

Az amúgy nyugtató, tudatot tisztító főzet most inkább elbódította a harcosok gondolatait. Labur kenéz szinte megszédült, ahogy belé-

legezte a nehéz párát: legszívesebben lerogyott volna Göböl puha, kényelmes vánkosaira.

Ha éppen nem jár az ő eszében is uruk, Csák aga érkezése!

Ahogy ismerték, már akkor is morcos ábrázattal érkezne, ha az ostrom sikerrel járt volna. Hisz’ jó pár napot elvesztegettek Aranyoskapu vívásával. Ezt a pár napot bőven kihasználhatták volna az előrenyomulásra. Talán még a Vis’rahy környéki monostorokat is megsarcolhatták volna!

Így azonban, hogy véres fejjel kellett eloldalogniuk Thangar fész-ke alól, méltán számíthattak Csák féktelen, engesztelhetetlen dühére.

Azt pedig ismerték valamennyien.

Emlékeztek arra a sötét napra, amikor a Hadak Ura, a két esztendővel ezelőtti gyászos emlékezetű trizei rajtaütést követően magához rendelte vencsi haditáborába urukat. Az alázatosan elébe járuló Csák aga aztán hallgathatta a fejére zúduló szitkokat. A Hadak Ura egyértelműen értésére adta, mit tart arról a törzsről, melynek népe nem ké-

pes megsarcolni egy jószerivel védtelen kalmárvárost. No persze sokba is került neki a trizei fiaskó: sok esztendei szüntelen zaklatás és nomád betörés után a trizei dózse már-már alávetette magát az adófizetésnek Csák aga törzsének meggondolatlan támadása azonban, melyet meglepően könnyen vertek vissza az elkeseredett, mégis mindenre elszánt városlakók, akkor meghiúsította a Hadak Ura terve-it.

Amikor Csák visszatért törzse szállásterületére, gondolkodás nél-kül lefejeztette Apamén kenézt, seregeinek vezetőjét, annak minden alvezérével egyetemben. Mire a nap lebukott a törzs jurtái között, és félhomály borult a Láz nemzetség földjére, a trizei kaland vesztesei ott hevertek az aga vászonpalotája előtt, felkoncolva, dicstelenül ki-169

terítve. Vérüket a dús nomád fű itta be.

Éjjel aztán a kutyák széthordták testüket, s nem akadt rokonsá-

gukban senki, aki el merte volna temetni a legyilkolt vezéreket. Aznap éjjel nem aludt senki Csák aga népében: a vonyító kutyákat hallgatták, ahogy odakint marakodnak a drága koncon. Hajnalra csak né-

hány széttépett kezet és lábcafatot találtak a vezéri sátor környékén.

Pedig Apamén kenéz nagy nemzetség feje volt! Jó rokonokat tud-hatott Kazur törzsében, ahol több aga is atyafiának mondta őt, meg aztán Jabdier aga, Apphony törzsének nagyhatalmú vezére is kebel-barátjának számított: többre tartotta a tapasztalt Apamént magánál a fortélyos Csáknál is. De mire híre ment, hogy az agg zisi győzőt lefejezte a Csák törzs feje, már késő volt. Rokonai sem tehettek semmit: arra egyikük sem vetemedett, hogy bevádolja Csákot a Hadak Ura előtt. Jól mondta az ősz Apphony, mikoron az Őrtüzek Lángja földjé-

re érkezett, hogy az ilyesmi többé-kevésbé utolsó figyelmeztetésnek számít. Csák nem engedhetett meg magának több fiaskót, hisz’ a Hadak Ura bármikor választott volna mást a Láz nemzetség vezéréül.

Ez pedig alkalomadtán nem állt érdekében egyik nagy törzsnek sem: egyedül a Dráva menti Vászoly népe újította volna fel szíves-örömest a Láz nemzetséggel vívott háborút, mert a déli gyepükön éppen nyugalom volt, s Vászoly ifjai nagy kedvvel vonultak volna már hadba, hogy kiürült éléstáraikat és kincstáraikat megtölthessék. A vencsi haditáborban a Vászolyok horkája már a Hadak Ura kíséretének néhány tagját is megkörnyékezte, nem támogatnák-e javaslatát, miszerint a Csák törzs helyett a Vászoly tumánjai indulnának sebtiben Tríze ellen. De Apphony aga és Kazur aga is kivételesen Csák védelmére keltek a Hadak Ura előtt, s ezzel a kérdés végleg eldőlt. Csák aga –

saját törzse szállásterületén – azt tett, amit akart.

Ahogy megvolt a büntetés, Csák reggel maga elé hívatta Göbölt, aki addig a Gár várán túli gyepűvidék őrhadnagya volt, s megtette kenéznek, a Csák törzs tumánjait vezérlő vitéznek.

Aztán elküldte feleannyi harcossal, mint Apamént, hogy vessen sarcot a bátorodó Trizére, melynek dózséja akkor már szövetséget 170

keresgélt Fum és Tengerfehérvár kalmárhercegeivel, no és persze Cresson szigetkirályával, kinek hatalma meghaladta valamennyi ten-germelléki nagyúr hatalmát abban az időben.

A trizei dózse még azt is megengedte magának, hogy megtagadta a rabszolgák szállítását a nomádok nyugati gyepűire. Göböl kenéz kiválogatta legmegbízhatóbb harcosait, kiket jól ismert a Gár kör-nyéki háborúkból.

Hara-Hurt, a gyepűvidék szilaj sahunját tette meg vezérnek, aki fél életét a világvégfal közelében töltötte. Aztán a tejfelesszájú Labur kenézt, akit maga Csák is igen kedvelt, különösképpen, mióta Labur megszerezte és elhozta ágyasházába Vászoly egyik unokalányát.

Göböl kenéz fényes diadalt aratott. Sebtiben összeválogatott tumánja egyetlen rohammal bevette és felégette Trizét, bástyás kül-városaival egyetemben. Halálmegvető bátorsággal harcoltak, egyebet nem is tehettek volna. Igazán mindegy volt számukra, hogy a bátor trizeiek kardjától esnek el, vagy Csák hóhérlegényei veszik fejüket, amennyiben a hadjárat sikertelenül fejeződik be.

A trizei győzelem után a nomád törzsek néhány hónapon belül végigsarcolták a part menti területeket. Bertram törzsének harcosai –

egy vakmerő kaland eredményeképpen – még Cressont is elfoglalták, a legendás hírű Kán Morgare és Anghel fia Agulai segítségével.2

A diadal még a Hadak Ura szívét is elégedettséggel töltötte el, is-mertté téve Göböl nevét a vencsi haditáborban, s Nomádia szívében, de még Őrtüzek Lángja földjén is. Göböl és emberei most pontosan tudták, mi várhat rájuk, ha Csák uruk megérkezik sebtiben felállított táborukba, Büsű erdejébe.

Göböl arcán a vászonsátor közepén lobogó tűz vöröse imbolygott.

A kenéz megtorpant egy pillanatra, s mereven Pokola kopár üvegcsé-

ire meredt. A lavana-fű illata zsibbasztóan lebegett, nehéz felhőkben úszva a sátor bejárata felé. Balzsamos, édes ár úszott körülöttük, s amint bódító hatása elillant, hirtelen kitisztította gondolataikat.

2 E kaland történetét a Szigetkirály kincse című kisregény beszéli el (Barbár pokol, Cherubion, 2000)

171

– Hol van Agulai? – kérdezte hirtelen a kenéz, s roppant gondter-heltnek tűnt, ahogy végighordozta tekintetét alvezérein.

Labur kérdőn Kaza kánra pillantott. Csák édestestvére, ki nem ke-vésbé tart a törzs fejének dühétől, csak széttárta karját. Látta azt a kecskeördög!

– Hol van Agulai? – ismételte Göböl, és szemében felparázslott a türelmetlenség. – Látta valaki, mióta felvertük itt a sátrakat? – Egy pillanatra hallgatott, aztán látva alvezérei tanácstalanságát, így folytatta: – Egyáltalán előkerült az átkozott az ostromra?

– Senki sem látta! – horkant fel Kaza kán. Van is kedve őneki most ezen tömi a fejét, mikor pár óra járásra van már csak a rettenetes úr?! Mikor itt rögvest elszabadulnak a hétpokol összes fenevadjai, mind, az összes, miket Csák aga csak megidézhet villámló tekinteté-

vel?! Mi ahhoz képest Göböl haragvó szemvillanása?! Kihunyó fénypislák a tűzgöb közeliben! – Fene essék a kölykébe! Labur, te sem láttad?

Labur csak néz jobbra is, balra is, a fejét vakarja. Nem tudja, mondja-e, vagy inkább hallgasson, de aztán csak rászánja magát.

Végtére is mindegy már.

– Uram, én... azt hiszem, őt láttam, miközben az ostrom folyt...

– Hol láttad, beszélj! – rivallt rá utolsó csepp türelmét vesztve Göböl.

– Egy csekterben ült.

– Egy csekterben?

– A folyón. A falak alatt.

– Egyedül-e? Beszélj!

– Nem egyedül.

– Hát kivel?

– Nem tudom, csak egy pillantásra láttam, a tüzes kövek fényé-

ben.

– Beszélj! – Na, erre a sziszegésre már megered bárkinek a nyelve! Hisz’ meghalhat itt bárki, mielőtt még Csák aga megérkezne!

Jobb, ha mondja, mielőtt...

172

– Talán egy Hor-pap volt! – vallotta hát gyorsan Labur. – Avagy csak a szemem csalt meg...

– Az, az csalt meg! – süvölté Göböl kenéz, azzal megragadta az ifjú lovas harcos szőrmés gallérját. – Hogyan kerülhetett volna oda egy Hor-pap, te eszement? S éppen Agulai szállt volna egy csónakba vele!

– Uram! Göböl uram! – Valaki megrángatta a kenéz vállát. Ahogy tágra meredt szemekkel megfordult, a sápatag Pokola kopárt látta maga előtt, kezében még mindig a füstölgő lavana-gyökerekkel.

– Te? Mit akarsz?

– Jól látta Labur kenéz, amit látott! Hor-pap volt vele, bizony, Agulai-jal egy csekterben.

– Ezt honnan veszed?

– Hajnalban egy Hor-pap érkezett a táborunkba – suttogta Pokola kopár elkerekedett szemekkel. – Egy asszony vezette, egy asszony a Darcsú nemzetségből!

– Miféle asszony volt az? Ismered tán?

– Ismerem. Anács kalud volt, Agulai kapitány szülőanyja.

– Az-e? – horkant fel dülledt szemekkel a kenéz.

– Ő vezette azt a Hor-papot a fia sátrába. Én éppen akkor szedtem a lavana-gyökereket a tábor melletti mezőn. Ködös hajnal volt, Gutaur lehelete szállt a folyó fölött. Egyszer csak kibukkantak a köd-ből, aztán láttam, amint belépnek a sátorba.

Göböl kenéz dermedten bámulta sámánja ráncos ábrázatát. Amit hallott, az sehogy sem illett abba a képbe, amit egyik legjobb íjász zöme kapitányáról, s Marug kopár nagytiszteletű lányáról alkotott.

Még hogy Anács kalud! Hogy egy Hor-pappal együtt érkezzen!

Amikor talán ő volt a nagytiszteletű asszony a büszke Láz nemzetsé-

geken belül, ki leginkább gyűlölte Gadur tornyait, s Gadur urait. S az egyetlen, aki asszony létére ki merte nyilvánítani véleményét a törzs férfiai előtt is!

Elbődült, mire a két aracsak testőr tüstént belépett a sátorba.

– Azonnal menjetek Agulai kapitány sátrához! – bömbölte Göböl 173

kenéz vörös arccal. – Hozzatok ide mindent és mindenkit, akit a sá-

torban találtok!

A harcosok elviharzottak. Míg odakinn jártak, hogy teljesítsék a parancsot, Labur kenéz zavartan Kaza kánra pillantott. Tekintetűk ta-lálkozott, abból aztán kiolvashatták egymás félelmeit. Amitől tartottak, néhány pillanattal később immár valósággá vált... A két aracsak zihálva visszatért, fejet hajtottak uruk előtt, aztán így szóltak:

– Senki sincs a sátorban, kenéz! Sem Agulai kapitány, sem szolgák, sem senki más!

Göböl lassan hozzájuk lépett.

– Senki? És a fegyverhordozói? A lovászai? A legényei? Valakit csak találtatok a sátor körül!

Az egyik aracsak óvatosan urára sandított, aztán vonakodva folytatta:

– A lovászát megtaláltuk, uram. Azt mondta, Agulai kapitány az ostrom után visszatért. Sebesülten. Aztán nem sokkal elébb újra el-tűnt. Nagyon sietett, nem hagyott semmiféle parancsot, csak hogy várjanak, míg valaki más utasítja őket.

– Egyedül ment el? – kérdezte halkan Göböl.

– Nem, kenéz! Szülőanyjával hagyta el a tábort, aki támogatta, mert több sebből vérzett. És...

– És? – Göböl tekintete kérdezte ezt, nem is kellett szólalnia.

– És azt mondják, egy különös formájú kardot vitt magával, uram!

– Kardot? Miféle kardot?

A testőrök ijedt, tanácstalan tekintetét látva Göböl lemondóan intett, mire a két aracsak kihátrált a sátor elé. Odabent csak az alvezé-

rek maradtak, némán bámultak a középen lobogó lángokba. Nem szólt többet egyikük sem, csak a fülüket hegyezték, hogy mikor hallják meg Pokola kopár üvegcséinek csilingelésén át a közeledő csapat lódobogását.

Csák aga minden egyes pillanattal közelebb és közelebb ért. S

hozta magával a harag fekete fellegét.

174

6.

Szándékosan kerülték meg a tábort északnak. Semmiképpen sem akartak egyenest átvágni azon az alig három íjlövésnyi hosszúságú, erdővel benőtt területen, amin a csapat visszavonult. Attól tartottak, hogy esetleg belebotlanak egy utóvédbe, vagy kémlelőnek hátraha-gyott őrbe, aki kellemetlen kérdéseket tehetne fel. Rövid tanakodás után ezért a hosszabb utat választották, vállalva azt is, hogy a járatlan sűrűn keresztülvágva mindketten jobban kimerülnek.

Mindvégig a fák között haladtak, de Agulai sebei tovább nehezí-

tették vergődésüket a Büsű rengetegében. Anács kalud egyszer ugyan már bekötözte a legveszélyesebbnek tűnő sérüléseket fia testén, ám Agulai nem hagyta, hogy sokáig pátyolgassák saját sátrában, mert biztos volt benne, hogy ajánlatos még Csák aga érkezése előtt el-hagyniuk a tábort.

Sürgette anyját, hogy vágjanak át a környező erdősávon. Eközben keresztezték néhányszor a nádor és szolgáinak széles vadászcsapása-it, s csak akkor pihentek meg, amikor legalább tíz, tizenöt nyíllövésnyi távolságba kerültek Göböl kenéz rögtönzött táborától.

Egy kis vízmosás sűrűn benőtt, elvadult partjánál pihentek meg, melyet a terebélyes levelű, puha törzsű fák és bokrok alagútszerűen nőttek körbe. Közel jártak a Dunához, legalábbis bíztak benne, hogy rövid gyaloglással nemsokára elérik a folyót, valahol nyugatra Aranyoskaputól. Ott majd találnak valakit, aki átviszi őket a túlpartra, Nomádiába.

Ahogy kifújták magukat, Anács kalud csöndesen hajtogatta a ma-gával hozott tépővásznakat, hogy az utolsó sebeket is elláthassa. Le-kötötte a munka, észre sem vette, hogy Agulai milyen sötét tekintettel bámulja a mellettük csordogáló, sebes vizű patakot.

Valami baljós, végzetes szomorúság bujkált a tekintetében, ahogy a kerek, kis köveken átbukó, fehér tajtékos vizet figyelte, hogyan csobog végig a medren, épp csak követve a patak szeszélyes kanyarulatait. E pillanatban valóban úgy érezte: éppen így száguld át vala-175

mi nyugtalanító, irányíthatatlan erő az életén is. Arra gondolt, ő maga leginkább arra a néhány nyugodt, iszapba süllyedt kavicsra emlékeztet, melyeket kényére-kedvére, ámde könyörtelen lassúsággal formál simára a gyors sodrású patak.

Jobb szerette volna, ha a patak másfelé folyik.

Amíg anyja lassan sebeire tekerte a kötéseket, Agulai pillantása a mellé fektetett kardra csúszott. Lehántva a rongyot, amibe bugyolál-ták, a kard oly tisztán ragyogott egy, a sűrű ágas-bogason áttűző kó-

sza napsugár fényében, mintha nemrég kovácsolták volna.

Különös kard volt.

Hosszú, egyenes, kétélű pengéjébe nem véstek semmit, mégis oly nemesnek, fenségesnek tűnt. Hosszabb penge volt ez, mint amit a nomádok használtak, de különös módon nem hasonlított a dunavai lovagok kétkezes pallosaihoz sem.

Rövid keresztvasába mintha néhány ősi rovást véstek volna, de ha így is volt, azokat a rovásokat már aligha lehetett kisilabizálni. Vagy nem is rovások voltak, csupán az évszázadok – talán évezredek –

koptattak ily szokatlan jeleket a fémbe? A markolatra meg valami fényes, selymes bőrt csavartak, mely talán egy réges-régen élt, ősi állat bőréből készült, olyanéból, amihez hasonlót eddig Agulai még sohasem látott. A bőrbevonat alatt meg-megcsillant a markolat sima ezüstje, mibe egyszerű, ám szemet kápráztató díszítéseket vésett egy letűnt kor ötvösmestere. A markolat végére félkörív alakú ezüstgom-bot illesztettek, melybe szemmel alig látható, aprólékosan cizellált jeleket véstek.

A fegyveren nem volt semmi hivalkodó. Korára sem utalt más, mint az a megfoghatatlan kisugárzás, mely körülvette.

– Valami azt súgja nekem, hogy nagyon régi lehet – mondta fá-

radtan Agulai, mit sem törődve sajgó sebeivel. – Mégis olyan ragyogó és erős!

Anács kalud elmosolyodott, s végigsimította fia meggyötört arcát.

– Régi bizony! – mondta szelíden.

– Miféle kard ez, anyám? – Agulai megfogta az asszony kezét, 176

kényszerítve, hogy egy pillanatra hagyja abba a sebek kötözését. –

Jogom van tudni, mi ez!

– Igaz. – Anács kalud ölébe ejtette kezét, s a kardra pillantott. –

Hiszen életed végéig egy leszel vele. Elmondom majd, amit tudok róla, fiam, bár tartok tőle, az csak szánalmas töredéke a teljes igazságnak.

– Kérlek! – Agulai anyja ráncos kezére tette kezét. – De van még ennél is fontosabb! Előbb Apsharról beszélj! Ő tudta, mi ez?

– Ó, igen. Az övé is volt mindaz a tudás, amit a Hor-papok meg-osztottak a beavatottakkal. A szent titkok ismerője volt, hiszen Gadurban úgy hitték, már nem ember többé. De az maradt. Erősebben élt benne a szeretet az anyja és övéi iránt. Ez a ragaszkodás csak kevesekben marad meg, akiket Gadur urai feltétlen hűségre kényszerítenek. Apshar pontosan tudta, hogy mit kockáztat. És azt is, hogy egy napon így végzi majd...

– Együtt vittek el minket? – kérdezte szorongva a nomád. Igyekezett felidézni Apshar arcvonásait a múltba veszett évtizedekből, de bárhogy is próbálta, csak homályos alakokra emlékezett, és talán egy képre, mely álmaiban újra és újra visszatért: egy gyermek kezére, mely a vállára nehezedik, miközben ott állnak, a tiltott erdő mélyén, egy gálya fedélzetén. Az a kéz is reszketett, ahogy ő is megremeg, valahányszor eszébe ötlik a kép, amint a sűrűből először látta kibontakozni azokat a...

– Három évig éltetek ott! – mondta szelíden anyja. – Azután téged visszakaptunk a többiekkel. Apshart nem. Azt mondták, ő velük marad, s immár közéjük tartozik. Ki tiltakozhatott volna? Ki segíthetett volna egy asszonynak, akit nem támogat férfi, s akinek legidősebb gyermekét elragadják Gadur urai?

Agulai mélyet lélegzett, igyekezett tüdejébe szívni a körülöttük hajladozó levelekből áradó tisztaságot, a patak frissességét. A legjobb mód ez, ha meg akarja tisztítani saját lelkét, s ha az emlékezet legmélyebb kútjába akar pillantani. Tudta: végleg kitaszított lett, áru-ló. Talán gyávának is nevezik majd...

177

Anács kalud elmosolyodott, hisz’ jól ismerte a gondolattisztító módszert. Még gyermekkorában tanította meg rá Agulait.

A nomád kezét térdén nyugtatta, s hagyta, hogy a képek lassan körvonalat öltsenek. Pontosan tudta, miféle, eltemetett emlékeket akar megidézni, így tudata engedelmesen teljesítette a parancsot.

Agulai tekintete előtt nyálkás, párába burkolózó falak tűntek fel az emlékezet homályából. Egy irdatlan katedrálist látott a végtelen, fojtogató erdőből előbukkanni, egy égbe szökő, idegen tornyot és söté-

ten csillogó víztükröt, mely megközelíthetetlenül ölelte körbe Gadurt.

– Igen, emlékszem – mondta halkan. – De mintha csak álom lett volna...

– Egyetlen nomád sem felejtheti Gadurt! – Anács kalud apró, bőr-be bújtatott üvegcsét húzott elő ruhája egyik redőjéből, és a benne lévő sűrű, barna folyadékkal lassú mozdulatokkal bekente Agulai homlokát, arcát és nyakát.

– Apshar egy titkos szövetség tagja volt – mondta aztán színtelen hangon. Agulai tudta, milyen erőfeszítésbe kerülhet, hogy így beszéljen halott fiáról... – Nem sokat tudok erről a szövetségről – folytatta

–, csak annyit, hogy tagjai közt idegen Hor-papok, nomádok, dunavaiak, ruádok, s néhány gocsamul is volt.

Gocsamul.

Agulai megborzongott a szó hallatán. Gyűlölet és megvetés kísér-te a gocsamulokat szerte Nomádiában. Nem akadt Hor papjai között kegyetlenebb, alattomosabb a gocsamuloknál, kik valaha emberek voltak. Gadurban e szót használták az elrabolt, szolgasorba kényszerített, s megrontott emberekre, akik immár Gadur legalázatosabb kö-

vetőivé váltak.

De most más jelentést is kapott a szó.

Hiszen a testvére is gocsamul volt...

– Ez a szövetség vissza kívánja adni az emberek régi szabadságát.

– Anács kalud hangja büszkén szállt a levegőben. – Azt akarja, hogy a Hor-papok takarodjanak vissza azokba a távoli világokba, ahonnan 178

érkeztek. Esztendők óta vártak, készültek, hogy elérkezzen az alkalmas pillanat, és megindíthassák a végső háborút Gadur ellen. Ehhez azonban szükségük van a Porladó Király ékeire!

– De hiszen azok nem léteznek! – vágott közbe Agulai.

– De igen. A végítélet előtti nagy királynak, e föld első uralkodó-

jának különleges hatalommal bíró kincsei voltak. De hiszen ismered a legendákat, fiam, eleget meséltem neked a Porladó Király Könyvé-

ről és Kardjáról! Ki ezeket megszerzi és viseli, elnyeri a hatalom elveszett jelképét, s legyőzhetetlen királlyá lesz!

– Ezek puszta legendák! – Agulai arcán fájdalmas grimasz suhant át. – Nincsenek már legyőzhetetlen királyok! S ha lennének is, hogyan viselhetnének háborút Gadur ellen? Egy karddal és egy könyvvel űzzük majd el földünkről a Hor-papokat?

– A nép fél a Hor-papoktól. Nemcsak Nomádiában, mindenütt.

Ezért nem mernek összefogni. Pedig ha megtennék, talán elég erejük lenne, hogy szembeszálljanak Gadurral! Ám ha valaki a Porladó Ki-rály ékeivel felövezve szállna harcba ellenük, az maga mellé állíthatná Kárpáthia népeit! Egyesítve az egymással acsarkodó országokat, megtörhetné a Vérszemű csillag hatalmát!

Agulai keze a kardra tévedt. Érzékei hirtelen mintha megélesedtek volna. Fülében izgatóan zsibongott a patak fürgén csörgedező hangja, s a fölibük terpeszkedő ágas-bogas fakoronák közt átsikló szél vi-dám sivítása. Tekintetét nem bírta levenni a kard hosszú, ezüstös pengéjéről.

– Ez... a Porladó Király Kardja?... – kérdezte, ám magában már felismerte a bizonyosság szorongató érzetét. – Régen Isten Kardjának nevezték – mosolyodott el Anács kalud. – Régmúlt korok nomád fe-jedelmei kapták az Öregistentől, hogy e Karddal büntessék meg a napnyugat népeit. E kard nemzeteket tett naggyá és nemzeteket sö-

pört el a föld színéről, mert ez a büntetés fegyvere volt.

– A büntetés fegyvere?

– A végítélet előtti világ aranykorában, az emberek megölték az Öregisten egyfiát. Ismered a keresztesek történeteit. Az Öregisten 179

akkor három kardot készíttetett angyalaival. Ez az egyik közülük: a büntetés kardja. Azoknak a szegeknek tüzéből kovácsolta Nimrud, a hadak angyala, mellyel az Öregisten egyfiát a fához szögezték, s mely szögeket a fiú vére öntözött... Azért készíttette, hogy vad, nap-keleti népek elpusztítsák vele a fiú gyilkosait, s romba döntsék biro-dalmaikat. És a nyugatra törő nomád népek igába hajtották a világot.

Amíg Isten Kardja velük volt, legyőzhetetlenek voltak: tengernyi szenvedést és pusztulást hoztak a világra. De súlyos árat fizettek azért, mert az Öregisten rájuk osztotta a büntetés feladatát. Bár a teremtő parancsait követték, maguk is tengernyi bűnben éltek. Ezért közülük csak egyetlen nép maradhatott meg. A többit elsöpörte az idő. Kegyetlen nemzetek támadtak a semmiből, maguk előtt hordozták Isten Kardját, de aztán eltűnt a kard, s leáldozott e népek csillaga is. Eltűntek, mintha sohasem lettek volna... Egyetlen nép maradhatott, amely magára kellett vegye az összes szenvedést, amit Isten Kardjának hordozói okoztak a világnak. Büszke, megtörhetetlen nép volt, vad és kegyetlen. Az első királyuk, aki Isten Kardját áldásra használta és nem gyilkolásra, a Porladó Király volt... A keresztesek úgy hiszik, ha e nép megtartja Isten Kardját, az ezeréves háború után új aranykor köszönt rájuk, s Isten Kardja többé nem a büntetés, hanem a megbocsátás fegyvere lesz, mint egykor a Porladó Király ke-zében volt.

Agulai nem szólt. Ismerte a keresztesek történeteit, ha csak felületesen is. Mint a legtöbb nomád harcos, az ő fejében is különös ele-gyet alkottak az Öregisten követőinek régi meséi és az ősi, nomád is-tenekben hívők regéi.

Sokan vallották a keresztet a nomád törzsek népeiben, ám a tör-zseket vezető nagyurak szívesebben áldoztak inkább a régi istensé-

geknek, kiknek a kopárok barbár oltárokat emeltek az erdők mélyén, a végtelen nomád pusztaságokban, a Fehérhegyek égbe nyúló, havas csúcsain. Már csak ezért sem nézték jó szemmel, hogy népeik a dunavaiak szakállas istenében hisznek, aki az Öregisten szakasztott hasonmása, ha éppen nem egy és ugyanaz az isten, ahogy papjaik ta-180

nítják. A nomád vezérek közül sokan éppen attól tartottak, hogy a ha-tár menti dunavai templomok és székesegyházak elcsábítják, s az ellenség szolgáivá teszik embereiket.

Agulai nem sokat törődött efféle hitbéli kérdésekkel. Több gondja volt eleddig a hadjáratokkal, a rá bízott íjász zömmel, a zsákmány igazságos elosztásával, mintsem a földöntúli hatalmakkal. Ám a tény, hogy nagyapja, a törzs legendás sámánja, Marug kopár nem állhatta a szakállas isten követőit, különös színben tűnt fel előtte, ahogy anyja szavait hallgatta.

Anács kalud maga is inkább hajlott a föld szellemeinek, a tűz, a víz, a levegő isteneinek szavára, mintsem az Öregistenére, most még-is úgy beszélt Isten Kardjáról, mintha maga is a keresztesek közé tar-tozna.

– A Kard Hordozója vagyok tehát! – mondta Agulai. – Isten Kardjáé!

– Apshar szerint elérkezett az idő – folytatta kis szünet után Anács kalud. – A Hor-papok megtudták, hogy mire készül a titkos szövetség, s hogy a szálak Savik király kezében futnak össze.

Agulai arca összerándult a gyűlölt ellenség nevének hallatán.

– Együtt kell harcolnunk a dunavaiakkal? – kérdezte.

– Igen. Eljött az idő, hogy összefogjunk velük Gadur ellen.

– A vérszláv támadás... – mondta Agulai – a Hor-papok válasza...

Anács kalud bólogatott.

– Tudomást szereztek Savik szervezkedéséről, és cselekedtek. Ve-szélyesnek ítélték a titkos szövetséget, mert amióta egy rablóherceg sok száz esztendővel ezelőtt elrabolta Gadurból a Porladó Király éke-it, egyetlen percig sem érezhették magukat teljes biztonságban. Az-

óta keresik égen-földön az ékeket, nem kímélve semmit és senkit!

Nagy hatalma van azoknak a tárgyaknak! Még a Vérszemű csillagról érkezők is tartanak az erőtől, ami belőlük árad! Úgyhogy a leggonoszabb tervet eszelték ki, s vérszlávokat uszították Dunavára! Apshar szerint minden bizonnyal végeztek már Savik királlyal is. A céljuk azonban nemcsak Dunava megbüntetése, hanem a Porladó Király 181

ékeinek megszerzése is!

– A Kard és a Könyv! – suttogta Agulai. – Ezeket akarják!

– Nem tudom, hogy a Könyv hol lehet! – Anács kalud befejezte a sebek bekötözését. – De a Kardot Apsharnak kellett megkeresnie, s elhoznia a te segítségeddel. Hosszas kutatás után rátalált a rejtekhelyére, de mint Hor-pap nem érinthette Isten Kardját!

– Ezért most nekem kell Fehértoronyba vinnem! – borzongott meg Agulai. – Úgy látszik, a sorsom végleg eldöntetett!

– Ne aggódj! – Anács kalud szinte vidáman mosolygott rá. – Fe-hértoronyban már várni fognak rád Apshar barátai. Ott kell átadnod a Kardot az eljövendő királynak! A királyság egyik legtiszteletremél-tóbb címe lesz a tiéd: a Kard Hordozója!

– Ha egyáltalán lesz valaha is eljövendő királyság! – vetette közbe kedvetlenül Agulai. – De én egyelőre még nem látok semmiféle ki-rályságot! Valakik úgy döntöttek, hogy háborút indítanak Gadur ellen. Ez még a kedvemre is lenne! Hogy mindehhez szövetkezzünk a dunavaiakkal? Rövid időre talán összefoghatunk velük. De hogy le-győzhetjük-e a Hor-papokat egy karddal, még ha Isten Kardja is az, és egy könyvvel?... S ki vezeti ezt a harcot? Egy eljövendő király? Ki az? Egy nomád? Egy dunavai? Vagy egy Hor-pap? – szánakozva anyjára pillantott. – Beláthatod, hogy mindez hagymázas lázálomnak tűnik!

– Úgy is dönthetsz, hogy nem vállalod! – mondta nyugodtan Anács kalud. – Hogy nem leszel a Kard Hordozója! Megérteném! De a Kard nélkül nem lesz eljövendő király! S ha nem lesz eljövendő ki-rály, nem egyesíti senki az országot! S ha nem lesz egységes az or-szág, akkor soha nem törjük meg Gadur uralmát! Az ezeréves háború tovább folyik, s minket szétszórnak, rabszolgává tesznek! A Hor-papok majd előbb-utóbb felkutatják a Porladó Király ékeit, s újra Gadurba zárják őket, hogy soha többé ne kerülhessenek senki emberfia kezébe!... A titkos szövetség tagjait pedig üldöznék, s kézre kerí-

tenék, hogy a legpokolibb halállal pusztítsák el őket! S akkor Apshar áldozata is hiábavaló volt!

182

Agulai szemében szomorú fény csillant. Kezébe vette a Kardot.

– Értsd meg, anyám, a végítélet előtti világ nem tér vissza soha többé! Soha nem leszünk azok, akik valaha voltunk!

– Nem baj! – Az asszony hangja nem tört meg. Halkan beszélt, mintha nem is szavaival akarná meggyőzni fiát. – Nem baj. De ha nem is leszünk azok, akik valaha voltunk, legalább szabadok lehetnénk! Szabad nemzet a saját földjén!

Agulai kitért a kalud metsző pillantása elől, s mereven a Kard markolatát kezdte fürkészni, mintha a bőrbevonat foszladozó szélei alatt ki tudná venni a finom rovások jelentését.

– Valaki eldöntötte, mi legyen a sorsom, anélkül, hogy megkérdezett volna, akarom-e ezt! El kell hagynom az embereimet, a törzse-met, s mint valami számkivetett kell a tiltott földekre mennem!

– Magad vállaltad a számkivetettséget! Ami Adrionban történt...

– Ami Adrionban történt, csak azt bizonyítja, méltatlan vagyok ar-ra, hogy Isten Kardját hordozzam...

– Tévedsz...

– Te tévedsz, anyám! Amit tettem...

– Nem tettél semmit, amit ne lehetne helyrehozni!

– Nem? És Kán Morgare? Akinek miattam kellett meghalnia? Az én önzésem, elvakult vágyaim és ostobaságom miatt?

– Ami történt, nem a te hibád volt, fiam!

– Az én hibám volt. Az én bűnöm.

– Akkor ez a küldetés a feloldozásod lehet, fiam!

– Vannak bűnök, melyek alól nincsen feloldozás. Elvakított az a démon, és elfeledtem mindent, ami egy nomád számára a becsületet jelenti: barátságot, hűséget!

– Ha így is történt, segít-e a halott barátodon, amit műveltél? A töméntelen gaiszka? A mérhetetlen önsajnálat?

– Önsajnálat? – kiáltott dühösen Agulai.

– Mi más? Ha Kán Morgare élne, és látna téged, amint részegen fetrengesz a sátradban, miközben a többiek harcolnak, vajon mit mondana akkor?

183

Agulai dermedten meredt maga elé. Nem tudott válaszolni.

– A küldetés, amit Apshar ruházott rád, talán valóban a feloldozás lehet bűneid alól, fiam!

– Talán igen...

– Dönthetsz másként is. Sokaknak ennyi szabadság sem adatik meg! De ha vállalod, hogy te leszel a Kard Hordozója, tudnod kell: számtalan veszély leselkedik majd rád, míg Fehértoronyba érsz! – intette fiát Anács kalud. – Apshart követték, mert sejtették, hogy miben mesterkedik! Bizonnyal várni fognak rád is, ahogy a Holdtenger kö-

zelébe merészkedsz! Óvatosnak kell lenned, bármerre jársz!

Agulai bólintott. Hát persze. Aztán biztatóan anyjára mosolygott, s lassan feltápászkodott. Feje csaknem a fák ágas-bogas ágáig ért: a rengeteg mintha élő folyosót alkotott volna a sebes vizű patak köré, hogy a víz e zöld barlangon siethessen a Duna felé.

Agulai lehajolt, s egy fehérre csiszolt kavicsot emelt fel a sekély mederből. Kicsi kődarab volt: néhány száz év kellett volna csak, s a víz talán semmivé csiszolja, mintha sohasem lett volna ott. A fakoronák közt áttűző napsugárban méricskélte a fehér követ.

– Ez a kő én vagyok!

– Ne hidd! – Anács kalud is feltápászkodott a földről, s fia mellé lépett. – Mert ez a kavics sohasem tudná megváltoztatni a patak irá-

nyát!

Agulai most először mosolygott szívéből. Zsebébe süllyesztette a követ, aztán óvatosan felemelte Isten Kardját. Gondosan bebugyolál-ta a gyolcsba, amiben a sárkány barlangjában találta.

– Akkor jobb, ha máris indulok! – mondta. – Eleget pihentem, s már csak három napom van, hogy Fehértoronyba érjek! És Fehértorony messze van!

– Igaz, de nem leszel egyedül az úton! – mondta Anács kalud.

– Te is velem tartasz talán? – fordult hátra meglepetten a nomád. –

Nem hiszem, hogy ez...

– Dehogy! – nevetett az anyja. – Öreg vagyok már az ilyen kalan-dokhoz. Különben is, otthon a helyem, hogy vigyázzak sátrad mele-184

gére. És lesz egy kis elintéznivalóm a törzsek fejedelmével is. Megpróbálom rábírni a Hadak Urát, hogy nyújtson segítséget a dunavaiaknak! Nem lesz könnyű, de oly nehéz sem, mint a te feladatod!... Agulai! Az úton egy eleven kísértet vigyáz majd rád! – Anács kalud lehajtotta fejét, jelezve, hogy nem kíván többet elárulni Agulai kísérőjéről. A harcos jobbnak látta, ha nem faggatózik. Előbb-utóbb úgyis találkoznia kell ezzel az eleven kísértettel, ha együtt mennek Fehértoronyba...

Szívéhez szorította Isten Kardját, s elindult a patak mentén. Anyja követte.

A víz pedig engedelmesen vezette őket a Duna felé.

7.

Aligha akad szebb vidék Nomádia keleti fertályán, mint a Pilicsköröm-erdő környéke.

A szelíd, dimbes-dombos tájon, amely a Királyváros előtti lapály-tól húzódik vagy ezer nyíllövésnyi távolságra, ligetek, fényes rétek váltogatják egymást. Nyoma sincs ezen a vidéken falunak vagy vá-

rosnak: mintha a Dunavából érkező, gyanútlan utazó egy elhagyatott, ember nem lakta vidékre érkezne. No persze Dunavából hosszú-

hosszú esztendők óta nem lépte át a határt senki, legfeljebb pár nyíl-lövésnyi mélységben, bízva szerencséjében, hogy még véletlenül sem botlik nomád lovascsapatba.

Pedig a természet itt igen nyájas arcát mutatja a jövevénynek: a fa oly zöld és kövér, mint sehol másutt Pannóniában, a fák koronái oly terebélyesek és egészségesek, mintha varázserejű gyökerek kötnék őket az elapadhatatlan, föld alatti forrásokhoz. A föld pedig oly dús és termékeny, mint a legjobb cumanei szántók földje.

Mégsem töri fel senki ezt a gazdag, fekete rögöt, nem vet bele bú-

zát, sem kölest, sem árpát, nem ültet aranyosan csillogó szemű szőlőt és nem futtat habzó sört adó komlót a lankás domboldalakra. E föld az Apphony nemzetségé századok óta már.

185

Határvidék.

Voltaképpen azon kevés földsávok egyike Nomádiában, mely alkalmas lenne művelésre. De a nomádok éppen itt nem termelhetnek élelmet maguknak, pedig de szívesen megtennék!

Korábban, amikor a dunavai királyok lovagjai még gyakorta kitörtek Királyváros falai közül, hogy zaklassák a letelepedett nomádokat, állt még itt néhány falu. Földművesek is éltek ott, de az állandósult portyák hamar elnéptelenítették az apró településeket. Pedig a dunavai királyok talán többre jutottak volna, ha meghagyják őket há-

borítatlan nyugalmukban. A földet szántó, juhot és kecskét tartó no-mádok ugyanis egytől-egyig keresztesek voltak e vidéken, s életmód-jukban inkább hasonlítottak a dunavai fehér magyarokhoz, mint az Apphony nemzetség fekete magyarjaihoz, akiket éppen kegyetlensé-

gük és vérszomjasságuk okán telepített e földre a Hadak Ura.

Tény, hogy a Pilicsköröm-erdő környékén a pompázatos völgyek-ből eltűntek a falvak. Lakóik elvadultak, visszatértek a törzs többsé-

gének nomád életmódjára, s rabolták, fosztogatták a dunavaiak határ menti falvait, amikor csak tehették.

Az pedig, hogy a nomádok birodalmában kevés termőföld akadt, véres háborúkra adott okot szomszédaikkal, s már a múltban is jóvá-

tehetetlen bűnök elkövetésére kényszerítette az itt élőket. Ó igen, er-ről ékesen vallana Nomádia és Dunava egész története a kezdetektől, amikor a pannóniai hercegek véres háborúit g követően megindultak az első egyesítő harcok.

Így vagy úgy, az Apphony nemzetség földjén rég nem szántott, s vetett már senki. Az örökösen úton lévő nomád tumánok jórészt a Duna innenső felére átnyúló dunavai határ mentén táboroztak, s persze északon, a Duna mentén, attól a ponttól, ahol a stergomi erődnél ismét a nagy folyó jelölte a két ország határvonalát.

A varázslatos, békés táj azonban nem nyújtózott a végtelenségig nyugatnak. A Pilicsköröm-erdő csak szelíd kezdete volt egy áthatolhatatlan és gonosz rengetegnek, amit a nomádok soha nem neveztek igazi nevén, legfeljebb Fekete Vérterdőnek. Ez a forró levegőjű, foj-186

togató őserdő csaknem kettéosztotta hosszában Nomádiát itt keleten.

A Fekete Vérterdő irdatlan területét nem birtokolta egyetlen törzs sem, még a nomádoknak is tiltott földnek számított, ahová nem tehették lábukat.

Úgy vélték, hogy ha valaki venné a fáradtságot, és sokkal inkább a bátorságot, s a tiltás ellenére mégis nekivágna északon, hogy átkeljen rajta, végig a sötét, fénytelen és fullasztó rengetegben, a Holdtenger partja mentén, legalább tizenöt-húsz napi útjába kerülne, mire délen ismét kibukkanna belőle.

Azok közül, akik megpróbáltak behatolni a Fekete Vérterdőbe – s néhány nemzedékkel ezelőtt bizony még akadtak ilyen merész kalandorok –, csak igen kevesen bukkantak elő megint belőle. Mert ebben az erdőben nem voltak sem ösvények, sem utak, amit vándorok és kereskedők koptathattak volna.

Csak áthatolhatatlan, göcsörtös ágakat eresztő idegen fák nőttek benne, melyek között a rothadó aljnövényzet ingoványos és sűrű, gyilkos gázokat eregető mocsarat takart. A fák, melyek megéltek itt, hihetetlenül hosszú, s szinte acélerős gyökereikkel eleven karmokként kapaszkodtak a föld lelkébe. De más, csúf és gonosz növények is nőttek ebben az erdőben. Emberfia közöttük alig juthatott előre anélkül, hogy a rengeteg valamelyik teremtménye szemet ne vetett volna rá.

Egy napnál tovább még azokban a hősies időkben sem töltött többet senki a Fekete Vérterdőben, kivéve talán Zabort, Trencen mohó rablóhercegét, akit merész útját követően persze hősként ünnepeltek.

De ki is merészkedett volna ebbe az embertelen őserdőbe? Egészen keleten, a Duna innenső partján volt ugyan egy keskeny, füves föld-sáv, melyen a nomád lovasok néha-néha végigvágtattak, de csak akkor, ha a túloldali, ellenséges mozgolódást fenyegetőnek találták.

Azon a vidéken, a Garoj folyócska a Dunával is összekötötte a Fekete Vérterdőt. A túlparton már a Delebát kietlen sivatagja sárgállott arrafelé. A Garojtól délre végeláthatatlan térségekig nyúlt az erdőtenger, azon túl pedig egészen a Dráváig a Vászoly nemzetség földjei 187

húzódtak.

De térjünk vissza északra, arra a vidékre, ahol véget ér a Királyvá-

rostól húzódó termékeny, szépséges, völgy vidék. Az Apphony nemzetség harcosai a Pilicsköröm-erdő déli vonaláig portyázhattak, ahonnan nem messze, északnyugatra egyetlen sátorvárosuk, Lel, avagy ahogy ők nevezték: Lél állt.

Lélt erdők övezték, de vagy kilencven nyíllövésnyire az Apphony törzs központjától északra már csak a füves őspuszta terült el. Olyan, többnyire sík vidék, amilyen amúgy Nomádia jelentős részét is borí-

totta.

Lélből gyakorta útra keltek nomád lovasok a környékbeli területek ellenőrzésére. Így szinte naponta ellovagoltak a Pilicsköröm-erdő keleti szegélyéig, hogy kikémleljék, nem közeledik-e dunavai támadó-

csapat a sátorváros felé?

Azon a napon, melyen odaát, a Duna túloldalán, Kaduz mezején odaveszett a dunavai sereg, az Apphony törzs horkája, Obaksan a szokásosnál kétszer több ifjút küldött ki Lélből, hogy ellenőrizzék az erdő peremét. Gyanakvása nem volt alaptalan.

Kelet felől ugyanis, nem sokkal napnyugta előtt idegen lovasok bukkantak fel a dombok hajlatában. Három lovat ültek meg öten, s igen sebesen haladtak a nomádokat rejtő szélső fák felé.

Az Apphony nemzetség ifjú harcosai parancs nélkül is, szinte egyszerre helyeztek nyílvesszőt íjaik húrjára.

8.

Zolta vette észre először, hogy az erdőből figyelik őket. Mivel éles szeme nem szokott az ilyen zöldellő erdőségek sűrűjéhez, nem tudta pontosan megállapítani, mennyien bújhatnak meg a fák takarásában.

Óvakodva minden feltűnően gyors mozdulattól, a ló nyakát verdesve lépésre fogta az állatot. Aztán intett a többieknek is.

Mivel hátasaik sem voltak már éppen frissek, Felice és Ayzaz gondolkodás nélkül követték példáját.

188

Zolta óvatosan csuklójára tekerte lova kantárszárát, felkészülve minden eshetőségre.

– Kilencen vannak... – mondta halkan Felice, aki most szinte egyvonalban haladt vele. Hangja színtelen, már-már fakó volt, mintha csak azt állapította volna meg, hogy a felhők igen kékek, vagy a fák törzse feltűnően mohos errefelé.

A delebáti rápillantott, de a ruád lány még csak nem is nézett az erdő irányába: lehajolt nyergében, s éppen Toba lábát igazgatta a kengyelvas mellett.

– Biztos vagy benne? – Zolta igyekezett hasonlóan nyugodt maradni, de attól tartott, hogy hangja megremeg, ezért az utolsó szó vé-

gét elharapta.

– Egészen biztos. Célba vettek bennünket!

Ayzaz, aki néhány lépéssel előttük járt, zavartan emelte fel kám-zsás fejét. Valószínűleg mélyen gondolataiba merülhetett, mert olyan furcsán tekintgetett hátra, mintha még sosem látta volna alkalmi úti-társait. Felice azonban nem zavartatta magát, és felegyenesedve nyergében hosszú, ébenfekete haját kezdte fésülni ujjaival.

– Lőtávolon belül vagyunk – mondta. A nyeregben szendergő

Toba ebben a pillanatban riadt fel. Jól viselte az ügetést, sőt, a vágta alatt is képes volt órákon át szunnyadozni a lány karjai között. De Felice szavai azonnal észhez térítették. Álmosan megdörzsölte szemét, és azt kérdezte:

– Hol? Milyen lőtávolon belül vagyunk?

– Ha most hirtelen megfordulnánk – folytatta Felice lendületesen, és megcirógatta Toba kerek arcát –, pillanatokon belül kikerülhetünk a nyílvesszeik köréből.

– Hozzám beszélsz? – kérdezte Toba.

– Nem lenne rá időnk. – Zolta gondterhelt arcot vágott, ahogy fé-

lig kitekeredve a nyeregben, elérkezettnek látta az időt, hogy Morfajet ritka kóchaját kezdje rendezgetni a terebélyes, vörös fejtetőn.

– Mi a fenét csinálsz? – mordult rá a gnóm csöppet sem barátsá-

189

gosan. Bosszús volt, mert nem szokott a lovagláshoz: szinte minden porcikáját megtörte, meggyötörte az út, mióta elhagyták Királyvá-

rost. Most meg, mindennek a tetejébe a haját kezdik fogdosni!

– Maradj nyugodtan! – sziszegte Zolta, de ezúttal egy megértő

mosolyt is mellékelt a gorombasághoz. – Amint megfordítanánk a lovakat, azonnal nyílvesszőt röpítenének a hátunkba! – tette hozzá, s mivel éppen befejezte Morfajet hajának átrendezését, biztatóan meg-paskolta a gnóm fejét.

– Akkor mit csináljunk? – Felice úgy ásított, mintha nem is érde-kelné a delebáti válasza. Pedig nagyon is érdekelte, egyedül csak az volt a baj, hogy Zoltának nem volt egyetlen ötlete sem. Azon törte a fejét, vajon mit vennének a nomádok barátságtalanabb gesztusnak: ha úgy tennének, mintha észre sem vennék őket, vagy ha integetve feléjük indulnának, esetleg ha mégis inkább megpróbálnának elillan-ni a környékről?

Nem sok idő maradt eldönteni, mert lépésről lépésre közelebb értek az erdő széléhez. Ebből a távolságból már a legügyetlenebb no-mád is eltalálta volna nyergének bronzgombját.

Felice sürgetőn rápillantott, de ekkor Ayzaz sietett a segítségükre.

– Maradjatok nyugodtan – mondta. – Nagyon jól tudják, hogy észrevettük őket. Egyetlen utazó sem viselkedik úgy, ahogy ti.

– Kiről beszéltek? – kérdezte Toba. – Van itt valaki rajtunk kívül?

– Ne ijedj meg, kérlek! – Felice igyekezett minél nyugodtabb hangot megütni. – Nomádok rejtőznek a fák mögött!

– Nomádok!? – sikított fel Morfajet, hogy feje a szokásosnál is jobban belevörösödött, s az imént szépen elrendezett kese hajszálai hirtelen az égnek meredtek.

– Remek! – suttogta Zolta. – Most már biztosan tudják, hogy tu-dunk róluk!

Igaza volt.

A fák közül, az árnyékból egyszeriben szikár harcosok léptettek ki. Ahogy a napfény arcukra esett, jól látszott, milyen ifjak még. A keleti nomádok nyári öltözetét viselték: ujjatlan bőrpáncélt, alatta 190

övvel összefogott barna, s fekete kenderruhát. Nadrágjukat magas csizmába gyűrték, melyen fényes sarkantyú díszelgett. A bőrpáncél fölé szélesen kibontott, zöld selyemkaftánt kanyarítottak, melyet csak fegyvertartó szíjaik kereszteztek mellükön. Ezüstös övükön bal oldalon szablyát viseltek, ami mellé íjtegezüket erősítették fel. Jobb oldalon nyíltegezük verdeste combjukat, no meg messze földön híres, veretes tarsolyuk, melyben tűzszerszámaikat tartották.

Mindannyian visszacsapó-íjat tartottak kezükben, a húrokra illesztett nyílvesszők egyenesen rájuk szegeződtek. Zolta jól ismerte e messze hordó íjakat. A nomád fegyverkészítők nem árulták ugyan el senkinek a titkot, hogyan munkálják meg a fát, amiből az íjat készí-

tik, azt azonban a delebátiak is eltanulták, hogyan kell szarvasínkötegekkel, esetleg finoman lecsiszolt szélű szarulemezek-kel megnövelni a fa rugalmasságát. Azt is ellesték az ebben igen nagy járatosságra szert tett nomád mesterektől, hogy az íjak végeit, ahová az inakat erősítették, és a legnagyobb kopásnak kitett középső

részt, ahová a nyílvesszőt illesztették, apró, tejfehér csontlemezekkel védjék. Azt mondták, ezek a csontlemezek, s a beléjük költöző szellemek adják az íj erejét.

Ha így is volt, arra azért szintén nagy gondot fordítottak, hogy az íjtest nagy részét különös gonddal összeválogatott, rugalmas bőrökkel vonják be. De hogy mely állatok bőrével, azt a vén Magop sem tudta kiszedni a Dunán átkelő, fával, lovakkal és tevékkel kereskedő

nomád kalmárokból. Ez az ő titkuk maradt. A bőröket sűrű, fekete pácban áztatták, amit állítólag vérből, nyírfa- és fenyőgyantából, Gelba-zsírból és bordó, preslavi borból kutyultak össze.

Shuboca mellett, egy harami karavánt kísérve Zolta összebarátkozott egy kelet felé, hargatai testvéreihez igyekvő, sebhelyes arcú no-máddal, aki megengedte neki, hogy kipróbálja a legendás visszacsapó-íjat. Azt mondta, az ő fegyverét az a Csete törzsbéli Boyta mester készítette, akinek az íjaival – a szóbeszéd szerint – bárki átlőhetett a világvégfalon túlra is. Ez persze talán nem is volt igaz, de tény, hogy a százesztendős íjas készítette íjakért sok száz ruád rúpiát megadtak 191

bármely délvidéki piactéren vagy szerájban. Zete fia azóta sem felejtette el azt a semmi máshoz nem hasonlítható érzést, ami akkor kerí-

tette hatalmába, amikor először kilőtt egy nyílvesszőt ebből az íjból, s látta eltűnni messze, a szemhatáron túl. Szinte érezte, ahogy megfeszülő karjának minden ereje ott suhan abban a vesszőben, s biztos volt benne, hogy ahol már nem is láthatta, még mindig óriási erővel csapódott a forró homokba, a mélybe fúrva acélhegyű fejét.

Éppen ezért nem moccant most.

A nomádok szemmel láthatóan nem most feszítették meg íjaikat, s ha ebből a közelből véletlenül megremegne bármelyikük keze, a ki-röppenő vessző bizonnyal áthatolna rajtuk, mintha csak szalmabábun hasítana keresztül.

Különös módon ezt sejthette Toba és Morfajet is, akik pedig bizonyosan nem ismerhették a nomád íjakat. Őket valószínűleg a harcosok arckifejezése győzte meg arról, hogy tanácsosabb nem ficánkol-ni.

A nomádok hasonlítottak egymásra: széles arccsontjukon megfeszült a bőr, szemük résnyire szűkült, ahogy az utazókat méregették.

Leginkább Ayzaz keltette fel az érdeklődésüket. Láttak már jó pár Hor-papot, de Gadur szolgái – ha útra keltek – csak egymás társasá-

gában rótták Nomádia rónáit és erdeit. Emberekkel nem szívesen kö-

zösködtek.

A nomádok minden bizonnyal azt hitték, bárki is bújik meg a szürke csuklya alatt, az bizonnyal csak álöltözetként viseli a köpenyt.

S éppen ez döbbentette meg őket. Hogy akad bárki is a világon, aki ezt merészeli tenni! S így szegődik emellé a jó kötésű delebáti, s a szemrevaló ruád leányzó mellé.

Amikor látták, hogy a feltartóztatott utazók ellenállás nélkül, engedelmesen várják, mi történik velük, kilencük közül heten leenged-ték íjaikat. Gyanakvásuk azonban nem lankadt egy pillanatra sem.

Vezetőjük, egy inas, széles mellkasú, varkocsba kötött hajú férfi lassan előreléptetett.

– Kik vagytok? – kérdezte. – Mi dolgotok itt?

192

Felice gyorsan Zoltára pillantott, jelezve, hogy jobb lesz, ha ezúttal ő beszél.

– Felice cel Arcsak a nevem, a vándorló ruádok közül! – mondta, s a béke jeleként felemelte jobbját, kitárta tenyerét. – Semmi rejte-getnivalóm az Apphony nemzetség fiai előtt! Legyetek üdvözölve, mindannyian!

A nomádok összesúgtak. Tetszett nekik a lány bátor hangja.

– Elárulnád a társaid nevét? – kérdezte az inas harcos.

– Hát persze! Ez a férfi itt Zete fia, Zolta, a delebáti fehér magyarok közül.

– Kinek a törzséből?

– Ráge zsupa népéből! – vágta rá mogorván a lány helyett Zolta. –

A kunhalmok vidékéről, ahol...

– Ismerjük Ráge népét, tudjuk, hol állnak jurtáitok! – vágott közbe a nomádok vezetője türelmetlenül. – Ráge embere volnál? Aki fia Zobornak, a látónak?

Zolta elképedt.

– Igen, így hívták Ráge apját...

A nomád bólintott, s Tobára pillantott.

– S ki ő? – kérdezte.

– Árva. – Felice minden női fortélyát bevetette, hogy hangja lágy és kedves legyen. – A vérszlávok csaptak le falujukra a Tisza mentén. Mindenkit elpusztítottak, csak ez a fiú maradt meg népéből.

A nomád bólintott, tekintete sötéten megvillant, amikor a vérszlá-

vokat hallotta emlegetni. Aztán Ayzazra pillantott, de nem kérdezett semmit. Hosszan vizsgálgatta a Hor-papot. Talán igyekezett a kámzsa alá látni, talán próbálta kitalálni, ki rejtőzhet a köpeny alatt, talán azt fontolgatta, megszólítsa-e...

Hogy mi járt a fejében, soha nem derült ki, mert Morfajet egészen váratlanul kikandikált Zolta háta mögül. Feje remegett, egérszemei rémülten csillogtak, ahogy a nomádokra lesett. S ekkor különös dolog történt.

Amint megpillantották, a harcosok felhördültek. Egy szót suttog-193

tak, amit Zolta és Felice nem értett, aztán lassan közelebb léptek a delebáti lovához.

Vezetőjük ügyet sem vetett Zoltára, csak a gnómot bámulta meredten, mintha jelenést látna. Karját ernyedten tartotta teste mellett, s úgy tűnt, mintha a Holdtenger fantomjainak anyját látná maga előtt.

– Kalmár! Kalmár! – kiáltotta, amint Morfajet mellé ért. – Kalmár!

Morfajet olyan kicsire húzta össze magát, amilyenre csak tudta.

Zolta érezte, hogy úgy reszket mögötte a nyeregben, akár a kocso-nya. Abban a pillanatban azonban nem hibáztatta emiatt.

– Kalmár! – ismételték a nomádok, s arckifejezésük valami egé-

szen rendkívüliről árulkodott.

– Ő a barátunk! – mondta bizonytalanul Felice, de a nomádok ügyet sem vetettek rá. Lassan a többiek is odamentek, körbefogták Zolta lovát, és áhítatosan bámulták a gnómot. Morfajet nem mert rá-

juk nézni. Görcsösen kapaszkodott Zolta derekába, aztán váratlanul fütyürészni kezdett.

A nomádok vezetője meglepetten hátrált egy lépést, de arcára csak akkor ült ki igazi döbbenet, amikor a gnóm rázendített a „Három patkányból sütök ma vacsorát...” kezdetű, Füstbugyorban oly népszerű dalra.

A harcosok megint felhördültek.

De Morfajet már végképp nem zavartatta magát: a félelem való-

színűleg csaknem az eszét vette. Amikor ahhoz a strófához ért, hogy

„Még egy roska, még egy béka, legyen sült hal még két véka”, óvatosan kilesett Zolta hóna alatt.

– A barátunk egy kicsit zavart ma! – magyarázta Felice. – Nézzé-

tek el neki, kérlek, nehéz napunk volt!

A nomádok vezetője ünnepélyesen bólintott, aztán a lányhoz fordult:

– Apphony nemzetsége mélyen tiszteli a kalmárok népét! A mi földünkre egyedül ők szállíthatnak azokból a borokból, amelyek Dunava földjén teremnek! – mondta. – Egyikőtök sem dunavai, tehát 194

nem vagytok ellenségeink! Áruljátok el, merre tartotok?

– Fehértoronyba – vágta rá Ayzaz csöndesen. Most szólalt meg először. Eddig mintha nem is foglalkoztatta volna különösebben a nomádok jelenléte, mintha teljesen gondolataiba mélyedt volna. A harcosok széles mellkasú vezetője gyanakodva felé pillantott.

– Oda nem mehettek! – mondta mogorván. – Az a tiltott földön van, a Fekete Vérterdő mélyén!

– Tudom – válaszolta Ayzaz.

– S te ki vagy? – A nomádok vezetője szablyája markolatára csúsztatta kezét, miközben intett társainak, legyenek résen. – Az öl-tözéked Hor-papra vall, ám... nem lehetsz Gadur szolgája!

A nomádok lassan megfeszítették íjaikat: most minden nyílvessző

a Hor-köpenyre meredt. Ayzaz nem válaszolt, szürke kezei nyugodtan markoltak lova gyeplőjét. Egy pillanatig sem érezte veszélyben magát, pedig lehet, hogy ezúttal kissé elszámította magát. Mielőtt azonban Zolta ujjai elérték volna szaifja markolatát, egy reszelős, vékony hang harsant:

– Ő a segédem!

A nomádok nem hittek a fülüknek.

– Mit néztek? – Morfajet igyekezett dühösen rikácsolni, s kezével fenyegetőn kalimpált az íjászok felé. – Ő a legjobb borkóstoló Pannóniában! A jobb kezem! A segédem! A pénzszámolóm! A...

– Elég lesz, Morfajet! – mondta halkan Felice.

– Valóban hozzád tartozik? – kérdezte összeszűkült szemmel a nomádok vezetője. – Valóban a te embered?

– Hogyne! – Morfajet gondterhelten ráncolta a homlokát, de saj-nos túlságosan remegett ahhoz, hogy mindkét kezével elengedhesse Zoltát így azonban csak fél kézzel fenyegethette meg a nomádokat. –

Hát hányszor mondjam még? Szokása szürke köpenyben utazni, eny-nyi az egész! Van még kérdésetek?

– Kalmár! – mondta zavartan a harcos. – Elárulnád, mi dolgotok az Apphony nemzetség földjén? Nincsenek szekereitek, nincsenek hordóitok! Pedig Lél vermeiben már alig akad abból a nagyszerű

195

garamiai nedűből, ami...

– Hogy lennének hordóink? – rivallt rá Morfajet, s egy kicsit ma-ga is megrettent tulajdon hangja élétől. – Amikor a vérszlávok elpusztították az összest! Mindet!

A nomád hátrahőkölt. Aztán homlokát ráncolva a többiekre pillantott.

– Az lesz a legjobb – mondta –, ha velünk jöttök Lélbe! Obaksan horka majd eldönti, mi legyen a sorsotok!

– Ó, erre semmi szükség! – kiáltott fel Felice izgatottan. – Nem szeretnénk zavarni a nagy tiszteletű horkát. Inkább folytatnánk utunkat, ugyanis igen sürgős tennivalóink akadtak délen, ami ugye, már nem az Apphony nemzetség földje!

– Különösen viselkedtek – mondta erre a nomád. – Ne vedd sér-tésnek szép hölgy, de attól tartok, hazudtok valamennyien! Különö-

sen ez a... – Ayzazra sandított – ez az ember gyanús nekem!

A Hor-pap egykedvűen vállat vont.

– Fehértoronyba kell mennünk! – ismételte színtelen hangon. –

Elárulnád, merre jutunk rövidebb úton oda? Az írdesi dombok felé, vagy ha egyenesen átvágunk a Pilicsköröm erdőn?...

A nomád zavara fokozódott. Agyában lassan körvonalazódott valami megfoghatatlan gyanú, de ennek csak az adta tanújelét, hogy szablyája félig kihúzódott hüvelyéből.

– Miért viseled ezt a szürke köpenyt? – kérdezte bizonytalanul. –

Ilyet csak...

– ...esetleg a nyersladonyi suhatag felé?...

Amint a nomád lova mellé lépett, Ayzaz kámzsája alatt hirtelen felizzottak a vörös szemek: a harcos bőrére rőt árnyék vetült, szembogarában a lovas tekintetének izzása tükröződött. De össze sem rezzent, csak ádámcsutkája ugrott nagyot. A többiek is igyekeztek meg-

őrizni méltóságukat, sőt, még íjaikat sem eresztették le.

A nomád néhány pillanatig tétovázott. Tekintete a szép ruád lány, a tiszta pillantású, erős karú delebáti férfi és a hatalmas fejű, ám an-nál apróbb termetű kalmár közt cikázott ide-oda.

196

Ayzaz magában elcsodálkozott: kevesen képesek ellenállni különleges hatalmának úgy, mint ez itt.

A nomád nyelt még egy nagyot, aztán a Hor-pap irányába fordult, s ezt mondta, miközben visszacsúsztatta szablyáját hüvelyébe.

– Én a nyersladonyi suhatag felé indulnék, ha üldöznének. Márpedig benneteket üldözni fognak. Kötelességem beszámolni rólatok Obaksan horkának, s avégett már fájjon az ő feje, hogyan dönt: utá-

natok küld-e néhány harcost, vagy hagy utatokon békével. Számol-notok kell mindkét lehetőséggel!

– Köszönjük jóindulatodat! – sóhajtott Felice. – Remélem, nem ta-lálkozunk ellenségként!

– Ha dél felé haladtok, s valóban Fehértorony a célotok, akkor nem Apphony nemzetsége lesz a ti ellenségetek, hanem Gadur! – A nomád intett embereinek, hogy szedelőzködjenek. – Ám ha a horka úgy dönt, hogy nem haladhattok keresztül földünkön, akkor követni fogunk benneteket, amíg csak el nem tűntök a Fekete Vérterdőben.

– Milyen messze találjuk ide a suhatagot? – kérdezte Zolta.

– Mire a hold a fák fölé ér, eléritek! Ott letáborozhattok, s megvárhatjátok a hajnalt. Ne gyújtsatok tüzeket! S mielőtt a nap felkel, igyekezzetek tábort bontani, mert hosszú, s veszélyekkel teli út vár rátok a Pilicsköröm-erdőn át.

Zolta megragadta a gyeplőt, s elindult. A Hor-pap és Felice követték.

– Mondd meg, kérlek – kiáltott utána a nomád –, ha találkozol Ráge zsupával, hogy Harum fia, Horgos Gál üdvözli őt! Tudni fogja, ki vagyok! És... az Öregisten vigyázzon rád is, szép lány!

Felice visszamosolygott rá. Aztán gyorsan megsarkantyúzta lovát, s ügyelve, hogy Toba le ne essen a nyeregből, átvette a csapat vezetését. Végigügettek a nomádok előtt, s eltűntek a Pilicsköröm-erdő

első fái mögött, azon az ösvényen vissza, amelyen a Lélből kelő őrjá-

ratok haladnak nyugatról kelet felé.

Ayzaz hamarosan visszasüppedt gondolataiba, mintha semmi sem történt volna, s különösképpen fáradtnak tűnt. Egyedül csak Morfajet 197

nem tért napirendre az iméntiek fölött. Zolta egészen napestig hallgatta, amint a gnóm elszontyolodva dudorássza a „Három patkányból sütök ma vacsorát” refrénjét.

Akkorra azonban hideg lett, és az erdő sűrű fallal kerítette körbe őket.

Morfajet jobbnak látta, ha elhallgat: fejét Zolta hátába fúrva, két-ségbeesetten kapaszkodott a delebáti övébe. Békés, füstbugyorbéli háza rémlett fel előtte, valahányszor felrikoltott valami a fakón túl.

198

V. fejezet

A KULCS

1.

Mind mélyebbre hatoltak a Pilicsköröm-erdő rengetegébe. Azonban hamarost sötétség ereszkedett alá, így akaratlanul is visszafogták az iramot. Vigyázniuk kellett, nehogy lovaik elbotoljanak az ösvényen keresztbe nyúló, göcsörtös ágakon. Az erdő különös változáson ment keresztül az éjszaka közeledtével.

Amikor szürkülni kezdett, a büszke tölgyek között még illatos gímpáfrányok és szedercserjék hajladoztak a fák között. A mohos törzsekre, s az iszalaggal átszőtt, terebélyes csellebokrokra bíborleve-lű vadszőlő- és barnálló vadkomlóindák kapaszkodtak. Az ösvény két oldalán fű zöldellt, a fák közt a vastag növénytakaróból halvány-sárga virágszirmok kandikáltak ki.

Aztán ahogy vastagodtak, s nyúltak az árnyékok, a páfrányok és szedercserjék helyett mintha eleven, fekete futóindák sarjadtak volna, a lovasok után nyújtóztatva csontvázszerű karjaikat.

A sötétség percről percre hízott az ősi fák közt, míg a nap végképp lenyugodott valahol messze előttük, túl a nomádiai jeges hegyeken, s a világvégfalon is. Lassan csak a halvány, szikrázóan hideg csillag-fény, s a Hold ezüstje világította meg az ösvényt előttük.

Ekkor már lépésben haladtak előre.

A lovak megrettentek az idegen szagoktól és árnyaktól. S ha úgy is tűnt, hogy végtelen csend ereszkedik rájuk, az erdő csak rövid idő-

re hallgatott. Ahogy az égboltra úszó Hold ezüstös fénye elárasztotta a fák nyüzsgő gyékényalját, a mélyben megpezsdült az élet. Az éji, vadászó teremtmények, az éber őrmadarak birtokukba vették a meg-

ürült csapásokat, az odvakból éhes állatok merészkedtek elő, s máris valami zsákmány után néztek.

199

A mélyből vad vijjogás, karrogás kelt, árulkodó sóhajtások szálltak, mintha a fák gyökerei közé kapart vermekből eredt volna gázfel-hő a rögökön keresztül. Zolta idegesen kapkodta a fejét, de Felice megnyugtatta. Ő ismerte a legtöbb hang forrását, s nem hallott semmi olyasmit, amitől valóban félniük kellett volna.

A delebáti hitt neki.

Az foglalkoztatta leginkább, mikor lenne célszerű letérni a nomá-

dok ösvényéről. Úgy sejtette, hogy a harcosok, akikkel találkoztak az erdő bejáratánál, északnak tartanak, s egy másik úton térnek vissza Lélbe. Ők tehát egy ideig még szabadon járhatták ezt az ösvényt, anélkül, hogy szembetalálkoztak volna egy másik őrjárattal. De nem áltathatta magát: előbb vagy utóbb búcsút kell mondaniuk az ös-vénynek, hogy délnek forduljanak.

A holdfény halványan világította meg a csapást előttük. A két oldalról benyúló gallyak és gyökerek undorító csúszómászóknak tűntek, a fejük fölött suhogó lombok alattomos suttogással kísérték minden léptüket. Feltámadt a szél is, millió levértallért rázva a sötétben.

Ahogy mind hosszabb utat hagytak maguk mögött e vadonban, úgy vált egyre barátságtalanabbá körülöttük minden.

Toba aludt el legelőbb. Fejét Felice gyeplőt tartó karjára hajtotta, s átengedte magát a ló ütemes ringásának. Egyre hűvösebb lett. Ha nem melegítette volna a lány teste, valószínűleg a nyugtató álom is messzire kerüli azon az éjszakán.

Aztán Morfajet követte példáját Zolta mögött, de a delebáti már nem is bánta. Jólesett végre, hogy a vadon teremtményeinek rikoltozásán kívül nem kell még a gnóm érdes énekhangját is elviselnie.

Ám szó mi szó, maga is elfáradt. Kimerítő utazás és harc állt már mögötte: ráadásul előző éjszaka le sem hunyta szemét. Elmosolyodott a sötétben.

Pihenni!

Nem mintha Morfajet házában sokat aludt volna azon az éjszakán, amikor megérkeztek a bűzös Füstbugyorba! Vagy még egy nappal előbb, Furtorony várában, amikor Thangar nádor történeteit hallgatva 200

szinte végigvirrasztották az egész éjszakát! Avagy még egy éjjel ko-rábban, amikor áttörtek a Révkaput körülvevő grakhur és vérszláv seregtesten! Netán a Delebátban, ahol a sivatag toportyánjainak tá-

madása riasztotta fel álmukból őket!

Lehunyta szemét. Az előző napok képei kezdtek kavarogni körü-

lötte.

Lángok csaptak fel csukott szemhéja mögött, s fülében az előző

nap csatájának fegyvercsattogása visszhangzott. Tudta, hogy ki kellene nyitnia a szemét, mert a végén elnyomja majd az álom, így, ül-tében, de aztán fáradtan arra gondolt, hogy csak még néhány pillanatig pihenteti, csak még néhány nagyon rövid... pillanatig.

Aztán elnémult körülötte az erdő. Mintha az éjszakai vadak hú-

zódtak volna tapintatosan távolabbra az ösvénytől, hogy ne zavarják neszeikkel. Egy fájdalomfoszlány a lába felől puha derékalj képét idézte fel agyában, de amikor ez is szertefoszlott, már nem érezte sajgó combjait és feszülő hátát sem. Bársonyos, fekete köd párnázta körbe tudatát.

Arra riadt, hogy hideg vízpermetet sodor arcába a szél, s valahonnan a közelből mély, átható dübörgés tör utat felé. Egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy ez is a képek nélküli, hangfoszlányokban úszó álom része-e, vagy valóban hallja. S abban sem volt biztos, hogy kinyitotta-e szemét, csak éppen a Holdat takarja lassan kúszó, éjsötét felhő, vagy továbbra is varázserő zárja le szemhéját.

Aztán a Hold sápadt sugarai kibukkantak a fák koronái mögül, s megvilágították társai körvonalait. Mozdulatlanul, félig álomba me-rülve gubbasztottak lovaik nyergében. Felice előrebukó haja füg-gönykén takarta Tobát.

Ébren vagyok, gondolta Zolta. Ennek bizonyítékaként a magához térő Morfajet is a hátába mart göcsörtös karmaival, s mintha horgas orrát is megérezte volna abban a mélyedésben, melyet a gnóm fejé-

nek ékessége alakított ki gerince mellett.

Nem volt idő a sajgó tagokra. Egy másik görnyedt lovas léptetett mellé.

201

– Megérkeztünk. Ez a nyersladonyi suhatag – mondta. – Letáborozunk.

Ayzaz hangja sokkal frissebbnek tűnt, mint azt bármi indokolta volna. Zolta nem törődött ezzel, egyetlen vágya volt csak: lecsúszni a ló hátáról, nyergét a feje alá hajítani, s eldőlni egy fa törzsénél, bele a puha mohába, avarba.

És aludni...

Félálomban tértek le az ösvényről, s vergődtek át a fák között.

Zolta utólag sem emlékezett, hogy néhány percig vagy óráig botorkáltak-e lovaikat vezetve a sötétben, mire elértek a zsebkendőnyi tisztásra, melyet szinte minden oldalról magas sziklafalak öveztek.

A monoton dübörgés itt már minden mást elnyomott. A holdfényben habzó, kristálytiszta víz csillant: alázúdult valahonnan a magasból, le a sziklafalon, s tavacskába gyűlt a tisztás végében.

Egyikőjüket sem zavarta a víz robaja: a suhatag melletti friss levegő azonban kicsípte szemükből az álmot. Mire lemálháztak lovaik nyergéből, s letelepedtek a szélső fák alá, Tobán kívül egyikük sem volt különösebben álmos. Előszedték a nyeregtáskákban magukkal hozott elemózsiát, aztán falatozni kezdtek.

Nem szóltak egymáshoz.

A vízesés moraja éppen elegendőnek bizonyult, hogy nyugtalan gondolataikat lekösse. Amint befejezték vacsorájukat, lehevertek a fák tövébe, s magukra terítették a nyergek alól kihúzott tótakarókat.

Hideg volt, ha nem is csontig hatoló. A levegőben vízpára szállt, de a holdfényben ezüstös ködfátyolnak tűnt csupán.

Eltelt egy óra, mire Zolta lassan elszenderedett. De nem volt ez igazi álom. Ayzaz térdeit felhúzva a legszélesebb törzsű fa alá kuco-rodott, kámzsáját mélyen az arcába húzta, s szinte mozdulatlanul vár-ta, hogy elmúljon az éjszaka, s folytathassák útjukat.

A többiek csöndben üldögéltek sokáig a földön, hátukat a mohos törzseknek vetették, s megtörten nézték a tisztás fölött ragyogó csil-lagokat. A szikrázó fénypontok nyugtalanul villóztak a tavacska kristályvízében...

202

2.

Talán éjfél lehetett, amikor Morfajet felnyögött. Felice, aki azt hitte, a gnómot elnyomta az álom, csodálkozva pillantott az összetört teremtményre. Morfajet egészen lehangoló látványt nyújtott a halvány holdfényben.

Apró egérszemei alatt vörös ráncok barázdálták arcát, mély, betegesen sötétlő árkokkal, melyek előző nap még nem látszottak. S

mintha domború homlokán is különös foltok jelentek volna meg: jeges, kék foltok, amit csak nagyon hideg helyen szerezhet az ember.

Gyér kecskeszakállának szálai szánalmasan kunkorodtak keskeny ál-lán, az arca közepén tornyosuló orrhegy pedig vörösen csillogott. A lány végigmérte rongyos gyolcsait, szánakozó pillantást vetett a vacogó teremtményre, aztán hirtelen ötlettől fogva saját takaróját nyújtotta Morfajet felé.

– Mit akarsz? Hagyjál! – förmedt rá a gnóm.

Felice meglepődött, homlokán néhány dühös ránc futott össze, de aztán csak nyelt egyet, és odahajította a pokrócot a gnóm lábához.

– Elnézést! Azt hittem, fázol!

– Na és, ha fázok? Arruhh! Mi közöd hozzá, ruád?

A kalmár éles, rikácsoló hangja visszhangot vetett a suhatag szikláin. Felice aggódva az alvókra pillantott.

– Felébreszted őket, ostoba!

– Na és? Hagyj békén!

– Csak segíteni akartam!

– Nincs rá szükségem!

– Többet nem fordul elő!

A gnóm egérszemei szikrákat vetettek, de aztán hirtelen kinyúlt, felkapta a takarót, és krákogva maga köré csavarta. Szemmel látható-

an jobban érezte magát a melegben. Felice letelepedett egy fa törzsé-

hez, és samsírját kezdte tisztogatni, közben pedig lapos pillantásokat vetett a gnómra.

– Ugye, azt akarod mondani, vakarcs, hogy köszönöm!?

203

– Vakarcs?

Morfajet talpra szökkent, és fenyegetően megindult a lány felé.

– Hálátlan teremtés! Vakarcs? Én?

– Mit akarsz, Morfajet? Verekedni vagy vívni? – kérdezte Felice szenvtelen hangon, miközben megcsillogtatta samsírja pengéjét kettejük között.

Morfajet megtorpant, köpött egyet oldalra, és felemelt fejjel visz-szaindult fekhelye felé.

– Örülök, hogy segíthettem! – dünnyögte Felice, aztán visszacsúsztatta fegyverét hüvelyébe. Kimerültnek és ingerlékenynek érezte magát, talán még arra is képes lett volna, hogy valóban a kalmár torkának ugorjon.

Ennek nem szabad megtörténnie! Ismerte Morfajetet, gyermekkora óta. Ismerte gyengéit és azt a néhány erényét is, amivel rendelkezett.

A gnóm eközben elterült vackán, de rövidesen fészkelődni kezdett, mert minden porcikája sajgott a szokatlan lovaglás után, s a föld keménységét már nagyon régen nem tapasztalta meg.

De ahogy magára kanyarította a takarót, arra azért ügyelt, hogy legalább sarkaival a mellette heverő Tobát borítsa be.

Felice elmosolyodott magában. Mindeddig elképzelhetetlennek tartotta, hogy a gnóm ilyesmit tegyen, anélkül, hogy az érdekében állna. Igaz: Morfajet hosszú órákat töltött egy apró hordóban, összezárva Tobával. Azért az ilyesmi nem múlik el nyomtalanul.

– Morfajet... – mondta halkan, mert feltétlenül szükségesnek tartotta, hogy megszólítsa a gnómot. Az út eddigi szakaszán úgy bántak vele, mintha fölösleges teher volna, pedig nem tehetett róla, hogy magukkal kellett vinniük. Annál többet köszönhettek neki. –

Morfajet, hallasz?

Mordulás.

– Morfajet!

Dühödt mordulás.

– Mit akarsz megint?

– Semmit... Csak... Talán elmesélhetnéd, hogyan élted túl a koro-204

názó emelvény összeomlását! Toba nagyon aggódott miattad!

– Toba jó! Jó a vakarcshoz!

– Ne haragudj! – Felice hangjában őszinte megbánás csengett. –

Mi tagadás, én is attól tartottam, hogy a Dunába vesztél!

Morfajet bosszúsan a lányra sandított.

– Nem sokon múlott! Arruhhh! A korcs csaknem odaveszett!

Felice feltápászkodott, s miközben a gnóm mellé telepedett,gondosan eligazgatta rajta a takarót.

– Kérlek, mondd el!

– Fáradt vagyok!

– Ne kéresd már magad!

– Nincs mit mondanom. Különös dolgok vannak ott lent. Lent, a víz alatt! Förtelmes dolgok!

– Mondd csak el! – Felice biztatóan Morfajetre mosolygott. Ott ültek a Pilicsköröm-erdő legmélyebb rengetegében, a kristályvizű

nyersladonyi suhatag tövében, fölöttük pedig Nomádia csillagai ragyogtak. A vándorló lány megtanulta, hogy egy-egy érdekes történet időről időre visszaadhatja bizakodását a holnapban. S úgy sejtette, a kaland, amin Morfajet átment az előző éjszakán, bizonnyal izgalmas lehetett. – Na gyerünk! Hadd halljam! – ismételte meg, mert a gnóm csak tekintélyes orrát ingatta elutasítóan. – Hosszú az éjszaka, s ki tudja, mi történik velünk holnap! Halljuk!

– Fáradt vagyok! – nyafogott Morfajet. – Hagyj békén! Gondolni sem akarok azokra a szörnyekre! – Tüntetően hátat fordított Felicének, de nyomban fészkelődni kezdett takarója alatt. Úgy érezte, a legapróbb kavics, fűcsomó is élesen döf húsába, töredezett csontjaiba.

Felice szája csalódottan görbült le.

Ha nem, hát nem!

Elhelyezkedett maga is kényelmesen, fejét nyergére hajtotta, s nyitott szemmel a suhatag monoton dohogását hallgatta.

Hosszú percek teltek el így. Hallotta, amint Morfajet ide-oda hánykolódik a földön, sehogy sem találja a helyét.

– Találkoztam egy lánnyal... – mondta aztán váratlanul Morfajet 205

alig hallhatóan. Felice felkapta a fejét, egy pillanatra abban is kételkedett, hogy jól hallotta-e, amit hallott. Odafordult, de a gnóm most is a hátát mutatta neki. Ám hangja az előbb olyan furcsának tűnt.

Furcsának vagy inkább fájdalmasnak...

– Egy lánnyal?

– Odalent. – Morfajet nagy, kerek fején pár hajszálat kócolt a tisztáson végigsikló éjszakai szél. – Olyan... gyönyörű volt!

Felice felkönyökölt, s megigazította a takarót a gnóm töpörödött testén.

– Mesélj róla, kérlek!

És anélkül, hogy megfordult volna, Morfajet lassan beszélni kezdett. Tekintetét a suhatag csillogó vizébe mélyesztette, de a vízfüg-gönyön át egy másik, egy sokkal sötétebb, fenyegető víztömeget lá-

tott maga előtt...

3.

– Arruuuhh! Féltem! Nagyon féltem! Egyedül... a víz alatt!

– Toba elmesélte, hogyan úszott ki a hordódból.

– Igen... Toba megmenekült. Ez jó. És én örültem. Elég, ha a kis korcs pusztul el!

– Hagyd már ezt! Szóval egyedül maradtál...

– Arrruhhh! Jeges víz ömlött, csak ömlött! Be, mind a hordóba!

Én meg süllyedtem a mélybe! Aaarrrauuh, azt hittem, végem! Azt mondtam magamnak: Morfajet, nincs több üzlet!

– Nem tudsz úszni! Ugye, jól emlékszem, nem tudsz úszni!

– Jól! – fintorodott el Morfajet. – Nagyon jól. Aarrruh! Bámultam kifelé a kis kerek ablakon. Pfuj! Tocsogtam a hideg vízben. Figyel-tem, hogy közeledek a palota romjaihoz. Éppen annak a palotának a romjaihoz! A kupoláján a koronázási emelvény. A magas Kalmárös-vényre! Ismered a históriákat, amit arról a palotáról rebesgetnek!

Persze, hogy ismered, hisz’ gyerekkorodban azokkal ijesztgettelek!

– Igen, emlékszem! – mosolyodott el Felice. – Élénken emlék-206

szem rájuk!

– Romok közt a lények!

– Emlékszem...

– Hát persze, én is emlékeztem! Csak azt hittem, nincsenek! Hogy csak a históriákban vannak! Az eszembe tódult mind, ahogy a vízben ücsörögtem! Láttam közeledni a csontvázszerű oszlopokat...

Arrruuhh! De más romok is voltak ott, lányom! A kis korcs látta mindet!

– Hagyd már ezt a korcsot! Már elnézést kértem érte!

– Láttam mindent! – ismételte Morfajet. – Mindent, amit halandó nem láthatott, mióta a folyó elnyelte a partot. Sötét lyukak tűntek elő

a paloták árnyékában. S akkor már tudtam, hogy hamarosan felbuk-kannak... Mert tudd meg, hálátlan teremtés! Tudd csak meg, azok a históriák mind igazak! Aarrruuh, odalenn rettenetes teremtmények lakoznak! A halak is messzire kerülik azt a helyet! Gonosz, ártó lé-

nyek közelségét érzik ott!

– Miféle lényekét? – kérdezett közbe izgatottan Felice.

– Vízi emberek!

– Micsodák?

– Vízi emberek! Vízbe fúlt emberek! Holtak! Testük odalent él tovább. Ott lebegnek a vízen, meredt testtel úszkálnak a felszínen.

Arra várnak, hogy csapdába csaljanak! Várnak! Figyelek! Sok-sok gonoszság lakozik rothadó testükben. A víz színén lebegnek. A halá-

szok és a csónakosok meg gyanútlanul beemelik okét a csónakba.

Ezek meg a csónakot elsüllyesztik. A benne ülőket pedig leviszik az otthonukba. Le, a mélybe...

– Ugyan! – nevetett Felice. – Csak nem hiszel az ilyesmiben? –

Léteznek vízi emberek! – mondta hirtelen mellettük Toba.

A lány rosszallón húzta vissza a fiú testére a lecsúszott lópokrócot.

– Azt hittem, legalább te alszol!

– Eleget aludtam útközben. – Toba szomorúan Felice felé fordult.

– És Morfajet igazat mond! A Tiszában is élnek vízi holtak. Mifelénk vodnik a nevük!

207

– Úgy van, vodnik! Úgy is nevezik! Aááá! – Morfajet megreszketett, ahogy kiejtette a nevüket. – Rettenet!... Amikor a hordóm...

aaruuuh, jó kis hordó volt! Ugye, fiú? Mondd csak!

– Jó kis hordó volt – helyeselt engedelmesen Toba.

– Szóval... amikor lesüllyedt a palota romjaihoz, azt mondtam: Morfajet, vége! Meghaltál! Rossz üzletet kötöttél, tüsekalmár! Segí-

tettél, és most rajtavesztettél! Ott kuksoltam a hidegben és a sötétben, s a víz már a számig ért! És akkor jöttek! Jöttek a sötétből! Megpillantottam őket! Vodnikok! – Morfajet megreszketett, ahogy kiejtette e szót. – Meredten lebegték körbe a hordót! A testük csupa iszap és hínár! Bámultak be, várták, hogy kijöjjek! Ó, iszonyat!

– És mit csináltál akkor? – kérdezte remegve Toba.

– Hogy mit? Lecsuktam a szemem! Legalább látnom ne kelljen őket, míg megfulladok! De akkor, az utolsó pillanatban fény! Halvány fény, aranyló fény!

– Fény? Hol?

– A palota romjai közül jött!... De vajon jól láttam, válóban? Vagy képzelődtem? Erőt vettem magamon... Azt mondtam: Kalmár! Ostoba kalmár! Nézz ki! Nézz csak ki!... Kinéztem az ablakomon, de csak a halott vízi emberek néztek vissza rám üveges tekintettel... „Gyere ki!”, hörögték. „Gyere ki hozzánk!” Féltem! Arrruhhh! Nagyon féltem! De aztán összeszedtem minden bátorságomat. A víz akkor már átcsapott a fejem felett. Nem maradt más választásom: ott kellett hagynom hordómat! Ki kellett úsznom a vodnikok közé! Megtet-tem... Ellöktem magam, és kiúsztam. De utánam nyúltak: éreztem hideg érintésüket a bőrömön. Kapálóztam a vízben. Gondoltam: Morfajet, sohasem éred el a felszínt! Soha!... Csak vergődtem előre.

A vodnikok utánam. Jéghidegen áramlott felőlük a víz. Aztán hirtelen megpillantottam az aranyló fényt megint! A palotából jött! A fa-lából. Egy parányi ablakban pislákolt egy gyertyaszál. Egy gyertyaszál ott lent, a mélyben! Aarrruuh, reménység! Minden erőmet összeszedtem! Kapálóztam! Úsztam! Vergődtem!... Már-már elértem a falat, amikor hatalmas fekete árnyék suhant felém. Mint egy kiterjesz-208

tet szárny: valami irtózatos lény úszott el fölöttem! Fejem a falnak ütközött. Csaknem elvesztettem az eszméletemet. Kezemmel kitapo-gattam a fal mélyedéseit, de már izzott a tüdőm. Szemem előtt az éjfekete szárny. Azt mondtam magamnak: Morfajet, most valóban vé-

ged van!... Megragadta valami a vállamat! Fájt! Láttam, hogy egy zöld vodnik lebeg mellettem, s rám bámul! Kitéptem magam a kezei közül, s becsusszantam a fal alá. Arruuuhh! Egy sötét mélyedésbe.

Ez volt a szerencsém!... A palotarom alatt újabb fényfolt! Egy járatból jött! Kinyúltam, s éreztem, hogy talán elérhetem! Ismerhetsz, há-

látlan teremtés, a kis korcs remekül úszik!

– Morfajet, az előbb azt mondtad, egyáltalán nem tudsz úszni...

– Hát csak úgy nem is tudok, de hát... ha... ámbár... Aarrruuuhhh!

Most majdnem elvesztettem a fonalat! Légy szíves, ne vágj többet közbe, jó?!... Szóval elértem a peremet! Felúsztam rajta. Egy levegő-

vel teli kamra belsejében bukkantam ki. Szinte éreztem, hogy felszakad a tüdőm. Újra lélegezhettem! A fáradtságtól megbicsaklottak a karjaim, majd visszacsusszantam a járatba! Próbáltam kikászálódni, de gyenge voltam. Úgy értem, aarrrruuhh, erős voltam, csak éppen elfáradtam. Azaz, nem fáradtam el, csak...

– Folytasd már!

– Igen... Végre biztonságban éreztem magam. Balga kalmár! Odalentről váratlanul megragadta valami a lábamat. Sikamlós kezek! Hideg kezek a lábikrámon!... A vízi emberek utánam jöttek! Meg kellett küzdenem velük, s hidd el, hálátlan teremtés, ördögi erő szorult beléjük! De a kis korcs is erős! Ne vágj közbe!... Kitéptem magam a szorításukból, s felhúztam máskor oly küllemteli, ám akkor éppen szánalmas testemet a perem szélére. Ömlött rólam a jeges víz, eszelősen kapkodtam levegő után. Mit mondhatnék? Él is sötétült előttem a világ... De ahogy az oldalamra fordultam... Ó, végzet! Láttam, hogy a vodnikok lassan úsznak fel utánam! Hát már sosem lesz vé-

ge?... gondoltam. Nyomorult Morfajet! Én oktalan tüsekalmár!... Jöttek felém! Egyre csak jöttek! Egyikük feje már szinte elérte a peremet: üveges, sárga szemei bámultak rám, szürke haja volt... szürke 209

haja, mint medúza csápja a fehér arca körül.

– Igazán költői, Morfajet!

– Ne merj gúnyolódni velem, hálátlan teremtés! Ne merj! Tudd meg, sikoltottam a rémülettől! Én, a bátor!

Felice krákogott, de nem szólt semmit.

– Arrruhh! Bizony sikoltottam! De elugrottam a kerek járat szélé-

től. Nem tagadom, megijedtem egy kicsit. Illetve nagyon... Vagy mondjuk inkább úgy: éppen annyira, amennyire kellett...

– No és aztán?

– Ott volt az a csapóajtó! Visszalöktem, elzártam a zsilipkaput Ledöntöttem a nyikorgó, súlyos ajtót De azt hiszem, csak a hideg miatt reszkettem... Mondtam már, hogy hideg volt? A dördülés sokáig visszhangzott, mondhatom, rossz volt hallgatni! De legalább egyedül maradtam. Aaarruuhhh! Egyedül, a vízmélyi, kísértetlakta termekben. Akkor még fogalmam sem volt róla, hová jutottam...

4.

– Félhomályos termek voltak. Hosszú, nyúlánk ablakok, aarrrruh, mint a palotaváros legszebb termeiben. Halvány fény szűrődött kintről... No várj! Ezt szépen kell elmondanom! Mert gyönyörű volt, arrruhh, sosem láttam szebbet talán!

– Szebbet?

– Az ablakokon bejöttek a kék fénydarazsak és táncot lejtettek.

Ott vibráltak a poros márványköveken! Ez elég szép volt, nem? Írd majd le, lányom, amint teheted! Hogy is mondtam?

– Nem felejtem el Morfajet, de most beszélj tovább!

– Igen! Hát persze akadt ott más is... A sarkokban szunnyadó árnyak lestek... legalábbis én úgy éreztem. A csönd annyi, annyi rejtélyt őrzött! Mentem, egyik teremről a másikra. Drága bútorok mindenütt. Fehér lepellel takart, ósdi bútorok. Mintha csak arra vártak volna, hogy valaki leporolja már végre őket Felemeltem némelyiket és micsoda finom faragványokat tapinthattam! Micsoda munkák!

210

Mennyi-mennyi míves fajansz, ködporral lepett porcelán és drágakő!

Azt hittem, álmodom. De a testemről csöpögő víz rémisztő mintáza-tokat festett a márvány vastag porába. Aarrrruuuh! Amit láttam, az a valóság volt!... A falakat selymek és brokátok borították! De jaj, az enyészet kikezdte mind! A palota szobáiban teremtett lélek sem járt évszázadok óta. Talán, mióta a fél város a víz mélyére süllyedt! Közben az ostoba vodnikok bámultak az üvegen túlról. De ők kint voltak, én meg bent. A titkos járatokat nem találták meg... Kószáltam...

Egyik teremből a másikba. Átfagytam víztől csöpögő gönceimben...

Akkor... Hirtelen valami hangfoszlány ütötte meg a fülemet. Hát persze!... mondtam magamnak: ostoba kalmár! Ostoba! Ostoba! Ostoba!

Hisz’ nemrég sárgás fényt láttál pislákolni az egyik ablakban! Akkor élnie kell valakinek ebben az elátkozott palotában! Élnie, nem is olyan messze! Óvatosan lopakodtam hát tovább… Egyik szobában vaksötétség borult rám, a másikban kék fényhomály. Aztán mintha óriási akváriumba jutottam volna: az egész fal egyetlen, hatalmas üveg. A túloldalon a Duna. Mélység és titkok... A vodnikok követtek odakint Míg én teremről teremre haladtam, ők az üveg mögül figyeltek. Sárga tekintetükből kiolvastam, hogy nem adják fel, nem nyug-szanak, míg kézre nem kerítenek! Igyekeztem nem is nézni feléjük.

Ó, nem esett nehezemre! A palota megannyi elfeledett szépséget rejtett. Reggelig mesélhetnék nektek ezekről! De szeretnék néhány titkot megtartani magamnak. Csak arról beszélek, ami valóban fontos.

– Ki gyújtotta a fényt? – kérdezte izgatottan Toba. – Volt ott valaki, ugye? Egy rejtett szobában...

– Várj csak! – emelte fel göcsörtös ujjait Morfajet. – Csak szépen sorjában! Egymás után!... A kitárt, roskadozó ajtószárnyak hosszú folyosója végén aprócska kamrába jutottam. Már messziről láttam, hogy onnan jön a gyertyafény. De ahogy közeledtem felé, különös mód egyre kevesebb félelmet éreztem: a fény hívogatott, biztatott!

Azt suttogta: Menj csak! Menj, Morfajet! Odabent biztonságban leszel! Aaruuuuhhh! Ámde elkövettem egy hibát! S ez csaknem a vesztemet okozta... Ahogy elindultam e fény felé, egyszer csak meg-211

torpantam! Mohó vágytól hajtva visszafordultam. Gondoltam, Morfajet ha már itt vagy, szedjél össze néhány dolgot a leplek alól!

Tudjátok, csak úgy ezt-azt, amit magammal vihetek, jussak bárhová abból a kamrából... De ahogy megtorpantam, s hátranéztem, elszorult a torkom. A termek márványpadlója fölött homályos, elmosódott körvonalú teremtmények rebbentek ide-oda. Akkor már suttogásukat is hallottam a sötétben. Rólam suttogtak, az én nevem mondták... És én, botor lélek... csak ekkor vettem észre: összezárult mögöttem a sö-

tétség. Amerről jöttem, a táncoló kék fénypászmák helyén szurokfe-kete szobák üressége tátongott. És az árnyékokból csápok nyúltak ki a fény felé, bizonytalanul, engem keresve. Átkoztam magam! Hogy is hihettem, hogy e termek üresek, s nem lakja őket senki a végítélet óta! Hogyan lehettem ennyire ostoba! S főképp: miért álltam meg, miért nem menekültem, rohantam gondolkodás nélkül a fény felé?

Miért, én eszement kalmár? Miért?... Ekkor már a hátam mögött álltak. Morojok. A kereszteletlen holt gyermekek, kiket a vízi emberek magukkal ragadtak a mélybe a part menti házakból. A moroj rettene-tesebb a vízi embernél is! Ott álltak mögöttem, s ördögien vigyorog-tak rám... Gyermeki arcukat földöntúli gonoszig torzította el, s bőrük zölden vibrált. „Hová sietsz?” kérdezték, és kinyújtották csöpp kezü-

ket felém. Arrruhhh! És én rohantam előre, a fény felé. Nem néztem hátra többé. A folyosó végén, a kamrában... Berohantam... A kamrá-

ban... egy asztalon gyertya világított. Aranyló fény... Menedék...

Menedéket kerestem másamnak... A kamra nehéz ajtaját meg sem tudtam mozdítani.

– Mi volt még ott? Beszélj!

– Az asztalkán kívül csak egy szánalmas ágy állt. A falon meg egy roskatag polcot láttam. Nem volt hová bújnom. De ekkor egy angyali hang azt mondta: ,,Nem kell félned! Ide nem jönnek utánad!” Meg-dermedtem. Ki szólt? „Csak ne nézz hátra!” csilingelte a hang. „Soha ne nézz vissza, s akkor nem mernek követni a fénybe!”... Lassan megfordultam... És ekkor... Megláttam Őt! Az ágyban feküdt.

Arrruhhh! Az arca beesett volt, de így is a legszebb teremtmény volt, 212

akit valaha láttam nyavalyás életemben. Ó, igen, aranyszőke haj koronázta az arcát. Láztól piros arcát... Csillogó szemével mosolyogva rám nézett. És ahogy rám nézett, már nem féltem többé. Tudtam, hogy míg e gyertya fénykörében állok, s míg e varázslatos szemcsil-lagok tekintenek rám, nem érhet semmi baj. Arrruhhh! Abban a pillanatban... először életemben... szégyelltem, hogy ilyen vagyok...

ilyen rút... és...

– Ugyan! – vágott közbe Felice, s megérintette Morfajet vállát, de a gnóm lerázta magáról a kezet.

– Ezt úgysem értheted! – mondta szomorúan. – Hisz’ magad is szép vagy, tudod jól! De én akkor megsejtettem, mit érezhet a holdvirág, amely szemérmesen csak éjjel nyílik, és míg szirmait bonto-gatja a sötétben, búsan epekedik égi szerelme, a Hold fénye felé. De soha nem éri el. Mire jön a napfény, elpusztul. Ez a sorsa. És ez volt az én sorsom is... Az a lány... Rám emelte ragyogó kék szemét, orrá-

ra húzta a takarót, s csak mosolygott. Én pedig nem kerestem tovább menedéket magamnak, nyitva maradt az ajtó is, és bizonyos voltam benne, hogy a morojok nem merészkednek a küszöb közelébe sem!

Mert nem érhetnek közel ehhez a tündöklő lényhez, aki itt él magá-

nyosan e víz alatti, kísértetjárta palotában. Odaléptem mellé, de ahogy ránéztem, elöntött tulajdon rútságom keserűsége. El akartam fordítani az arcom. „Nézz rám, Morfajet!” mondta lázas hangján, és felemelte a fejem. „Te tudod, ki vagyok?”...kérdeztem. Alig hallottam saját szavaimat. Érted te ezt? A szívemben muzsikáló arany csengettyűk zsibolyogtak!

– Értem – bólintott komor arccal Felice. – Jobban értem, mint sejtenéd!

– No hát, akkor azt mondta nekem: „Hogyne tudnám, ki vagy! Hiszen el kellett jönnöd ide! S én már vártalak. A nevem Lorelei”...

Megfordultam, mert a roskatag polcra pillantott. Akkor láttam, hogy a gyertya fényében egy apró tárgy csillog, csaknem olyan fényesen, mint Lorelei szemének csillaga. Mintha álmomban járnék, tétován a polchoz léptem. A polcon egy aranykulcs hevert. „A tiéd!” mondta 213

Lorelei. Izgatottan felé fordultam: „Ó nem, nem az enyém, szép hölgy, hiszen sose láttam!” Elképzeltem, milyen ostobán nézhetek ki, ahogy ott rázom az otromba fejem e tündöklő teremtmény előtt. El-vörösödtem. „Én már vártam rád!” folytatta zavartalanul az angyali Lorelei. „Ez a kamra hajdan egy bölcs búvóhelye volt. Esztendőkön át itt tengette életét e palotában, mégis ezt a szobát szerette a legjob-ban. Ha erre járok, én is itt lakom. Hidd el, ha mondom: ezt a kulcsot ő hagyta itt neked!” „Nekem? Kérlek, szép hölgy, ne tréfálj velem!”

„Ó” csilingelt Lorelei nevetése. „Miért is űznék tréfát Morfajetből, ki egyetlen hordó gyomrában süllyeszti a gonoszt a Duna mélyébe!” Köhögés rázta meg, arca tűzbe borult. A szívem szakadt meg, ahogy láttam, hogy láz vacogtatja törékeny testét. „Ó, semmiség!” legyintett. „Csak azok a hideg áramlatok! Rendbe jövök, mire az égi tengerek vize megered lombhullás előtt! De itt van a kulcs! Vedd magadhoz, s vidd el! Lesz, ki tudja, mit nyit majd!” Értetlenül bámultam rá, de ujjaim önkéntelenül is a kulcsra fonódtak. „Higgy nekem!” mosolygott Lorelei. „Kérlek, higgy egy vilának!”

– Egy vila volt? – kérdezte elhűlten Toba, újra megszakítva Morfajet meséjét. – Egy vila?!

Ó, igen, ő tudta, mindig is tudta, hogy léteznek! Hogy is szól a re-ge? A Duna alatt van a tündérek régi birodalma – s az innen elnyúlt egészen a tengerig! Hát persze, kétség sem fér hozzá, Morfajet egy vilával találkozott!

– Az én házam alatt, a vízben csak puconyok laktak! – mormolta rosszallóan Morfajet. – Nem is sejtettem, hogy ilyen csodaszép leá-

nyok is lakoznak még mélyebben, a sötét vízben! Ó, ha sejtettem volna!

– Morfajet, te beszéltél egy vilával! – Toba izgatottan rázta a gnóm vállát. – Tudod te, milyen szerencsés vagy?! Van róla fogal-mad?

– Szerencsés? – Morfajet hangja elhalkult. – Szerencsés? Úgy gondolod? Hogy ezentúl úgy élek majd, mint a holdvirág, ami csak éjjel nyílik? Nem, gyermekem! Én nem láthatom többé a Holdamat, 214

mely beezüstözi a föld harmatát! Azt mondod, szerencsés?

Hallgatott egy darabig. Csak a suhatag vízzubogását lehetett hallani az éjszakában. A friss levegő most egészen megborzongatta őket.

– És aztán mi történt? – kérdezte Felice.

– Aztán? – A gnóm megrántotta vállát. – Aztán, ahogy elvetni a kulcsot és a zsebembe süllyesztettem, ellenállhatatlan álmosság tört rám. Semmi mást nem szerettem volna, csakhogy odatelepedhessek Lorelei ágyának lábához, és gyönyörködhessem a fényben, amit az arca sugároz. Szelíd tekintetében... – A gnóm hangja egyszeriben el-csuklott. – De elnyomott az álom. Elnyomott engem, átkozott bolon-dot! Fejem a lábára hajtottam, s néhány szempillantással később már aludtam... Ó kárhozat!

– És aztán? – türelmetlenkedett Toba.

– Amikor felébredtem, Lorelei szelíden aludt. Haja az arcába hullott, a kamrában csak halk szuszogása hallatszott... Tudtam, hogy indulnom kell! A levegő elnehezült, bárhonnan kapott is friss utánpót-lást a kamra. Éreztem, hogy előbb-utóbb el kell jutnom a felszínre.

Közel hajoltam hát Lorelei-hez, és egy... csak egy csók volt!

Felice elnézően mosolygott.

– Nem akartam felébreszteni. A takarója félrecsúszott, s egy pillanatra ezüstös pikkelyeket láttam a lába helyén. „Vidd kérlek a gyertyát!” mondta, mert felébredt... a csókra. Elszégyelltem magam, gyorsan kisiettem a kamrából. Ott hagytam őt, betegen, egyedül a sö-

tétben! De tudtam, hogy ezt kell tennem, mert azt akarja, hogy ezt tegyem! Nem fordultam hátra Magam elé tartottam a gyertyát, és elindultam kifelé, a kísértetkastély termein át.

– És a morajok? – kiáltotta rémülten Toba. – Nem lestek rád odakinn?

– Menekültek a gyertya fényének köréből. Csak néhány megátal-kodott akadt közöttük, amely közel merészkedett. Néhány szerencsétlen halott gyermek, akit holta után ellenállhatatlanul vonzott az élő hús szaga. De én már nem féltem!... Kezem kitapogatta zsebemben a kulcsot. Ahogy ott botorkáltam visszafelé, hirtelen arra gondol-215

tam: Morfajet! Ez az egész nem történhetett véletlenül! Hogy annak a hordónak ott kellett a palota ősi romjai közé süllyednie! Hogy a vodnikoknak éppen azon a járaton kellett beüldözniük a termekbe!

Hogy éppen azon az úton kellett eljutnom a holtak lakta termeken át a valaha élt bölcs búvóhelyéig, aki itt hagyta nekem, vagyis ki tudja kinek, azt a kulcsot... Mert a kulcsról van szó, nem rólam és nem is Lorelei-ről! Ő csak várt rám ott, ki tudja, mióta, hogy átadja nekem!

– Hát erre kérdezett rá Ayzaz, amikor megtaláltunk? – csapott a homlokára Toba. – Ez volt az, amiről már tudott, mielőtt megszülettél volna? A kulcs?

Felice kérdőn a fiúra pillantott.

– Megnézhetem? – kérdezte.

– Nem! – válaszolta azonnal, s felettébb mogorva hangon a gnóm.

– Ayzaz azt mondta, vigyázzak rá! Ez a kulcsa mindennek.

– És ez mit jelent?

Hosszú hallgatás után Morfajet elismerte:

– Nem tudom. De talán nem kell sokat várnunk, hogy megtudjuk.

Ayzaz pontosan tudta, mi fog történni velem!

– S hogyan kerültél ki a palotából? – kérdezte Toba. – A morajok követtek a sötétben?

– Ó, igen. – A gnóm lehunyta vöröslő egérszemét. – De már nem érdekeltek többé. Ott lopakodtak a nyomomban, teremről teremre.

Az ablakokon túl meg a vodnikok bámultak minket ostobán. Tenyerüket az üvegre tapasztották, s hívogattak kitartóan. Fel kellett ké-

szülnöm, hogy valahol ki kell ússzak a Dunába, ha vissza akarok ke-rülni a városba. De hol? Egyáltalán hol járhattam?... Fogalmam sem volt róla, csak róttam a sötét termeket, s már ahhoz sem volt kedvem, hogy megcsodáljam a temérdek kincset, amit felhalmoztak a falak mentén. Aarrrruuhhh! Órákon át bolyongtam, de aztán újra erőt vett rajtam a fáradtság. Nehéz levegő lebegett azokon az ódon folyosó-

kon, hamar eltompította a látásomat. Egyszeriben csak nagyon szerencsétlennek és árvának éreztem magam, a lábam is rogyadozni kezdett. Letelepedtem hát a márványkövekre, s magam mellé tettem 216

a gyertyát. Csak kis időre akartam megpihenni, s... a kéklő égbolt a tanúm rá, amit akkor nem sok reményem maradt viszontlátni, hogy küzdöttem az alattomosan közeledő álom ellen. Aaruuuuhhh! Valami átkozott varázslat lett odalenn úrrá rajtam, hogy folyton az álom ke-rülgetett. Egy idő után aztán feladtam. Arra gondoltam, a morajok nem merészkednek közelebb, míg a gyertya mellettem ég. A következő pillanatban már el is nyomott az álom. Menthetetlenül zuhan-tam a mélybe, a fenyegető sötétségbe. Üres, nyugtalan álom jött szememre, olyan, ami utólag egyetlen hosszú pillanatnak tűnik.

Amikor felriadtam, dermedten láttam, hogy a gyertya mellettem az utolsókat pislákolja: szétfolyt, és megkövült mind a faggyú körülöt-te... Ó, én balga! Lorelei odaadta saját fényét, hogy kivezéreljen innen, s én eltékozoltam! Körbekémleltem, s láttam az árnyékokon túl álldogáló morajokat Szemük üvegesen fénylett a sötétben, ahogy mé-

regettek. Apró gyermekek, kik csak arra várnak, hogy a gyertya utolsót pislákoljon, s elindulhassanak végre felém! Ó, én nyomorult! Mivel érdemeltem ki vajon, hogy Lorelei megbízzon bennem, amikor ilyen eszement ostobaságot követtem el! Feltápászkodtam, markomba vettem a még verdeső fényt, s minden bátorságomat összeszedve, óvatosan elindultam előre... Rettenetes termek vártak rám. El sem hinnétek, mennyi irtózat rejtőzködik a föld alatt, a mélybe merült vá-

rosok falai között! Nem jutottam messzire a fénnyel: a gyertya lángja utolsót lobbant. Ott maradtam... a sötétben. Még markomban tartottam a csöppnyi, meleg faggyút, de már éreztem: csontig hatoló hideg közeledik telem minden oldalról... A morajok suttogva lépkedtek fe-lém. Arruuhh! Kicsi talpaik csattogtak a márványon. Elfog az iszonyat, ha rájuk gondolok!,.. Előrenyújtott kézzel rohantam tovább, nem törődtem már azzal sem, merre haladok: a palota mélye felé vagy kifelé... És a szakállas isten megkönyörült rajtam, nyomorult korcson. Nem hagyott ott, a kereszteletlen holt gyermekek prédájá-

nak. Mert egyszer csak ismét kék fényeket láttam a poros márvá-

nyon. Igen! A végtelen mélynek tetsző Duna vizén végre ismét áttű-

zött a magasból a kósza fény. A nap fénye! Csakhogy nem sikerült 217

leráznom magamról a morajokat. Nem ismerték a fáradtságot. Még akkor sem lehettem biztos, hogy megmenekültem, amikor végre ott tátongott előttem a járat a padlón. Hatalmas levegőt vettem, aztán be-le a hideg vízbe! Arruuuhh! Átúsztam a szűk járaton, egyenest a Du-na medrébe.

– Amikor kiemeltünk a vízből, ott úsztak a nyomodban azok... az árnyak... – Toba megreszketett, ahogy felidézte a képet.

– Odakint haltestű, vén asszonyok vártak. Ott lebegtek, csúnya, petyhüdt arcukon gonosz kifejezés ült. Ezek is vilák voltak, de nem Lorelei fajtájából. Amikor kitátották a szájukat megvillantak farkas-fogaik!... Eszelősként úsztam el közöttük, fel, fel, egyre csak a felszín felé. Milyen messzinek tűnt a fény! Szerencsémre a farkasvilák csak gúnyosan méregettek, nem üldöztek. Ők inkább a morajokkal csillapították éhségüket: én túlságosan eleven táplálék lettem volna nekik. De azért milyen hosszú időnek tűnt, míg elvergődtem a felszínre.... És milyen rossz helyen! A felszínt sár és agyagos kéreg bo-rította. Arruuhh! Képtelen voltam keresztülkaparni magam! Levegőm is elfogyott már! Szédelegve próbáltam lebegve tartani magam a kéreg alatt. S ekkor utolértek a vodnikok. A bokámra kulcsolták iszamlós, jeges kezüket! Éreztem, hogy lassan húzni kezdenek visz-sza, hogy engem is vodnikká tegyenek! Még mit nem, gondoltam, hogy én is az élő emberekre lessek a víz színe alatt! NEEEM! De ekkor!... Ekkor egy kéz eltisztította a fejem felől a saras kérget, és le-nyúlt értem: megragadta az üstökömet, s felrántott a felső világba!

– Ayzaz! – mondta elbűvölten Toba. – No és én! Ekkor találtunk rád!

Morfajet bólintott.

– Ó, igen, és lefogadom, hogy csuhás barátotok pontosan tudta, hol keressen! És persze... azonnal tudott a kulcsról is!

Felice hallgatott, s mert hosszú időn át a gnóm sem szólalt meg, azt hitte, Morfajetet időközben elnyomhatta az álom.

De nem: Morfajet ugyanúgy forgolódott továbbra is. Jóval később azt kérdezte Felicétől, aki a nomádok szikrázó csillagait bámulta a 218

magasban:

– Gondolod, hogy Lorelei-ről is tud?

El kellett telnie néhány pillanatnak, míg Felice megértette, kire cé-

loz a gnóm. De akkor csak elmosolyodott.

– Nem, Morfajet. Nem hiszem, hogy Ayzaz tudna róla. Lorelei egyedül a te titkod!

A gnóm szemmel láthatóan megnyugodott, s nem is fészkelődött annyit. Békésen a nyakába húzta Felice takaróját, és a maradék né-

hány órára elnyomta az álom.

5.

A suhatag zúgása elnyomta Felice lépteinek neszét. A lány az alvó Zolta mellé telepedett.

A delebáti feje lecsúszott a nyeregről, s csak egy dús fűcsomó szolgált vánkosául. A lány óvatosan ölébe vette, és simogatni kezdte Zolta hollófekete fürtjeit. Erre utóbb a fiú is emlékezett, bár megesküdött volna, hogy az erdő fölött elsuhanó szél cirógatta órákon keresztül. Mint ahogy álmában úgy hitte: a rengeteg fölött tündöklő

Hold néz le rá, s nem egy sápadt női arc.

Felice remegett. Még sohasem erezte azt az édes-bús fájdalmat a lelke mélyén, amit ezen az éjszakán, mikor szinte hajnalhasadásig vigyázta Zolta álmát.

Morfajet pedig honnan is sejthette volna, hogy akad a világon valaki, aki tökéletesen megérti, mit érzett Lorelei közelében...

6.

A Hold már eltűnt az égbolton, de a csillagok még vártak. Maradt még idejük, míg a pirkadat tejfeles, tompa fényével elárasztja az égboltot.

Zolta és társai ebben a rideg, fagyos órában kezdtek szedelőzköd-219

ni, hogy elhagyják a nyersladonyi suhatagot. A nap első sugarai akkor tűztek át bizonytalanul a jeges levegőn, amikor már mindenüket összeszedték, s lovaikat vezetve nekivágtak a délkeletnek tartó útnak.

Álmos, mogorva óra volt még, gondterhes és baljós.

Amerre elindultak, már nem vezetett semmiféle ösvény. Elhaladva a sziklafal mellett látták ugyan a nomádok taposta utat de az észak-nyugatnak tartott, fel, Lél szélfútta sátorvárosába. Rájuk a másik irány várt: ismeretlen, sötét és a legkevésbé sem vendégszerető.

A nyergek hamar a helyükre kerültek, Felice maga elé engedte Tobát, Zolta meg Morfajet félig ájult testét tornázta fel maga mögé.

Nem volt könnyű mutatvány.

Azzal nekivágtak.

A csapatot most Ayzaz vezette. Amióta felszedelőzködtek, egyetlen szót sem szólt senkihez: egyszerűen csak az élre állt, s elindult az általa helyesnek tartott irányba.

Szembe kellett nézniük azzal, hogy az erdőnek ezen a részén, járható ösvény híján csak nehezen juthatnak előre. A körcsfák itt külö-

nösen sűrűn nőttek: a törzsek közt megannyi vékony folyosón kellett átverekedniük magukat, melyek alját burjánzó aljnövényháló vastag, acélerős kacsok fonták be. Az ágakkal, gyökerekkel még csak megbirkóztak volna, ám igen hamar még kellemetlenebb növényekbe botlottak – a szó szoros értelmében. A dunavai lovak lábát, szügyét, no meg lovasaik egész testét összemarta a vállmagasságig növő

karmoscsalán és buzgaboly. Nem volt menekvés előlük: a buzgabolykelyhek pompázva szétpattantak, ahogy hozzájuk ért valaki, s a kehely belsejéből milliónyi apró, maró spóra szállt rájuk. Jutott a bőrükre is: a spórák láthatatlan karmocskaikkal azonnal bele-kapaszkodtak pórusaik peremébe, s igyekeztek minél mélyebben nyomulni bőrük alá.

– A nomádok ezért nem járnak a nyersladonytól délre! – mondta bosszankodva Felice. – A Hor-papok gondoskodtak róla, hogy Gadurt hatalmas távolságban áthatolhatatlan fal vegye körül!

Ayzaz elgondolkodva hátrafordult a nyergében e szavak hallatán.

220

Aztán így szólt:

– Ez nem a Hor-papok műve.

Erre már Zolta is felkapta fejét.

– Akkor kié?

– Gadur messze van ide. A Holdtenger az, ami körbeveszi.

– Úgysem jár erre a kutya se! – motyogta Morfajet a delebáti háta mögött. – Nem értem, miért nem megyünk a nomádok valamelyik közelebbi falujába? – Megvakarta hatalmas, sajgó koponyáját. –

Egyáltalán, hová tartunk? Szerintem már elég távol kerültünk. Ki-rályvárostól és a vérszlávokról!

Zolta és Felice egymásra pillantottak.

– Nem a vérszlávok előlük menekülünk! – mondta a delebáti. –

Arra viszont magam is kíváncsi volnék, Ayzaz, miért nem egyenesen Lélbe vagy valamelyik nomád törzsi székhelyre tartunk? Miért vá-

gunk át ezen az... áthatolhatatlan erdőn? Hisz’ nincs sok időnk!

– Nincs – válaszolta a Hor-pap, aztán elhallgatott.

Zolta várta, hogy hozzátegyen még valamit, de arra ugyan várha-tott...

– Akkor miért? – A delebáti a csuhás mellé ért. – Ha Királyváros elesik, a vérszlávok napokon belül beveszik Dunava maradék erőssé-

geit! Eltörlik az országot a föld színéről, és legyilkolnak mindenkit!

Ayzaz megtorpant.

– Tudom, mit akarsz! Szövetséget a nomádokkal – mondta halkan, hogy a többiek ne hallják. Egyedül talán csak a fülét hegyező

Morfajet csípett el egy-két szót abból, amit a delebátihoz intézett. –

De ki vesz majd emberszámba téged itt?

– Engem? Miért?...

– Senki vagy! – Ayzaz szelíd hangja ostorként csapott végig a fi-

ún. – Mit akarsz itt? Szövetséget kötni? Honnan jöttél?

Zolta döbbenten nézett a papra.

– De hiszen te...

– Én tudom. – Ayzaz a delebáti vállára tette a kezét. – De a nomá-

dok nem hisznek majd neked. Miért is hinnének?

221

– A tények önmagukért beszélnek!

– A tények? Végeznek veled és a többiekkel is.

– Ayzaz!

– A szemükben idegen vagy. Gyanús, zavaros fejű idegen.

– Ha nem tudom meggyőzni őket, akkor Dunavának vége, s akkor Nomádiának is!

– Dunava sorsa nem érdekli a nomádokat. Túlságosan önteltek.

– Hiszen éppen te biztattál, hogy induljak el ezen a veszélyes úton! – mondta lehorgasztott fejjel Zolta, és a sötét rengetegbe mé-

lyesztette tekintetét.

– De azt is mondtam – válaszolta valamivel enyhültebben Ayzaz –, hogy előbb meg kell szereznünk a Porladó Király ékeit! A Karddal felövezve, kezedben a Könyvvel eljövendő királyukként fognak tisz-telni.

– Királyukként?

– A próféciák ellen nem tehetnek semmit. A szavad parancs lesz számukra. Ha hadba vonulsz Dunava megsegítésére, az az ő háború-

juk is lesz. De ne feledd! Csak akkor, ha a Porladó Király ékeit viseled, Zolta!

– Ezért...

– Ezért megyünk előbb a Hor-papok tiltott földjére! – mondta jelentőségteljesen Ayzaz. – Ezért megyünk Fehértoronyba!

Zolta megborzongott. Szédítő magasság nyílt meg előtte, csakhogy neki esze ágában sem volt ilyen magasra törni.

Ó, a szakállas istenre! Ahelyett, hogy Nomádia rettenetes erdeiben tör utat magának, talán épp’ saját népét kellene figyelmeztetnie a ve-szélyre! Hisz’ azt Ráge és a vének sem sejthetik, hogy a vérszláv be-törés halálos veszedelmet jelenthet a vándorló törzs számára is!

– Ne kételkedj! – mondta ekkor Ayzaz, mintha csak a gondolatai-ban olvasna. – Te vagy az egyetlen, Zolta. Az egyetlen, aki megértette, hogy az ezeréves háborúnak csak akkor vethetünk véget, ha egyesítjük ezt a népet! De ehhez szükségük van egy uralkodóra!

– Kezdek rájönni, hogy nem rám van szükséged, Ayzaz!

222

– Korábban én is úgy véltem, egyedül Thangar lehet majd Kár-páthia egyesítő királya! Tévedtem!

– Thangar a jogos trónörökös...

– Thangar már halott. Te tudod, mit kell tenni. Thangar nem tudta.

Te leszel a király, Zolta!

– Én...

– Nehéz lesz megszereznünk a Porladó Király ékeit! Számos veszedelem vár még ránk az úton, s gyanítom, Fehértoronyban is.

– A végítélet előtti romok között?

– Készülj fel a legrosszabbra, Zolta!

– Egyfolytában azt teszem! – mondta a delebáti, és rosszallón visszanyomta a nyeregben előredőlő Morfajetet, aki fülét hegyezve figyelte a párbeszédet.

A fák közt egyre sűrűbb aljnövényzeten kellett áttörniük, ám ezzel együtt lassan fény öntötte el a világot, s a hideg is fokozatosan felen-gedett. Aztán megjött a rengeteg lakóinak hangja is: felébredt körü-

löttük a Pilicsköröm-erdő.

Ayzaz hiába próbált megfelelő tempót diktálni, lovaik csak botladozva jutottak előre a sűrűben. A holdnász éjjeléig már csak két napjuk maradt.

És Fehértorony még nagyon messze volt...

7.

Ugyanabban a teremben, ahol a gyászos reggeli lakománál még oly sok fényes lovag ülte körül a tölgyfaasztalt, éjfél előtt már csak hárman falatoztak csöndesen.

Az asztal egyik végében ültek, előttük pár viaszgyertya pislákolt.

Görnyedt árnyékuk a kandalló fölötti falon táncolt, a városra ereszkedő csend halotti lepelként hullott rájuk. S mi mások voltak maguk is, ha nem eleven holtak!

A palota kihaltnak tűnt: sehonnan nem hallatszott a szolgák, ko-mornak oly megszokott nyüzsgése, nem harsantak gúnyos kiáltásaik 223

a lépcsőfordulókban, a füstös konyhákban, a hideg toronyárjárókban.

A palota valóban üres volt.

A menekülök ezres csoportjai – immár a királyvárosiakkal egyetemben – már a Duna túlpartján jártak, vagy északon, a Kolostorka-pun át, Keszin túl.

Akik estig valamilyen oknál fogva még nem indultak el, a dunavai sereg vereségének hírére eszelősen menekültek a többiek után. Este még minden utca, tér, sikátor a vérszlávok kegyetlenségétől visszhangzott. Senkinek sem kellett bizonygatni, hogy miért nem tanácsos bevárni az előrenyomuló ellenséget. Éjfélre viszont minden elnémult: csak tömérdek lom, szemét maradt a fejvesztve menekülők nyomá-

ban.

Az a három ember azonban szemmel láthatóan nem törődött azzal, hogy immár senki sem védi a várost.

Ilora hercegnő fakó arccal bámult maga elé, vörös hajzuhataga csapzottan hullott szemébe. Percek óta egy hússzeletet rágcsált, de sehogy sem bírta lenyelni. Könnyeivel küszködött megint.

Nem mintha lett volna bárki is, aki előtt ne fakadhatott volna sír-va. Ki elől is takargatta volna patakzó könnyeit? Olecsun kapitány elől, aki maga is könnyezve eszegette vacsoráját? A derék garamiai testőrtiszt a birodalom történetének legsúlyosabb veresége éjjelén a palotában maradt. Visszatérve a harcmezőn tett titkos útjáról azonnal intézkedett. Elrendelte, hogy a testőrség megmaradt harcosai és a dunavai katonák szánalmas maradéka – a korábbi paranccsal ellentétben – ne várják be a reggelt. Bár a vérszlávok nem moccantak a Murvaerdőből, nem maradt már értelme a várakozásnak.

A város elveszett.

Olecsun utolsó parancsa szerint a tisztek a menekülő városlakók segítségére és kíséretére szegődtek. A menetoszlopokat Vis’rahy és Stergom, a legközelebbi dunavai várak felé indították. Hogy azok megvédhetik-e majd őket? Erre senki sem mert gondolni.

Ám Olecsun maradt még.

Akadt még dolga az üres városban elég!

224

Most viszont, hogy Ilora hercegnő és a sok sebből vérző Ugrin is előkerültek, kicsit jobban érezte magát. Szótlanul étket vitt a terembe, s könyörgött a hercegnőnek, hogy egyen egy keveset. Hárman maradtak, s reggelig már nem akarták elhagyni a várost.

Ugrin nem kért a húsból; miután Ilora gondosan kitisztította és bekötözte sebeit, magához vett egy kupa garamiai bort, és lábát egy székre polcolva, komor tekintettel kortyolgatni kezdett. Keserű csend telepedett közéjük.

Aztán, nem sokkal éjfél után, Ilora így szólt:

– Apám azt akarná, hogy erősítsük meg a lelkünket! És a király is azt akarná!

– Arra nagy szükség is lenne. – Olecsun megtörten az asztal lapjá-

ra fektette kezét. – Mert minden elveszett, hercegnőm! Minden, de minden!

– Soha nem veszhet el minden! – Ilora hangja remegett ugyan, de határozottan csengett. – Ha úgy is tűnik, sohasem hiheted, hogy elveszett!

– Mi maradt volna? – kérdezte fáradtan Ugrin. Vállára omló sárga haja aranyszínű glóriát kapott a gyertyák fényében, ahogy a hercegnőre pillantott. – Reggel sem volt sok reményünk, s most már az is halott. Mint ahogy halott atyád, hercegnő, s az én atyám is. És halott minden harcosunk.

– Vannak váraink északon – mondta Ilora pillanatnyi hallgatás után.

– Nagy részük ostrom alatt! – figyelmeztette Furtorony új ura. – A nomádok is mélyen bent járnak az ország testében. Alig néhány vá-

rosunk maradt még szabadon a két ellenség között... Valóban úgy gondolod, hercegnőm, hogy van még remény?

– Ugrin! – Ilora a lovag kezére tette a kezét. – Ne beszélj így!

Megmentetted az életemet. S élsz magad is! Pedig kerested a halált, láttam jól! De nekünk élnünk kell! S én már azt is tudom, hogy mit teszünk!

– Valóban? – Bár igyekezett palástolni érdeklődését, Ugrin nemes 225

tekintetében felizzott a szunnyadó tűz.

– Reggel – folytatta Ilora – útra kelünk. Zoltának igaza volt. Tudjuk mindannyian. Csak a nomádok segíthetnek. Ha Zoltára hallga-tunk, már régen úton lennénk Nomádiába!

– Csak nem akarod azt mondani...

– De igen! Nomádiába megyünk, Ugrin! Menekülünk, ha úgy jobban tetszik! És én megalázkodom bármelyik törzsfő előtt, aki hajlandó segítő kezet nyújtani Dunavának.

– Egyetlen törzs nem elegendő ehhez – mondta elkomorodva Ugrin, bár igazából maga az ötlet sem tetszett neki. Egy Erlau-hercegnő megalázkodjon egy nomád nagyúr előtt? Soha! – Talán akkor sem tudnák megállítani őket, ha... valamilyen csodánál fogva...

minden törzset hadrendbe állítanának a vérszlávok ellen! – folytatta kedvtelenül. – Különben is: a Hor-papok a kezükben tartják a nomá-

dok gyeplőit. Nem fognak segíteni nekünk!

– Kérlek, hercegnőm – vetette közbe Olecsun –, ne kergess ábrán-dokat! A legfontosabb, hogy életben maradj! Aztán...

– Aztán? – Ilora szelíden megérintette az öreg testőrtiszt borostás arcát. – Értsd meg, jó Olecsun, nem lesz aztán! Ugrin és én reggel követjük Zoltáékat. Megpróbáljuk utolérni őket, mert nagy szüksé-

gem van a segítségükre! Zoltának tudnia kell, hogy igaza volt. Senki sem nevezheti őt gyávának.

– Talán igazad van – mondta Ugrin. – Természetesen veled tartok, hercegnőm, s megvédelek mindentől, amivel még elbírok. Ugyanakkor...

Ilora egyetlen kézmozdulattal félbeszakította. Aztán felkelt az asztaltól, s fejet hajtott.

– Jó éjt, urak! Gondoljunk a holnappal, hogy ne rántson minket magával a kétségbeesés! Jó éjt!

Ugrin üggyel-bajjal feltápászkodott, s mélyen meghajolt. Olecsun azonban nem bírta felemelni lábát. A hercegnő könnyű keze a vállát érte, hogy ne is próbálkozhasson. Léptei sokáig visszhangzottak az ijesztően üres palota falai között.

226

Ugrin és Olecsun a teremben maradtak. Furtorony ifjú ura keserű-

en iszogatta kupájából a bort, a testőrkapitány pedig úgy döntött, csatlakozik hozzá. Amit a sötét csatatéren látott, túlságosan is megvi-selte: kellett az a pár korty vérforraló hazai nedű, hogy agyából – ha csak pár órára is – kitörölje a rémálmot.

– Nem hittem volna – mondta Ugrin –, hogy ilyen erős akaratú bestia ez! Amikor legutóbb láttam, még inkább kisleány volt Aranyoskapuban, s alig pár éve még Thangar nádor térdén lovagolt!

– Te meg tán kislegény voltál, vagy mi! – morrant rá Olecsun. –

Alig vagy idősebb nála! De hogy erős a lelke, az biztos. Erősebb az enyémnél.

8.

A palota még sohasem volt ennyire üres.

A léptek magányosan kongtak a hosszú, kihalt folyosókon, végig, fel az árkádos kerengőkön, a lépcsők százain. A kárpit repedései, az illatos gyertyák kihűlt csonkjai, hideg, színes kockakövek... A falakon csüngő komor tekintetű ősök: lovagok, hercegek, királyok és király-nők élettelen termekben néztek farkasszemet egymással. A palota sokat látott falai emberemlékezet óta most először halványultak el a reszkető gyertyafényben.

Ilora gyermekkorában félt utoljára egyedül a sötétben, de most, amikor valósággal rátelepedett a magány, egy-egy pillanatra megremegett a térde a sötét sarkokon.

Igyekezett erőt venni magán, bár megfordult a fejében, hogy visz-szafordul, s az ebédlő kandallója előtt, a meleg szőrméken tölti az éjszakát; ott legalább Ugrin és Olecsun védelmében érezhetné magát.

Végül mégis folytatta útját szobája felé, mely most elérhetetlenül tá-

volinak tűnt.

A trónterem fölötti hosszú, boltíves függőfolyosón egy pillanatra megtorpant. Innen, a magasból mutatta meg nagyapja először az al-vó, álmában is tündöklő Királyvárost. Akkor még káprázatos, mese-227

beli várnak tűnt a folyóra telepedő, irdatlan palotaváros, a Duna két partján nyújtózó negyedek, a bástyák cifra oromzata, a függőhidak finom ívei, a millió apró ház csillogó, vörös cseréptengere. De most, ahogy félrehajtotta a függönyt, a város kihalt, füstölgő tömbje úgy tetszett, kiszolgáltatott haldoklóként várja a falain túl tobzódó barbár sereget.

Ilora megborzongott, és sietve folytatta útját szobája felé. Idegesen viharzott végig néhány kihalt termen, majd ismét megtorpant.

Felemelte a gyertyát, és bevilágította az előtte álló, hosszú folyosót. Mint az összes többi, ez is üresen tátongott.

Mégis: mintha halk sóhajtás ütötte volna meg a fülét valahonnan, a folyosó végéről. Keze lassan az övén csüngő tőr markolatára csusz-szant, de magát bátorítva tovább lépkedett előre. Léptei rideg visszhangot vetettek a falakon. Ugyan, ki is lehetne ott!

A folyosó végére ért, s valóban nem volt ott senki. Megtörölte homlokát, de ugyanabban a pillanatban mintha a háta mögött surrant volna el egy árnyalak: hideg fuvallat érintette tarkóját. Sarkon perdült, s tőrét előrántva védekező állásba merevedett. De nem látott semmit: a baljában tartott gyertya reszkető fényében csak néhány pókháló rezzent. Képzelődik...

Ki is járhatna itt? A szolgák egytől egyig elmenekültek már a palotából! Vagy mégsem mindenki? Valaki megbújt itt, a titkos járatok egyikében? Vagy – szakállas isten ne add – a harcmezőn elesett harcosok lelkei tértek haza a palotába, hogy nyugalmat találjanak a jól ismert falak között?

Ilora gondolatban megfeddte magát. Hogyan is juthat az eszébe ilyen ostobaság? Keresztet vetett, de igazán csak akkor lélegzett fel, amikor végre szobájához ért. Ahogy a nehéz tölgyfaajtó bezárult mögötte, első dolga volt, hogy összerántsa az ablak előtti nehéz füg-gönyöket. Nem akart látni odaküntről semmit... Talán jól tette, talán nem.

Így legalább nem kellett halálra váltan álomra hajtania fejét: nem kellett látnia az ablaka előtt lebegő lidérc grif ördögi ábrázatát.

228

9.

Később mindketten kitámolyogtak a teraszra. Alattuk a város sötétlett. Túl a falakon, Kaduz mezeje felől nyomasztó hangokat sodort a palota felé a szél.

Csöndben iszogattak egy ideig, s élvezték a bizarr magányt, ami kettejüknek jutott a palota valaha oly népes, díszes teraszán. Ugrin váratlanul kitört:

– A nyomorult áruló! – csapott a levegőbe. Kezében arany kupáját szorongatta, a garamiai bor a terasz kövére löttyent. – Megölte a ki-rályt, és a Hor-papok mocskos szolgáinak vetett minket!

– Gotecháról beszélsz? – kérdezte Olecsun összeszűkült szemmel.

– Ki másról? Az árulása nélkül tegnap nem folyt volna vér Ki-rályvárosban! S nem lettünk volna ma oly védtelenek a harcmezőn!

– Igen, igen! – Olecsunon nem látszott részegség. Ritka, ősz hajszálai ide-oda lengedeztek az éjszakai szélben, ahogy összehúzta magán köpenyét. Az ifjú lovag azonban már alig állt a lábán. Mint ahogy Olecsun sejtette is, nem szokott a borhoz: pár kupa elegendő

volt, hogy tántorogjon tőle. De a sok vérveszteséget valamivel pótolni kell, gondolta a testőrkapitány. S arra éppen jó a sűrű garamiai bor! De még mennyire, hogy jó!

– Nincsen kegyetlenebb, gonoszabb lélek a világon a gyalázatos Gotechánál! Remélem, a hétpoklok bugyraiban sütögeti már a Vasül-lő Ördöge! Tán nem is anya szülte ezt a szörnyeteget!

– De bizony anya szülte – mondta szomorúan Olecsun. – S ráadá-

sul milyen szép anya! Én csak tudom, hisz’ a földim, még ha nem is dicsekszem vele szívesen. S ha tudnád, jó lovag, milyen ember volt ő

régiben! De az idők változnak!

– Ne mondd nekem... – motyogta Ugrin –, hogy valaha jó ember volt az a féreg!

Olecsun szomorkásán felnevetett.

– Ó, ha tudnád, jó uram! Ha láttad volna Gran Goa Gotechát a halicsi háború előtt! A Fehér Herceget, az udvari bálok hősét! Keve-229

sen emlékeznek már arra az emberre Dunavában.

– Mi? – Ugrin értetlenül meredt a testőrkapitányra. – A Fehér Herceg? Mi köze a Fehér Hercegnek Gotechához?

– Hogy mi? – nevetett Olecsun. – Ő volt a Fehér Herceg! Úgy ám!

A király lányának jövendőbelije, s talán a trón örököse! Dunavában minden hajadon róla álmodozott: a nemes lelkű hercegről, az ország talán leggazdagabb uráról, a Gotecha-ház egyetlen leszármazottjáról!

Harminc város, hatszáz falu, tíz büszke vár ura volt! Az Oroszlános-rend lovagja, az olmuzi csata hőse! Nem ismertem nála nemesebb, büszkébb nagyurat, szerte a birodalomban... De őt más fából faragták, mint kapzsi őseit, akik ezt a vagyont felhalmozták. Gran Goa Gotecha herceget egy cseppet sem érdekelte, hogy még nagyobb bir-tokokat könyörögjön ki Savik királytól, s nem érdekelte, hogy tovább növelje a Gotechák mesés vagyonát, amiről azóta is legendákat zengenek. Sőt! Neveltetése, s egyenes, szerény jelleme révén különös döntést hozott. Szegénységet fogadott, s elosztogatta vagyonát a koldusok között. Esztendőkön át tartott, míg mindenét odaadta a nincs-teleneknek. Csak a kardját és fehér, lovagi öltözetét tartotta meg. És a becsületét, amire oly büszke volt... Régi históriák ezek, talán nem is igazak! Talán csak a bor beszél belőlem is!

– Nem, nem, folytasd! – kérlelte Ugrin akadozva. – Azt mondod, hogy Irgala hercegnő... az ő...

– Jegyese volt – válaszolta Olecsun. – A király lánya neki ígérkezett. Az ifjú Gotecha ellen Saviknak sem lehetett semmi kifogása, bár valamilyen oknál fogva mégsem kedvelte különösebben.

– És Thangar nádor?

– Nádor? Amikor először felbukkant Pomborában, a király nyári palotájában, hat vérző szláv kémet cipelve a tükörterembe, bűzlő bőrruhában, izzadtan, csatakos hajjal, de ifjan és csillogó szemmel, még csak egy egyszerű nemes volt Szigetföldről. Se családja, se büszke őse, csak vakmerősége volt, no meg hatalmas természete! Azt beszé-

lik, amikor Irgala hercegnő először meglátta, még undorodott tőle.

– Ugye, csak tréfálsz? – Ugrin úgy érezte, teljesen kitisztult a feje.

230

Amit hallott, egyszeriben kijózanította.

– Dehogy! – legyintett a testőrkapitány szomorúan. – Odahajította a maga által elfogott hegyi szlávokat a király lába elé a tükörterem-ben. Mondják, Savik életkedve egyből visszatért. Megtalálta végre a kedvére való embert: többé nem eresztette a közeléből Thangart. S

azzal az ifjú Gotecha kegyvesztett lett nála. De nem Irgalánál! Ó, gyönyörű volt, mint amilyen most Ilora! – kacsintott a lovagra. – És állhatatos. Bár, ahogy teltek a napok, úgy vonta magára a figyelmet a vad Thangar, aki barbárabb volt, mint bármelyik nomád. A sátrában egy nomád rabszolgalányt tartott, az volt az egyik kedvese. Talán egy portyán szerezte magának, ám ahogy meglátta Irgalát, mondják, többé nem kellett neki a rabszolgalány. Neki a király lánya kellett, s elhatározta, hogy megszerzi magának! Mi tagadás, ember még nem szeretett úgy nőt, ahogy ő szerette Irgalát!

– És... Gotecha? Mi lett a te Fehér Hercegeddel?

– Amikor kitört a csónakos szlávok felkelése, amiből... mint tudod... a szerencsétlen kimenetelű holicsi háború kerekedett, a király a foglyul ejtett ormosi fejedelem kiszabadítására és a szlávok megbüntetésére indult légióival. De csapdába csalták seregével együtt. Holics vára üres volt: Ravasz Rasztoszlav bekerített minket. A rusz hordák óriási túlerőben voltak. Egyetlen kiút kínálkozott a szorongatott helyzetből. Valakinek éjjel át kellett törnie az ellenség gyűrűjén, és Ormosból hoznia segítséget a bajba jutott magyaroknak... Thangar nem félt a haláltól: önként jelentkezett a veszélyes küldetésre. Meg akarta menteni Irgalát, aki... mint a legtöbb hadjáratban, úgy most is apjával tartott. És azt hiszem, akkor már Thangar került a lány szívé-

nek közepébe.

– És? Mi történt? Hiszen Thangar mégis ott maradt a királlyal!

– Igen. Másnap Thangart a sátrában találták, részegen. Mondják: valaki leitatta, talán éppen nomád ágyasa, ki tudja? Öntudatlan álla-potban feküdt, ő nem mehetett, így viszont Gotecha indult a küldetésre. De a ruszok elfogták, és rabláncra verve Kras’ Gorába vitték, Ravasz Rasztoszlav elé. Ő pedig kegyetlenül megkínzatta a Fehér 231

Herceget, s eladta rabszolgának a grakhuroknak! Öt esztendeig síny-lődött közöttük, majd a vérszlávok váltották ki a Hor-papok parancsára. S egy napon végre hazatérhetett.

– De addigra már... – motyogta Ugrin döbbenten.

– Ó, igen, a többit, azt hiszem, már te is ismered. Thangar és atyád, Ugarri gróf vezetésével a király emberei kitörtek Holicsból.

Vitézül átverekedték magukat a Kárpátokon. S mire évekkel később Gotecha élve előkerült, Irgala hercegnő már nőül ment Thangar kánhoz, aki megkapta a királytól Aranyoskaput!... És Gotecha nem volt többé a Fehér Herceg. Kras’ Gorából a grakhurok, majd a vérszlávok kezébe került, és veszedelmes átalakuláson ment keresztül. Bár nem lett maga is vérszláv, de titokban tán kitanulta az összes sötét fortélyt, amit csak a vérszláv pap-sztrigojok összegyűjtöttek... Az esztendők teltek, s itthon semmit sem tudtunk róla. Ám amikor újra felbukkant, már gonosz dolgokat művelt. Még Saviknak is féltek jelen-teni emberei a különös változást. Akik mégis jelentették volna, furcsa módon sorra pusztultak el. Savik csak nagyon későn sejtette meg, miféle teremtmény lett a Fehér Hercegből, de még akkor is alábe-csülte a veszélyt, amit a becsvágyó Gotecha jelentett az országra.

Mert Gotecha gonosz és alattomos ember lett, ahogy hazatért. Csak a bosszúvágy hajtotta. Elárulták, magára hagyták. Akit szeretett, az is elfelejtette. Mint mondtam, még Fehér Hercegként elosztogatta csaknem minden vagyonát a szegények és a koldusok között.

Amije családjának még megmaradt, azt meg széthordták, akik halottnak hitték... Amint visszatért Kazavadnába, összehívta Mara Garamia összes koldusát egy házba, s utolsó aranyaiból nagylelkűen megvendégelte őket. Az asztalok roskadásig teltek sültekkel, gyü-

mölcsökkel, bokáig ért a bor. Gotecha akkor bement hozzájuk, s azt kérdezte, akarják-e, hogy megszabadítsa őket a szegénység sanyarú-

ságától? És a koldusok, akik tudták, hogy Gotecha ifjúként is tömérdek aranyat osztogatott szét a hasonszőrűek között, boldogan válaszolták, hogy igen, akarják! Erre Gotecha lezáratta a házat, bedesz-káztatta az ablakokat, s rájuk gyújtotta a fedelet. Aztán addig hallgat-232

ta, ahogy üvöltenek odabent a szerencsédének, míg csönd nem lett.

Sok ezer koldus égett szénné akkor. Garamiában azóta nincsenek koldusok!

Ugrin szédelegve megtámaszkodott egy kőkorláton. Igen, ő már ezt a Gotechát ismerte. A Hor-papokkal, s keleti vándorokkal cimbo-ráló, gonosz garamiai kánt, akinek nevét rettegik szerte az országban.

– Se szeri, se száma azoknak, akiket elevenen megnyúzatott! –

folytatta Olecsun. – S akiket karóba húzatott Kazavadna főterén. S a meggyilkoltaktól elvette minden vagyonukat. Azt mondta, csak visz-szaveszi, ami az övé volt. De persze nem ismert határt gonosz tettei-ben, s nem ismert kegyelmet sem. Kifosztott és meggyilkolt számos kereskedőt. Miközben a király úgy tudta, hogy régi, jó embere került a tartomány élére, egy valóságos szörnyeteg tért vissza Podóniából és a vérszlávok pusztaságaiból! Az intrika rejtette sokáig az igazságot a király elől, vagy tán más oka is volt, én nem tudhatom. Savik külö-

nös ember volt, még én sem ismerhettem ki, pedig... Mint mondtam, mire Savik ráébredt Gotecha förtelmes üzelmeire, már késő volt... Ne csodálkozz, fiam! Hisz’ ki mert volna idejében mindent elbeszélni Saviknak, amikor e nélkül is annyi gond gyötörte a királyt? Gotecha pedig szabadon garázdálkodhatott. Azt gyilkolt meg, akit kedve tartott, rabolt, fosztogatott, ezreket kínoztatott halálra, sorra gyalázta meg a tartomány lányait és ifjú asszonyait. De legbüszkébb a szálfaerdejére volt!... Egyszer vendégségbe hívta Ormos hercegét, Vighont, annak örömére, hogy még csírájában vérbe fojtotta a csónakos szlávok újabb, készülődő felkelését Garamia és Ormos között.

Vighon herceg meg is érkezett kíséretével, s Kazavadnában Gotecha vendégelte meg őket. Nagyszerű ebédet tálalt fel a hercegnek, a fő-

urak mind a tíz ujjukat megnyalták utána! Aztán, ahogy egy kis borral szokás szerint leöblítették a zsíros falatokat, Gotecha invitálta a herceget, nem nézné-e meg az ő kedves szálfaerdejét? Vighon gyanútlanul beleegyezett, s vele tartott. Gotecha kastélya mögött, azon a széles mezőn, melyen régen oly tarka virágok nyíltak, a kán tízezer karót állíttatott a földbe, s mindegyikre egy-egy meztelen szlávot hú-

233

zatott. Nőket, gyermekeket, öregeket is! És mutatta a hercegnek: íme, az én szálfaerdőm! A herceg pedig látta, hogy minden holt teste fel van hasítva, s kitépve a szíve, mája, belső része. Undorodva kérdezte a kánt, mi végre ez, de ő csak mosolygott. „Ennyi kedves vendégnek kiadós lakoma dukált!” Ezt válaszolta!

Olecsun szomorúan bólogatott, Ugrin meg csak bámult rá hitetlenül. Nem gondolta volna, hogy ez után a nap után még bármi a szavát szegheti.

– Hát ilyen ember lett a Fehér Hercegből! – sóhajtotta végül Olecsun. – Az elvett asszonyt és a hatalmat, amit nyerhetett volna, azonban nem kapta meg soha. S lám, árulása ellenére még megkoronáztatnia sem sikerült magát!

– Ne folytasd, kérlek! – esdekelt halkan Ugrin, s érezte, hogy gyomra erősen kavarog. Újra kapaszkodót keresett a terasz korlátjá-

ban, s igyekezett nagyot lélegezni.

– Hálát adhatunk a szakállas istennek – lihegte azután –, hogy megszabadította a világot ettől a szörnyetegtől!

Olecsun kibámult a sötétségbe.

– Attól tartok, jó lovag – mondta bizonytalanul –, hogy Gotecha nem pusztult el. A Hor-papoknak túlságosan is fontos ahhoz, hogy ilyen könnyen lemondjanak róla. Hisz’ nincs senki a világon, aki oly elkeseredetten és gyűlölettel harcolna Thangar ellen, s aki oly elszántan üldözné a lányát!

Ugrin elejtette a kupáját. Az arany ivó csilingelve gurult végig a terasz kövezetén.

– Azt hiszem, ideje aludni mennem! – nyögte aztán. – Ha úgy van, ahogy mondod, bátyám, akkor nehezebb út vár ránk Nomádiában, mint gondoltam!

Olecsun is kiitta borát, és egyetértőn bólogatott:

– Az biztos, jó lovag, hogy valaki a nyomotokban lesz! Egy régi ismerős, akit valaha Fehér Hercegnek hívtak!

Azzal átnyalábolta Ugrint, mert Furtorony új ura már nem bírt volna saját lábán elvergődni szobájáig. Így sem jutott oda: mivel 234

egyik sebe felszakadt, Olecsun óvatosan az ebédlő falánál álló hosz-szú padra fektette.

Ugrint, már a fájdalmat sem érezte, elnyomta az álom.

S a jó garamiai bor reggelre vérré vált ereiben.

235

VI. fejezet

AZ ÉBREDÉS

1.

Csapásnak nevezték, meg nagy ritkán ösvénynek. Pedig nem volt sem csapás, sem ösvény, sőt, valójában nem is létezett ott semmiféle látható út, hacsak nem a fehér burnuszos lovasok képzeletében.

Megszámlálhatatlanul sokszor megtették már ezt az utat a törzs védtelennek tűnő jurtafalujától fel északnak, a Forrólég-szakadék pereme mentén, végig a Süppedő-dombok között, nyugatról kerülve meg az Aranyhasadékot, átvágva a széles Olvasztómezőn, s végül jókora hurkot írva le a Morgepusztaságban.

A falu zsupája nagy gondot fordított arra, hogy nem sokkal napkelte után és nem sokkal napnyugta előtt járőr tegye meg ezt a hatalmas kört, ellenőrizve a faluba vezető, járható utakat. Idegen csak olyan homokgerincen juthatott oda, melyet semmi sem különböztetett meg az örvénylő, halálos csapdákat rejtő és állandóan mozgó kristálymezőktől. Ezeket az utakat kellett folyamatosan ellenőrizni, betolakodó csak erről közelíthette meg Ráge népének lakhelyét.

S bár az őrjáratokat elegendőnek tartották békeidőben, a vérziva-taros esztendőkben a falu védelme ennél több óvintézkedést követelt meg.

A háborúskodás többnyire a ruadisztáni határőrvidéken felcsapó villongásokból eredt, melyek legtöbbször azzal a következménnyel jártak, hogy a shubocai minaretek tornyaiból megtorló hadjáratra szólította a müezzin a bagadai nagyszaltán birodalmának hű alattvalóit. S e haragos szózatoknak mindig sokan tettek eleget.

A Delebát déli vidékén ne akadt volna elegendő nincstelen ruád fegyverforgató, aki a zsákmány reményében hajlandó volt a sivatagi fehér magyarok falvaira rontani?! Gyakorta még a nagyszaltáni erős-236

ségek bégjei is részt vettek e hadjáratokban, ha anyagi helyzetük ezt éppen szükségessé tette.

Ráge törzse azonban megtanult ellenük harcolni. Sőt, gyors, le-hengerlő ellentámadásaikról sokat mesélhettek a shubocai Kutesk bég kapuvédői, a tisnicai Kzil Orga bagír portyázó iszpahéi, s persze a messze földön rettegett tmedzavari Murjadzsil arámbég lándzsás fekete harcosai.

Ameddig Ráge népe folyamatosan vándorolt, a törzs viszonylag könnyen elrejtőzhetett a sivatagban, ha kiirtásukra felkerekedett egy-egy nagyobb büntetőhadsereg a ruadisztáni erődítményekből. Harminc esztendeje viszont, mióta jurtáikat végleg felállították a Sobolya-tó fehér vizétől délkeletre eső vidéken, már sokkal inkább ki voltak téve az ilyesfajta megtorló akcióknak. Hamarosan rákényszerültek, hogy a korábbinál jóval hatékonyabb módszert dolgozzanak ki a törzs védelmére.

Egész napra őrszemeket állítottak a falut ölelő hatalmas „ösvény” legfontosabb pontjaira. A kibírhatatlan hőségben hat, homokba ásott és fabordákkal kibélelt őrállás poklában vigyázta a falu biztonságát az ifjak közül hat élesenlátó. Persze nemcsak az volt az ő feladatuk, hogy idejében észrevegyék, ha bárki is közeledik az alattomos örvé-

nyek közötti csapásokon a falu felé, hanem az is, hogy riasszák a törzset, ha felfigyelnek a végítélet után felébredt szörnyetegek bármelyikére.

Morge, garaspók, sivatagi hiéna, amazonkígyó – bármely fenevad könnyedén a falu végzete lehetett volna, ha nem veszik észre időben közeledtét.

Az éjjel-nappali őrködés nyújtott viszonylagos biztonságot szá-

mukra.

Ám álló napon keresztül odakint az őrállásokban tűrni az óriásira hízott nap kíméletlen sugárzását veszélyes, embert próbáló feladat-nak bizonyult Lankadatlanul lesni, hogy mikor bukkan fel bármi is az izzó, aranysárga dombok, sík kristálymezők felől, mikor tűnik fel ve-szélyt jelentő vibrálás az amúgy is lángolni látszó horizonton – nem-237

csak kiváló állóképességet, de nyugodt idegeket, s bátor szívet is megkövetelt az éleslátóktól. S az ifjú harcosok annak tudatában tűr-ték a megpróbáltatásokat, hogy egyetlen tévedésük, apró figyelmet-lenségük a falu pusztulását okozhatja. Így aztán Ráge népében nemcsak az első portya avatta férfivá a pelyhedző állú fiút, hanem az első

éjjel-nappal tartó őrködés is a hat őrhely egyikén.

Öt nappal azután történt, hogy Zolta és Thangar kán elhagyták a falut. S bár Dunava nádorának látogatása a legfontosabb eseménynek számított, mióta megtelepedtek ezen a helyen, öt nap alatt álomszerű

múltba veszett ittlétének emléke is.

Északról mind nyugtalanítóbb hírek érkeztek.

Értesültek Révkapu elestéről, és sokan azt találgatták, vajon Zolta és a nádor átjutottak-e időben Cumane területére, vagy elpusztultak a határ menti erőd ostromakor. Akadtak – bár nem szívesen hangoztat-ták véleményüket –, kik úgy vélték, Zete fia, Zolta és a nemes vendégek el sem érték a csatornafolyót, ott vesztek valahol a Sobolya-tótól északkeletre elterülő veszélyes, vad vidéken. Bizonyosat azonban nem tudott senki, s az északra lakó törzsektől érkező aggasztó hí-

rek nyomán lassan meg is feledkeztek törzsbélijük veszélyes küldeté-

séről.

Aznap, napkelte után éppen az ifjú Séd és Kesegőr indultak járőr-

útjukra. A falu zsupája hajnalban mogorván váltott néhány szót ve-lük, de nem adott új parancsot. Ráge nyugtalan volt, alig aludt az előző éjszakán. Intett Sédnek és Kesegőrnek, hogy azonnal induljanak.

Séd úgy számolta, ha meghajtják kicsit a delebáti méneket, talán még délóra előtt visszatérhetnek a faluba. Hátasaikat kapkodva felmálházták az őrállásokba szánt vizestömlőkkel, ellenőrizték fegyvereiket, aztán búcsút intettek a zsupa jurtája előtt fagyoskodó ősz Baraknak. Ügetésben haladtak át az örvénylő homok fölött átívelő

hídon, s nekivágtak a Forrólég-szakadék felé vezető, másfél mérföldes első szakasznak.

Nem szóltak egymáshoz. Kesegőr még szinte aludt. Megduzzadt, 238

csipás szemével csak néhány sötétbarna foltot látott az ébredező sivatagból, de ahányszor megtette ezt az utat, nem is kívánt többet látni belőle. Éppen ez volt az óra, amikor a lassan felfelé kúszó nap me-lengetni kezdi az éjjel jéggé dermedő homoktengert, hogy aztán hamar izzó kemencévé változtassa az egész Delebátot. Séd nem takarta el száját turbánja fehér gyolcsával. Így jókorákat szippanthatott a friss, hajnali levegőből. Igyekezett megtisztítani gondolatait, hogy legalább ne látszódjon rajta az idegesség. Kesegőr azonban anélkül is tudta, mi az oka társa különös viselkedésének, hogy ólomnehéz szemhéjai mögül egyetlen pillantást is vetett volna a nyúlánk, tüske-hajú fiúra. No persze! Ő is aggódna, ha az ő öccse fagyoskodta volna át az éjszakát odakünn, a Forrólég-foki őrállásban. Az élesenlátók –

ahogy évtizedek óta szokásban volt – éjfél előtt egy órával indultak el hat irányba a falu központjából, hogy nem sokkal éjfélt követően válthassák a kint lévő őrszemeket.

Gaborn, Séd testvéröccse maga kérte, hogy a Forrólég-fokra ke-rülhessen. Hetek, hónapok óta könyörgött a zsupának, hogy bízza meg őrködéssel, de Ráge mindeddig mogorván elutasította a pelyhedző állú ifjú jelentkezését.

– Míg nem jártál portyán, ne is lássalak! Az meg még korai egy ilyen legénynek! Akad más dolgod is, eredj, segíts a veremfúróknak vagy a lócsutakolóknak!

S Gaborn tán még álló esztendeig a mének hátát csutakolhatta volna, avagy ott izzadhatna a homokmélyi járatok bővítésén, ha Dunava nádora nem téved éppen a falujukba. Az a nap Gaborn életé-

ben is gyökeres változást hozott.

Merthogy Zete fia, Zolta távozásával pótolni kellett a zsupa kísé-

retét valakivel. Ráge nem sokat keresgélt: Üsküb fia, Üsküllőt vá-

lasztotta, egyikét az ifjú harcosoknak. Az ő helyébe meg kerestek egy nyurga kopjázólegényt, Kaganist, aki Kudra szűcs fia volt.

Kaganis helyére az éleslátó legények közül a legidősebbet, Murgoly fia, Milkust állították a kopjázólegények sorába. Ő már megszagolta a kiontott vér illatát: tavaly, mikor az Olvasztómező melletti homok-239

lápba csaltak egy sárga kaftános ruád lovascsapatot, maga vágott le egy termetes, harcsabajszú iszpahét.

Így viszont csak tizenegy éleslátó maradt a tizenkettőből. Ráge bosszankodva ugyan, de beleegyezett, hogy az izgága természetű, de jó szemű Gaborn legyen a tizenkettedik őr. Vívni megtanult már a bátyjától, íjazni a vén Opoly mestertől, akinek a keze a hetvenkilenc esztendő dacára sem reszketett, s íja még mindig oly biztosan talált célba, mint ifjúkorában, amikor a Tmedzavar melletti csatában oly sok vlachot küldött át a hétpokolba nyílvesszeivel.

Ám ha Gaborn portyán nem is volt még, tudott mindent, amit egy élesenlátónak tudnia kellett.

Sédet ez nem nyugtatta meg cseppet sem. Jól emlékezett az első

éjszakára, amit pár esztendeje éleslátó őrszemként töltött a falu körü-

li állások egyikében. A Teleb-foki mélyedésben az éjszaka hideg és gonosz volt – bíz’ nem felejti el sohasem. Különösen nem azt a ha-tártalan örömöt, amit akkor érzett, amikor nem sokkal délóra előtt felbukkant a faluból érkező reggeli őrjárat két lovasa.

Zolta és Duka már messziről mosolyogtak a mélyedésből előká-

szálódó, reszkető fiúra:

– Láttál-e valamit? – kérdezte a kerek arcú Duka, hamiskás bajuszpödrés kíséretében.

– Hogy láttam-e? Él ez a sivatag! – kiáltotta dühösen Séd. – Akkora garaspók mászott ide, amekkorát még sose láttam! Aztán meg hajnaltájt itt üvöltött valami a domb mögött! Nem hallottam olyan üvöltést se még soha!

– Most már hallottál! – mondta Zolta. – De ha legközelebb látod, ne is törődj vele! Csak azzal törődj, hogy semmi se merészkedjen közelebb a Teleb-foknál! Mert ha közelebb somfordálna, azt kell majd használnod! – S azzal Séd íjára bökött.

Most meg ő mondta ezt Gabornnak az előző este, pontosan ugyanezt. A széparcú, szelíd tekintetű fiú reggel óta várta, hogy bees-teledjen, aztán meg hogy eljöjjön az éjfél előtti óra. A Forrólég-foki őrállást kérte magának Opoly mestertől, az élesenlátók és a kopjásle-240

gények istápolójától, aki csak vállat vont.

– Ha neked az kell, hát odamész! Pavle-Cej fia, Pakucs van ott, azt váltod majd!

Amikor a hat élesenlátó fiú elindult a fősátrak elől, Séd szíve elszorult. Gaborn vállát húzta a hatalmas, fekete vizestömlő, de a fiú büszkén vigyorgott vissza rá. Saját maga készítette íját indulás előtt felajzta, tegezébe nyolc, szépen faragott vesszőt tett. Oldalán pedig a Sédtől kapott szaifon csillogott a fáklyák fénye.

Azóta alig öt óra telt el.

Egy örökkévalóság!

Csak baja ne essék!

Ahogy haladtak csöndben, s a forróság egyre csak ömlött lefelé rájuk, Kesegőr odaszólt neki:

– Ma mehetnénk máshogy!

Séd bosszúsan társára pillantott.

– Hogy máshogy?

– Hát, kanyarral... – úgy mondta, alig nyitotta ki a száját, a szavak szinte csak véletlenül buktak ki ajkai közül.

Séd tekintete megvillant. Mégis csak jó ember ez a Kesegőr, még ha oly kiállhatatlan is odahaza, a kulpa kocka közben. Persze veszí-

teni, azt nem szeret! De mégiscsak jó ember!

– Azt mondod? – kérdezte bizonytalanul.

– Azt. Ki tudná meg?

– Tán Ráge...

– Ha csak te el nem mondod neki... – mintha kacsintott volna Kesegőr szeme, de az is lehet, hogy csak duzzadt szemhéja rándult egyet.

– Köszönöm! – mondta Séd felszabadultan.

Hát mégsem délóra táján érnek majd az utolsó állomásra, a Forró-

lég-fokra! Ha még most tesznek egy kanyart, s a Forrólégszakadék mellől letérnek a csapásról, vágtában hamar elérhetik a fokot, ahol Gaborn gubbaszt. Onnan, ha igyekeznek – márpedig igyekezni fognak – csak kis késéssel érhetnek a Cumanei-fokhoz. A körút végén 241

meg a Szikes-dombokat megkerülve már nem is kell sietniük: le-csapva az utolsó útszakaszt, egyenesen visszatérhetnek a jurtafaluba.

A távolban feltűnt a szakadék sarka. Ebből az irányból csak egy furcsa formájú homokdombot lehetett látni, melynek tetején fejforma szikla egyensúlyozott. Azon a kőkoponyán túl pedig keskeny, ám szokatlanul mély hasadék húzódott észak-déli irányban, egészen a Süppedő-dombok aljáig. A levegő izzón vibrált abban a szakadékban, mint valami hétpokolbéli katlanban. Aki belepillantott, mintha csak tóba nézett volna: a szakadék falán a kőrögök látszólag hullám-zó vízfelszín alatt vibráltak, ám nem víz fodrozódott fölöttük, hanem a forró levegő. Le nem juthat senki a mélyébe. Akadt ugyan, aki megpróbálta, de nem hallottak felőle soha többet.

Kesegőr a fejével biccentett: ideje letérni a csapásról.

Eltértek hát jobbra. Séd úgy érezte, valami ősi, megszeghetetlen törvényt hágnak át. Szíve nevesebben kezdett verni, amint pár öllel eltávolodtak a szakadék mentén vezető, megszokott útvonaltól.

2.

Napkelte után egy órával Gaborn már feledte az éjjelt. Pedig csak-

úgy, mint testvérbátyjának, s valamennyi ifjúnak, ki első éjszakáját töltötte az őrhelyen, neki is rémisztő élményei voltak.

Az első éjszaka a legnehezebb.

Mihez hasonlítható az érzés, amikor egy nehéz vizestömlővel a válladon el kell indulj éjfélóra előtt valamelyik őrállás felé, a kegyetlen, hideg delebáti éjszakában, egy szál magadban? Lassan elmarad-nak mögötted a jurták, aztán körülvesz a teljes csend és a sötétség: sarus lábad mintha jégben gázolna, a homokkristályok éles fájdalommal marnak bőrödbe minden lépésnél.

Haladsz előre egyre elkeseredettebben, mikor tűnik már fel az őr-

állás?! Rég el kellett volna érned...

Végre megérkezel. Leváltod az előtted őrködő társad, aki fáradtan, de felszabadultan indul, szinte rohan vissza a falu felé, el sem köszön 242

tőled.

Te pedig ott maradsz.

Egymagad, a sötétben.

A Delebát fölött szikrázó csillagok nem túl beszédesek. Nem úgy a sivatag teremtményei, akik megérzik a szagodat, s lassan előme-részkednek odvaikból, fészkeikből, hogy újra próbálkozzanak.

Most rajtad a sor. Egyre-másra bukkannak fel a teremtmények, melyekről már annyit hallottál. De most, amikor saját szemeddel lá-

tod őket, mind más, mind valódi...

Ha túlságosan nagy példány merészkedne elő, már nyúlsz is a tűzszerszámért, s a jelző veszőért.

A nemeztorony magasában vigyázó Opoly mester vagy segédje, a féleszű, de sohasem alvó Paj-Happó bizonyosan felfigyel majd a garaspók méregbe mártott, lángoló végű nyílvesszőre. Annak zölden izzó fénye még a legfényesebb nappali ragyogásban is ellátszik a faluig!

De ezen az éjszakán nem bukkant fel az ismert teremtmények kö-

zül különösebben nagy példány. Ami pedig felbukkant, azzal Gaborn már nem törődött.

Mintha elfeledte volna valamennyit.

Amikor Séd és Kesegőr feltűntek a látóhatáron, az ifjú élesenlátó az őrállás fabordáin hasalt, és meredten északkelet felé bámult. Arra sem figyelt fel, hogy a két delebáti mén patkóinak tompa dohogása egyre közelebb ér hozzá.

Csak akkor riadt, amikor Séd – még jó messziről – rákiáltott:

– Gaborn! Gaborn!

A fiú mutatóujját szája elé téve mutatta: jobb lesz, ha az érkezők nem keltenek túl nagy zajt.

Séd kérdőn Kesegőrre pillantott, aztán, mielőtt lova lefékezett volna a Forrólég-foki állás tövében, lecsusszant nyeregből, és felkapaszkodott a homokdomb tetejére.

– Jól vagy, fiú? – kérdezte fölé magasodva, ám Gaborn dühösen megragadta burnusza ujját, s lerántotta maga mellé a földre.

243

– Nézd! Nézd, Séd!

– Mit? Mi az...

– Ott! A lankákon túl...

Nem volt szükség pontosabb meghatározásra. Séd már maga is látta. Most már tudta, mi kötötte le annyira a fiú figyelmét.

A horizonton széles, fekete csík mozgott lassan feléjük.

Innen szőrös hernyónak tűnt.

Egy hernyónak, mely oly magas, mint a bagadai palota opálos fa-la, s oly hosszú, mint a csontavéri patak.

Séd elsápadt.

A hernyó szőrszálain meg-megcsillant a nap fénye. A féreg teste éppen egy széles homokdűnén hömpölygött le. Aztán jó néhány púp türemkedett ki a hátán, amitől nyilvánvalóvá vált, hogy a széles, kö-

vér hátú hernyó még további testrészekben folytatódik, melyeket csak lassan képes felvonszolni a lanka innen nem látható oldalán. A dombon átcsúszó fekete testből aztán ki-kivált néhány csáp, s megelőzve a többi részt, lezúdult a dűne oldalán. Apró pontok váltak ki belőle, aztán már kisebb csoportokat is meg lehetett különböztetni ebből a távolságból.

A lankán túlról egyre csak áradt, dagadt ez a különös, fekete burjánzás, végeláthatatlan hernyócsápokat eregetve a szelíd völgybe. A csápok lassan elnyúltak kelet felé, a Szikes-dombok irányába, s nyugatnak, a Süppedő-dombok felé is. Séd nyelt egyet, s öccsére pillantott.

– Mikor láttad meg?

– Most, mielőtt megérkeztetek... – A fiú szeme elkerekedett. – De hát nektek még nem is szabadna itt lennetek!

– Ez most nem számít! – Séd hátrafordult, s leszólt az őrállás innenső oldalán unottan várakozó Kesegőrhöz.

– Azonnal indulj vissza! – mondta szárazon. Igyekezett nem felemelni a hangját, de érezte, hogy nem sokáig tudja megőrizni nyugalmát.

– Mi az? – kérdezte ásítva Kesegőr.

244

– Indulj! – villantotta rá dühösen tekintetét Séd. – Kilőjük a jelző-

nyilat! Te pedig mondd meg Ragénak, hogy jönnek!

– Kik? Kik jönnek? – Kesegőr egészen felvillanyozódott; előre-

ágaskodott a nyergében, hátha átpillanthat az őrállás homokpalánkja felett.

– ŐK! – Ahogy Séd hangja megremegett, Kesegőr is megértett mindent. Ádámcsutkája nagyot ugrott, azonban más jelét nem adta az ijedtségnek. De ahogy megfordította lovát, már sápadt volt az arca.

Séd odafordult testvéröccséhez, és megsimogatta a feje búbját.

– Jól őrködtél, Gaborn! Sokak életét mentetted meg!

A fiú hitetlenül ingatta a fejét, s a lankákon feléjük araszoló, egyre nagyobbnak látszó hernyóra pillantott. A féreg teste ezernyi önálló lényre bomlott. Kisebb-nagyobb fekete foltra, melyek kitartóan, félig a forró homokba süppedve haladtak rendíthetetlenül feléjük.

Mérhetetlenül sokan voltak: a sorok mind szélesebb legyezőben bomlottak szét a horizonton, ahogy átbuktak a lankák szélcsipkézte gerincein.

– Add a tűzszerszámot! – mondta Séd.

Gaborn már adta is, aztán nyúlt az íjért, hogy kihúzza a nyílvesz-szőt, melyet erre az esetre tartogatott, s amelyről azt hitte, jó pár esztendeig nem kell majd használnia.

Leoldotta övéről a kis tégelyt, melyben a garaspók zöld mérgét tartotta. A méreg friss volt, alig néhány napja fogta a kövérre hízott garaspókot a lóistálló mögötti részen. Nem könnyen csepegtette ki a vaskos potroh aljából a zöld váladékot, de legalább még erős volt a méreg. Beledugta a vessző hegyét, s alaposan megforgatta a sűrű

masszában.

Miután a csuhahegyre vastagon rárakódott, kivette, s átnyújtotta a vesszőt testvérbátyjának.

– Nem. Én gyújtom meg – mondta Séd –, de neked kell kilőnöd!

Te vetted észre őket! Siess!

Azzal gyakorlott mozdulattal szikrát csiholt a kova és a tapló se-gítségével. A szikra ráhullott a ragadós, zöld masszára a nyílvessző

245

végén, s egyetlen szempillantás alatt belobbantotta a mérget.

Séd eltakarta a szemét, és szomorúan azt mondta:

– Lőj!

Az égbolton zöld csillag szökött a magasba, s méltóságteljes pá-

lyát leírva lassan lehullott a Sóvér-dombok és az Aranyhasadék irá-

nyában.

Néhány pillanattal később a Cumanei-fok és a Szikes-fok felől is hasonló csillagok röppentek a forró égboltra.

3.

Opoly mester dünnyögve ereszkedett le a nemeztorony külső hágcsó-

ján. Még hogy egyszerre három jelzőnyíl!

Vagy valami undorító morgefalka tart a falu felé, vagy ezek a kölykök vesztek meg odakinn! Különösen az a Gaborn-fiú tűnt még ijedősnek közülük.

Opoly a fejét csóválta, miközben leért a torony aljába, s csoszogva a zsupa jurtája felé indult. Kár lenne érte, ha kisülne, hogy nem bír-ják az idegei odakint. Remekül lő az ördöngös kölyke! S ahogy el-nézte néhány napja a belső árok mellett, amikor testvérbátyjával, az izmos Séddel vívott, egészen rendkívüli kardforgató válik hamarosan belőle. Csak hát... Az első éjszaka az őrállásban...

Ahogy Kudo jurtája elé ért, meglepődve látta, hogy a kovács az eget bámulja.

– Három jelzőnyíl! – kiáltott felé Kudo, amint megpillantotta az öreget. – Deö azt mondja, három jelzőnyilat látott az előbb északról.

Hármat is kilőttek ezek a gazemberek! Mit gondolsz, mi az ördög ijeszthette meg őket ennyire?

– Nem tudom – morogta Opoly. Az lehet, hogy a tejfelesszájú Gaborn megrémült valamitől, de a szomszédos őrállásokból is felröppent egy-egy jelzőnyíl.

Márpedig nincs akkora morgefalka, amit mindhárom állasból egyszerre láthatnának! Valami másnak kellett történnie!

246

Mire a zsupa jurtája elé ért, Ráge már ott állt kint, s néhány harcossal ők is az eget kémlelték. A rossz hírek nagyon gyorsan terjed-nek.

– Három nyíl – mondta Ráge színtelen hangon. – A Forrólég-fokról, meg a két mellette lévőből!

Opoly széttárta karját:

– Én sem értem, zsupa! De a járőr még nem hagyhatta el a Cumanei-fokot. Amit az élesenlátók látnak, azt ők is látják. Akkor pedig nemsokára mi is tudni fogjuk, mi történt!

Ráge komoran bólintott:

– Riasszatok mindenkit! Harcost, asszonyt, gyermeket, öreget, mindenkit! Mire a járőr visszaérkezik, legyetek készen!

– Készen? Mire? – Kudo kovács fújtatva ért a jurta elé, és sápadtan hallgatta a zsupa utolsó szavait.

Mögötte a kicsi Deö futott, arca egészen kipirult az igyekezetben.

A gyermekeknek és ifjaknak egészen különleges érzékük van a ve-szély megérzéséhez. És Deőt nem a zölden szikrázó jelzőnyilak lát-ványa győzte meg arról, hogy nagy baj van, hanem a rémület, ami apja arcát rántotta torz grimaszba. Kudo kovács nem volt harcos ugyan, de kötélvastagságú izmai láttán senkinek sem támadt kedve kötekedni vele. Egyetlen pörölycsapásával szétlapított volna bárkit.

Nem is félt senkitől. S Deö éppen ezért nem látta ezt a különös gri-maszt soha az arcán.

– Hívjátok Dukát és Üsküllőt! – rendelkezett Ráge, ügyet sem vetve az iménti kérdésre. – A nemeztoronyban leszek!

Deö hirtelen arra gondolt: Vége a falunak! Vége, hisz’ nincs aki megvédhesse attól az ismeretlen veszedelemtől, ami észak felől kö-

zeledik feléjük.

Mert nincs itt a törzs legjobb harcosa! A harcos, aki feleségül veszi, amint tizennégy esztendős lesz!

Nincs itt Zolta!

247

4.

Ráge felkapaszkodott a nemeztoronyba, s mire felért, a láthatáron már jól kivehetővé vált a falu felé eszelősen vágtató Kesegőr alakja.

Az ifjú harcos nem kímélte lovát.

Átugratott a külső védőgyűrűt övező hídon, meg sem állt a nemez-toronyig. A jurtákból elősiető asszonyok, s a kint várakozó, zavartan tanakodó férfiak alig tudtak elugrálni útjából. A toronyhoz érve lecsusszant nyergéből, s felkiáltott Ragénak:

– Zsupa! Zsupa! A Forrólég-foknál! Azt hiszem, ŐK azok! JÖNNEK!

Nem kellett magyarázkodnia. Ráge keze elfehéredett, ahogy a nemeztorony mellvédjét megmarkolta.

– Ó, szakállas isten! Ilyen hamar?

Odalent felzúgtak az emberek. A jurták közt már ott tolongott a falu apraja-nagyja, s most minden szempár a zsupára szegeződött.

Hirtelen csönd támadt, csak a harcosok sátrai felől hallatszott a felri-asztott férfiak lábdobogása.

A Delebát felett nem mozdult a levegő. A napkohó kitartóan ontotta rájuk az elviselhetetlen meleget. Ráge szája száraz volt, mint a tapló.

– Itt hát az idő. Elérkezett...

– Mit tegyünk? – kérdezte Opoly csöndesen.

Ráge megrázta a fejét, aztán nagy levegőt vett.

– Testvéreim! – kiáltotta a lent várakozó, fehér burnuszos sokasághoz. – Nincs sok időnk! Harminc esztendeje élünk itt, s gyökeret eresztettünk, mint a csenevész sóba, ami oly mélyen kapaszkodik eb-be a homokba, hogy semmi és senki nem tépheti ki onnan. Nekünk most mégis el kell hagynunk e földet!

A falubeliek döbbenten hallgatták.

– Ellenséges sereg közeledik! – folytatta komoran Ráge. – Reméltem, sokáig reménykedtem, hogy nem kelnek át a Csatorna-folyón, ám úgy tűnik, mégis megtették! Csak átvonulnak a Delebáton! De 248

mindent elpusztítanak, ami az útjukba kerül! Minket is, ha itt találnak!

A hirtelen beállt csöndet egyetlen sóhaj sem törte meg. Mind hallottak már a vérszláv támadásról, de egyikük sem sejtette, hogy Ormos, a két Vlachia és Dunava után a vérszláv és a grakhur-kaghir hadak behatolnak Ruadisztán területére is.

– Kevés időnk maradt! – kiáltotta Ráge. – Menekülnünk kell innen! Megpróbáljuk feltartóztatni a támadókat addig, amíg a falu nagy része elindulhat dél felé. Meneküljetek, minél bentebb Ruadisztánba vagy a Duna felé! Csak minél távolabb ettől a helytől! Ne vigyetek magatokkal semmit! Induljatok! Menjetek! – Egy pillanatig hallgatott. – De ha elmúlik ez a vihar, mindenki aki, megmarad... – szétpillantott népe fölött. Igen, kár is mondani, de azért... – mindenki, aki megmarad, térjen majd vissza erre a földre! Induljatok!

Az emberek azonban csak lassan fogták fel, mi történt. A hír való-

sággal letaglózta őket. A harcosok kaptak először észbe, s lökdösni kezdték őket. A jurták közt kiáltások harsantak, néhány gyermek felsírt anyja karjában.

A pánik villámgyorsan terjedt szét a falun.

Néhány perccel később már összevissza futkosó kicsiket és két-ségbeesett asszonyokat lehetett látni a jurták között. Gyermekeiket kézen ragadva vágtak a perzselő Delebátnak, neki a Morgepusztaság éppen csak járható ösvényeinek, melyek átvezették őket az örvénylő

csapdák fölött.

A harcosok az északi hídnál gyülekeztek. Magop megnyittatta a fegyvereket őrző jurtát, így mindenki kézhez kapott néhány szaifot, fejszét, íjat, kinek mi jutott. Odakünn Ráge osztogatott parancsokat.

Hangja túlszárnyalta a rémült kiáltozást. Elsőként több csapatra osztotta az embereket. Miközben a falu népe megkezdte a kiürítést, az első csapat átkelt a hídon és Üsküb fia, Üsküllő vezetésével elfoglalta állásait a Forrólég-szakadék felé vezető csapás mentén.

Magop mester magához vett tíz ifjú harcost, és eltűnt velük a vé-

dőgyűrű alatti járatokban, Duka pedig sebtiben megtervezte a meg-249

maradt férfiak elosztását a falun belül. Úgy próbálta elhelyezni őket, hogy a jurták közé behatoló ellenséget több oldalról vehessék tűz alá, hogy aztán együttes erővel próbálják visszaszorítani őket a híd felé.

Amikor nem sokkal később bevágtatott a faluba Séd is, nyergében testvéröccsével, Gabornnal, végre megtudhatták, hogy mekkora ellenséges csapatra számítsanak.

Amit Gaborn mondott, attól elszorult a szívük.

Egy pillanatra mind Ragét keresték tekintetükkel, hogy van-e egy-

általán bármi értelme is annak, amire készülnek. De a zsupa csak idegesen üvöltözött hátra néhány asszonynak, hogy azonnal induljanak.

Félt, hogy sokan lesznek még a faluban, mire az ellenség felbukkan a láthatáron.

5.

Kaghirok voltak...

Ahhoz a seregtesthez tartoztak, amely Révkapu elfoglalása után délnek vette az irányt. Ugkrah-Zuhar vezette őket, aki a kaghirok közt a legmagasabb méltóságot viselte. Ő ugyan szívesebben indult volna a vérszláv fősereggel Királyváros ostromára, ám Smrsha carün parancsa úgy szólt, hogy az ő kaghirjai hatoljanak be Ruadisztán területé-

re, kevés vérszláv kísérettel. A carün parancsa pedig egy időre kiol-totta az Ugkrah-Zuhar szívében lobogó vágyat a tömérdek zsákmány után, s helyébe engesztelhetetlen haragot plántált.

S míg a carün észak felé vezette a vérszlávokat, a grakhurokat, valamint a kaghirok válogatott íjászait, addig Ugkrah-Zuhar a kietlen pusztaság elözönlésére készült. Harcosai kegyetlen dühükben csaknem két napon át fosztogatták a megszállt Révkaput, aztán kénytelen-kelletlen átkeltek a Csatornafolyón, s nekivágtak a végtelennek tűnő Delebátnak.

A Tisza partja mellől – a híreket hallva – azonnal ruád futár indult a lassan előretörő sereghez, a bagadai nagyszaltán személyes üzene-250

tével. A vén Suledzay egy díszes szalaggal átkötött levélben felajánlotta az ismeretlen ellenségnek, hogy átengedi Ruadisztán északi fe-lét, egészen Shuboca városáig, amennyiben Ugkrah-Zuhar kötelezi magát, hogy nem hatol délebbre ennél a városnál.

A levelet olvasatlanul tűzbe vetették, a futárt felkoncolták, s a kaghirok továbbvonultak a pokoli forróságban. Ugkrah-Zuhar nem törődött a veszteségekkel, noha – mivel a kaghirok nem ilyen éghaj-lathoz szoktak – hullottak szép számmal. Mire Ráge népének falujá-

hoz érkeztek, alig maradt vizük: már nemcsak Smrsha carün parancsának teljesítése lebegett a szemük előtt, még inkább a faluban ta-lálható vízkészlet vonzotta őket ellenállhatatlanul.

Ráge nem tudhatta, de amikor az ellenség elérte a falu határát, e föld már nem volt része Ruadisztánnak. Suledzay újabb követe Észak-Ruadisztánt ment felajánlani az ellenségnek, le, egészen a Du-na vonaláig. A nagyszaltán ünnepélyesen és feltétel nélkül lemondott Nosadáról, s Durzánról is. A shubocai Kutesk bég, aki már készülő-

dött, hogy sebtiben összeállított seregével északnak vonuljon, váratlanul parancsot kapott a város kiürítésére. Shuboca minaretjeiben azon az éjszakán kiáltott utoljára az ég felé a müezzin.

Így hát, amiről Ráge egész életében álmodott, tudtán kívül valóra vált. Ó és népe nem tartozott többé a nagyszaltán fennhatósága alá.

Igaz, ha tudott volna a történtekről, talán életében először azt kí-

vánta volna, hogy egy időre mégis megmaradna Suledzay alattvaló-

jának.

6.

Elérték a Cumanei-fokot.

Az élesenlátó nem várta meg őket: miután kilőtte jelzőnyilát, eszét vesztve rohant vissza a falu felé. A kaghirok azért csak nagy óvatosan szaglásztak körbe az őrállásban.

Amikor aztán nem találtak semmit, csak egy kiürült vizestömlőt, nyugtalanul továbblopóztak. Egyik irányban homokdűnék zárták el 251

az útjukat. A Forrólég-szakadék széléhez érve aztán jobbnak látták bevárni a sereg többi részét is.

Ugkrah-Zuhar bosszúsan vette szemügyre a látóhatár peremén kibontakozó falu képét. Harcosai csöndben vártak, nem akarták meg-zavarni vezérüket e fontos percben.

Hisz’ a faluban sok víznek kellett lennie! És solf embernek! A gondolat azonnal izgalomba hozta valamennyiüket. Bár a grakhurokkal ellentétben nem kedvelték az emberhúst, ha mást nem találtak, minden további nélkül rávetették magukat erre is. A jurták előtt pedig emberek rohangáltak rémülten fel-alá. Könnyű zsákmány, gondolták a forróságtól kimerült kaghir harcosok, s cserepes szájukat nyalogatták.

Ugkrah-Zuhar azonban nem tűnt elbizakodottnak. Mint legtöbben fajtájából, ő is remekül látott pontszerű, összetett szemével: csontvázfejre emlékeztető koponyájából sárgán izzott tekintete, fekete al-sószakálla pedig hegyesen meredezett állán. Homlokát a szemeket védő jellegzetes lebeny csúfította, barna fejbőréből pedig a kaghirokra oly jellemző csontkitüremkedések fehérlettek.

Ezek a gonosz, de megtéveszthetetlen szemek ellenére is csapdát sejtettek. Mindent egybevéve azonban nem sok idő állt rendelkezé-

sükre, ezért a támadás mellett döntött.

A kaghirok erejüket összeszedve előrelendültek, barna köpenyeik belepték az aranyló sivatagot, a szelíd dűnék között ezernyi vérszomjas fenevad surrant a jurták felé.

7.

Üsköb fia, Üsküllő jelt adott: most már megállhatnak. A tucatnyi delebáti harcos fújtatva térdelt a forró homokba. Fegyvereiket maguk mellé ejtették. Nem jutottak túlságosan messze a falu szélétől, a Forrólég-szakadék, aminek déli végét igyekeztek volna elérni, legalábbis még nagyon messzire volt innen.

Nem mehettek tovább: a kaghirok teljes szélességben megindítot-252

ták támadásukat. Soraikat a szakadék peremétől a Szikesdombokig szétterítve közeledtek, amilyen gyorsan csak rohanni tudtak a homokban.

Üsküllő igyekezett leküzdeni a gyomrából feltörő idegességet.

Mindenekelőtt időt kell nyerniük!

Az ellenség felé pillantott: a kaghirok éppen elhaladtak a Forró-

lég-fok mellett, átlépve egy nem látható vonalat a két őrállás között.

Üsküllő akaratlanul is elmosolyodott. Hiába, a Delebát nem könnyű

terep azoknak, akik nem ismerik!

A következő pillanatban valami felmorajlott a mélységből, s a nyugodt, aranyszínben izzó mező, ahol a kaghirok előretörtek, szemvillanás alatt felhasadt. Ahol hosszan megnyílt a föld, a forró, nehéz homoktenger a mélybe zúdult, s több száz kaghirt rántott magával: a barna köpenyeket belepte a homokfüggöny, és eltűnt mindahány a mélybe áramló földdel együtt. Rémült üvöltésük egészen a faluig el-hallatszott. Az egész nem tartott tovább néhány pillanatnál: a megha-sadó föld szélén vibrált a levegő, a mélységből forró pára csapott fel.

A kaghirok megtorpantak. Dermedten bámulták a homokfalon túl eltűnő társaikat, aztán fellángoló gyűlölettel rohantak tovább a jurták felé.

A hasadék ekkor hirtelen összezárult, s a mezőn hosszanti irányban rengéshullámok futottak végig, leverve lábáról sok ellenséges harcost.

Üsküllő intett: emberei megfeszítették íjaikat, s tüzet nyitottak a kaghirok közeledő, első soraira. A delebáti íjak húrjai megpendültek, s a vesszők sziszegve röppentek ki. Az elöl futó kaghirok holtan rogytak össze, de ez a néhány nyílvessző nem akasztotta meg táma-dásuk lendületét.

Háromszor-négyszer tüzeltek újra, aztán Üsküllő visszavonulót rendelt: a harcosok hátráltak, de közben egyfolytában nyilaztak a kö-

zeledők felé. Nemsokára választ is kaptak: a kaghirok futtukban röp-pentettek feléjük néhány nyílvesszőt, s mivel így is sokkal jobban cé-

loztak, mint Üsküllő emberei, vesszeik halálos sebeket ejtettek.

253

Az előrerendelt kis csapat néhány pillanat alatt felmorzsolódott: Üsküllő és még ketten-hárman visszamenekültek a hídon belülre, nyomukban a mindent elsöprő áradattal.

8.

A kaghirok nem tudták, hogy minek áll ott a híd. Hisz’ minden irányból homok ölelte, s mintha csak egy rég kiszáradt patak medre fölé ívelték volna hanyagul.

Hogy sohasem volt ott patak, arra későn döbbentek rá. Akkor, amikor első soraik elérték az „árkot”, és súlyuk alatt a hosszú esztendők kemény munkájával kiásott alagút felső falai megremegtek. A mindent kitöltő homok veszett örvénylésbe kezdett, ahogy megpró-

bálta betölteni a hirtelen támadt, s gyorsan táguló teret. Aztán, ahogy a több száz kaghir beleugrált az árokba, a támpillérek megroskadtak odalent, s az irdatlan mélységbe lefúrt aknákba teljes súlyával lezú-

dult a több ezer tonnányi homok.

Ezzel egy időben fülsiketítő robaj támadt, elnyomva a kaghirok iszonyatos halálüvöltését.

A mélyben élő, többnyire láthatatlan teremtmények már sebesen fúrták járataikat a megnyíló akna felé, melyben tehetetlenül vergődtek a zuhanást, s a leomló homoktengert túlélő kaghirok. Mire feleszméltek volna, a járatok szájából a halál nézett szembe velük.

Egyedül a híd alatti vékony homokpad nem tűnt el.

Az előbb még tehetetlen dühvel hátrahőkölő ellenség itt nem sokat tétovázott: egymást taposva zúdultak előre e kis földnyelven. A túloldalon azonban, immár a jurták közvetlen előterében Duka és Séd legényei várták őket. Néhány nyílvessző röppent ki mindkét oldalon, de íjazásra nem sok idő maradt.

A delebátiak szaifjait pillanatokkal később már nyúlós, sötét kaghirvér festette vörösre.

254

9.

A falu túloldalán hosszú sorban menekültek az asszonyok és gyermekek. A Morgepusztaságon is csak néhány keskeny homokgerincen hatolhattak át, s ez alaposan lelassította a falu kiürítését. Egyetlen szerencséjük az volt, hogy az ősz Barak póznákat tűzdelt le a járható ösvény mentén, nehogy a megrettent asszonyok véletlenül is letérjenek róla.

A falu főterén Ráge rémülten látta, hogy milyen sokan maradtak a jurták között. A kaghirok áttörtek a hídon, s lassan, de megállíthatatlanul szivárogtak be a falu területére.

Már csak perceik maradtak!

Mielőtt azonban felemelte jurtája nemezfalához támasztott pajzsát, odaintette az ijedten bámészkodó Deőt. A lány nem volt hajlandó tágítani mellőle: apja ott harcolt elöl, a híd mellett, így hát nem volt senki más, akihez hozzácsapódhatott volna. Ráge hiába próbálta korábban elzavarni, a lányka nem hallgatott rá.

– Deö! Gyere ide! – A megszeppent arcon könnycseppek csillogtak, ahogy reménykedve odafutott hozzá.

– Ne félj, Deö, nem lesz semmi baj! De most fuss a jurtába! –

Megragadta a lány vállát, úgy magyarázta neki: – Kapaszkodj fel az oltárra! Aztán nyúlj be a faragványok mögé, és emeld ki, amit ott ta-lálsz! Ha megvan, rohanj ide, itt várlak! Értetted?

A lányka értetlenül bámult a zsupára egy hosszú pillanatig, aztán, mint akit kígyó mart meg, elillant.

Amíg visszatért, Ráge kivonta és megtörölgette hosszú, egyenes, dunavai kardját. Ezzel fogadja majd őket. Ez a vas már oly sok ellenség húsát szabdalta, had’ ízleljék most meg a kaghirok is!

Deö előbukkant a jurtából: egy vászonba bugyolált tárgyat szorongatott.

– Ez az? – kérdezte zokogásával küszködve.

– Ez az, lányom! – A gyereklány vállára tette öreg, ráncos kezét.

Bárcsak az erejét is átadhatná neki... – Erősen szorítsd magadhoz, és 255

fuss vele a többiek után! De el ne dobd, s oda ne add senkinek, meg-

értetted? Nemsokára én is megyek utánad... meg persze apád is!

Most fuss, Deö!

A lány bólintott, letörölte arcáról a könnyeket, és eliszkolt a jurták között. Ráge egy pillanatra még látta copfját megvillanni két nemezlap között, de aztán mindent eltakart a menekülők tarka összevissza-sága.

Megfordult hát, s vészjósló bődüléssel felemelte kardját. A híd felöl ugyanis néhány barna bőrű, fehér csontcsomókkal tarkított koponyájú kaghir tűnt fel. Vicsorogva hárman indultak felé. A másik két kaghir abba az irányba rohant, amerre a kicsi Deö az imént eltűnt a jurták között.

Ráge bőszen megforgatta feje fölött a kardot, s villámgyors csapással leszelte az egyik támadó fejét. Aztán minden erejét összeszedve a másik kettő támadására összpontosított. A kaghir szablyák nem túl erős acélból készülnek, de használóik eltanultak egy-két piszkos trükköt a vérszlávoktól. Néhány gyors pengeváltás után Ráge zihálva hátrált pár lépést. Ha legalább a pajzsa itt lenne! Szeme sarkából felmérte, mi folyik körülötte, s dermedten látta, hogy nemcsak né-

hány kaghir szivárgott át a védelmi vonalon: a közelben vagy tucatnyi, barna bőrű ördög táncolt a nemezsátrak között. Vicsorgó arcokat látott mindenfelé. Az ellenség a faluban maradt néhány asszonyt és gyereket öldöste!

Egy pillanatra erőtlenül engedte le a kardját: a felismerés túlságosan keserű volt.

– Áttörtek a hídnál! Elárasztják az egész falut!

10.

Elkeseredett harc folyt mindenütt. A jurták közt sötét árnyak suhantak, a szikrázó nap éhesen itta be a homokra fröccsenő töméntelen vért.

A küzdelem értelmetlennek tűnt, de a delebátiak inukszakadtáig 256

harcoltak, csak hogy minél több asszony és gyermek menekülhessen ki a pokollá váló faluból. Azonban minden perc, amellyel övéik éle-tét igyekeztek mentem, egyre többük halálát követelte.

A hídon átnyomulva a kaghirok számbéli fölénybe kerültek; több irányban elözönlötték a kis területet, s kardélre hánytak mindenkit, aki csak útjukba került. Szimatolva berontottak a jurtákba: vizet kerestek. Sikolyok, fájdalmas ordítások keltek mindenfelől: akiknek az útját elvágták a menekülés irányától, az menthetetlenül odaveszett.

Ráge és a még életben lévő harcosok nem tehettek egyebet, hát-rálni kezdtek a falu főtere felé, abban a reményben, hogy csak kevesen szorultak a jurták közé, s talán az ő szenvedésük sem lesz hosszú.

A harcosok vesztesége is súlyos volt, de Ráge biztos volt benne, hogy visszavonulva a legtöbben elérhetik közülük a védőgyűrű túlsó oldalát.

Hátat hátnak vetve, eleven kört alkotva küzdöttek végig magukat a legnehezebb szakaszon. A kaghirok hiába igyekeztek megbontani a kört: az elkeseredett delebátiak gyilkos csapásokat osztogattak a kö-

zel merészkedőkre, vaskos vércsíkokkal festve meg útjukat a főtérig.

A zsupa jurtájához érve aztán megtorpantak, s bevárták a több irány-ból, újult erővel rohamozó kaghirokat.

A támadók visszahőköltek.

Nem értették, mi történt, de aztán óvatosságukon felülkerekedett mohóságuk, s vicsorogva rájuk rontottak. A delebátiak megbeszélt terv szerint felbontották a harci alakzatot, s kis csoportokban szemvillanás alatt eltűntek a falu hátsó fertályaihoz tartozó jurták irányá-

ban. A vén Opoly erre a pillanatra várt, s a nemeztorony mellett megrántott egy kötelet. A főtér alatt abban a minutumban nyílt meg az előkészített verem, amikor a kaghirok már-már a delebátiak után vetették volna magukat. Nem maradt idejük menekülni: a verem mé-

lyéből kihegyezett karók százai csapódtak fel, számtalan foggal bé-

lelt mesterséges állkapocsként nyársalva fel a kaghirokat.

Kegyetlen kínhalál jutott osztályrészükül. Azok jártak jobban, akiket azonnal felnyársalt a vaskos fa. A többiek kegyetlenebb halál-257

lal pusztultak: a karók végét a delebátiak morgezsírral kenték be, ami az áldozatok vérébe jutva megezerszerezte fájdalmukat. Senki sem sajnálta őket. Amíg a túlélő kaghirok megkerülték a karós vermet, Ráge és harcosai egérutat nyertek.

Elérve a falu déli részét, Duka és Séd működésbe hozták a kör-

árok itteni szakaszának csapóhídjait.

Amint az utolsó is átlépett közülük a túloldalra, a tárna itt is beszakadt. Az üvöltöző kaghirok tehetetlenül nézték, hogyan távolod-nak el áldozataik a Morgepusztaságban, míg ők ott tántorogtak az újonnan felhasadt szakadék szélén...

11.

Alaposan átkutatták a falut.

A jurtákban nem sok mindent találtak, aminek hasznát vehették volna, ám hamarosan rábukkantak a föld alatti csarnokok lejáratára. Vizet szimatolva merészkedtek egyre lejjebb a lépcsőkön, valahonnan még fáklyákat is kerítettek.

Ugkrah-Zuhar izzó, sárga szemekkel csörtetett végig a mészkő

grádicsokon, elsőként lépve Ráge jurtamélyi csarnokába. A hűvös, ami odalenn fogadta, kellemesen bizsergette barna bőrét.

Szeme pillanatok alatt hozzászokott a félhomályhoz, különösen, miután megpillantotta a hetedik csarnok falaihoz erősített, hatalmas vizestömlőket.

Végre! A kaghirok örömükben ordítozni kezdtek.

Erre aztán mind többen és többen rohantak le, míg a csarnok lassan megtelt fáradt, szomjazó harcosokkal.

Ugkrah-Zuhar vigyorogva állt előttük, de egyelőre még igyekezett visszatartani őket. Elsőként ő szerette volna megízlelni a delebátiak hideg vizének édes ízét.

Lassan előrelépett, hogy megoldja a legközelebb álló tömlő száját, de ekkor a mellette álló őrök felhördültek, s dárdáikkal a sötétség fe-lé döftek. Persze így sem érhették el a magányos alakot, aki lassan 258

elvált a tömlők hatalmas árnyékától. Nem volt nála fegyver – ezt rög-tön látták. Mégis, zavaróan nyugodtan állt ott előttük.

Ugkrah-Zuhar szemfogai megvillantak, ahogy rosszat sejtve felhúzta ajkát. Ez az ember már várta őket! És ez az ember nem fél tő-

lük... A kaghirok meglepetésükben hátráltak egy lépést, de ez egy cseppet sem zavarta Magop mestert. Kezében egy hasonló kötél vé-

gét szorongatta, mint amilyet nemrég Opoly rántott meg a nemezto-ronynál.

S mielőtt Ugkrah-Zuhar felkiálthatott volna, Magop mosolyogva végigsimította a kötél fonatát, aztán a kaghir szemek alattomosan csillogó fényében finoman megrántotta a végét.

Valahonnan fentről dörej visszhangzott, ahogy a csarnok lejáratát nehéz csapóajtó zárta el. A fáklyák egy része azonnal kialudt, de még így is éppen elég maradt égve ahhoz, hogy a dermedt kaghirok láthassák a két oldalról lezúduló, kötélre erősített végű acéldárdák ívét.

A dárdahegyek recsegve hasították fel az egymás mellé felaggatott, hatalmas bőrtömlők falát: hegyeik a középsőnél csapódtak egymás-ba.

A tömlők megrázkódtak a falon, s a lyukakból sebes árban kezdett ömleni a víz.

A zubogást hallva a kaghirok eldobálták fegyvereiket. Már ügyet sem vetettek a mosolygó Magop mesterre, aki kíváncsian figyelte a megvadult barnabőrűeket. Térdre rogyott mind, s mohón kezdte inni a kiszökő, s földre ömlő hideg vizet. Előbb még le kellett hasalniuk, de néhány pillanattal később már az is elég volt, ha csak térdeltek.

Mire észbe kaptak, már derekukig ért a víz.

Ugkrah-Zuhar fogott gyanút először: megtörölte száját, s feltá-

pászkodott. Utat próbált törni magának, felfelé a kanyargós lépcsőn, de a járat tetejét nehéz ajtó fedte. Rémülten intett néhány harcosának, akik kikecmeregve a vízből megpróbálták felnyitni az ajtót. Erejüket megfeszítve küszködtek egy darabig, de aztán feladták, s a lépcsőre rogytak.

Amikor Ugkrah-Zuhar rádöbbent, hogy csapdába estek, üvöltve 259

Magop mesterre uszította harcosait.

A vén kuruzsló meg sem kísérelt elrejtőzni előlük. Minek is tette volna: a víz már ősz szakállát verdeste. Titkon bízott abban, hogy megfullad, mire a bőszült vadak széttépik. Utolsó gondolata a fiúé volt, akire minden tudását átruházta, s akinek szívében ő hintette el a vágyat egy másfajta élet után.

Ráge népének hosszú idő alatt felhalmozott, s föld alatt frissen tartott vízkészlete így lett a sírja. De nemcsak az övé, hanem a kaghir vezéré és annak sok-sok harcosáé is. Abban a megtiszteltetésben ré-

szesültek mind, hogy a Delebát mélyén nyugodhatnak, s szemföde-lük rövid időre tiszta víz lett. Víz, melynek minden cseppjéért keservesen meg kell küzdeni minden teremtménynek...

12.

Ismerős érzés volt.

A csönd és a fájdalom határozott meg mindent ebben a felderítetlen tartományban is, mely – noha tudta, hogy sohasem járt még itt – ismerősen köszöntötte őt. Olyasfajta érzés volt ez, ami egyszer már hatalmába kerítette, s ami beitta magát lelke legmélyebb bugyraiba, s amit sikerült sokáig a háttérbe szorítania, anélkül, hogy valaha is felmerült volna benne a kétely vagy a kíváncsiság a homályos emlé-

kek eredete után.

Ahogy megpróbálta felidézni, mire lelt a sötétségben, s honnan származhat ez a furcsa bizonyosság, először a csöndre lelt magában és maga körül. A csöndre, ami befogadta, s ami már odalent, a mély-ségben is puha, fekete lepelbe burkolta tudatát.

Milyen jó végre ez a csend!

Korábban valósággal megsiketítette a pokoli földindulás, ahogy megreszketett alatta minden. Idegsejtjei együtt üvöltöttek a tűzzel, amikor a lángnyelvek belemartak szemgolyójába. És közben egyre csak a dübörgést hallotta, mintha az ereiben csordogáló vér reszket-tetné meg a világot.

260

Hogyan lehet mindezt feledni?

Elmosolyodott volna, ha képes rá. Lelkének ébredező része azonban így is fanyarul vette tudomásul, hogy milyen édes a halál csönd-je. E pillanatban az sem nyugtalanította, hogy másodszor éli át mindezt, bár fogalma sem volt arról, mikor és hol vette körül korábban a nemlétezés némasága. Sejtette: hamarosan megért mindent, s akkor nem kell törődnie az árral sem.

Mert persze ára lesz annak, hogy újra érez.

Csönd. Ez jó, valóban jó. Túl a nemlét csöndjén, a tudat csöndje.

Igen, az ő belső hangja ez. Lelke ujjongva talált magára, de azt re-mélni sem merte, hogy a saját testében ébredt.

Láncok.

Fájdalom és gyűlölet.

Jó.

Ez egyre több.

Ez már valami kézzel fogható.

Tudata óvatosan kémlelt körbe a sötétségben, tapintatosan kerülve a fájdalomgócot, melynek nagyságát csak sejtette. Biztosan elviselhetetlen fájdalom ez, s éppen a fájdalom újrafelfedezése ébresztette fel. Hálás volt hát a fájdalomnak, s igyekezett óvatosan körbetapo-gatni, mi mindenre lel még.

Szerette volna, ha minél gyorsabban sikerül, csak hát az igyekezet még jobban legyengíti...

Eleven parázs lüktetett keresztül az agyán, egy pillanatra még tudata is visszasüppedt a feneketlen mélységbe, ahonnan valaki kirántotta néhány perce. Nem, nem szabad engednie a fájdalomnak! Tudnia kell, hol van, kinek a testében....

Mi is volt? Az előbb már érezte egy pillanatra...

Igen! Láncok! Fájdalom és gyűlölet!

Csönd...

A félelem újdonságként tolakodott gondolataiba. Elképzelhető

volna, hogy nem is valamiféle test, amiben most lelke ébredezik?

Csak a semmi venné körül egy másik világban, amiről élő nem tud-261

hat semmit?

Bárhogyan próbált, nem tudta feléleszteni egyetlen érzékszervét sem. A lelke élt ugyan, de ez kevésnek bizonyult: hirtelen végtelenül elveszettnek érezte magát. Az anyagtalanság pusztító gondolata rettegéssel töltötte el. Nem, ennél a nemlét is csak jobb lehet! Ezt nem tehetik vele!

Aztán hirtelen megnyugodott.

Láncok...

Hideg, szorító fém.

Ezt nem érezheti csak a tudatával, ezt a testének egy része is érzi!

Reménykedve sokszorozta meg erejét, hogy újabb benyomásokat szerezzen új börtönéről, de a fájdalom mindent elsöprő hulláma meghátrálásra késztette. Lelke ellenállás nélkül, gyorsan elszunnyadt.

Nem tiltakozott, hisz’ tudta, pihenésre van szüksége.

A lényegnek már birtokában volt: létezik, s valamilyen testben lakozik megint.

A többi most nem érdekelte...

13.

A Murvaerdő zengett a förtelmes zajoktól. A grakhurok hatalmas tisztásokat irtottak a fák közt, s ott raktak tüzeket, mert megtiltották nekik, hogy kimerészkedjenek a kaduzi harcmezőre.

Lobogtak a tábortüzek, pokoli vörös fénnyel világítva meg az er-dőt. Tíz- s tízezer sötét árny sürgött-forgott a máskor oly kihalt rengetegben.

Mindenekelőtt enniük kellett.

A csatatér ígéretes zsákmányából mások lakmároztak. A grakhuroknak soványabb falatokkal kellett beérniük. Szőrös mancsok hány-ták hát ki a földet a fák gyökerei közül, hogy az élősködőket összegyűjtsék és kondérba dobálják, s undok lakomát csaphassanak belő-

lük. Miközben emberi koponyából készített edényeikből a zavaros löttyöt kanalazták, tág orrcimpákkal itták magukba a guhhák bűzét.

262

A csataállatokat egy széles csapáson vezették nemrég hátra, a sereg erdőn túl maradt főrészéhez.

Mire eljött az éjfél, mindenütt lecsillapodtak a kedélyek, de a grakhurok pár órával előbb még üvöltve tiltakoztak. A vérszláv sztrigojok akkor adták parancsba: nem hagyhatják el az erdőt. Itt kellett hát maradniuk a vadonban, ahelyett, hogy a városra vethették volna magukat.

Azt persze a grakhurok nem sejtették, hogy a vérszlávok legalább oly csalódottak voltak, mint ők maguk, nem beszélve az irdatlan sereg más népeiről, a ruszokról és a kaghirokról.

Több fekete sztrigoj is úgy gondolta, hogy ostobaság beérniük a harcmező tetemeivel, amikor oly ígéretesnek tűnt a védtelenül maradt város. De a parancs állítólag egyenesen Smrshától jött, így egyikük sem mert ellenkezni. Külön vonulva, az erdő keleti fertályában ütöttek tanyát, s némán, a holdat bámulva várták, hogy megvirradjon.

Azt viszont végképp senki sem sejtette, hogy a carün maga is tehetetlen dühében tobzódott, amikor egy vörös gályán érkező lidérc grif közvetlenül az ütközet után közölte vele Gadur parancsait.

Smrsha szótlanul figyelte, hogy a Hor-gálya eltűnik a Duna irá-

nyában, aztán fogcsikorgatva utasította démoni harcosait, hogy ne merészeljék megközelítem Királyváros falait. A sztrigojok pedig igyekeztek féken tartani vérszlávjaikat, meg a szolganépeket is. A grakhuroknak így jutott a Murvaerdő belseje, ahol az éjszakát el kellett tölteniük.

Miután ettek, mély gödröket ástak a fák közé. Oda tették azokat a fekete ládákat, amiket Ormostól idáig kellett cipelniük Smrsha parancsára. Ám néhányuknak nem volt ilyen szerencséje. Egy félszemű

rusz hetman jött közéjük, s magával vitt vagy száz foglyot. Azt mondta, Smrsha táborában kell segítkezniük az éjjel.

A foglyok kíséretére kiválasztott grakhurok morogva követték a hetmant, s miközben a kis ember mögött lépdeltek, elképzelték, hogyan tépnék apró darabokra, s hogyan cibálnák le gerincéről az utolsó húscafatokat is. Ez a gondolat némi elégtétellel szolgált, bántani 263

azonban nem merték. Pontosan tudták, hogyan jártak azok a grakhurok, akik nem engedelmeskedtek a carün parancsainak.

Smrsha tábora az erdő déli végében volt, vagy négy mérföldre Kaduz mezejétől. Amikor a rengetegből kibukkant a morcos grakhur menet, az elöl haladók állati agyában felderengtek a tábor félelmetes méretei.

A carünt védő vérszláv kísérősereg a puszta ég alatt táborozott.

Mégis úgy tűnt, mintha valami roppant kéz egy végtelen sátortetőt húzott volna az erdőn túli földterület fölé. Sátortetőt kénes sárga tűz-fényből.

A vérszláv harcosok mindegyike a földbe szúrta hosszú dárdáját, s annak végébe lobogó velőmécseseket tűztek. Ezek a mécsesek pöffesztették a rosszindulatú, sárga fénygöböket, melyek valóságos fallá tömörültek a magasban.

Még a grakhurok is elfacsarodó orral leptek e kénköves fény kö-

zelébe. De meg sem nyikkantak, hiszen a nyolcezer vérszlávon túl megpillantották a Kadan Gur lovasok sötét tömbjét. Azok pedig nem aludtak: lovaik hátán ültek mozdulatlanul, s körös-körbe, a fák közt suhanó árnyakat figyelték.

Középütt egy irdatlan palota magasodott. Acélvázára szőrméket terítettek, s különféle bőröket, melyeket ki tudja, hány élő teremtményről nyúztak le. Smrsha úgy tartotta, csak az olyan bőr véd a hidegtől, amit még élő gazdájáról cibálnak le. Hogy valóban meleg volt-e ez a torz, kupolás erőd, kevesen tudták – de hogy förtelmesen bűzlött, azt a grakhurok is érezték.

A palotát egyébiránt még előző este emelte Smrsha megszámlálhatatlan, nyomorult rabszolgája, akiket kegyetlen hajcsárok felügyeltek. A szolgák közül hiába hullott el egy nap több ezer, a meghódított területek lakóiból akadt bőségesen utánpótlás.

A grakhurok laposan pillantgattak egymásra, mert a sánta hetman nyílegyenest a palota felé vezette őket. Miközben elhaladtak a földön heverő vérszlávok mellett, szembogár nélküli, tejfehér tekintetek villantak rájuk gonoszul.

264

A grakhurok kezdték úgy érezni, hogy valami rettenetes lakomára masíroznak. Ahol talán éppen ők lesznek a fő fogás...

14.

Nem messze a palotától, a foglyok száma egyre csak apadt a ketrec-ben.

Az éjszaka közepén grakhurok vették át a rácsos taliga felügyele-tét, aminek Lungo kán még akkor is borzasztóan örült, amikor kiderült, hogy a foglyok közül továbbra is elvisznek egyet-egyet.

Amikor a Révkapu előtti mocsárban elfogták, azt hitte, sohasem láthat azoknál ocsmányabb teremtményeket. Kegyetlenül megkínozták, míg a táborba cipelték, ahol átadták egy vérszláv csapatnak. S

Lungo hamarosan rádöbbent, hogy a grakhurok kimondottan emberségesen bántak vele.

Fél éjszakát töltött a vérszlávok között. Eleinte csak nyolc-tíz szempár vizslatta éhesen, moccanás nélkül. Ő ott állt egy fánál, s fogai vacogtak a rémülettől. Aztán közelebb jöttek hozzá: a sötétségből torz, fehér arcok bontakoztak ki, a fekete szemgödrökből szembogár nélküli, tejfehér szemek meredtek rá. A vékony, vörös ajkak pedig érzékien vonaglottak, amint megérezték rajta a félelem szagát.

Eleinte nem bántották.

Csak simogatták, becézték, s egyre csak a szemébe bámultak. És talán ez volt a legrosszabb az egészben. Amikor már azt hitte, nem törhet rá erőteljesebb félelem, újra és újra bebizonyosodott, hogy tartogat még számára meglepetéseket az éjszaka.

Az egyik vérszláv sztrigoj megelégelte a mustrát, s előhúzta vé-

kony, tűszerű kardját. Lungo azonnal felsikoltott, s térdre is rogyott volna, ha a többi vérszláv meg nem tartja. Vigyorogva a fa törzsének támasztották, és letépték szakadozott, sárga köpenyét. A sztrigoj meg csak egyre közeledett a kardjával, egyenesen reszkető, hájas hasának irányítva a pengét.

Aztán kajánul elvigyorodott, s megragadta Lungo karját. A követ-265

kező pillanatban apró tűszúrást érzett. Vére forrón buggyant ki a csuklója tájékán. A sztrigoj megbabonázva bámulta, aztán a szájához emelte a vaskos kezet, s lassan, élvetegen végignyalta a lecsorgó, vö-

rös csíkot, fehér szemével pedig őt fürkészte, tekintetével az agyáig hatolva.

Lungo nem állta ezt a tekintetet: lehorgasztotta fejét, s meg sem próbálta kiszabadítani magát a kezük közül. Ekkor a sztrigoj még kö-

zelebb tolta a pofáját. De mielőtt ismét a karjába fúrhatta volna fogait, a többiek röhögve eltaszították a fától.

Azzal egy másik tülekedett elé, s kezdődött minden elölről. Ciró-

gatta hájas arcát, hosszú, szürke kezével végigsimogatta zsíros bajuszát, aztán ő is elővette tűhegyes fegyverét, s lassan, gonoszul köröz-ve szúrási pontot keresett magának. Az előző döfés azonban ekkor már annyira fájt, hogy Lungo szemei előtt sárga karikák táncoltak.

Lehunyta hát szemét, hogy ne is lássa, mit tesznek vele. A vérszláv érdes, hosszú nyelvét azonban így is érezte a combján.

Aztán hirtelen belemartak a fogak! Pokoli kín rántotta görcsbe.

Kinyitotta szemét, s kínzóját látta maga előtt, amint a combjából ki-tépett húsdarabot forgatja szájában.

Ekkor veszítette el újra eszméletét.

Amikor magához tért, egy rácsos tákolmány alján feküdt. Körülöt-te vagy harminc másik szerencsétlen szorongott: férfiak, nők vegye-sen. Foglyok valamennyien. Lungo mindkét lábából, s az egyik ke-zéből is kiharaptak darabokat kínzói. Olyan erős fájdalom lüktetett testében, hogy visszazuhant a tákolmány padlójára. Később, amikor elég erőt gyűjtött ahhoz, hogy újra körbekémlelhessen, sikerült meg-

állapítania, hogy valamiféle szekéren tartják őket. A tákolmány elejét vászonponyvával takarták le, így nem láthatta az állatot, ami a szeke-ret vonszolta, de azt igen, hogy egy erdőn haladnak keresztül.

A tákolmány mögött vérszláv lovasok vonultak végeláthatatlan sorokban.

Tehát magukkal cipelik őket!

Lungo gyorsan felmérte, kik közé került. Csalódottan kellett tu-266

domásul vennie, hogy csupa nincstelen paraszt közé vetették, akiket a támadó sereg az útja során gyűjtött össze.

Közvetlenül mellette dermedt tekintetű vlachok álldogáltak: a rá-

csokat markolták, s úgy bámultak hátra, távoli hazájuk irányába, mintha minden pillanatban a megváltást várnák arról. Aztán volt ott néhány kludzsai és farnasi ruád, akiket megfosztottak ruháiktól.

Egymáshoz lapulva szorongtak a tákolmány egyik sarkában, mintha a többi fogolytól jobban tartanának, mint fogvatartóiktól.

Lungo nem volt egészen biztos benne, de mintha néhány ormosi parasztot is látott volna arrébb. Sötét képpel bámultak vissza rá, de nem szóltak hozzá. Aztán volt ott a közelében három nő is, akiket kétségtelenül Révkapuban ejtettek foglyul. Kettejüket meztelenre vetkőztették: anya és lánya lehettek, szégyenlősen bújtak össze. A harmadik nő saját kötényét terítette a hátukra, s igyekezett tartani bennük a lelket.

És persze voltak ott mások is: mindenféle szerzet, akiket csak sorsuk kötött össze. Megkínzott, megalázott emberek, e roppant sereg foglyai.

Lungo álmatlanul virrasztotta végig annak az éjszakának a maradékát. A Cele előtti dombokon haladtak, azon a régi országúton, melyet néha még saját adószedői is használtak, ha sietősen Királyvárosba kellett vinniük a parasztoktól kisajtolt aranyakat.

Egy nagyobb domb oldaláról egy pillanatra a szeme elé tárult a völgy, amelyet megtöltött az utánuk özönlő sereg. Megszámlálhatatlanul sok gyalogost és lovast látott odalent a völgy alján. A sorok lassan nyúltak föl a domb oldalára, vastag kígyóként tapadva az ország-

út kanyarulataira. Lungo akkor döbbent rá először, hogy Királyváros elveszett. Ekkora ellenséges sereget még Gotecha sem lesz képes megállítani a falakon kívül!

A következő este aztán tábort ütöttek Cele mellett. Ha volt is, nagyon rövid csata lehetett a falaknál: mire az éj leszállt, a város felől füstszagot és égő emberi testek bűzét sodorta a tábor felé a szél. Éj-féltájban tucatnyi véres celeit löktek be hozzájuk a rácsok közé, de 267

nem sokkal később vérszlávok jöttek, s néhányukat – köztük Lungót is – magukkal vitték a táborukba.

Őt és egy ormosi parasztot kikötözték egy oszlophoz. Ezúttal nem bántották, legalábbis eleinte nem. Viszont odacibálták az egyik le-meztelenített révkapui nőt, s taszigálni kezdték a tűz körül, néha belelökve a lángok peremébe, hogy az izzó parázson taposson. A nő

szívbemarkoló hangon sikoltott. Lungo azt kívánta, bárcsak mielőbb végeznének szerencsétlennel.

A vérszlávok nem így gondolták.

Amikor megunták undok szórakozásukat, egyik sztrigojuk hosszú, görbe nyúzókést hozott, s ráparancsolt embereire, hogy fektessék a nőt a tűz mellé. Lungónak és az ormosi parasztnak végig kellett néznie, ahogy az üvöltő teremtést lassan, módszeresen megnyúzzák.

Az ormosi paraszt egy idő után elvesztette a fejét, és istentelen átkokat szórt a vérszlávok fejére. Azok mintha csak erre vártak volna: odaléptek hozzá, és eloldozták a fától. Odacibálták a már félholt szerencsétlenhez, s arra kényszerítették, hogy sót szórjon a nyers, gő-

zölgő húsra. Lungo később nem emlékezett rá, hogyan történt, de a paraszt egyszer csak már nem volt ott. A vérszlávok utána a többi fo-golyra vetették magukat. Lungo is sorra került. Két ujját vágták le azon az éjen, s lenyúzták a bőrt minkét talpáról. A fájdalomtól hamar eszméletét vesztette, így nem kellett emlékeznie a többi ocsmányság-ra, amit vele műveltek.

Reggel visszavitték a szekérre, s ekkor véletlenül megpillanthatta a hatalmas, kutyára emlékeztető, púpos igavonókat is.

A sereg tovább vonult, ám az elkövetkező éjszaka és nappal törté-

nései összemosódtak Lungo emlékezetében. Enni nem adtak a fog-lyoknak, csak egyszer kaptak valami poshadt vizet. Legalábbis Lungo szerette volna azt hinni, hogy víz lötyög a rothadó hordóban, amit a rácsok közé löktek.

Rémképek kezdték gyötörni, avagy csak a valóság képei mosódtak homályos, összefüggéstelen emlékekké, ezt már nem is tudta igazán. Teste összetört, s órákon át csak ott gubbasztott a tákolmány ol-268

dalának dőlve, egy haldokló vlach öregasszony mellett.

Arra azért felkapta a fejét, amikor – nem messze az acélból és bőrből emelt rémpalota mellett – néhány grakhurt hoztak, hogy átvegyék a szekér őrzését arra az éjszakára. Mióta tábort vertek itt, s a tá-

kolmányt félig beástak a földbe, szinte óránként elvittek közülük valakit.

Aztán, hogy a grakhurok átvették az őrséget, már ők jöttek a kö-

vetkező foglyokért.

Lungo fellélegzett kicsit. Szemernyi kétsége sem volt sorsát illetően: mégis, a szőrös, állati tekintetű grakhurok mellett nyugodtab-ban gondolt a közelgő halálra, mint a vérszlávok közelében. Ám egyre csak fogytak, s Cumane néhai kormányzó kánja úgy látta, hogy a ketrecből egyenesen a rémpalotába vezetik a többieket.

Néhány órára elaludt. Félig éber álomba menekült, mely azonban nem zárta ki teljesen tudatából a külvilágot. Amikor a két fáklyás grakhur újra megjelent, s kitárták a tákolmány ajtaját, Lungo ösztönei azonnal riadót fújtak. A foglyok rémülten húzódtak a szekér túlsó végébe a közeledő őrök elől. A kán is velük tartott, bár alig bírt a lá-

bára támaszkodni: talpa véres cafatokban izzott. Miközben a többiek között evickélt hátra, igyekezett nem pillantani a két hatalmas teremtményre. Egymást taposva nyomakodtak, de a rácsokhoz lapulva már nem volt hová hátrálni. Lungo kifelé bámult a sötétségbe, amikor egy szőrös mancs durván megragadta a vállát. Gyomra újra görcsbe rándult.

Miért éppen ő?

Hiába is kapálózott, a grakhurok egykedvűen rángatták végig a szekér padlóján, majd kilökték a földre. Miközben egyikük visszazárta az ajtót, szinte hallani lehetett a bent maradók sóhaját.

Lungót pedig taszigálni kezdték a palota felé...

269

15.

Láncok...

Hideg, szorító fém... Kezek...

Igen, végre érezte a kezét, melyeket láncra vertek. És érezte a hide-get, ami alaktalan testéből áradt. Ó, mennyi időnek kellett eltelnie, hogy újra tudatra ébredt lelke végre ilyen bizonyosság birtokába juthatott! Hogy mégis eleven testbe zárták, túláradó boldogsággal töl-tötte el. Ugyanakkor a mindenét egyforma erővel mardosó fájdalom félreérthetetlenül jelezte, hogy küzdenie kell még, mielőtt teljes egé-

szében birtokba veszi ezt a törékenynek tűnő testet.

Úgy döntött, hogy megéri küszködni, bár egyelőre minden, amit testében érzett, dacosan próbált ellenkezni akaratával. Legfőképp a halott hús, mely koloncként húzta. Ám minden jel arra mutatott, hogy a test váza, s egy része a sajátja volt. A sajátja abból, ami megmaradt. Igen, ilyesmit érezne a holt, ha tudat lakozna benne, ami fel-foghatná ezt a töméntelen fájdalmat.

Ugyanakkor némi elégtételként vette tudomásul, hogy odakinn már fáradoznak teste újraépítésén. A hegek és a varratok még eleven tűzként lángoltak a holt húsban, de ereiben már bizonnyal friss vér csörgedezett, keveredve kevéske saját vérével. Az egyesülés irtózatos fájdalommal járt, mint ahogy az is, ahogy új vére bebarangolta a halott hús minden zegét-zugát. Új sejtek keltek életre, ahogy az idegen testrészekbe ellentmondást nem tűrve áramlott a közös, csaknem fekete vér.

Láncok...

A kezét érezte, s ugyanakkor lassan nyilvánvalóvá vált előtte, hogy csupán egyik kézcsontja az, melyet születése óta magáénak tudhat. Á másik, a rátapadó hússal egyetemben idegen volt. Olyany-nyira idegen, hogy – hiába hajlítgatta az ujjait – nem érzett bennük semmi emberit.

Most már mégiscsak az övé...

Igen, hála a gondoskodó akaratnak...

270

Ami egyszer már visszasegítette az életbe, oly sok évvel ezelőtt.

Most azonban sokkal többet kellett tenniük odakinn, hogy tudata feleszméljen a nemlétezés nyugalmából.

Hálásnak kellene lennie talán?

Igen... Végtére is visszaadták, ami csak az övé volt.

A lelkében égő gyűlöletet.

Csörrenés...

Láncok...

Folytatnia kell! Még túlságosan fáradékonynak érezte magát. Nem szabad hagynia, hogy elkalandozzon: előtte állt a csúf kaland, hogy felfedezze ezt a rideg porhüvelyt.

Érezte, ahogy vére végigbizsergeti ujjait. Igen. A kezek, a csontok egy alaposan megfoltozott vázra csatlakoztak. Igen, nagy része a sa-játja volt: jólesően köszöntötte a gerincében nyüzsgő ősi anyagot ami önmaga volt. Aztán kissé óvatosan tapogatózott tovább. A vázra csupa idegen hús tapadt. A hús kezdett életre kelni: az idegpályákon száguldó impulzusok összekapcsolták a fércember minden részét az elégedetten ébredező tudattal. Magában felsóhajtott.

Tudta, hogy a következő lépés érzékszerveinek próbatétele lesz. A kezét nem használhatta – hisz’ láncba verték. De duzzadt injainak új bőrével, mely sokkal érdesebb és sötétebb volt, mint a régi, mintha forróságot érzett volna maga körül. Egy kamrában lehetett, valami hideg kőfalhoz erősítve. Csörrenés...

Ahogy moccanni próbált, vas csörrenése ütötte meg a fülét. Még nem volt biztos benne, de mintha hallása élesedett volna a korábbi-hoz képest.

Jó. A java még hátra volt. Kíváncsian várta, működik-e a szeme.

De kísérletei teljes kudarcba fulladtak. Akaratának még nem engedelmeskedett semmi, amit szemnek nevezhetett volna. Rosszkedvűen kezdte latolgatni, vajon látni fog-e valaha újra, vagy újrateremtői arra kárhoztatták, hogy örökké itt csüngjön ezeken a láncokon, élet és ha-lál mezsgyéjén.

271

16.

Hirtelen megdermedt. Hallgatózott.

A távolból léptek zaja kongott végig, egy hosszú folyosón. Nehéz, kimért léptek: olyasvalakinek a léptei, aki minden mozdulatára ügyelt.

Valaki közeledett a kamra felé.

A láncok megcsörrentek, amikor önkéntelenül is összerezzent. A jövevény lassan elélépett, s felegyenesedett a helyiségben.

Ő pedig érezte... Emlékezett rá. Ha szaglása működött volna, bizonyára ugyanazt a salétromos, fojtó bűzt érezte volna, amit akkor régen.

Minden igyekezetével arra koncentrált, hogy halott ajkait mosoly-ra torzítsa. A mozdulat azonban nem várt kínt okozott: tudata csaknem megint átsuhant az eszméletlenség állapotába.

– Bámulatos! – mondta, vagy inkább hörögte a jövevény. – Elpusztíthatatlan a gyűlölet!

Nem próbált érthető, emberi hangon artikulálni. Tudta, hogy a húsba zárt lélek így is pontosan érti majd. Egyszer találkoztak korábban, s akkor is ügyelt arra, hogy a másik ne emlékezzék rá, amíg csak ő úgy nem akarja. Most bizonyára felismerte. S akkor sejti már azt is, hogy mi vár rá...

– A gyűlölet tart életben! – küldte a hangtalan választ a lélek. –

Hiszen ismersz...

– Jobban, mint gondolnád! – A lidérc grif körbeszaglászta a fércembert. – Sajnos, nem mondhatnám, hogy minden a terveim szerint alakult. De legalább te itt vagy nekem!

A tudat habozott néhány pillanatig, mérlegelte a lehetőségeket, de aztán mégiscsak előhozakodott a kérdéssel, ami eszméletre ébredése óta kínozta:

– Mondd... – igyekezett a jövevény felé fordítani arcát –, ...miért tetted ezt velem? Miért nem hagytál elveszni?

A lidérc grif förtelmes ábrázatán önelégült vigyor terült szét. Néz-272

te, büszkén vizsgálgatta a fércember szánalmas testét, az idegen vég-tagokkal pótolt részeket, a durva öltéseket, melyek összeilleszkedtek a különleges főzetek hatására, a természetellenesen fekete bőrt, amit a felnyitott mellkasra feszítettek nemrég, s a vicsorgó, vörös húsmasszát, ami most még a fércember feje volt.

Túlzás lett volna azt állítani, hogy elégedett volt a művével: megfelelő körülmények között talán Gadurban ennél jobbat is alkothatott volna. Itt azonban, a vérszlávok táborában, mindenféle segítség nél-kül... igenis elfogadhatónak tűnt azt eredmény.

– Bárkit a szolgálatunkba állíthatunk – mondta elgondolkodva az-tán –, de Te már bizonyítottad képességeidet! Kapsz tőlünk egy utolsó esélyt! Kár lenne tagadnom, szükségünk van rád!

– Rám? – A tudat fanyarul önmagába pillantott. – Rám? Erre az alaktalan, megcsonkított húsdarabra, amit kimentettetek az enyészet-ből? Valóban rám van szükségetek?

A lidérc grif elgondolkodott egy pillanatra. Aztán karmaival megigazította a fércember fekete bőrét a mellkasán, hat szemével szinte aggodalmasan fürkészte a törékeny testet.

– El sem képzelheted, milyen bosszantó mindaz, amit közös ellenségeink cselekednek!

– Gadur elpusztíthatatlan! – jegyzete meg hang nélkül a lélek, de a lidérc grif kiérezte a belőle áradó félreérthetetlen gúnyt.

– Gadur elpusztíthatatlan! – visszhangozta sziszegve. – De a föld szürke egerei veszélyes fegyvereket kaparinthatnak a kezükbe, s ezeket Gadur ellen fordíthatják! Vissza kell szereznünk a Porladó Király ékeit egyszer s mindenkorra!

– S mit kívánsz engedelmes szolgádtól, akit visszahoztál ebbe a gyötrelmes árnyékvilágba? – kérdezte a lélek, bár már tisztában volt a fizetendő árral.

– Jól tudod, hogy más terveink voltak Erlau vérével! – mondta a teremtmény. – De azt hiszem, Bazabool alábecsülte a veszélyt, amit a király titkos szövetsége jelentett. És lám, most ismét nekem, Aib szü-

löttének kell helyrebillentenem az egyensúlyt!

273

– Ahhoz aztán nagyon értesz! – pimaszkodott a lélek, de a lidérc grif ügyet sem vetett rá.

– Dunava eltűnik a föld színéről, s vele együtt Erlau minden nyoma is! Sarja viszont a tiéd lehet! Láttam, él! Azt teszel vele, amit csak akarsz!

A lélek most először érezte újra megdobbanni a szívét. Hideg, száraz szívdobbanás volt, de megpezsdült tőle az idegen vér az ereiben.

– Mit kérsz cserébe? – kérdezte mohón.

A lidérc grif bólintott.

– Látod, ismerem a kulcsot, ami a lelkedhez vezet!

– Mit kérsz cserébe? – harsogta a lélek.

– Eredj utánuk! – sziszegte a lidérc grif, s ökölbe szorította karmos öklét. – Keresd a nyomukat! Kutasd fel őket! És pusztítsd el az Erlau-ribanc társait, akik most mind Fehértorony felé tartanak!

– Miféle társait? Csak nem...

Pillanatnyi csönd után a grif közelebb hajolt az alaktalan húscsomóhoz, s az üres szemgödrökbe bámult.

– Igen, igen! Hisz’ még nem tudhatod! – suttogta kárörvendőn. –

Talán örömmel tölt el, ha hallod: Thangar nincs többé. Meghalt! Elpusztítottuk!

A lélek fájdalma hirtelen bizsergető örömmé változott. Magában ismételgette a szavakat, ízlelgette őket, minden egyes hangot, amit az imént hallott. Közben valami távoli, sajgó emlék hasadt fel tudata mélyén. Ott lebegett előtte a kép. A bosszútól viszont megfosztották.

Sohasem hitte volna, hogy ellenségét anélkül is utolérheti végzete, hogy ő maga ott legyen.

Az érzés új volt, még szoknia kellett. Ám nem törölt ki semmit önmagából, egy árnyalattal sem csillapította a gyűlöletet, ami belső-

jében égett.

– A renegát talált magának néhány ostoba suhancot! – mondta a lidérc grif bosszúsan. – Nem is sejtik, mibe rángatta őket Yol leg-mocskosabb kutyája... De te segítesz megtalálni őket! Nagyobb hata-274

lommal ruháztalak fel, mint amit valaha birtokoltál! Pusztítsd el őket! És szerezd vissza a Porladó Király ékeit!

– Azt mondtad, Fehértorony felé tartanak! – vágott közbe türelmetlenül a fércember. – Te ismered a lelkem, Gayagh! Tudod, hogy meg fogom találni őket!

– Nem valószínű, hogy valaha is elérik Fehértornyot, de talán mégis... – A lidérc, grif szemei álmosan lecsukódtak, ahogy meg-

érezte a lélek feszülő erejét. – Ügyes – jegyezte meg elismerően. –

Látod, ez az, amiért nem hagytalak elpusztulni... barátom!

A lélek elvigyorodott: s most már a nyers ajkak is megrándultak.

A lidérc grif kénytelenül elfintorodott a látványtól.

– Ohó, talán kellene egy kis bőr erre a koponyára! Tudod, még nem vagy teljesen készen! De ne aggódj! Mindjárt ideérnek a szeme-id is!

A lélek lelkesen bólogatott magában, mert érezte, hogyan nő belső

ereje pillanatról pillanatra. Ujjongani szeretett volna, de félt, hogy emésztő fájdalom árad majd szét ezen a torz testen, ha megpróbálja.

– Mire várunk még? – kérdezte türelmetlenül.

– Erre – mondta a lidérc grif, mert meghallotta a folyosón közeledő léptek zaját. – Ó! – kiáltott fel, amint a léptek közel értek. – Micsoda megtiszteltetés!

A lélek izgatottan hallgatózott. Igen... ez a zaj is oly ismerős...

olyan... Halk suttogás, fájdalmas nyögések, egy reszkető sóhaj... S

puha léptek: sok apró, nedves talp talán...

– Fenség! – mondta gúnyosan a lidérc grif, s karmait a közeledő, testes matróna felé lódította.

Smrsha, a vérszlávok carünje alig fért be a kamrába.

A lábait és törzsét valaha bekebelező piócapók oly hatalmas potrohot eresztett, hogy már önmagában az is betöltötte a szűk helyet. A féreg nyúlós szájából most egy eltespedt, hájas felsőtest nyúlt ki. Egy koros nő felsőteste.

Szimbiózisukat a kényszer szülte.

A mutáns asszonyt évtizedekkel ezelőtt bekebelezni akaró pióca-275

pók ugyanis sehogyan sem bírt el áldozatával. Bár az asszony lábát és medencéjét nagy nehezen legyűrte puha hurkáiba, s meg is emésztette oldósavaival, felsőtestével már nem tudott megbirkózni. Széles rágóállkapcsa megnyúlt, majd kettétört a terebélyes hájakon, s így az asszony a szó szoros értelemben a lény szájába szorult.

Külön-külön onnantól nem élhetett egyikük sem. A piócapók sajá-

tos táplálkozási módszert alakított ki, ám ehhez szüksége volt az asz-szony testére is. A mutáns nő ezzel szemben mozogni nem tudott a póklábak nélkül, így hamarosan megtanultak együtt élni közös testükben.

Smrsha megnyúlt, vaskos karjaival vonszolta maga után az irdatlan potrohot. Járás közben szánalmas látványt nyújtott, ám felegyenesedve, a ruganyos potrohra támaszkodva félelmetes szörnyetegnek tűnt. A piócapók örökre tátva maradó pofájából, mint bibe a virágke-helyből terebélyesedett ki a torz, emberi felsőtest. A hájredők között parányi fej bújt meg, melyet erős szálú haj borított. Ám ha valaki kö-

zelebbről szemügyre vette, észrevehette, hogy valójában nem haj volt az, hanem a piócapókból sarjadó ízeit lábak sokasága. Ezért önállósí-

totta magát a parányi fejen a hajladozó fekete szőrcsomó, amikor a carün bevonszolta magát a kamrába. Ezek az ízeit lábak a pók táplálkozásának biztosítására sarjadtak az eltorzult asszonyi koponyából.

Mindazt a táplálékot, amire a póknak szüksége volt, ezek a lábak kapkodták össze, s kényszerítették le Smrsha száján, torkán, még akkor is, ha a nő öklendezett már az étek bűzétől is.

A lidérc grif hozzászokott már a látványhoz, s az sem okozott számára nehézséget, hogy az apró fej gyűrődéseiben csillogó lárva-szemek villanásából megítélje, milyen hangulatban van a vérszlávok úrnője.

– Nos, Gayagh? – bugyborékolta a carün hájredői közül. – Ez lenne az?

A lélek mohón kapott a hangok után.

– Ó, Smrsha! – sóhajtotta oly élvezettel, mintha tavaszi szél ciró-

gatná nem létező arcát. – Ó, Smrsha, milyen kár, hogy évekig nem 276

gondolhattam rád! Mennyi kárba veszett, elfecsérelt esztendő!

A mutáns megérzett valamit a kiláncolt fércember felől áradó gondolatokból, s zavartan kezdte csóválni áttetsző potrohát.

– Mit mondott? – kérdezte, miközben üggyel-bajjal a lidérc grif felé fordította apró fejét. Az ízeit lábak a szeme előtt hajladoztak, te-keregtek, úgyhogy Gayagh nem volt biztos benne, hogy a carün jól látja-e mestermunkájának minden részletét.

– Felismert téged, hatalmas Smrsha! – mondta alázatosan. – Nemsokára befejezem a munkámat!

– Felismert, valóban? – gurgulázta a lény, mintha a torkán állandóan akadozna valami.

Gayagh magában mosolyogva gondolt a piócapókra, mert pontosan tudta, hogy annak csápjai okolhatók a bugyborékolásért. Magá-

ban csodálta a gazdaállatot, mert nem bízta a véletlenre, s legfőképp a carün jóindulatára táplálékának megszerzését. A legokosabbat tette, amit csak tehetett kettejük különös helyzetében: az asszony nyelő-

csövére telepedett csápjával, a torkában tekergődzött.

– Lehetetlen elfelejteni egy ilyen asszonyt, mint fenséged! – hí-

zelkedett a lidérc grif, óvatosan egyensúlyozva a carün tűrőképesség-

ének pengevékony élen.

Smrsha gonosz pillantást vetett felé, de figyelmét már inkább a fércember kötötte le.

– Kissé hiányos! – Közelebb küszködte magát a kiláncolt testhez.

Gayagh intett a folyosón közeledő grakhuroknak, akik egy viny-nyogó alakot lökdöstek maguk előtt.

– Valóban kell még néhány apróság! – mondta, s karmaival megragadta a reszkető kis embert. A fogoly halálra váltan kapálózó, de csak addig, amíg Gayagh közvetlenül az arca elé nem emelte.

Lungo kán teste a magasba lendült. Hirtelen úgy érezte, delejes erő bénítja meg akaratát. A lidérc grif hat szeméből ellenállhatatlan sugárzás áradt át rá, ami azonnal bilincsbe verte minden porcikáját.

Bárhogy is próbálta végtagjait megmozdítani, többé nem parancsolt egyetlen tagjának sem.

277

A teremtmény egyenesen kiguvadt szemébe bámult.

– Igen – mondta, megvillantva hatszáz hegyes fogát. – Szüksé-

günk van még két szemre!

Lungo felsikoltott, legalábbis azt hitte, hogy felsikolt. Valójában egyetlen hang sem hagyta el a torkát. Ám lelkében ezerszeres visszhangot vert a segélykiáltás.

A fércember hitetlenkedve oldalt fordította koponyáját. Jól hallotta volna valóban? Micsoda meglepetés! Még egy ismerős!

Smrsha türelmetlenül intett, mire a lidérc grif kinyúlt karmaival, s összeszorította Lungo telt arcát. Aztán ujjaival lassan, roppant óvatosan benyúlt a kán egyik szemgödrébe, s egyetlen ügyes mozdulattal kitépte a szemgolyót.

Lungo most már valóban felsikoltott: üvöltése fülsiketítően visszhangzott a kazamatában. Úgy érezte, agyát izzó vassal döfték át.

Összerogyott volna, de Gayagh megtartotta, és szakszerű mozdulattal a másik szemgolyóját is kiszakította helyéből.

– És most... – Elégedetten a fércemberhez lépett. – Jöjj, és láss!

Smrsha kíváncsian közelebb tülekedett, karjaira támaszkodva, nyögve maga után cipelve a piócapók potrohát.

– Ügyes vagy, Gayagh! – mondta, átpillantva a lidérc grif válla fö-

lött.

Jó időre csönd ereszkedett a kamrára, csak Lungo szánalmas nyö-

szörgését lehetett hallani. A kán a földön hempergett, kezét üres szemgödreire tapasztotta.

– Ó, szakállas isten! – hörögte félőrülten a fájdalomtól.

– Ő már nincsen veletek! – mondta Gayagh, s undorodva újra Lungo felé fordult. – Most pedig add a bőrödet, barátom! Beláthatod, hogy közös ismerősünk mégiscsak szörnyen néz így ki! Elég, ha egy pillantást vetsz rá! Ó, bocsánat!

Gúnyosan felröhögött, és a carün vele együtt nevetett Lungo ezalatt megpróbált négykézlábra állni, hogy eliszkoljon a grakhurok lá-

ba között, de a lidérc grif gyorsabb volt nála. Megragadta, és megint maga felé fordította a vértől mocskos arcot.

278

– Ha lenne időm, keresnék valami szebb bőrt! – motyogta elgondolkodva. – De az idő nagyon sürget minket. Úgyhogy!...

Kellemetlen reccsenés hallatszott, ahogy a szakavatott karmok –

benyúlva a hús alá – egyszerűen letépték a kán arcbőrét.

Gayagh diadalmasan elvigyorodott, s a fáklya fénye felé tartotta a meleg bőrcafatot.

– A célnak megfelel! – Visszafordult a fércemberhez. Smrsha érdeklődve figyelte, hogyan illeszti a véres koponyára a friss bőrt, s hogyan igazgatja el az apró részleteket is hosszú ujjaival.

Amikor Gayagh végzett, sántikálva hátrált egy lépést, hogy újra szemügyre vegye művét. Elégedettnek tűnt: kinyújtotta fekete kezét, s a fércemberre mutatott.

– Fenség! Íme, régi barátunk, csaknem teljes pompájában!

Smrsha parányi feje szaporán bólogatott, lárvaszemei pedig elismerően csillogtak az ízeltláb-haj mögül a lidérc grifre.

– Had’ mutassam be fenségednek Gran Goa Gotecha herceget, fenséged hű és alázatos szolgáját! – mondta minden eddiginél gúnyosabb hangon Smrsha felé fordulva.

– Ó, ez remek! – tapsolt esetlenül a carün. – Csaknem olyan, mint amilyen régen volt! Tényleg! Remek helye lesz a fészekben!

– Ó, nem! – kapta fel a fejét szigorúan Gayagh. – Nem kerülhet a fészekbe, Smrsha, erről jobb, ha leteszel! Reggel máris indulnia kell innen Bazabool parancsára!

Smrsha apró feje mintha elsápadt volna a hájredők között.

– Megint elviszitek tőlem? – kérdezte bugyborékolva, s most mintha sértettség bujkált volna a hangjában.

A lidérc grif vizsgálgatva felemelte véres mancsait.

– Sajnálom, Smrsha! Bazabool döntött így! Tovább kell vezetned a seregeket észak felé!

A carün potroha idegesen megremegett. Kezdett nagyon nem jó irányt venni ez a beszélgetés. Kíváncsi volt, mit tartogat még számá-

ra Gadur követe.

– És a város? – kérdezte visszafojtott hangon, hosszú karját szét-279

tárva. – A fészkem! Ott lesz a fészkem! Ott születnek az én kis po-rontyaim!

Gayagh alattomosan hunyorgott.

– Lehetetlen, hatalmas carün! – sóhajtotta. – Királyvárosban Hor-tornyok épülnek majd. Egyetlen harcosod sem teheti a lábát a falai közé!

– Mi harcoltunk meg érte, nem ti! – Smrsha dühödten sziszegett, lárvaszemével villámokat szórva.

– Ó! – vigyorodott el a lidérc grif. – Igaz, milyen igaz! De nyu-godj meg: néped megkapja majd jutalmát!

A carün ízeltláb-haja most teljesen eltakarta az apró, rózsaszín fejet.

– Gayagh! – mondta bosszúsan. – Meghajlok Bazabool akarata előtt! Csak egyet kérek tőled! – Vágyakozva a fércember testére pillantott.

– Bármit, fenség! – mondta behízelgő hangon a lidérc grif.

– Ha már nem kell nektek, adjátok őt vissza! NEKEM!

Gayagh egy pillanatra érzékelte a lélek heves tiltakozását az im-már csaknem teljesen ép testből, de úgy döntött, most nem vesz tudomást létezéséről.

– Mi sem természetesebb! – suttogta, s óvatosan megfogta Smrsha egyik lapos kezét, aztán ajkaihoz emelte.

Ez volt az első kép, amit Gran Goa Gotecha immár új szemével láthatott.

Magában elnyomott egy ősi átkot. Alig várta már, hogy Gayagh végre eloldozza láncairól...

280

VII. fejezet

A VÉRTARJAG

1.

Alig szólalt meg, amióta a nap felkelt.

Hajnalban még vacogott a hidegtől. Fáradt volt és álmos, túlságosan sokáig hallgatta Morfajet történetét. Aztán a nyeregben, ahogy Felice karjai között zötykölődött, kezdte még rosszabbul érezni magát. Egyre csak azon járt az esze, amit néhány órás, nyugtalan álmában látott.

Abban a pillanatban, amikor szeme lecsukódott, tudta, hogy az álom menthetetlenül visszarepíti otthonába. Mégis engedett a sötét kísértésnek, s magatehetetlenül tűrte, hogy a ködből fokozatosan ki-bontakozzék az ismerős kép.

Jó volt újra otthon lenni. Jó volt látni a nádkunyhókat, a hosszú, vékony halászcsónakokat, s persze a Tisza zöld, szelíd kanyarulatait, melyeket buja erdők öveztek mindkét parton.

Hiába bámult Felice nyergéből a Pilicsköröm-erdő rengetegébe, előtte egyre csak az álombéli erdőség szelíd, hívogató képe lebegett.

Amióta az eszét tudta, a folyó menti zöld birodalom békéje vette kö-

rül. A folyó varázslatos világa eddig megóvta minden veszélytől.

Azóta pedig... Az utóbbi napokban csak vért és pusztulást látott maga körül. Minden arc, amit ismert, eltűnt, elenyészett. Az új arcok pedig rémületet tükröztek, idegenek voltak. Idegenek és érzéketlenek egy árva fájdalma iránt.

Bárkihez is beszélt, néhány szó után már senki sem figyelt rá.

Még Zolta sem, pedig a delebáti igazán próbált figyelmes lenni vele.

No és Felice...

Toba behunyta a szemét, s hagyta, hogy háta hozzásimuljon a ruád lány feszes melléhez.

Nem, még ő sem!...

281

Amióta útjaik keresztezték Zolta és társai útját, a fekete hajú lány már alig törődött vele. Érezte ő, hogyne érezte volna! Talán – bár ezt soha sem vallotta volna be magának – még féltékenység is bujkált szívében. Az egyetlen ember, aki segített neki, aki igyekezett a szárnyai alá venni, immár csak kötelességből viselte gondját. Akárhányszor Felicére pillantott, látnia kellett, hogy a lány tekintete a távolba réved, vagy Zoltát keresi.

S ez még jobban elkedvtelenítette.

Kedvtelenül kezdett fészkelődni a nyeregben. Minek viszik egyáltalán magukkal? Miért nem hagyják itt, ebben az átkozott erdőben?

Úgysincs senkije, nincsen semmije. Csak teher a nyakukon!

Felice mintha megérezte volna a fiúból áradó keserűséget, odaha-jolt a füléhez, és azt kérdezte:

– Éhes vagy, Toba?

– Nem! – A válasz sokkal ellenségesebbre sikeredett, mint azt szerette volna, de Felice észre sem vette. Figyelmét a gyorsan változó erdő kötötte le.

Egy kiszáradt medrű vízmosásban haladtak éppen, melynek mindkét partján vaskos körcsfák terpeszkedtek. Ágaik – vagy tíz öllel a fejük fölött – hirtelen kiterebélyesedtek, s áthatolhatatlan, zöld sátrat vontak a felszín fölé.

Jó volt ebben a keskeny mederben haladni, mert nem akadályozta minden lépésüket a hálóként burjánzó karmoscsalán. Az erdő ezen a szakaszon inkább hasonlított irdatlan, vaskos oszlopokkal teleszórt csarnokra, mint élő növényfalra.

Továbbra is Ayzaz léptetett elöl. Mostanában egyre gyakrabban hajolt lova nyakára, hogy a földet vizsgálgassa. Ez persze nem kerül-te el Zolta és Felice figyelmét sem.

Egyikük sem lepődött meg, amikor a Hor-pap váratlanul megtorpant, leugrott lováról, s óvatosan letérdelt a vastag növénytakaróba.

Zolta a lányra pillantott, aztán mintha összebeszéltek volna, kö-

vették Ayzaz példáját. Mire mellé értek, a csuklyás alak felemelt valamit a növényszőnyegből. Közelebb hajolva látták, hogy egy külö-

282

nös formájú, csipkézett szélű jatohkalevél az.

– Mi a baj? – kérdezte Zolta. – Miért álltunk meg?

Ayzaz nem felelt. Felice kivette a levelet a Hor-pap kezéből.

– Jatohkalevél – mondta halkan. – Mi a baj vele?

– Az – mondta a hátuk mögött Toba egykedvűen –, hogy barna a széle.

– Barna? – Zolta érdeklődve nézegette a levelet, de nem talált semmi különöset rajta.

– Ennek a levélnek is barna a széle – mutatott egy másikat a ruád.

– Toba, gondolod, hogy?...

– Elárulnád, miről van szó? – kérdezte Zolta. Otthon a Delebátban ismert minden apró jelet, ami rendkívüli jelenségre utalt a sivatagban. Ha egy dűne szélét máshogy csipkézte a szél, ha a homok fodrai természetellenesen rajzolódtak, ha a legcsecserjék csenevész szálai túlontúl megerősödtek, vagy éppen elvékonyodtak...

Mindennek megvolt a maga oka.

De mit lehet kezdeni egy jatohkalevéllel, aminek barna a széle?

– Ebben az évszakban – magyarázta Toba még mindig Felice nyergében gubbasztva – a leveleket épp’ csak elkezdi hullatni a jatohka. Látod, van itt egy csomó levél, de még nem szabadna bar-nulniuk. A széleiknek pedig nem kellene így összezsugorodniuk.

– Zsugorodniuk? – morogta Zolta.

– Ezek a fák... – Felice a magasba lendítette karját – mind hullajtják a leveleiket.

Ayzaz felemelte fejét, s a fiúra pillantott. Nem látszott az arca a csuklya árnyékában, de minden bizonnyal kíváncsian várta, útitársa milyen következtetést von le a jelekből.

– Valami megtámadta a fákat – bökte ki egyszerűen Toba.

Zolta követte a tekintetüket. A jatohkatörzsek büszkén nőttek az ég felé, a körcsfákkal keveredve benépesítették az egész környéket.

Szemmel láthatóan semmi bajuk sem volt.

– Láttam már ilyet! – mondta Ayzaz, és elhajítva a jatohkalevelet felemelkedett a földről. – De talán tévedek...

283

– Tévedsz? – Zolta rosszat sejtve pillantott a Hor-papra.

– Remélem, nem az támadta meg a fákat, amire gondolok!

Elindult a lova felé, de Felice kiáltása megállította.

– Van itt még valami! Nézzétek csak! – A lány odalépett a vízmosás széléhez, és odébb kotort egy terjedelmes levélköteget. A sáros, puha talajon, a levelek alól egy lábnyom tűnt elő.

Zolta felkiáltott meglepetésében.

– Ezt meg hogy láttad meg?

Felice büszkén elmosolyodott:

– Te is észrevetted volna, ha a Delebátban lennének fák. Nézd: itt a levelek sokkal vastagabb rétegben állnak, mint másutt Pedig a fák nagyjából egyenletesen hullajtják őket. A törzstől távolodva keve-sebbet ugyan, de ilyen sűrű részen ez nem sokat számít. Itt viszont valaki szándékosan söpörte a leveleket egy sávba. Végig, látod, a vízmosás mentén, aztán fel, a magasabb részre.

Előrelépett, és pár lépés távolságban elkotorta a felhalmozott leveleket.

– Nézd! – A levelek alatt valóban újabb lábnyomok bújtak meg: nyílegyenesen követték a vízmosás irányát, majd felkapaszkodtak a magaslatra. A sáv vonalából arra lehetett következtetni, hogy a léptek egyenesen az erdő mélye felé tartanak.

– Egy magányos nomád járt erre – állapította meg Zolta a lábnyomokat vizsgálgatva. – De nem lovascsizmát viselt, hanem köny-nyű, erdei sarut.

– Biztos nem volt lova – jegyezte meg Morfajet valahol hátul, Zolta nyergében.

– Különös... – Felice ügyet sem vetett a gnómra, aggodalmasan söpörte ki arcából hajfürtjeit. – Mit keres erre egy nomád harcos?

– Végtére is – vette fel a fonalat unottan Morfajet – Nomádiában vagyunk, vagy nem? Viszonylag nagy a valószínűsége, hogy éppen itt találkozunk nomádokkal!

Zolta sokatmondó pillantása Morfajet kedvét szegte, hogy további gondolatait is megossza a többiekkel. A gnóm sértődötten vállat 284

vont, aztán karmos kezét kezdte vizsgálgatni, amíg a többiek a lábnyomokkal foglalatoskodtak.

– Az erdőnek ez a része nem tartozik az Apphony-nemzetség fennhatósága alá – mondta Felice. – Ez már a Hor-papok földje. Tiltott terület, ahová a nomádok sem merészkednek szívesen.

– Kivéve a barátunkat – bökött Zolta a lábnyomokra. – Ámbár ő is igyekezett eltüntetni itt jártának minden nyomát. Valamit a derekára köthetett, ami két oldalról leveleket söpört mögé. Ötletes...

– Láttam ilyet a nomádoknál – bólogatott Felice. – De akkor sem értem, ki elől akarta eltüntetni így a nyomait? Én azonnal kiszúrtam.

Bármelyik nomád is rögtön észrevette volna, egyedül te nem vetted észre, Zolta, mert a te országodban nincsenek fák!

– És sem vettem észre – tette hozzá Morfajet.

– Továbbá... – Felice zavartan pillantgatott körbe, mintha attól tartana, hogy valaki hallgatja őket – az sem egészen világos, miért haladt dél felé? Épeszű ember nem megy arra!

– Mi is arra megyünk! – sóhajtott Zolta. – Tiltott területre léptünk, ne feledd! – Azzal a Hor-pap felé fordult. – Pontosan milyen messze van ide Fehértorony?

– Másfél-két napi út – felelte szárazon Ayzaz. – Ezt a nomádot könnyen utolérhetjük.

Felice tekintete abba az irányba révedt, ahol a titokzatos nomád eltűnhetett az erdőben.

– Szerintem alig néhány órával ezelőtt haladhatott el itt.

Toba közelebbről is szemügyre vette a nyomokat. Nézegette őket egy ideig, aztán így szólt:

– Nagyon puha itt a talaj. A vízmosás kiszáradt ugyan, de a lábnyomok alján mégis összegyűlt egy kis víz. Az a valaki még éjszaka járt itt.

– Rendben – mondta Zolta. – Nyitva tartjuk a szemünket! Mi is arra haladunk. Most legalább tudjuk, hogy nem leszünk egyedül...

Mindannyian feltápászkodtak, s visszamentek lovaikhoz. A nyomokat, majd a vastag levélsávot követve felkaptattak a vízmosás 285

partján, ahol újra az erdő sűrűjében találták magukat.

Szótlanul ügettek végig a gyérebb részeken, ahol a jatohkák szín-pompás alsó virágai illatoztak, de ahogy megsokasodtak a körcs-meg a dagahfák, a járható ösvény úgy vált egyre járhatatlanabbá megint. Zolta időnként leugrott lováról, hogy ellenőrizze, jó irányba haladnak-e, és hosszú órákon át valóban ott találta a lábnyomokat a levéltakaró alatt.

Azonban – nem sokkal azután, hogy a nap elérte delelőpontját, valahol a láthatatlan kék égbolton, a körcs- és dagahfákat salétromtörzsek, fekete gőcrigfák és vaskos, ragacsos levelű zirgrabokrok váltották fel. A jatohkalevelek eltünedeztek, s azzal együtt a talaj is alaposan megváltozott. Ide, hol tökéletes félhomály uralkodott, a nap melege sem tudta átverekedni magát a félszáz öl vastag lombozaton, az acélkemény gőcrigleveleken.

Hideg volt, s a föld is keményebbnek tűnt. A lábnyomok sem mé-

lyedtek jól láthatóan a talajba, mint eddig. Zolta attól tartott, hogy elveszítik a nyomokat, de belátta, hogy semmit sem tehetnek.

– Ne aggódj! – morogta csöndesen Ayzaz, aki mindvégig gondolataiba merülve figyelte az erdő színeváltozását. – Az úti célunk egy.

A nomád Fehértorony felé tart.

– És úgy tűnik, nagyon igyekszik! – mondta Felice és egy ágra mutatott, ami a zirgrabokrokon akadt fenn. – Egy zsenge jatohkahaj-tás! – emelte fel a ragacsos levelekre tapadt ágat. – Erre már csak el-vétve láttam jatohkát.

– Szóval ezzel tüntette el barátunk a nyomait! – sóhajtott Zolta. –

Fölöslegesnek ítélte a további használatát, és elhajította. Talán úgy gondolta, ilyen mélyen a Pilicsköröm-erdőbe már nem követi senki.

– Nagyon messze járunk a nomádok harci ösvényeitől – helyeselt Felice. – Aligha hinném, hogy az Apphony-nemzetség harcosai ilyen mélyre merészkednének a Hor-papok földjén!

Ayzaz, aki szótlanul figyelte társait, ekkor odalépett az egyik gőcrigfához, és hosszú, finom ujjaival végigsimította a fekete törzs kérgét. Nem törődött a lábnyomokkal, ellenben volt ott valami, ami 286

aggasztotta.

– Betegek a fák – mondta.– Mint a jatohkalevelek.

– Szerintem semmi bajuk! – Felice értetlenül nyújtogatta a nyakát, de bárhogy is igyekezett felfigyelni bármi rendellenesre, nem látott ilyesmit.

– Igyekezzünk! – Ayzaz gondterhelten lóra pattant – A Holdnász óráján ott kell lennünk a holtak oltáránál! Nem késlekedhetünk!

Nem törődtek többet a lábnyomokkal, bár időnként megállapították, hogy kisebb-nagyobb eltérésekkel, de a nomád is ugyanazon az útvonalon halad előttük. Hamar be kellett látniuk azonban, hogy bár amaz gyalogosan haladt a sűrűben, egy kicsit sem sikerült csökkenteniük a köztük lévő távolságot. Szinte látták maguk előtt, ahogy a magányos alak öles léptekkel tör magának utat az ágak sűrűjében.

Ahol követték ezt a friss csapást, maguk is valamivel gyorsabban jutottak előre, de még így sem tudták behozni jó pár órás lemaradásukat.

2.

Toba továbbra is szótlanul tűnődött Felice nyergében, s a lány sem szólt hozzá. Később elbóbiskolt, feje oldalra billent. Most nem hagyta, hogy utolsó gondolatai visszarepítsék a Tisza menti faluba. Az álom azonban ezúttal egy különös arcot tett láthatóvá számára. A fák közt bukkant fel.

Keskeny, vörös tekintet fürkészte őket a sűrűből, egy emberállat dermesztő pillantása. Aztán meghallotta a lépteit is, bár csaknem nesz nélkül osont a fák között, fatörzstől fatörzsig settenkedve, karmait az odvas kérgekbe mélyesztette. Hallotta lélegzését: az emberállat hörögve kapkodott levegő után, hogy leküzdhesse feltóduló gyilkos ösztöneit. Aztán hirtelen eltűnt a sűrűben.

Toba, mint valami jelre, azonnal felriadt. Amikor kinyitotta szemét, egy pillanatra mintha még az emberállat árnyékát látta volna néhány távoli, fekete dagahtörzs között eltűnni.

287

Megborzongott, s kezét önkéntelenül is Felice izmos karjára kulcsolta.

3.

Nem sejtették, mikor kezd sötétedni, az éjszaka közeledtének jelei ugyanis csak jóval később jutottak el hozzájuk. Először az árnyak nyúltak hosszabbá és még hosszabbra a fák között, majd a szűrt fény is fokozatosan ritkulni kezdett körülöttük. A levegőt puha, szürke pontok töltötték ki, aztán fekete gomolyagok burjánoztak elő a vaskos fák kérgéből. A salétromtörzsek öklendezve fekete nedvet ere-gettek magukból, s ez már csalhatatlan jele volt az éjszaka közeledtének. Az erdő már jó ideje újra néma volt körülöttük, semmi jelét nem adta annak, hogy bármiféle élet lakozna a mélyén.

Zolta úgy sejtette, hogy maguk mögött hagyták a Pilicsköröm-erdő utolsó nyúlványait is, és behatoltak a Fekete Vérterdő magjába.

A gondolatra megrázkódott: érezte, ahogy hátán hideg verejtékcseppek futnak végig. Álmában sem hitte volna, hogy bármi is képes lesz rávenni, hogy betegye a lábát ebbe az elátkozott rengetegbe. Most pedig, mint egy holdkóros, ott botorkált egy szinte járhatatlan ösvé-

nyen, egyre veszedelmesebb és kifürkészhetetlenebb mélységekbe jutva.

– Vár otthon valaki?

Felkapta a fejét; észre sem vette, hogy a ruád észrevétlenül mell-zárkózott a sötétben.

– Úgy értem, egy lány... vagy asszony...

Felice!

Zolta értetlenül bámult a ruádra, aztán hevesen megrázta a fejét.

– Nem vár senki. Illetve... Miért kérdezed?

A ruád talányosan elmosolyodott. A sötétben megvillantak hófe-hér gyöngyfogai a távoli csillagok fényében.

– Csak megkérdeztem. Azon törtem a fejem, vajon idemerészkedtél volna-e erre az átkozott vidékre, ha várna otthon valaki a jurtád 288

tüzénél.

– És mire jutottál?

– Hogy nem vár senki. Remélem, hogy nem vár senki!

Zolta felnevetett.

– Valóban nem. De ha várna bárki is, most akkor is itt lennék!

– A Hor-pap barátod parancsára?

– Nem! – komorult el hirtelen Zolta. – Hanem, mert itt akarok lenni! Igaz, most már ebben sem vagyok biztos...

– Toba szerint... – Felice az alvó fiúra pillantott – ez a Hor-pap mondja meg, mit kell tenned!

– Téved. Én döntöm el, mit kell tennem!

– Miért bízol meg benne? Csak mert Thangar nádor a barátjának mondta? Mióta ismered egyáltalán?

Zolta hallgatott.

Szerencséjére egy fásult hang a segítségére sietett.

– Letáborozunk végre? – kérdezte a háta mögül.

– Nemsokára, Morfajet! – Zolta biccentett a lány felé, aztán Ayzaz mellé verekedte magát a tüskés dagohágak között.

– Még néhány óra. – A Hor-pap rá sem nézett. – Fehértorony kö-

zel van már!

– Ayzaz! Tudnak róla, hogy oda tartunk?

Nem kellett mondania, kikre gondol. A Hor-pap így is pontosan értette: csuklyája alól halk mormogás kélt, de semmi esetre sem hasonlított nevetésre.

– Tudnak.

4.

Csaknem teljes sötétségben botorkáltak tovább. Most Felice haladt elöl, aztán Zolta követte, s a magába zárkózó Ayzaz zárta a sort. Egy ideje gondosan ügyeltek arra, hogy ne tévesszék el a nomád által hagyott keskeny kis csapást, de a sötétben ez egyre körülményesebbé vált. Fáklyát semmi esetre sem gyújthattak, mert nem tudhatták, 289

hogy a falként magasodó ágas-bogason át milyen messzire látszana el a tűzfény.

Csöndben haladtak tovább, s egyre jobban vacogtak a hidegtől. Az ösvény egy kis szakaszon váratlanul kiszélesedett, akár keresztben is elfértek volna. Zolta néhány pillantással felmérte a letaposott aljnö-

vényzetet; a nomád valószínűleg itt pihent meg néhány órára.

Legalább három óra telt el azóta, hogy Ayzazzal beszélt. Megállí-

totta hát lovát, és halkan szólt Felicének is, hogy álljanak meg. Aztán hátrafordult, hogy bevárja a Hor-papot.

– Gondolod, jó lesz itt? – kérdezte álmosan Felice.

– Majd Ayzaz eldönti! – Zolta sóhaja legfőképpen kimerültségről tanúskodott.

Néhány percig gondolataikba mélyedve várakoztak, miközben a hideg minden porcikájukat átjárta. A rengetegre nyugtalanító, süket feketeség telepedett, tökéletesen elvágva őket a csillagos égbolttól.

Vártak, egyre csak vártak a csöndben, de Ayzaz nem akart fel-bukkanni az ösvényen.

Először Zolta kezdett gyanakodni.

Felicére pillantott, s látva a ruád egyetértő bólintását, lassan elindult visszafelé, abban az irányban, amerről jöttek. Semmit sem látott:

– Ayzaz! Ayzaz, itt vagy valahol?

Csönd. Süketítő csönd.

– Ayzaz?!

Zolta érezte, hogy Morfajet jobban szorítja a derekát. Csak ebben a pillanatban kezdte felfogni, mit jelentene számukra, ha elveszítenék a Hor-papot.

– Ayzaz?

Az erdő gonoszul hallgatott.

Zolta várt még egy kicsit, aztán próbaképpen kinyújtotta karját Ujjai belenyúltak a szirupos sötétségbe, óvatosan kaparászva a csönd határait. Bőrén érezte a rengetegből áradó fenyegetést.

És most?

Szíve hangosabban dobogott, mégis hallani vélte a háta mögött 290

Toba visszafojtott sóhajtását a tisztás felől.

– Ayzaz? – Az erdő úgy nyelte el a hangját, mint a vastag, kludzsai szőnyegek a léptek zaját.

Semmi válasz.

Zolta óvatosan visszafordította lovát, s Felice mellé léptetett.

– Pihenjetek le egy kicsit! – javasolta a lánynak. – Megnézem, mi történhetett vele!

– Én is megyek! – jelentette ki Felice, de Zolta számított erre, s gyorsan megragadta a karját.

– Nem! Itt kell maradnod, s vigyáznod Tobára!

– És rám! – tette hozzá halkan Morfajet. – Gyorsabban haladsz, ha nem ülök állandóan mögötted!

– És Morfajetre – mondta beleegyezőn Zolta. – Úgysem jutok messzire ebben a sötétségben! Ha véletlenül eltévednék, meghalljá-

tok majd a kiáltásomat!

Felice kelletlenül bólintott, leugrott lováról, és leemelte Morfajetet a delebáti nyergéből.

– Vigyázz magadra! – szólt Zoltához, s ruád áldást rajzolt a delebáti kezére.

Zolta elmosolyodott, s hagyta, hogy a lány meleg érintése néhány pillanatig megbizsergesse a bőrét.

Aztán óvatosan elindult vissza, a sötét ösvényen.

5.

A Sobolya-tó szerencsére már nem volt túl messze a Dunától. Hajnalban pihentek meg egy jókora homokdomb nap felőli oldalán, abban a reményben, hogy rövid pihenés után, még napvilágnál elérik a folyót. Falatoztak, s elszoruló szívvel bámultak kelet felé.

Nem mutatták, de mindketten kimerültek. Egyikük gyerek volt még szinte, s leány. Vézna, mint a fruskák, kiknek csontjait hirtelen nyújtja meg a növés. De arca már csinoska: egy bimbózó szépség fél-reismerhetetlen vonásaival.

291

Ördög tudja, hogyan lehet a csúf Kudo kovácsnak ilyen gyémánt-szemű kincse! – tűnődött a másik, aki maga inkább kifelé lépkedett már az életből. Kimerült volt ő is, de semmi volt az a fájdalomhoz képest, ami a lelkét mardosta, hogy el kellett hagynia övéit.

Ráge, mióta az eszét tudta, együtt élt a törzzsel. S most vénségére kellett elmenekülnie arról a földről, amiről úgy hitte, örök időkre meg tudják védelmezni.

A kaghir támadást szerencsére a falu népének többsége túlélte. A harcosok hősiességének, no meg a jól felállított csapdáknak hála, a kaghirok lemondtak arról, hogy a menekülőket üldözzék, s utánuk merészkedjenek a Morgepusztaságba.

Így aztán a megbeszélt helyen gyűlhettek össze a túlélők, vagy hat mérföldre az Iseki-foktól, egy szurdokban, amit a sötétség leple elrejtett a kíváncsi szemek elöl. Számba vették, ki maradt ott a jurták közt vívott csatában, s meghányták-vetették, merre meneküljenek tovább.

A zsupa – népének legnagyobb meglepetésére – átadta az irányí-

tást az ifjú Sédnek azzal, hogy vezesse a népet dél felé, a ruád városok határvidékére, ahol talán átvészelhetik a háború viharát.

Ő maga nem tartott velük. Hiába faggatták, hiába könyörögtek, sem arról nem volt hajlandó beszélni, hová kell mennie, sem arról, hogy miért a legnagyobb szükség idején kell elhagynia őket...

A bölcs Opoly mester azonban belátta, nyomós oka lehet Ráge döntésének. Meg aztán, Opoly látta azt a kis gyolcscsomagot is, amit a kicsi Deö szorongatott, miközben egyfolytában Ráge nyomában botladozott. Nem is kérdezett hát semmit. Sejtelmesen a zsupára hunyorgott, s csak annyit mondott:

– Mindig tudtam, hogy a fiú egyszer még veszedelembe rángat minket! De az öregistenre mondom, ha már így történt, hát ajánlom a hétpróbásnak, hogy ne legyen hiábavaló a szenvedésünk! Mondd ezt meg neki, zsupa!

– Én-e? Hogyan mondhatnám? – kérdezett vissza bosszúsan Ráge, s fél szemmel Opolyra pillantott.

De a sebek vén írtudója csak tovább hunyorgott, mint aki nem kí-

292

ván több szót vesztegetni arra, ami amúgy is nyilvánvaló. Így aztán Ráge elbúcsúzott övéitől azzal, hogy ha az öregisten vele lesz, nemsokára visszatér a folyó túlpartjáról.

Azzal nekivágott az útnak.

Felsóhajtott, s lassan elrakosgatta az élelem maradékát. A nap egyre magasabbra hágott a horizonton, s a kicsi Deö is egyre nyugtalanabbul fészkelődött mellette. Indulni kellett bizony, nem veszteget-hették itt tovább az időt.

Csakugyan, a kicsi Deö! Ezerszer megátkozta már magát, hogy hagyta, hogy a fruska vele jöjjön. De már nem volt mit tenni: Deö a fejébe vette, hogy az ő imádott Zoltájához tartanak, messze idegenbe, s onnantól fogva nem lehetett lebeszélni arról, hogy útitársul szegőd-jön.

– Valakinek csak cipelni kell ezt a nehéz micsodát! – mutatta még a szurdokban a bebugyolált csomagot. – Én majd viszem, zsupa, ne legyen arra gondod!

S aki ismeri az ilyen fruskák akaratos kis lelkét, az sejtheti, hogy a széles tenyerű Kudo kovács szikrázó szemvillanását is megszelídítette a fondorlatos könyörgés.

– Nincsen nagyobb biztonságban mivelünk sem! – látta be keservesen a kovács, mert tudta, hogy nehéz, viszontagságos út vár rájuk a sivatagban, mire elérik majd Shubocát vagy Iseket, az első, s legkö-

zelebbi ruád erődvárosokat. Ott szükség lesz minden fegyverforgató-

ra. Így válik az ellenségből barát, amint felbukkan egy még fenyegetőbb ellenség... Aztán ki tudja, nem jönnek-e utánuk még oda is a kaghirok?

Ráge pedig hagyta magát rábeszélni, így most a kis Deö is ott pi-hegett vele a dűneoldalban. Ahogy fáradt arcára pillantott, a zsupa hitetlenkedve gondolt arra, hogyan is történhetett meg vele, hogy immár másodszorra tesz ilyen bolondságot?

Először, amikor a kisdedet elhozta az a csodálatos, igéző tekintetű

asszony, s otthagyta neki, az idegennek, hogy óvja, féltse, s mentse meg! Akkor kockára tette a népe biztonságát! Most meg otthagyta 293

őket, s veszedelmes útra indult egy titokzatos, láthatatlan lény parancsát követve.

Elhessegette magától a bántó gondolatokat, mintha pimasz sivatagi repülő tetvek lennének, azzal már szedelőzködtek is. A napnak már gonosz heve volt.

Arcuk elé csavarták a burnusz kendőjét, s leszegett fejjel nekivágtak a maradék útnak. A Sobolya-tó nem messze tőlük fönn, előttük meg – talán elérhető távolban – a Duna.

Ráge úgy döntött, hogy megtakarítják a Sobolyáig tartó maradék utat. Furcsa egy víz volt az: sós, fehér, s borzasztóan mély. Ocsmány állatok lakták, sokuk még a partra is kicsapott, ha valamit felbukkan-ni látott. Jobb elkerülni azt, s inkább a régi, kereskedelmi „csapást” követve egyenesen a folyó felé haladni.

Ráge számolgatta az előttük lévő mérföldeket. Még két rejtett vízlerakat, míg elérik a Dunát. És aztán? Hogyan kelnek át a folyón ezekben a háborús időkben? S ha átkelnek, mennyi idő még, amíg átvágnak a sűrű erdőségen?

S bírni fogják-e vajon? A kicsi Deö lelkesen szedte a lábát, lelki szemei előtt bizonnyal a fekete hajú, kék szemű dalia lebegett, akihez

– úgy hitte – nemsoká asszonyul mehet.

– Hja – sóhajtotta a zsupa –, ha őelőtte is valami tüzes leány képe lebegne, talán még az ő vén, gyaloglástól elszokott lábát is gyorsabban szedegetné.

Ostobaság.

Ostoba, eszelős küldetés...

S mindez miért?

Amikor Thangar és kísérete elhagyta a falut – ó, szakállas isten, hisz’ alig néhány napja volt –, leverten visszatántorgott jurtájába.

Zolta járt a fejében: vajon nem esik-e baja, míg elvezeti a nagyurat Révkapuba? Bent nem találta a helyét.

Gépiesen eltette a sóba-pálinkás üvegpoharakat az oltár melletti faragott szekrénybe. Gondolatai sötét képeket festettek képzeletébe.

Valaki járt a jurtában! – hasított belé a felismerés.

294

Az oltár fölött egy kis faragott kerub szúrt szemet neki. A szárnyas angyalforma kifelé fordult, bár eladdig az oltártartó szentség fe-lé emelte aranyos trombitáját. Szemet bántón csillog a trombita a csagga-zsír fáklyák fényében.

Bizony, megfordult az istenadta! Egészen biztos, hisz’ ezerszer látta már!

Tűnődni kezdett. Az előbb is így lehetett, amikor elmormolták a búcsúimát Thangar nagyúrral? Kutya tudja! Ki figyelte akkor?

Ráge rosszat sejtve felkapaszkodott az oltárra, hogy megigazítsa a kicsorbult angyalt, de ahogy felnyúlt érte, keze megérintett valamit.

Valami szövetet...

Ez meg mi?

Benyúlt az oltártartó mögé, s ujjai egy kemény tárgyat tapintottak ki. A hétpoklok összes ördögére! Valaki iderejtette ezt a micsodát!

Izgatottan emelte ki az oltártartó mögül. Egy fehér vászonba csomagolt tárgy volt. Nehéz, téglalap alakú.

A vászonra régi magyar rovással ezt írták:

Vidd Fehértoronyba. A Holdnász éjén ott legyél. Ami egy volt, egy lesz megint.

Értetlenül állt ott a jurtában, s csak forgatta a csomagot.

Ahogy lassan, óvatosan bontogatni kezdte, homlokáról izzadságcseppek gyöngyöztek, pedig itt, a jurta árnyában nem volt forróság.

Aztán megpillantotta, mit bugyoláltak a vászonba, s hirtelen megszédült. Ajánlatosabbnak látta sürgősen leülni. Órákig bámulta, aztán felriadt, bebugyolálta a vászonba, majd visszadugta az oltár mögé.

Egyre azon járt az esze, ki rejthette oda? Abban bizonyos volt, hogy a váratlan vendégek közül lehetett valaki akkor, amikor azon az éjjelen Zoltától búcsúzott.

Ki juthatott be észrevétlenül a jurtába? S ki találhatta meg a rej-tekhelyet ott, az oltár mögött, amit maga is régen használt már. Ó, szakállas isten, mikor is? Igen, még akkor, amikor azok a Hor-papok a faluban jártak, s a kisdedet keresték. Akkor megmutatta nekik még 295

legtitkosabb rejtekhelyét is, hogy bizonyítsa, nincs titkolnivalója Gadur szolgái elől! A gyermek velük maradt, bár súlyos árat fizetett ezért. Viszont többet nem rejtett semmit az oltár mögé.

Ahogy ott ballagtak öles léptekkel a homokban, s Ráge pillantása a Deö szorongatta fehér csomagra tévedt, hirtelen az eszébe villant valami.

Bárki is helyezte az oltár mögé a tárgyat, feltett szándéka volt, hogy a zsupa felfedezze, amint a nagyúr és emberei elhagyják a falut! A kifordított angyal legalábbis erre utalt.

Magában gyorsan folytatta az előttük álló mérföldek számlálását.

Nem sok idő maradt a Holdnász éjéig: sietniük kellett.

Fehértorony romjai között bizonyosan várni fogják őket.

6.

A nomád harcos kitartóan törte maga előtt az utat. A szent kardot bebugyolálva hátára kötötte, könnyű szablyájával pedig cséphadaróként vágta az eléhajló gőcrigágakat. Napok óta haladt így, akár egy eszelős: összeszorított szájjal, komor tekintettel gázolva át a természet által eléemelt akadályokon. Izmai megfeszültek a könnyű bőrruha alatt, karja már sajgott, de nem törődött most ezzel.

Több oka is volt, hogy pihenés nélkül folytassa útját a rengeteg mélyén.

Az egyik, hogy kevés ideje maradt.

Ez jelentette a kisebb problémát, hiszen akár hosszú napokon keresztül is képes lett volna még talpon maradni: a kemény kiképzés, ami Csák törzsének legjobb harcosává tette, nem volt hiábavaló.

Igaz, a töméntelen gaiszka az utóbbi időben alaposan megcsappan-totta erejét, s ennek most itta meg a levét.

Hamar kifulladt, szuszogva, hétrét görnyedve megtorpant, s meg kellett várnia, amíg múlik a tüdejébe hasító fájdalom.

Ismerte képességeit, így azt is tudta, meddig tudja elviselni a nél-külözést. A legtöbb idő, amit eleddig étlen-szomjan töltött, nyolc nap 296

volt. Egy kalandos északi hadjárat során elszakadt a törzs főhadától, és kényszerből egyes-egyedül tette meg a Nomádiába visszavezető

hosszú utat, végig a sztrakok hadiösvényei mentén.

A nélkülözésnél azonban kínzóbb volt az egyhangúság: előtte a végtelen rengeteg, áthatolhatatlan zöld fal.

Lépés, csapás a szablyával, lépés, csapás, lépés...

De volt egy ok, ami még nagyobb súllyal esett latba.

Látta a jeleket...

Így tisztában volt azzal, hogy bármennyire is kihaltnak tűnik az erdő, szinte minden lépését figyeli egy teremtmény. Csakúgy, mint a mérföldekkel a nyomában érkező Hor-pap és társai, ő is észrevette a vörös szélű jatohkaleveleket, s az érdes, fekete fakérgeket, ami iga-zolta legrosszabb sejtelmeit.

Ezért, amikor éjszakánként meg kellett pihennie, nem a földön tért nyugovóra, inkább fáradtságot nem kímélve felkapaszkodott egy gőcrigfára, s legalább húsz öl magasan készített magának kezdetleges fészket. Ez a távolság nem volt elég ahhoz, hogy ne érje el a teremtmény, ahhoz azonban igen, hogy ne támadhasson rá előzetes jelzés nélkül.

Eddig szerencséje volt: elkerülték egymást.

Amióta Aranyoskapunál átevezett a Dunán, kémként kellett buj-dosnia ezen a földön. Bár szívbéli barátai táboroztak Lélben, s né-

hány kisebb nomád faluban, végig az Apphony-nemzetség földjén, nem tért le előre meghatározott útjáról. Kerülte a legkisebb települé-

seket is, s mindvégig a pusztákon, majd az erdőségek mélyén haladt célja felé. Éjszakánként, a fák magasában számba vette, mekkora utat tett meg aznap, s még mennyi vár rá.

Jól ismerte az Apphony-nemzetség területeit, de a Fekete Vérterdő

már számára is tiltott területnek számított. Nem törődött már nyomai eltüntetésével, hisz’ eszébe sem jutott, hogy valaki éppen az ő általa vágott csapáson követi.

De az emberállatra már az út elején, a Duna menti pusztákon fel-figyelt. Hallotta lépteit a mezőkön, az erdőkben, hallotta egyenetlen, 297

nyugtalan lélegzését Ha nagy ritkán megfordult, mintha árnyékát is látta volna, de aztán be kellett látnia, hogy csak érzékei tévesztik meg. A vukodlak óvatosabb volt annál, semhogy a szeme elé kerül-jön, sőt, az utolsó napon olyannyira lemaradt, hogy a szagát sem érezte már.

De nem aggódott. Úgy gondolta, hogy ha szükséges, a vukodlak idejében odaér majd.

Valaki legalább vigyázott rá a messzeségből...

7.

Zolta arcát összevissza karmolták az ágak, felszakítva néhány sebet, amit még a Rejterdőben szerzett.

Pedig olyan óvatosan haladt lovával, amennyire csak tudott. Mivel azonban az ösvény nem volt egyenes, időről időre belegabalyodott a dagahcsipke ágaiba-bogaiba. Magában a legvadabb delebáti károm-kodásokat ismételgette, miközben szaifjával vadul kaszabolta a sűrű-

séget. Néhány perc múlva azonban belátta, a sötétben nem képes to-vábbhaladni lovával. Leszállt a nyeregből, s egy ösvény menti fa tör-zsére tekerte a kantárszárat.

Gyalog tapogatózott tovább, s így talán még gyorsabban is haladt, mint az imént.

Időről időre megtorpant, hallgatózott s Ayzazt szólongatta, de hi-

ába. Az éjszakából semmiféle válasz sem érkezett.

Vajon mikor maradhatott le a Hor-pap mögöttük? Ahogy vissza-emlékezett, szinte bizonyos volt abban, hogy néha hátrapillantott, s ilyenkor Ayzaz lehorgasztott fővel mindig ott baktatott mögötte, alig tíz-tizenkét öllel lemaradva.

Amikor már jó messzire jutott a tisztástól, megkockáztatott egy kiáltást is:

– Ayzaz! – hangja élesen hasította ketté a vészjósló némaságot az-tán elenyészett minden visszhang és válasz nélkül.

Zolta megborzongott Úgy döntött, visszafordul a tisztás felé.

298

Ayzaz az éjszaka folyamán bizonnyal beéri majd őket: a szó szoros értelmében beléjük botlik majd hevenyészett táborhelyükön.

Ha pedig valami baj érte, gondolta borúsan Zolta, akkor úgysem tehetnek érte semmit ebben a vaksötétben! Meg kell várniuk, amíg odafönn, a lombfalon túl megvirrad.

Visszaosont lovához, s kantáron vezette vissza a tisztásra.

Felice megkönnyebbülten lélegzett fel, amikor kibukkant a sűrű-

ből. Megtudta, hogy Ayzaznak nincs nyoma, de nem szólt semmit Csöndesen kikötötték lovaikat bár bizonyosak voltak abban, hogy szerencsétlen párák nem fognak önszántukból elcsatangolni. Aztán nyeregpokrócaikat leterítve szűkös kis fekhelyet készítettek maguknak, s igyekeztek mihamarabb elaludni.

A süket csönd nyomasztó álomba ringatta őket.

8.

Egyedül volt: semmi sem gátolta abban, hogy az éjszaka nagy részét is felhasználja, hogy közelebb jusson céljához.

Délután pihent néhány órát a tisztáson, majd gépies mozdulatokkal feltápászkodott, lesöpörte testéről a növényeket, és folytatta útját.

Kifinomult látása segítségével meg tudta különböztetni a tárgyakat maga előtt, de ez éppen csak arra volt elég, hogy ne ütközzön lépten-nyomon egy-egy fatörzsbe.

Mégsem lassított volna az iramon a világ minden kincséért sem.

Magában az ösvény törvényének sorait mormolta, hogy elvonja figyelmét a fájdalmáról. Miközben akaratosan utat tört magának, néha eszébe jutott, milyen becses terhet cipel, s ekkor úgy érezte, minden szenvedésért kárpótolja, hogy az Isten Kardját ő viheti a titkos találkozóhelyre.

Résnyire szűkült szemét a távoli égbolt felé emelte. Valahol a lombsátron túl a Csillagösvény, a Hadak Útjának fényei szikrázhattak.

Önkéntelenül az arcához kapott.

299

Az égéscsíkok nem akartak gyógyulni. Megperzselt szélei nem engedték, hogy megfeledkezzen arról az éjszakáról, amikor Gutaur karmai megjelölték maguknak.

Hirtelen megdermedt, izmai megfeszültek, összehúzta magát hogy bármelyik pillanatban ugorhasson, ha kell.

Fényt pillantott meg maga előtt a sötét sűrűben.

Halvány, vörös izzás volt, de ez nem tévesztette meg: mivel az ágak igen sűrűn nőttek, a fény forrása lehetett akár száz öl közelségben is.

A földre vetette magát aztán begyakorlott mozdulatokkal kúszni kezdett a fény irányába. Nem törődött a hasa alatt dudorodó göcsörtökkel, sebesen kúszott előre a fák között.

Amikor megtorpant már szinte a frissen irtott tisztás közvetlen szélénél járt. Baljával kitapogatta a hátára erősített Kard markolatát s miután végigbizsergett testén a már jól ismert, varázslatos bizonyosság, óvatosan félrehajtotta az útjában maradt utolsó faágakat is.

Ha nem készíti fel magát a legváratlanabb látványra is, talán felki-

ált meglepetésében.

A tisztáson legalább harminc ember táborozott. Az első, ami Agulai szemébe ötlött, az az egyik fekete sátorra sárga agyaggal festett hatalmas kéz volt. A sátrak között megtermett, sötét tekintetű

nomádok üldögéltek tábortüzük körül.

Vaghurcs-ircsa harcosok voltak: számkivetettek.

Agulai elhűlve bámulta vad arckifejezésüket. Nomád, erdei öltö-

zetet viseltek, bőrből varrott, könnyű bekecset, vastag nadrágot s de-rékban övvel összefogott, zöld utazóköpenyt.

9.

A nomád törzsszövetség nemzetségei nem kegyességükről voltak hí-

resek, ám azt még ellenségük sem vonhatta kétségbe, hogy harcban tisztességes eszközöket alkalmaznak. Távol állt tőlük a csalárd árulás minden formája. Az elfogott ellenséggel jól bántak.

300

Háborúban kíméletlen harcosokként ismerték meg őket, de nem akadt nagylelkűbb, s őszintébb barát náluk békekötés után. Ó, meny-nyi büszke dunavai nemesúr és lovag mesélhetne e nagylelkűségről és barátságról! A nomádháborúk minden szakaszát egy-egy ideiglenes békekötés zárta le. Ezeket a nomádok bőséges, több napon át tartó lakomával ünnepelték meg. És szokásuk volt, hogy ekkor megvendégelték az összes dunavai lovagot, kiket korábban, a harcok so-rán foglyul ejtettek. Majd miután együtt ettek, s itták le magukat a sárga földig, békével útnak eresztették őket, noha tudták, hogy feltehetően nem kell sokat várni a következő háborúig, ahol aztán ismét egymás engesztelhetetlen ellenségeiként találkoznak majd a harcmezőkön.

Az alattomosság bűnnek, sőt, megbocsáthatatlan gyengeségnek számított közöttük. Megvetés és kiközösítés lett a sorsa azoknak, akik nyíltan gyávának és aljasnak bizonyultak. Az ilyenekről csak azt mondták: olyan, mintha vaghurcs-ircsa lenne.

Utólag csak nagyon kevesen tudták, hogy kik voltak eredetileg ezek a komor, kiközösített harcosok, akik az évszázadok során önál-ló, vándorló törzzsé váltak. Akik emlékeztek, úgy mondták, hogy egy réges-régi törzsi háború után váltak ki a vaghurcs-ircsák ősei valamely büszke nemzetségből. A törzs vezetéséért folytatott, elmérgese-dett belső harc veszteseiként kénytelenek voltak elhagyni az ősi szál-láshelyet, s megkezdeni örökös vándorlásukat a nomád birodalomban.

A büntetés az ő esetükben kegyetlenebb volt, mintha kivégezték volna őket. A vándorló vaghurcs-ircsákat sehol sem látták szívesen.

A kiközösítés nélkülözést szült. A nélkülözés pedig alattomosságot.

Először büszkeségük vedlettek le, de ahogy egyre nagyobb számban csapódtak hozzájuk a többi törzs kiközösített, elüldözött tagjai, úgy váltak egyre inkább azzá, aminek tartották őket.

A törzsek szállásterületeinek gyepűin húzták meg magukat, de új-ra és újra arra kényszerültek, hogy másik helyet keressenek.

Tolvajlásból és fosztogatásból tartották fenn magukat: többnyire 301

azoknak a törzseknek a városaira, falvaira támadva, melyek harcosai éppen távoli hadjáratokban vitézkedtek. Aljas és becstelen harcmo-dor volt. De erre kényszerítette őket a túlélés ösztöne.

Így váltak a vaghurcs-ircsák a legkegyetlenebb, s legkétszínűbb harcosokká. Vándornéppé, amely arra kárhoztatott, hogy sehol se leljen otthonra a hazájában.

Ezért suhant át az undor múló árnyéka Agulai arcán, amikor megpillantotta a tűz körül kuporgó, komor férfiakat és nőket. A sárga kéz a megvetés jelképe volt, bár ők büszkén viselték sátraikra festve, s mellkasukra tetoválva.

Agulai hosszú perceken át kitartóan vizsgálta az erdő mélyén rejtőző tábort. Nem nagyon ismerte a vaghurcs-ircsákat: a Csák nemzetség szállásterületeit kerülték, mintha pestis dúlna arrafelé, mert Csák aga, s korábban Hód aga is előszeretettel koncolta fel a gyepük szélére tévedt számkivetetteket. Azt azonban tudta róluk, hogy egynémely törzs vezetője elnézően viseltetik irányukban, s titkon eltűri, hogy sivár, értéktelen területeiken meghúzzák magukat néhány esztendeig.

A vaghurcs-ircsák alig szóltak egymáshoz: táltosukat bámulták, aki valami ősi, barbár dallamot dúdolt halkan a tűz mellett.

Agulai gyanakodva számolgatta a sátrakat.

Mit kereshetnek itt?

Tíz sátor, s mintegy harminc vaghurcs-ircsa.

Mit keresnek itt?

Hisz’ nem voltak éppen bátor harcosok. Nem szívesen merészkedtek népesebb nomád területek közelébe, a Hor-papokat meg egyenesen rettegték. Zisben azt beszélték a vének, hogy Gadur urai időnként összefogták a szétszórtan sodródó vaghurcs-ircsa töredékeket, s rab-szolgaként Gadurba vitték őket, ahol a Hor-papok különös, istentelen kísérleteket folytattak szerencsétleneken.

Talán ez volt az oka, hogy Agulai nem érzett engesztelhetetlen gyűlöletet irántuk, sőt, szánta őket.

De nem most...

302

Agulai a harcosok fegyvereit vizsgálva úgy látta, hogy a szokásos eszközeiken kívül nem rendelkeznek különösebben erős fegyverek-kel. Akkor hát hogyan vették maguknak a bátorságot, hogy harmin-can behatoljanak a Hor-papok tiltott földjére, s feltűnést sem kerülve letáborozzanak, alig egy napi járóútra Fehértoronytól? Nem, ekkora vakmerőséget Agulai nem feltételezett a vaghurcs-ircsákról.

Valami titoknak kell itt lappangania...

A harcosok úton voltak.

A Duna felől jöhettek, s valószínűleg a Holdtenger irányába tartottak. Ahogy jobban szemügyre vette a hányaveti tábort, Agulai megpillantott valamit a fekete sátrak mögött. Igen: mintha egy óriási, bőrfából készített ketrec állt volna ott.

S a ketrec üres volt.

Valamire vadásznak talán?

Agulai agyában hirtelen sötét gondolatok öltöttek testet.

A nyomorultak!

Keze ökölbe szorult, s hirtelen nehezen leküzdhető vágyat érzett, hogy ki ne rontson rejtekéből, s őrjöngve le ne rohanja a békésen ül-dögélő harcosokat.

Aztán – ahogy ezt gondolta – hirtelen megérezte a hátára nehezedő súlyt.

Különös. Jó pár percen át mintha nem is érezte volna...

Dühe szempillantás alatt elpárolgott. Nem, persze, hogy nem teheti ezt nem rohanhat rájuk... Nem fedheti fel, hogy itt van, nem sebesítheti meg magát, s legfőképp nem öletheti meg magát, hiszen... hiszen ő Isten Kardjának hordozója.

És küldetése van...

Micsoda erő lakozik ebben a pengében! – gondolta, és hátranyúlt, hogy megsimíthassa a markolatot. Az érintésre most is, mintha valami megfoghatatlan erő szállta volna meg tudatát.

Utolsó pillantást vetett a tűz körül ülő komor harcosokra. Tíz sá-

tor. Harminc harcos. Néhány asszony. És a ketrec... És Fehértorony felé tartanak... Agulai bólintott, lehunyta szemét, s lassan, jóval óva-303

tosabban, mint ahogy idefelé jött, kúszni kezdett vissza.

Kígyóként siklott át a vastag aljnövényzeten, nem keltett egyetlen apró neszt sem.

Mégsem tudott észrevétlenül eltávolodni a vaghurcs-ircsa tábortól.

Ahogy kúszott előre, egyszer csak megreccsent egy ág, alig egy öllel előtte, a feneketlen sötétségben. Felkapta a fejét, de ebben a pillanatban már látta is az előtte tornyosuló sötét árnyékot...

Aztán megvillant egy penge az arca előtt, s az éjszakába gyilkos harci kiáltás harsant.

10.

Felhördült, miközben izmai rugóként feszültek meg, hogy kitérjen a lesújtó penge útjából.

Oldalra vetődött, de a mozdulat végén már talpra is szökkent, hogy szablyáját két kézre fogva várhassa a következő támadást.

Nem kellett sokáig várnia.

Az árnyék – nem kevésbé fürgén – követte minden mozdulatát, s mire a szablyát erősen megmarkolta, már le is sújtott. Gyors, ügyes oldalvágás volt: ezúttal csak a penge suhanását hallotta. Ösztönösen hárított, s dühösen vágott vissza. Az árnyékot meglepte a vágás ereje, de viszonylag könnyedén oldalra lépett előle.

Agulai bosszúsan érezte, hogyan keríti hatalmába az iménti hirtelen gyűlölet.

Üvöltve suhogtatta meg szablyáját, s ezúttal egy bonyolult vágás-kombinációval próbálkozott. Az árnyék megpróbálta védeni az első

csapást, de mivel ő sem láthatott sokat a vaksötétben, nem vette észre a csapdát: Agulai szablyája lecsúszott pengéjéről, és kört leírva felhasította a mellkasát.

Értetlenül felhördült.

Agulai nem várhatta meg, míg összeesik: máris három másik harcos rontott rá a tábor felől.

A vaghurcs-ircsák felfedezték!

304

Az elsőt könnyűszerrel levágta: a tűz mellől rohantak ide, szemük még nem szokott a sötétséghez. De a nomád pillanatnyi előnye hamar szertefoszlott, mert oldalról váratlanul egy penge hasította fel a karját.

A fájdalom izzó karikái táncoltak a szeme előtt, s ettől még ádá-

zabb haragra gerjedt. Minden erejét összeszedve lendületből igyekezett letarolni a legközelebbi két harcost, de már a mozdulatsor elején érezte, hogy ezúttal könnyelmű volt: haraggal semmire sem megy a túlerővel szemben.

Újabb vágást kapott, ezúttal a mellkasára. Össze kellett szednie magát, hogy hárítani tudja az egymás után záporozó csapásokat. Né-

hány pillanattal később zihálva állt ott az ellenség gyűrűjében, mi-közben a tábortűz irányából újabb harcosok rohantak felé.

Kétségbeesetten suhogtatta maga előtt a szablyát. Aztán az agyába villant, hogy talán elő kellene húznia a hátára erősített kardot.

Azt a Kardot!

Tekintete ide-oda cikázott ellenfelei között. Viszonylag jól látta őket: sötét tekintetek villantak az éjszakában. Minden tekintetből gyilkos fenyegetés sugárzott felé. Villámgyorsan előrelendült, és sikerült leterítenie az egyik támadót úgy, hogy az szinte nem is látta a felé csapó szablyát. A többiek dühösen viszonozták a támadást.

A sötétben újra és újra egymásnak feszültek a pengék. Fém hangja csendült, a tábor felől pedig elszánt kiáltások harsantak. Agulai meg-

érezte a harc ritmusát: vére együtt lüktetett a csapások és hátrálások ütemével.

Élvezte a harcot.

Egészen addig, amíg el nem botlott egy görcsös körcsgyökérben.

Hátára esett, valósággal zuhant. A gyökér oly erősen mélyedt gerincébe, hogy a fájdalomtól azonnal kiejtette szablyáját a kezéből.

Egy pillanatra megszűnt létezni a világ.

Azt hitte, ő maga üvölt.

Aztán, ahogy fájdalmasan megrándult, s oldalára billenve lecsú-

szott a gyökérről, újra meghallotta az erdő fölé szakadó rettenetes 305

üvöltést. Nem ő volt az.

És nem is a vaghurcs-ircsák...

Az erdő nyugalmát egy vad teremtmény hangja tépte föl. Már itt járt, egészen közel.

Agulai reszketve emelte fel a fejét.

Még éppen idejében ahhoz, hogy lássa, hogyan bukkan ki a ők közül az emberállat.

A harcosok döbbenten kiáltottak fel. Még sohasem láttak vukod-lakot.

Az emberállat görnyedten állt előttük: vicsorogva forgatta szemét, s mielőtt azok még egyáltalán szemügyre vehették volna, máris ugrott. Bozontos teste átszelte a levegőt, mellső mancsaival földre dön-tötte a legközelebb álló harcost.

Fogak villantak, hús reccsent, ahogy feltépte a torkát Agulai csizmájára meleg embervér ömlött. Undorodva húzta hátra lábát. A vukodlak és áldozata éppen előtte hemperegtek végig, de már nem küzdöttek. Csak az emberállat lendülete sodorta őket tovább, a harcos már halott volt.

A többiek dermedten hátráltak, már eszükbe sem jutott, hogy Agulaira támadjanak. Egyedül életüket próbálták menteni.

De erre nem mindegyikőjüknek maradt esélye.

A vukodlak felpattant, s egy másik harcosra vetette magát. A fejét tépte le, miközben elsuhant mellette. Hihetetlenül éles karmai voltak.

Az emberállat átok alatt élt.

Marug kopár átkozta meg az embert, akiből a vukodlak lett. Bűnei számosak voltak, s az átok értelmében addig kellett az emberállat bő-

rében lakoznia, míg jóvá nem teszi e bűnöket. Hogy mik voltak ezek, azt Agulai nem tudta. Csak azt, hogy az emberállat még sokkal tartozik neki.

Most elérkezett az idő, hogy törlesszen emberként elkövetett bű-

neiért... Eleven húst marcangolt, s hárman lelték halálukat fogai és karmai által, mire a többieknek sikerült visszahúzódniuk a tábor irá-

nyába. Társaik tetemét otthagyták a vukodlak prédájaként.

306

Ahogy magukra maradtak, Agulai lassan feltápászkodott, s elkerekedett szemekkel bámult a vukodlakra.

Az görnyedten nézett vissza rá: véres szemében gyűlölet izzott.

Mindeddig csak óvatosan, távolról követte a nomádot vigyáznia kellett rá, óvnia, engedelmeskedve az átok parancsának.

A pillanat, amíg farkasszemet néztek, végtelenül hosszúnak tűnt A vukodlak vadul vicsorgott, s egyetlen hatalmas szökelléssel visszatért az erdőbe. Vastag lábai véres nyomokat hagytak maguk után.

– Köszönöm... – nyögte Agulai, bár tudta, a vukodlak nem érte tette, amit tett.

Sokkal inkább azért, hogy halott lelke nyugalmat találjon végre, s otthagyhassa ezt a visszataszító, idegen földi porhüvelyt.

Elvégre minden léleknek joga van meghalni egyszer. S a vukodlak remélte, hogy nincsen már messze a feloldozás ideje...

11.

– Egyedül megyek! – jelentette ki Zolta ellentmondást nem tűrő hangon.

– Hogy aztán te is eltűnj? – Felice ellenkezése nem volt túl heves, ám nem hagyott kétséget afelől, hogy nem fog beleegyezni a delebáti tervébe.

Zolta abbahagyta a nyeregtakaró hajtogatását, és tanácstalanul széttárta karját:

– Egyikőnknek itt kell maradnia! – mondta. – Vagy talán egyedül akarod hagyni őket?

Felice a fák tövében kuporgó két, kis alakra pillantott Toba és Morfajet elkerekedett szemekkel figyelték kettejük vitáját, s meg sem mertek mukkanni. Amióta felébredtek, ezt hallgatók: a szóváltás kezdett elmérgesedni.

– Felice... – Zolta felhagyott a hiábavaló érvekkel, és gyengéden megragadta a lány vállát.

– Elismered? – A ruád szemében több csillogott puszta kíváncsi-307

ságnál. – Belátod végre, hogy igazam van?

– Felice... – kezdte újra a férfi –, óriási bajba kerülünk, ha elveszítjük Ayzazt! De ha most visszamegyek, talán megtalálom, mielőtt a nap elérné a délpontot Ha bajbajutott, akkor segítenem kell neki!

– Pontosan – bólintott a lány. – És ketten nyilvánvalóan többet se-gíthetünk neki, mint egymagad!

Zolta az égboltra emelte szemét, de az erdő továbbra is börtönbe zárta tekintetét. Még a hajnali nap tompa derengéséből is csak csekélyke fénypamacsok jutottak le a parányi tisztásra.

– Sajnálom! – mondta végül. – Egyedül megyek!

Felice erre már felcsattant. A vita kezdetétől pontosan tudta, hogy nincs igaza. Egyszerűen csak kétségbeejtőnek érezte a gondolatot, hogy Zolta egyedül néz szembe a rájuk leselkedő veszedelemmel.

– Úgy látom – kezdte csípősen –, arra még egyáltalán nem gondoltál, hogy mindannyian miattad vagyunk itt, ebben a nyomorult er-dőben! S az eszedbe jutott-e már valaha is, hogy mi – mutatott a fiúra és Morfajetre – mit kezdünk, ha netán te is eltűnsz majd?

– Hogy érted azt... – kérdezte Zolta –, hogy miattam vagytok itt?

Én nem kértem, hogy velem jöjjetek! Én nem...

– Jól van, jól van! – Felice nyugtatóan tette kezét a delebáti arcá-

ra. – Egyáltalán nem úgy értettem! Ne haragudj! Tudod, mit? Egy darabon elkísérlek! Aztán visszatérek ide!

– Ennek nincs semmi értelme... – rázta a fejét Zolta.

– De igen, van! Ha valami elragadta Ayzazt, akkor valószínűleg követte a mi nyomunkat is. Nem kizárt – mutatott körbe Felice a rengetegben –, hogy most itt van a közelben és minket figyel. Veled megyek! Ha belebotlunk abba a valamibe, legalább ketten nézünk farkasszemet vele! Ha nem történik semmi, néhány óra múlva visszatérek ide a tisztásra.

Zolta egy pillanatig mérlegelte a lehetőségeket, de aztán úgy dön-tött, fölösleges minden további vita. A lány mindenáron vele akart menni, nem tudta lebeszélni róla.

Az idő viszont szorított, ezért Toba és Morfajet elé guggolva így 308

szólt:

– Hallottátok, igaz? Felice nemsokára visszatér hozzátok, s remé-

lem, én sem leszek sokáig távol. Ha addig is történne valami... – egy pillanatra elhallgatott, a legkevésbé rémisztő szavakat keresgélte, de látva Morfajet elkerekedő szemét, gyorsan befejezte –, akkor csak kiáltsatok! Rendben?

Morfajet egérszemei dühösen megvillantak:

– Nincs rendben, egyáltalán nincs rendben! Arrruhhh! Nem tisztességes magára hagyni ilyen védtelen, gyengéd lelkeket, mint mi!

– De az sem tisztességes – mosolyodott el Zolta –, ha sorsára hagyunk egy barátot! Emlékezz csak: Ayzaz visszament érted Füstbugyorba!

Morfajet felrántotta óriási, vörös orrát, de hirtelen nem talált egyetlen érvet sem, amivel megcáfolhatta volna a delebáti igazát.

Zolta intett hát Felicének, azzal öles léptekkel elindult az ösvé-

nyen, amit éjszaka még képtelen volt felderíteni.

A félhomályban most éppen csak az orrukig láttak, de legalább esélyük volt arra, hogy felfedeznek bármit, ami az eltűnt Hor-papra utal.

12.

Nem túlságosan messze a tisztástól találtak valamit. A kitaposott ös-vény mellett egy termetes körcsfa törzse különös szögben kifelé dőlt, ág-bogas, göcsörtös gyökérkarjai pedig egy megkövült polip csápjaiként markoltak a levegőbe.

Ijesztő látvány volt, mintha a fa némán kiáltott volna segítségért.

Zolta lehajolt, hogy közelről is szemügyre vegye a gyökereket. De ekkor Felice megragadta a vállát:

– Vigyázz! – kiáltotta, – Valami megmozdult a gyökere alatt!

Zolta ijedten hőkölt hátra, de aztán bosszankodva a lányra pillantott.

– Nem volt ott semmi! – mondta. – Árnyékokat látsz csupán!

309

– Valóban? – Amerre Felice ujjai mutattak, most mintha újra megmoccant volna valami, bár Zolta még mindig nem mert volna megesküdni rá.

Felemelte a fejét, s az ösvényt vette szemügyre.

– Nézd, ott is egy ilyen fa!

Felice bólintott. Arra azonban nem emlékezett, hogy előző este láttak-e ilyen természetellenes módon megdőlt, kapálózó fát az ös-vény mentén.

– Itt van valami, ami...

– ...megtámadta a fákat – fejezte be a mondatot Zolta.

– Mit is mondott Ayzaz? Emlékszel a levelekre? Meg a kéregre?

– Lehet, hogy megtámad leveleket és fákat – pillantott körbe bor-zongva Felice –, de hogy embereket is? Szerinted ez lehetséges?

– Nem tudom. A legjobb lesz, ha visszamégy a tisztásra!

– És te?

– Megkeresem, mi képes kirángatni egy ilyen öles körcsfát, az-tán... – Lassan kihúzta szaifját övéből, s biztatóan a lányra mosolygott – aztán megkeresem Ayzazt is.

Felice a fejét rázta:

– Jó! Veled tartok. Nagyobb szükséged lesz rám, mint Tobáéknak.

Nem szívesen hagynálak itt valami fanyüvő rémnek!

Zoltának nem volt ideje válaszolni, mert a tisztás irányából kiáltás harsant.

Mindketten megmerevedtek.

– Menj! – szólalt meg Zolta – Mégiscsak a tisztáson lesz rád szük-ség! Én megnézem fanyüvő barátunkat!

Szinte egyszerre iramodtak neki. Zolta az előtte imbolygó árnyé-

kot követte, Felice pedig a kétségbeesett kiáltás foszlányait.

13.

Percek teltek el, mióta magukra hagyták őket.

Egyiküknek sem volt kedve beszélgetni, de ahogy a félhomályos 310

rengeteg felé pislogtak, Toba önkéntelenül is megszólalt:

– Éhes vagyok.

– Én is. – Morfajet már éjszaka is arra riadt, hogy korog a gyomra, de nem merte felkölteni útitársait, hajnalban pedig senki sem foglal-kozott olyan apróságnak tűnő dologgal, mint a táplálkozás. – Képzelj magad elé egy pohár garamiai bort! – javasolta rosszkedvűen Morfajet. – Én ilyenkor mindig azt képzelek magam elé. Érzem az illatát, látom magam előtt bíbor színét, és a számban érzem az ízét...

– Bort? – Toba fintorogva meredt a gnómra. – Éhes vagyok Morfajet, nem szomjas! Egyébként... bort nekem? Egy gyereknek?

– Ha ahhoz nem voltál gyerek, hogy a levegőbe röpítsd Gotecha koronázási emelvényét, akkor higgy nekem: ahhoz sem vagy az, hogy felhörpints egy pohár vértüzesítő garamiai bort!

Toba a fejét rázta:

– Teljesen mindegy, Morfajet! – mondta szomorúan. – Nincs sem ételünk, sem borunk!

Hallgattak néhány percig, aztán a gnóm megrángatta a fiú ingujját.

– Arrrruhhh! Toba – suttogta elhaló hangon. – Érzed?...

– Mit?

– Valaki figyel minket! Nem érzed?

Toba ijedten pillantott körbe, de semmit sem látott, csak az erdő

sűrűjét.

– Figyel minket? – suttogta. – Miből gondolod?

Morfajet a levegőbe szimatolt hatalmas orrával, aztán egész testé-

ben megremegett.

– Tényleg nem érzed?

– Mit kellene? – kérdezte, de közben már nagyon is jól érezte a hátán végigfutó furcsa bizsergést. Ahogy újra szemügyre vette a rengeteget, mintha surranó árnyakat látott volna elsuhanni a fatörzs mö-

gött.

– Ajaj, van itt valami! – suttogta Morfajet. Aztán felkiáltott...

311

14.

A megdőlt körcsfák ötven-nyolcvan ölenként váltogatták egymást az ösvény két oldalán. Zolta kitartóan üldözte a lomha árnyékot Úgy tűnt, kizárólag csak ezeknél a fáknál pihent meg egy-egy pillanatra.

Különös játék volt: ha Zolta meggyorsította lépteit, az árnyék is szaporázni kezdte. Ha lassított, az árnyék készséggel bevárta, de csak hogy a következő pillanatban újra nekilóduljon, s füstfelhőként tűn-jön el a fák között.

Zolta rájött, hogy hiába rohan utána, sohasem érheti utol. Sebaj, gondolta, s még erősebben szorította meg szaifja markolatát. Legalább jobban megnézheti magának azokat a fákat!

Ahogy távolodtak a tisztástól, úgy váltak egyre roncsoltabbakká a megkínzott törzsek. Az egyiket annyira megtépázta a titokzatos valami, hogy gyökereit csaknem teljesen kitépte a földből. A hófehér gyökérvégek aszott csontvázkarmokhoz hasonlítottak, melyek dermedten kapargásztak a semmibe, miután kiszakították őket sírgöd-rükből.

Zolta lehajolt, mert a földön megpillantotta Ayzaz lovának nyomait.

Sápadtan lépett hátrább. Nem akart hinni a szemének. Márpedig a nyomok egyértelműen arról tanúskodtak, hogy a ló lovasával együtt lecsúszott az ösvényről, s eltűnt a fa gyökerei alatt.

Felpillantott Az árnyék kíváncsian álldogált vagy harminc ölre tő-

le. Őt figyelte.

Lehajolt a gyökerek közé, s szaifiával megpiszkálta a talajt. A ki-tépett, s oldalra hányt fát megtartotta irdatlan lombozata, ám a föld, ahonnan gyökerei kifordultak, puha maradt és porhanyós.

Elnyelt egy egész lovast! Zolta lábával óvatosan beletúrt a földbe a gyökerek alatt.

Igen, valami mélyedés volt ott, talán ha egész testsúlyával rátá-

maszkodik, be is szakad alatta. Kénytelen lesz bemászni a gyökerek alá! Undorodva a görcskarmokra pillantott. Erőt vett magán, s másik 312

lábát is benyújtotta a sötét odúba.

Óvatosan hátrasandított. Az árnyék sokkal közelebb járt már hozzá. Sőt! Néhány másik, homályos körvonalú alak is ott settenkedett az ösvény túlsó oldalán.

Zolta egy pillanatig habozott Aztán megmozdult valami az arca előtt, s ez eldöntött mindent.

A gyökérzet volt. Felé nyújtotta fehér karmait, egyenesen az arca, a szeme felé.

Zolta szíve nagyot dobbant.

Csapdába esett. Lába odabent, az odú porhanyós földjében, felső-

teste pedig félig a fa alá szorulva.

Szaifjával a gyökér gyilkos hajtásai felé kaszabolt, de alig bírt mozogni a szűk helyen. Ráadásul a heves mozdulattól még lejjebb csusszant. Zihálva keresett baljával fogódzót, amikor megérezte a föld örvénylését a talpa alatt.

A körcsfa még talajban lévő gyökerei tapogatózva nyúltak ki lábai után. Néhány inda lassan megmoccant, aztán fondorlatos gyorsasággal a bokájára tekeredett. Érezte száraz érintésüket a mélyben, s azt is, hogy újabb gyökérkarok tapogatóznak felé a sötétben.

Ebben a pillanatban valaki megragadta a karját. Mielőtt még fel-foghatta volna, hogy mi történik, néhány durva rántással feltépték a gyökér élő béklyójáról.

Aztán az ösvényre taszították, és megvetően felnevettek.

Zolta a hátára perdült, hogy szembenézhessen végre megmentőivel, de valaki a gyomrába rúgott, aztán egy dárdanyéllel a halántéká-

ra sújtottak.

– Kár lenne, ha ez az ostoba fa lakmározna belőled! – röhögött egy hang a feje fölött. Megpróbálta felé fordítani arcát, de csak vaskos, csizmás lábakat, s valahol fenn, egy villanó tekintetet látott.

– Kik vagytok? – kérdezte. Újabb rúgást kapott válaszképpen.

– Nem az a kérdés, hogy kik vagyunk – röhögött az arc. Förtelmes bűz legyintette meg. – Hanem az, hogy belőled mi lesz, barátom! –

Az iménti dárdanyél most a mellkasába csapódott, s egy hosszú pil-313

lanatra a lélegzetét szegte.

– Mert mi? – kérdezte fájdalmasan, bár egyáltalán nem volt biztos benne, hogy hallani akarja a választ.

– Csalétek! – mondta a sötét tekintetű harcos, és ruhájánál fogva felrántotta Zoltát. Egy vad vaghurcs-ircsa nézett vele farkasszemet.

– A barátodat lesből rántotta le a mélybe! – röhögött a harcos, mi-közben a többiek sebesen kötelet hurkoltak Zolta kezére. – Ahhoz, hogy újra előcsalogassuk, kell neki egy kis... csali.

Nekilökték Zoltát valaminek, ami nedves volt és ragacsos.

A vaghurcs-ircsa közel hajolt hozzá, s bekente a haját is azzal a bűzös valamivel. Zolta észrevette, hogy a harcos arcán fekélyes kitü-

remkedések mozognak. A koponyakullancs bizonyára pokoli fajdalmát okozhatott neki, ahogy ide-oda fúrta kis járatait a harcos bőre alatt.

Bekenték ruháját is, aztán a földre taszították. Azonnal megpró-

bált feltápászkodni, de a vaghurcs-ircsa rálépett a mellkasára.

– Ne olyan hevesen! Hagyj egy kis időt, barátom, amíg megérzi a szagot!

Zolta érezte, hogy a ragacsos massza végigcsorog a fején, s bele-folyik a szemébe.

– Mi ez? – kérdezte undorodva.

A fekélyes arcú felröhögött, körben a többiek vele röhögtek:

– Jobb, ha nem tudod! – kárálta. – De egyben biztos lehetsz! –

Lábával mélyen a földbe nyomta Zoltát. – A vértarjag imádni fogja!

15.

Mire kiért a tisztásra, a két kuporgónak nem kellett magyarázkodnia.

Felice maga is hallotta, hogy népes csapat csörtet el mellettük. Lépteik fülsiketítőnek tűnő zajt keltettek, látni azonban nem lehetett egyikőjüket sem.

A gnóm reszketett a rémülettől, és a fiú sem volt sokkal jobb álla-potban, de legalább nem esett semmi bajuk. Egyszerre vették észre.

314

Arcukról varázsütésre eltűntek a félelem jelei, mintha Felice megjelenése önmagában is eloszlatná a körülöttük gyülekező árnyak sokaságát A lány inkább annak örült hogy a láthatatlan ellenség kerüli a tisztást.

Ez jó! – gondolta izgatottan, de aztán eszébe jutott, hogy a tisztás éppen az ösvény mentén fekszik. Amikor felfogta, hogy így egyenesen Zolta nyomában csörtetnek, odafutott védenceihez, és leoldotta a kikötött lovak kantárát.

– Nem jó! Nem hagyhatják el a tisztást! – tanácstalanul szorongatta kezében a gyeplőt, s észrevette, hogy Morfajet és Toba feszülten bámulják minden mozdulatát – Itt maradunk! – mondta végül. – Itt úgy látszik, biztonságban vagyunk...

Morfajet bólogatott. Elégedettnek látszott Felice döntésével.

De Toba nem. Nem szólt ugyan semmit de tekintetéből nem volt nehéz kiolvasni a kérdést:

És Zolta?...

Felice nem tudta a választ.

16.

A kötelek mélyen és fájdalmasan a húsába vágtak.

A ragacsos massza vastagon rászáradt az arcára: csípte és marta, ahogy szemhéját nagy nehezen felszakította.

A sárga függönyön keresztül először csak azt látta, hogy pontosan az ösvény közepén hagyták. Végtagjait két, kereszt alakban összetá-

kolt cölöphöz kötözték, hogy meg se tudjon moccanni. Kifordult, görcsös karját vastag ijda-inak rögzítették a cölöpökhöz. A kereszt, amire felfeszítették, meredeken előredőlt, így arca a föld felé meredt.

Hogy beláthassa az ösvényt, erőlködve fel kellett emelje fejét. De az ösvény már üres volt.

A vaghurcs-ircsa harcosok néhány pillanattal azelőtt, hogy magá-

hoz tért, eltűntek.

S most ott lapultak a közelben...

315

Zolta érezte jelenlétüket, de kisebb gondja is nagyobb volt, mintsem hogy velük foglalkozzon. Szabadulni akart, méghozzá minél hamarabb.

Néhány feszítés azonban meggyőzte arról, hogy kezét mesterien odakötözték a cölöpökhöz. Ugyanígy járt lábával is: addig próbálta feszegetni a gúzst, míg jószerivel nem is érezte már végtagjait.

S a tetejébe még ez az átkozott massza is... Öklendezni kezdett, mert úgy érezte, mintha a máz a torkát fojtogatná. Az illata édeskés volt, nehéz és áporodott. Csalétek...

A vértarjag imádni fogja...

A gondolatfoszlányok baljós képeket festettek elé. Még nem látott vértarjagot, de voltak fogalmai arról, miféle teremtmény fúrhatja azokat a járatokat a fák alatt. Csalétek...

A cölöp váratlanul megremegett alatta. Zolta megdermedt. Igyekezett oldalt fordítani a fejét, mert mintha abból az irányból érkezett volna egy hullám. Végighaladt alatta, akárcsak ha hullámzó víz felü-

letén állna.

Feje előrecsuklott, s most már látta is, amint a hullám az ellenkező

irányból húzódik végig az ösvény két oldala kőzött. Valami közeledett a talpa alatt... Tehát a vértarjag szaglása remek!

Fogalma sem volt róla, merről, honnan várható a támadás, s arról sem, hogy pontosan mire is kellene számítania. Minden erejét megfeszítve igyekezett legalább kicsit lazítani a kezét gúzsba kötő köteleken, de mindhiába.

De már nem is maradt ideje mocorgásra.

A vértarjag valósággal kirobbant az ösvény közepéből, kisebb földhányást terítve a kereszthez feszített delebátira.

A földből éppen elég jutott a szemébe is ahhoz, hogy ne lássa, amint a teremtmény megkapaszkodik karmaival a maga ütötte lyuk peremén, majd fejét tekergetve körbekémlel.

Mire Zolta kirázta szeméből a földet, a vértarjag már csaknem teljes egészében ott tornyosult előtte...

Egyenesen a szemébe nézett.

316

Nagy, csudálkozó szemei voltak, mintha nem akarná elhinni, hogy ennek a szánalmas kis embernek van ilyen ínycsiklandó illata. Ami igaz, az igaz: a vaghurcs-ircsa harcosok alaposan becsapták. A masz-sza egy zuhaszarvas beleinek tartalmából készült.

A tarjag kitágult orrlikakkal szaglászta Zoltát néhány pillanatig, aztán ahogy ráébredt, hogy átverték, megremegett a dühtől. Hosszú, földszínű testéről vaskos földdarabok hullottak az ösvényre. Váratlanul szétcsapta, majd az oszlopkereszt felé lendítette hártyás szárnyait. Zolta behunyta szemét, mert úgy érezte, a roppant szárnyak azonmód szétzúzzák, de tévedett: a tarjag hurrogva fékezte le magát.

Lesunyta lapos fejét, s gyanakodva körbekémlelt az ösvényen.

Megérezte, hogy csapdába csalták, s ez megmentette Zolta életét.

Nem volt ostoba állat. Rendkívüli ösztönei segítették a veszély forrásának megtalálásához. Ahogy körbenézett, a fák között meglátta a rejtőzködő harcosok egy kisebb csoportját.

A következő pillanatban rettenetes üvöltés rázta meg a levegőt; a tarjag lomhán megperdült, és támadóállásba helyezkedett. Szárnyait előreszegezte, fúrólábaival megtámasztotta irdatlan testét, hosszú farkát pedig idegesen csóválta.

Ez már csaknem végzetes volt Zoltára nézve, akinek arca előtt alig néhány hüvelykkel suhogott el az izmos tarjagfarok.

A fák közül tompa kiáltás harsant.

Aztán rohanó léptek zaja hallatszott, egyszerre több irányból is. A tarjag ide-oda kapkodta a fejét, eközben lassan hátrált egy lépést, csaknem a kereszthez passzírozva Zoltát.

A vaghurcs-ircsa harcosok nem így képzelték a tarjag becserké-

szését: eleddig csak akkor támadtak, ha az állat nekilátott a lakomá-

nak. Egy táplálkozó, szárnyait a földre támasztó tarjaggal – ha némi harc árán is – viszonylag könnyedén végezhettek. Mindez egyáltalán nem látszott biztosnak egy védekező, harcias vaddal szemben, melyet ráadásul alaposan fel is paprikáztak.

Zolta fogát összeszorítva bámulta, ahogy az állat lassan ellépkedett mellette, mintha csak fedezékül akarná használni a bármely pil-317

lanatban várható támadás ellen. Látta, hogy a vértarjag nem fordít többé figyelmet rá, de ugyanakkor abban is biztos volt, hogy ha nem tud elszabadulni a cölöptől, nem sok esélye marad az életben maradásra. A vaghurcs-ircsák minden bizonnyal gyilkos nyílzáporral pró-

bálják legyengíteni a tarjagot, s ez ilyen közelségben végzetes lesz számára is.

Az erdő felé pillantva észre is vette a felajzott íjaikkal megfeszítve előmerészkedő vadászokat.

Remegett a kezük.

A tarjag dühösen hurrogott a cölöpkereszt mellett, villás nyelvével nyalogatva kiszáradt pofáját. Szárnyai megfeszültek, készen arra, hogy pajzsként maga elé tartsa őket, amint a nyílvesszők elröppennek a húrokról.

Zolta feje most két-három öl közelségben volt a tarjag lapos fejé-

től. Látta az állat ösztönös félelmének, s gyilkos harci kedvének kü-

lönös keverékét a hüllőszerű szemekben.

Mintha kívülről figyelte volna magát: nyelt egy nagyot, aztán ahogy csak erejéből telt, rákiáltott az állatra.

A tarjag csodálkozva rápislogott. A csalétek jelzett neki, és ez meglepte.

Zolta teli tüdőből újra rákiáltott, miközben szeme sarkából figyelte, hogy a vadászok döbbenten torpannak meg a fák között.

A vértarjag lassan megbillentette lapos fejét, villás nyelve óvatosan Zolta arcához ért. Még mindig nem értette, mit akarhat ez a kü-

lönös kis lény, hisz’ eddigi tapasztalatai alapján az emberek fejvesztve menekültek előle, vagy rosszabbik esetben megpróbáltak szembeszállni vele.

Egy pillanatig feszült csönd volt: a tarjag is várt, a vadászok sem mertek mozdulni.

Aztán a fák közül kiröppent egy vastag nyílvessző. Átsuhant a né-

hány ölnyi térközön, és keresztülfúrta a tarjag bőrszárnyát.

Az állat felüvöltött.

Minden benne volt ebben az üvöltésben: a harag, a becsapottság 318

és a bosszúvágy fékezhetetlen indulata. Az állat két hátsó lábára emelkedett, s teljes testével az ösvény fölé magasodott: Zoltára hatalmas, fekete árnyék vetült.

Újabb nyílvesszők röppentek a fák közül, s a legtöbb el is találta a tarjagot. Kettő közvetlenül Zolta mellett suhant el, egy viszont köny-nyen felkarcolta a karját.

A tarjag most előrelendítette fúrókarmait, de még nem támadott.

Villámló szemekkel méregette az óvatosan előrelépkedő vaghurcs-ircsákat, aztán – látva, hogy ebben az összecsapásban alulmaradhat –

lassan hátrálni kezdett. A vadászok megértették, hogy zsákmányuk könnyen kicsúszhat kezük közül.

Kénytelenek voltak kockáztatni.

Előrerontottak, miközben a környező fák lombjának magasában néhányan közülük közelebb kúsztak az ösvényhez közeli ágakhoz.

Kezükben egy hatalmas dobóháló végeit tartották.

Az állatot e pillanatban a nyílvesszők és a felé rohanó harcosok kötötték le, nem vette észre a fentről leselkedő veszélyt. Zolta azonban, akinek már minden erejét össze kellett szednie, hogy felemelje fejét megpillantotta az ágakon araszoló vadászokat.

– Fent – üvöltött a tarjagnak –, vigyázz!

A tarjag meglepetten fordult felé, s követve Zolta tekintetét maga is megpillantotta a rá leselkedő veszedelmet. Nem törődött többet a nyílvesszőkkel. Azonnal támadott. Rárontott az egyik fára, s fúró-

karmainak egyetlen könnyű csavarintásával kitépte a törzset. A magasból két-három vaghurcs-ircsa zuhant a mélybe, magukkal rántva a hálót.

Mielőtt még a földbe csapódtak volna, valami rendkívüli dolog történt A delebátinak annyi ideje sem maradt, hogy lehunyja szemét, amint a terjedelmes bőrszárny felé rebbent.

Egy éles karmot látott megvillanni a szeme előtt, aztán minden átmenet nélkül a földre zuhant.

Végtagjaiba gyilkos fájdalom mart.

Megszabadult a kötelektől: a vértarjag karmai egyetlen könnyed 319

mozdulattal letépték koloncait.

Nyílvesszők suhantak a feje fölött, de már nem fenyegette a ve-szély, hogy véletlenül eltalálják. Annál több vessző fúródott a vértarjag vergődő testébe. Az állat dühödten üvöltött: néhány pillanatig tanakodott, hogy letiporja-e a támadókat, vagy azonnal menekül-jön a fák csúcsai felé. Nagyobb kedve lett volna a támadáshoz, de csekélyke tudata mást parancsolt.

Megfeszítette hátsó lábát aztán lomhán elrugaszkodott a földtől.

Szétterjesztett szárnyának árnyéka beterítette a remegve előresurranó vadászokat, akik tágra meredt szemekkel bámulták a levegőbe emelkedő, földszínű testet.

Már nem lőttek rá. Tudták, hogy a tarjagot nem teríthetik le. Csalódottságukat akkor váltotta fel a döbbent értetlenség, amikor megpillantották a tarjag izmos farkába kapaszkodó férfit.

Úgy látszott, a csalétek nem akart szabadulni a vadtól...

17.

Mivel déltájban sem álltak meg pihenni, napnyugta után Ugrin egyre gyakrabban pillantgatott a hercegnőre. Mikor kegyelmez végre, s fogja vissza az iramot?

De Ilora nem tűnt fáradtnak: összeszorított ajkakkal, éber tekintettel ügetett az előttük kitaposott ösvényen. Hosszú, lángvörös haját felkötötte, hogy ne akadályozza a lovaglásban, de amint elérték a Pilicsköröm-erdő sűrűbb részeit, bő, zöld lovaglósapkát is húzott, nehogy a vad körcsfák ágai beleakadjanak fürtjeibe.

Nemcsak pihenni, enni sem álltak meg, mióta hajnalban elhagyták Királyvárost. Ugrin akkor még kissé szédelgett az éjjel megivott garamiai bortól, de napkeltekor Olecsun jóindulatúan a kezébe nyomott egy savanyú kecsketejjel teli ibriket, azzal, hogy hajtsa fel egy csapásra Furtorony ifjú grófja nem kérdezősködött megitta.

Nem sokkal később elbúcsúztak Olecsuntól, aki ragaszkodott hozzá, hogy a városban maradjon. Mint mondta, akad még egy s más, 320

amit el kell rejteni a bevonuló ellenség elől. A hercegnő nem faggatta.

Az első órákban Ugrint is meglepte az iram, amit az Erlau-hercegnő diktált. S bár minden tagja sajgott, zokszó nélkül tartotta a sebességet. Egyszer pillantott csak hátra, amikor még láthatta Ki-rályváros falait, melyen túl, valahol keleten, Kaduz mezején harcosok ezreinek teteme hevert.

Miközben vágtattak az igézően szép tájon, a nomád erdőségek fe-lé, komor gondolatok forogtak agyában. A csata képei, Olecsun tör-ténetei Gotecháról, a hercegnő veszélyes terve, mind rossz érzéssel töltötték el. Sebei sem gyógyultak, számos karcolás, amit előző este még meg sem érzett, most sajgó fájdalommal égette bőrét.

Valamikor déltájban jutott eszébe először, hogy a kecsketejen kí-

vül még semmivel sem engesztelte aznap háborgó gyomrát. De nem merte megtörni a csöndet. Úgy gondolta, előbb-utóbb Ilora is meg-

éhezik, s akkor megpihennek végre valahol. Ekkor már a Pilicskö-

röm-erdőben jártak, s ahogy Zoltáéknak, úgy nekik is csökkenteni kellett az iramot.

A nap a fák fölött már délutáni útját rótta, de Ilora továbbra is leszegett fejjel, makacs elszántsággal hajtotta lovát Egyáltalán nem tűnt fáradtnak, sem éhesnek. Ugrin aggódni kezdett.

Sebei miatt nemsokára végképp kimerül, s akkor kérnie kell az Erlau-hercegnőt, hogy álljanak meg. Néhány percig magában rakosgatta a szavakat, hogyan szólítsa meg Ilorát, de aztán megrázta ma-gát: lovag létére ő kérjen egy törékeny lányt arra, ugyan, pihenjenek már meg kis időre? Harcos létére egy nőnek rimánkodjon szusszanásnyi időért?

Inkább összeszorította fogát, s igyekezett nem gondolni a gyomrát mardosó éhségre és sebeire. El fogja viselni mindkettőt.

Egy-két órával dél után még mindig a lehető leggyorsabban vágtattak a nomádok ösvényén. Ilora úgy vélte, ezt az ösvényt senki sem használja. Sejtelme sem volt arról, hogy nem sokkal előttük hatfős lovasjárőr poroszkált éppen itt az Apphony-nemzetség sátorvárosa 321

felé.

Szerencsére nem találkozhattak velük: az elágazáshoz érve megtalálták Zolta és társai, valamint a nomád lovasok nyomait. Ugrin –

szédelegve a fáradtságtól – azon törte a fejét, vajon merre vezetheti a Hor-pap a delebátit, de Ilorát ez egyáltalán nem érdekelte. Megbízott a fiúban, s csak egyetlen célja volt: mihamarabb utolérni őt.

Erre jó esélyük volt: az elágazástól már Zoltáék kitaposott ösvé-

nyét követhették a nyersladonyi suhatag irányába, tehát jóval gyorsabban haladhattak ezen a szakaszon, mint az előttük járók. Órákon át követték az ösvényt, s amikor elérkeztek a suhataghoz, örömmel olvasták ki a megszaporodó nyomokból, hogy Zoltáék ott töltötték az előző éjszakát. Haladéktalanul továbbindultak, oly gyorsan, hogy Ugrin többször fontolgatta, hogy szóvá teszi növekvő fájdalmát.

Mégsem tette.

Már jócskán este felé járt az idő, amikor először megpihentek né-

hány percre. Ilora leugrott lováról, s az előttük járók nyomait vizsgálgatta. Szemmel láthatóan elégedettnek tűnt a látottakkal, mert biztatóan Ugrinra mosolygott, amikor fel akart kapaszkodni a nyergébe.

Ám ekkor észrevette a lovag páncéljának eresztékeiből szivárgó vért.

– Bocsáss meg, Ugrin! Megfeledkeztem rólad! Táborozzunk le a közelben, és bekötözöm a sebeidet!

A hangja kedves volt, tekintetében megbánás tükröződött, úgyhogy hiába tiltakozott erőtlenül Ugrin, a hercegnő azonnal táborhe-lyet keresett. Egy csöndes, az ösvénytől távolabb eső, sűrű részre vezették lovaikat, s lepihentek. Ugrin valósággal a földre roskadt, s keserves fájdalmak közepette hámozta le magáról a vért darabjait. Ilora eközben elemózsiát kotort elő nyeregtáskájából, és igazságosan kettéosztotta.

– Holnap majd vadászunk – mondta, miközben átnyújtotta az ételt a lovagnak. – És estére talán utolérjük őket!

– Nehéz út lesz – nyögte halkan Ugrin, amint az első falatot le-nyelte. Vigyázott, nehogy olyasmit mondjon, ami a hercegnő kedvét 322

szegné. – De ha ilyen jól haladunk, mint ma, talán...

– Már csak Zoltában bízhatunk! Segít majd megnyerni a nomádokat!

Ugrin felpillantott, de nem szólt semmit, inkább tovább falt a hús-ból. Nem gyújthattak tüzet, a sötétben egy idő után Ugrin már nem tudta, valóban látja-e amint a hercegnő egy fának támasztja hátát, ha-ját kibontja, s megrázza a hideg éjszakában.

Sokszor látta már ezt a mozdulatot.

Hisz’ mennyiszer lovagoltak együtt járatlan ösvényeken, kihalt hegyszarosokon át, vadabbnál vadabb tájakon. Egymás mellett, inaló gímet űzve, vagy valami elhagyatott, végítélet előtti vár romos falai után kutatva?

Amikor az udvar még a nyári palotában töltötte az év legszebb hónapjait, Ugarri gróf gyakorta vendégeskedett a király várában, s ilyenkor mindig magával vitte fiait is. Ufret és Jupret – ifjú neme-sekhez méltón – sokszor a vadászatokra is elkísérték Savikot, de a cseperedő Ugrin leginkább a bájos gyermekhercegnő mellett érezte jól magát. Csúfoltak is emiatt számtalanszor: Ufret bátyja azzal bosz-szantotta, bizonnyal nem bírja el a vadászíjat, azért bújik a csinoska hercegnő szoknyája mögé.

No persze az igaztalan, gonosz vádaskodásnak szemernyi alapja sem volt. Otthon, a Furtorony körüli rengetegben, vagy egészen dé-

len, a Rejterdőben gyakorta bizonyította ügyességét bátyáinak. Ám maga sem tagadhatta, hogy ott, a nyári palotában mintha kicserélték volna. Ilora is imádta a nyári palotát.

Pomborád vadregényes hegy-völgyei, titokzatos várromjai ideig-

óráig feledtették vele, hogy elszakították Aranyoskaputól. A nyári nagy vadászatok és bálok hónapja után mindig megjelent Thangar kán, hazatérve valamely veszélyes küldetéséből, s Ilorát már nem érdekelte többé Pomborád, az udvar, s az ifjú Ugrin sem. Indultak haza Szigetföldre, bárhogy is igyekezett tartóztatni őket Savik.

Nem sokkal később az udvar is rendre visszaköltözött Királyvá-

rosba. Ugrin pedig Furtoronyban, nagy hangú, s kötekedő bátyjai kö-

323

zött várhatta, hogy ismét kitavaszodjon, s újra láthassa a hercegnőt, újra együtt lovagolhasson vele a pomborádi rengetegben, együtt ne-vethessenek, s a fényes bálokon egymás kezét fogva lejthessék a nyitótáncot.

Sokat köszörülték a nyelvüket rajtuk Pomborádban Ilora komor-nái, s az udvar mindenféle rendű és rangú bennfentesei! S ahogy az lenni szokott, a rideg tekintetű, de tüzes szívű Ugrin egy idő után maga sem tudta, mit is érez a gyönyörű hercegnő iránt.

– Láttam harcolni a városban – szólalt meg váratlanul, hosszú hallgatás után Ilora. – Nem volt páncélja, csak az a különös, ruád szablya... És a teste... tele volt sebekkel. A fehér ruhája csupa vér...

A lovag lassan eszmélt emlékeiből, eltelt néhány pillanat, míg tudatáig eljutottak a hercegnő szavai.

– A ruhája?...

Ilora tekintete megvillant a holdfényben.

– Ó, milyen ostoba is vagyok! – sóhajtott hirtelen. – Hiszen azt ígértem, bekötöm a sebeidet! – Közelebb hajolt Ugrinhoz. – Nagyon sötét van, de azt hiszem, a legsúlyosabbakat el tudom látni. Reggel majd alaposabban megvizsgálom őket!

– Nem szükséges! – Ugrin igyekezett elhúzódni, de a hercegnő

nem tágított: máris átitatott valami vásznat a kulacsából rálöttyintett vízzel. – Sötétben legalább nem kell szégyellnem magam!

Azzal megkereste és lemosta Ugrin sebeit. Gyorsan és ügyes dol-gozott: az Aranyoskapu körüli háborúkban, csetepatékban hozzászokott az ilyesmihez, s megtanulta, hogy egy várban felcseperedő nő

talán legfontosabb feladata a sebek kötözése.

Ugrin csöndesen tűrte, hogy a hercegnő puha ujjai hozzáérjenek a felszakadt hegekhez, a vágások csúnya nyomaihoz. Mintha már az érintés is gyógyító erővel bírt volna.

Ilora gyengéden félresimította a férfi homlokába tapadt büszke sárga sörényt, s megcsókolta a homlokát. Ugrin, a lány meleg bőrét érezve hirtelen rádöbbent, hogy miért is nem kell szégyenkeznie a sötétség miatt.

324

Ilora saját ingével mosta le a sebeit!

Zavartan visszahúzódott, s nem is mert a lány felé fordulni.

A király unokája, az Erlau-hercegnő szinte meztelenül ül itt mellette, s őt ápolja! Hátat fordított gyorsan, s igyekezett mihamarabb álomba merülni. Ilora ezalatt kitisztította az inget, s gondosan kiterí-

tette maga mellé. Aztán az egyik nyeregtakarót tekerte felsőtestére, és Ugrin mellé feküdt.

– Jó éjt! – mondta halkan, s már aludt is.

Számtalanszor aludtak már odakint, a Pomborád körüli erdőkben a puszta ég alatt, igaz, legtöbbször nappal, ha elfáradtak egy-egy kimerítő vágta után, hogy erőt gyűjtsenek a visszatéréshez. Olyankor gondtalanul leheveredtek egy fa alá, bámulták a fent sodródó felhő-

ket, s gyorsan elszenderedtek.

De ez most más volt. Egészen más.

Ugrin fogvacogva bámult a fák távoli, sűrű koronája felé, s túl, a végtelen sötétségbe, ahol a csillagok tanyáztak.

Igen... gondolta, minden, ami akkor játéknak számított, most való-

ság! S minden egészen mást jelent...!

Hiszen már egyikük sem volt gyermek.

18.

Jóval hajnal előtt átható dübörgés ébresztette őket álmukból. Ugrin rémülten kapott kardja után, s azonnal talpra szökkent Ilorára pillantott, s a föntről áradó vörös derengésben jól látta a lány szemében bujkáló rémületet.

A dübörgés erősödött, s lassan elnyomott mindent, megremegtette körülöttük az egész erdőt.

Ugrin döbbenten emelte fel fejét: a hang a sötét égbolt felől áradt.

És akkor megpillantották.

A vörös gálya lassan sodródott nyugat felé. Rezzenéstelen, feszes vitorláin Gadur jele, a Vérszemű csillag vöröslött. Széles, fekete ha-sából evezők nyúltak a levegőbe, mintha azok hajtanák az égi gályát.

325

A fedélzeten valószínűleg fáklyák lobogtak, s világították meg a rettenetes, rőt szemet.

– Hor-papok! – suttogta Ilora.

Ugrin örült, hogy a lány nem láthatja most az arcát. Szégyellte volna, hogy elsápad, ám reszketését így sem tudta titkolni.

A vörös gálya fölöttük húzott el, s eltűnt a fák lombjai között. Ám dübörgését még sokáig visszhangozták a Fekete Vérterdő fai, s fénye rőtre festette a lombokat.

Mire a mennydörgés elhalt Ilora már talpon volt, s magára öltötte ingét. Még vizes volt de nem törődött vele.

– Indulnunk kell, Ugrin! – mondta a lovagnak. – Nem tudom, jól láttam-e... Remélem nem... Rosszat sejtek, Ugrin!

Furtorony ura nem ellenkezett, gyorsan öltözködni kezdett. Pán-célja hideg volt és kényelmetlen, minden egyes vértdarab felöltése újabb fajdalmát okozott. Amikor elindultak, még teljes sötétség vette körül őket.

A Fekete Vérterdő gonoszul hallgatott, amerre csak elhaladtak. De az előttük haladó lovasok nyomait még nem tudta benőni a gyorsan burjánzó buzgaboly, s karmoscsalán. Szótlanul ügettek tovább, s igyekeztek elhessegetni maguk elől a Vérszemű csillag vitorlavá-

szonba égetett jelének látványát. Mégis úgy érezték, hogy az a szem mindent és mindenkit lát. Még őket is...

19.

Odafentről csak egyetlen irdatlan, fekete masszának tűnt minden. Beterítette a látóhatárt, mint valami ősi növénytenger.

Gran Goa Gotecha, illetve amit most annak neveztek, szótlanul állt a gálya orrában és kifelé bámult az éjszakába.

Arcát csípte a hideg szél, új bőre fájdalmasan sajgott. De mit érdekelte őt a Nomádián átsöprő északi szél, s a fájdalom? Erősnek érezte magát meglepően erősnek.

Tekintetében a hűség tüze lobogott. Gotecha nem szólt, pedig már 326

képes volt a beszédre. Egyelőre új érzékeivel ismerkedett, s azzal a különös, megmagyarázhatatlan érzéssel, ami bensőjét kitöltötte.

Éhes volt. De nem kívánt ételt, sem italt. Másra vágyott az ereiben lüktető fekete vér.

Amikor a lidérc grif hangtalanul mellé lépett, tudta, hogy közelednek céljukhoz. Újrateremtője békén hagyta végig, út közben. Időt adott neki, hogy megszokhassa új testét. Most azonban hozott valamit köpenye alatt, s ez elégedettséggel töltötte el.

A lidérc grif lassan, szertartásos mozdulattal átnyújtotta, ő pedig a pengére pillantott.

Hatalmas, fekete fémből kovácsolt kard volt, vasába idegen nyelven vésett rúnákkal. Gotecha nem ismerte e rúnákat, de a feliratot mégis érteni vélte.

Arca csúf grimaszba rándult újabb fájdalomhullámot indítva el.

– Bazabool hatalmas! – bömbölte új hangján, ahogy kézbe vette a kardot.

– Igen, hatalmas – válaszolta a lidérc grif. – És bízik benned! Ezt a kardot neked küldi! Használd! Vele legyőzhetsz bárkit még azt is, aki a sab-gheltet tartja a kezében!

Gotecha a lidérc grifre emelte tekintetét.

– Még mindig vele vetekszik, igaz? – suhintott egyet a fekete karddal. – A sab-gheltet a szögekből kovácsolták. A szögekből, melyeket az Ő fiának vére mosott a keresztfán. De vajon miből készült EZ?

A lidérc grif viszonozta a vigyort, s hosszú karmaival megérintette a pengét.

– Tudhatod – sziszegte –, hogy a harc nem ér véget soha! Ez a vi-lág még nem létezett, amikor elkezdődött, s mi már régen nem le-szünk, amikor még mindig tombol! – Megfogta a pengét, s lassan torz ajkához emelte, s megcsókolta. – Ez a kard... az Ő véréből ková-

csolódott! Az Ő véréből!

Gotecha felemelte a kardot szeme elé tartotta, s lassan bólintott.

– Igen – mondta sötéten –, érzem.

327

A gálya alig észrevehetően irányt változtatott a levegőben. A lid-

érc grif kipillantott az éjszakába.

– Készülj! Kapsz egy utolsó esélyt! Nagyobb hatalommal ruháztunk fel, mint azt sejtenéd! Szerezd meg a Porladó Király ékeit, és pusztítsd el ezt a szánalmas társaságot!

Gotecha a fölé magasodó lidérc grifre bámult, aztán az alattuk elterülő erdőre:

– Te ismered a lelkem, Gayagh! Engem csak a lány érdekel! Ha Bazabool ezt a kardot adja nekem, hát megszerzem, amit kér! De meg fogom szerezni azt is, ami engem illet!

A lidérc grif bólintott: fekete köpenyét vadul cibálta az éjszakai szél.

– Bazabool beleegyezett. Legyen a tiéd! Ha megszerzed a király ékeit, a lány a tiéd!

Gotecha fehér tekintetében utolsót lobbant a hűség lángja.

A Hor-papok eloltották a tüzet. Megérkeztek: a gálya lassan forogni kezdett, ahogy aláereszkedett a magasból. Gotecha nyugodtan várta, hogy elérjék a földet. Amikor aztán az evezők a magasba emelkedtek, s a gálya palánkja mellett feltűnt az erdő fáinak lomb-tengere, a lidérc grif szó nélkül eltűnt mellőle.

Gotecha nem törődött már vele. Nem volt szüksége rá.

Hisz’ kezében a fekete kardot tartotta.

Más íze volt így még a gyűlöletnek is...

328

VIII. fejezet

FEHÉRTORONY ÁRNYAI

1.

A vértarjag csak jó pár szárnycsapás után vette észre, hogy valami a tarkába kapaszkodik. Addig csak arra összpontosított, hogy bőrszárnyai ne akadjanak a terebélyes ágakba. Nem volt egyszerű dolga: egy nálánál jóval kisebb szárnyas állat is bajosan vergődhetett volna át a lombok kusza szövevényén.

Ám a tarjag az életét mentette. Fúrókarmaival széthajtogatta maga előtt az ágakat, szárnyait behajlítva, erős légörvényt keltve emelkedett egyre magasabbra.

A vaghurcs-ircsa harcosok döbbenten bámulták, ahogy a földszínű

test lassan eléri a lombsátor szintjét, s elvész a fák koronái fölött.

Nem az állat látványa taglózta le őket: láttak már elég vértarjagot.

Olyat azonban még sohasem, hogy valaki megragadja az állat farkát, s vele együtt szökkenjen levegőbe.

Míg a tarjag a szárnyait óvta, Zolta arra figyelt, hogy nehogy egy vastag körcsfatörzsnek csapódjon. Egyszer veszélyes közelségbe ke-rült ugyan az egyik faoszlophoz, de a tarjag újabb szárnycsapása vadul elrántotta a fától.

– Óvatosabban! – kiáltott a magasba Zolta, s megpróbált jobb fo-gást keresni a pikkelyes farkon. Érezte, hogy nemsokára kicsúszik a kezei közül, s akkor menthetetlenül visszazuhan a földre.

A tarjag csak ekkor fedezte fel potyautasát. Lapos fejét forgatta, amikor meglátta, szemei elkerekedtek a meglepetéstől. A vadillatú csalétek volt az. Felkurjantott, csőrével megpróbált felé kapni hogy egyetlen erőteljes csippentessél véres masszává torzítsa az ember ke-zét.

Ebben a pillanatban szárnyát veszélyes közelségben súrolta egy 329

vaskos körcság. A tarjag dühösen felhurrogott. Még nem emelkedett biztonságos magasba, nem rázhatta le magáról a koloncot sem.

Zoltának kevés ideje maradt. Nem akarta megvárni, amíg kezei közül kicsusszan a tarjag farka, minden erejét összeszedte hát, és feljebb tornázta magát az állat testén, végül sikerült elkapnia az egyik hátsó lábat.

Ám a láb csüdjét is vastag pikkelyek fedték: Zolta teste tehetetlen súlyként csusszant le róla. Ha a tarjag karmai nem oly vaskosak, a fiú lezuhant volna.

Még egy utolsó rugaszkodás, és bal lábát végre átvethette a csü-

dön, s meglovagolta a tarjag lábát.

Kifújta magát. Tűrte, hogy a szél vadul belekapjon hajába. Gör-csösen magához ölelte a vaskos lábat, s csak ekkor mert lenézni.

A látvány megfagyasztotta a vért ereiben.

Odalent, több száz lábbal alattuk, valahol a vastag ágtenger mé-

lyén, mintha megpillantotta volna egy szemvillanásra a föld barna szövetét. Aztán a zöld massza mindent elmosott. Az ösvénynek és a vaghurcs-ircsa harcosoknak már nyoma sem volt sehol.

Hihetetlen sebesen maradoztak el alattuk, majd hirtelen szikrázó fényár öntött el mindent.

Zolta szeme elé kapta szabad kezét: az égbolt kéken ragyogott fel, mintha körülölelte, befogadta volna őt és a tarjagot fenséges birodalmába. A delebáti szaruhártyájára vakító fénypászmák lövelltek minden irányból.

Ám amott, délnyugatnak, mind sötétebb fellegek tornyosultak az ég alja pedig már éjfekete csíkként borította a tiltott földeket.

Gadur földjét...

Igaz lenne?

Valóban örök éjszaka borítja a Holdtenger vidékét?

Zolta nem sokáig bámészkodhatott, mert a tarjag hirtelen megló-

dult. Most már nyugodtan kibonthatta szárnyait: méltóságteljesen lökte előre magát, olyan sebességgel, hogy a delebáti jobbnak látta gyorsan lehunyni szemeit. Alattuk vészes gyorsasággal suhant el a 330

táj.

Az állat teleszippantotta hólyagjait friss levegővel, aztán – inkább kíváncsian, mint dühösen átdugta fejét lábai között, hogy alaposan szemügyre vegye koloncát. Szemei immár másodszor villantak közvetlen közelről Zolta arcába. Zavartan hurrogott egyet, miközben vé-

gigmérte a lábába kapaszkodó embert. Aztán – csak úgy próbaképpen – megrázta a lábát Zolta rémülten kapaszkodott meg. A tarjag csodálkozva figyelte, aztán fenyegetően rárikácsolt.

Zolta kiegyenesítette derekát, mélyen a szemébe nézett, és ezt ki-

áltotta: – Hagyd ezt abba! – Aztán lassan rázni kezdte az állat lábát, mert megpillantott valamit, ami igen sebesen közeledett feléjük. – Mi lenne, ha... – kezdte volna, de aztán csak előre mutatott, hogy felhív-ja a vértarjag figyelmét arra, ami... De már későn.

A domb meredek oldaláról néhány rendkívül magas gigarul nyúj-tózott az ég felé. Miközben az állat csodálkozva figyelte a mutogató Zoltát, egyenesen nekirepült egy óriáskarélyfának. Nekicsattant a törzsnek, aztán – mintha puszta kő lenne – zuhanni kezdett a mélybe.

Zoltának most kellett csak kapaszkodnia igazán...

2.

Miközben eszeveszetten pörögtek az erdő felé, Zolta egy gyors delebáti imát mormolt el magában, s összeszorított foggal várta, hogy az ágak cafatokra szaggassák a vértarjaggal együtt.

Nem nézett le. A napot kereste. Még egyszer utoljára látni akarta a gyilkos, rettegett napot, ami a Delebátban olyannyira megkeserítette életüket, s melyet annyira hiányolt itt, a Fekete Vérterdőben.

De mielőtt megtalálta volna, arra lett figyelmes, hogy a tarjag ha-talmasat csuklik alatta. Újra magához kellett szorítania a lábat, nehogy levesse a hullámzás, ami megremegtette az állat egész testét.

A tarjag magához tért.

Egyik pillanatról a másikra feleszmélt, megrázta lapos fejét, bután tekintgetett körbe, s nyilván nagyon elcsodálkozott, amikor meglátta 331

az elmosódva suhanó tájat.

– Repülj, te nyomorult! – csapott a lábára teljes erejéből Zolta. –

Zuhanunk!

A tarjag szárnyai között megint ránézett. Szemei értetlenül pislogtak: bizonytalanul meg is rázta kicsit a lábát, amibe Zolta csimpasz-kodott.

– Ne a lábadat, a szárnyaidat rázd, ostoba! – A tarjag kíváncsian maga alá pillantott, s amikor meglátta a sebesen közeledő felső lombokat, rikkantott egyet, s ösztönösen kiterjesztette szárnyait.

Abban a pillanatban már könnyed szellő szárnyán siklottak to-vább. A tarjag elégedetten hurrogott, és nyakát előrenyújtva élvezte a nap melegét. Fordult egyet-kettőt, aztán magasabbra emelkedett.

– Jól van! – zihálta Zolta. – Ügyes vagy! Nagyon ügyes.

A tarjag – mintegy válaszként – barátságosan hurrogott egy utolsót, aztán nem törődött többet a potyautassal: szép egyenletesen siklani kezdett a végtelen erdő fölött.

Zolta egy ideig próbálta figyelni, merre haladnak, de már fogalma sem volt, hogy melyik irányban hagyhatták maguk mögött a tisztást.

Fáradtan az állat lábának dőlt, és lehunyta a szemét. Egyszerűen csak tűrte, hogy a napfény simogassa az arcát, a hátát.

Lekaparta bőréről a massza nagyját, amit a vaghurcs-ircsák kentek rá. Úgy érezte, megtisztult a lelke is.

Amikor – jóval később – a vértarjag repülésének üteme megváltozott, Zolta felriadt. Fogalma sem volt, mennyi időt alhatott az állat lábába csimpaszkodva, és a nap állásából sem sokat állapíthatott meg.

Megdörzsölte szemét. Varázslatos volt a rengeteg innen a magasból: nyugodt és fenséges. Nem látszottak az árnyékok, melyek odalent, a föld felszínén suhantak fától fáig, s nem leselkedtek különös teremtmények mindenhonnan.

Az égbolton csak a vértarjag szárnyalt fészke felé. Nemsokára a delebáti is megpillantotta.

Egy kiszáradt óriáskarélyfa koronája, kiterebélyesedő felső ágai 332

felé repültek. Aztán körözni kezdtek, s miután a tarjag megszokott módon megbizonyosodott arról, hogy nem fenyegeti semmi a fészek biztonságát, szűkülő ívben alább ereszkedett.

Zolta tudott annyit a vértarjagokról, hogy néhány kisebb fajtól eltekintve fönn, a fák magasában raknak fészket. Ide cipelik áldozatai-kat is, hogy táplálhassák borzas, örökkön éhes fiókáikat.

Az eszeveszett csipogást, amivel a fiókák anyjukat köszöntötték, már messziről hallotta. A tarjag megrebbentette bőrszárnyait az öröm jeleként, aztán élesen felvijjogott, hogy üdvözölje, s megnyugtassa izgatott kicsinyeit. Zolta őszintén együtt örült vele.

Mert amiben titkon bízott, immár bizonyossággá vált. A fészek szélén ugyan széttépett húscafatok vöröslőnek a fiókák körül, de kicsit arrébb, az óriáskarélyfa egyik ágához kötözve megpillantotta a tarjag legutóbbi zsákmányát is. Kicsit rossz bőrben volt, de legalább élt. És észre kellett, hogy vegye a tarjag lábába kapaszkodó fehér ru-hás férfit is. Mi is akadályozhatta volna a látását? Az ég tiszta volt, a nap sütött, Ayzaz fejéről pedig rég hátracsúszott a csuklya...

3.

A tarjag puhán a fészekre huppant .

Pontosan kiszámított ugrásra volt szükség, hogy Zolta a kellő pillanatban engedje el vaskos lábát, s zuhanjon a fiókák mellé.

A csupasz nyakú, rút kis vértarjagok hangosan sivítottak, amikor meglátták, miféle szörnyszülött csöppent közibük. Fejüket nyújtogatták, hogy elérjék éles csőrükkel, de ehhez még túlontúl gyengék voltak. Meg aztán – a következő pillanatban már minden figyelmüket lekötötte anyjuk közelsége.

Az anyatarjag hurrogva lépkedett melléjük, szárnyait összezárta a háta mögött, s elégedetten szemlélte az éhező fiókákat. A tápláléknak vetett lódögből már nem sok maradt, de a másik, az élve tartott áldozat még érintetlen volt. A kicsik nem érhették el a puha labrózforgácsból rakott fészekből.

333

Az anyatarjag a levegőbe szimatolt.

Ínycsiklandó vad szaga csapta meg. Szárnyai megremegtek, de az-tán csalódottan estek vissza nyomban a hátára. Már megint hagyta becsapni magát. Szeme sarkából megpillantotta a teremtményt, aki még mindig a zuhaszarvas beleinek szagát árasztotta.

Csak ő volt megint, valódi zuhaszarvasnak pedig nyoma sem...

Lassan kezdte megszokni a lény jelenlétét, már nem is akarta bántani. Vaskos hátsó lábaira támaszkodott, s felegyenesedett a fiókák előtt. Meleg, feszítő érzés töltötte el szívét, ahogy végigpillantott az esetlen sokaságon. Büszke volt a fiókákra. Szépen fejlődtek.

És most jöhet az etetés.

A szerteszét heverő húscafatok ellenére a fiókák borzasztóan éhe-sek voltak. Az élő húsnak valahogy mindig jobb íze volt..

4.

Zolta az első pillanatokban észre sem vette, mi tartja fogva útitársát.

Csak azt látta, hogy Ayzazt harcképtelenné tette valami.

A Hor-papot nem kötelekkel erősítették az óriáskarélyfa vaskos ágához. Erre a vértarjag különben is képtelen lett volna: mellső fúró-

karmaival hihetetlen mennyiségű földet tudott megmozgatni, ha ásni kellett, de ilyen finom mozdulatokat igénylő műveletre nem vállal-kozhatott velük.

A Hor-papot más tartotta fogva.

– Ne gyere közelebb! – mondta tompán, amikor Zolta elindult fe-lé. De nem volt szükség külön figyelmeztetésre. A „kötelek” hangosan felsziszegtek, s fenyegetőn Zoltára meresztették rubinvörös sze-meiket.

A delebáti megtorpant, s döbbenten meredt a csillámló pikkelyek-re. Vékony, zöld szurtoskígyók voltak, kíméletlenül a fához szorították Ayzazt.

Ha nem a saját szemével látja, Zolta el sem hitte volna, hogy a kis csúszómászók tökéletesen harcképtelenné tették a Hor-papot. Ahogy 334

Ayzaz elé lépett, nem tudta elfojtani mosolyát.

– Mi olyan nevetséges? – kérdezte értetlenül a Hor-pap.

Tiszta, nyugodt tekintetében némi értetlenség tükröződött.

– Bocsáss meg! – Zolta könnyedén közelebb lépett, s mit sem tö-

rődve az acsarkodó kis kígyókkal, egyenként lehántotta őket a Hor-pap végtagjairól. Közben szinte pillanatonként hátralesett, nem ké-

szül-e támadásra a tarjag.

Ayzaz is dermedten figyelte, mi fog történni, s amikor látta, hogy a szurtoskígyók ide-oda tekergőznek a fészekben, de nem támadnak rájuk, bosszúsan a fejébe húzta kámzsáját.

– Félek a kígyóktól – morogta alig hallhatóan. – Megbénítják az akaratomat...

Az anyatarjag – látva, hogy az idegen még a kicsiknek fenntartott táplálékot is eloldja a fatörzstől –, fújtatva elindult feléjük, fúrókarmait fenyegetően előremeresztve.

Zolta a fészek széléhez lépett, és óvatosan kinézett a peremen túl-ra.

Szédítő mélység tátongott alattuk.

– Ayzaz, gyere! – Megragadta a Hor-pap karját, s magával rántotta a fészek pereméhez. Hátuk mögött a vértarjag már keresztüllépkedett fiókái között, s szárnyait széttárva, egyre morcosabban közeledett feléjük.

Ott egyensúlyozva a fészek végződésénél, már csak azt kellett kitalálniuk, hogyan érik el a jóval a fészek alá benyúló legfelső ágat.

– Remélem nem félsz a magasban! – Zolta felkapott a földről egy tekergőző szurtoskígyót, s gyorsan övtáskájába süllyesztette. Aztán letérdelt, s erősen megmarkolta a fészek szélét.

– Csináld utánam! – fordult a Hor-paphoz. – A legfontosabb, hogy ne ereszd el, amikor átfordulunk!

A következő pillanatban, mielőtt a vértarjag fúrókarmai a húsukba vájtak volna, hatalmas kiáltással átlendítették magukat a fészek szélén.

A tarjag csodálkozva huhogott egyet.

Zolta fülében kísértetiesen visszhangzott e huhogás. Egy pillanat-335

ra úgy vélte, kicsúszik kezéből a szálasra fűzött, vastag kapjagyékény: a jókora csomó, amibe kapaszkodott, kimozdult a fé-

szek biztos fonatából. Szívdobogva várta, megtartja-e súlyát, s közben figyelte, miképpen fordul tótágast a világ körülöttük. Aztán egy jókora reccsenést hallott. Valami valósággal, kiszakította vállait a he-lyéből.

Ott csüngtek mindketten a fészek szélén, lábuk alatt több száz öl mélységben a Fekete Vérterdő alacsonyabb körcsfái hullámoztak.

Mindkettejüket egy-egy szál vékonyabb kapjagyékény tartotta meg a fészek szélén.

– És most? – nyögte Ayzaz. Nem a magassággal gyűlt meg a baja: Cresson szigetkirályságán, az idegen istenség felhők fölé nyúló szobrán is remekül elegyensúlyozott. Ám a kígyók közelsége még mindig erősen korlátozta akaratát. Bármilyen hatalommal és erővel rendelkezett, be kellett látnia, hogy nem sérthetetlen. Fáradt, figyelme egyre gyakrabban lankadt: nem csoda, ha egy mégoly primitív lény is fogságba ejthette, mint a vértarjag.

– És most?

Zolta nem válaszolt. Attól tartott, hogy csak az erejét vesztegetné a beszéddel. Lábaival azonban keresni kezdte a fészek alól kinyúló legfelső kurtaágakat, hátha beakaszthatná lábfejét valamelyikbe. Akkor talán...

Éppen akkor ütötte bokáját egy hajladozó ágnak, amikor a szikrá-

zóan kék égbolton hirtelen megjelent a nyakát nyújtogató tarjag.

Csodálkozva egyenesen Zolta szemébe nézett.

– Ne, kérlek ne csináld! – De a tarjag – minden korábban tanúsí-

tott jóindulatát félretéve – lassan kitátotta csőrét, s megvillantotta ap-ró fogait. – Kérlek!

Ayzaz felkiáltott, mert az ő kapjafonata kezdett engedni. Zolta szemvillanás alatt felmérte a helyzetet.

Lábát a kurtaágba akasztva elengedte a fonatot, és üvöltve hagyta, hogy megint átforduljon. A világ egy pillanatra újra elmosódott előt-te, s csak a zöld forgatag vette körül.

336

Aztán óriási ütést érzett a fején. Pontosan az óriáskarélyfa érdes törzsének csapódott, de legalább nem zuhant tovább: az ágba akasztott lábfeje megtartotta a magasban.

Kiáltás, s egy reflexszerű mozdulat.

Egy barna folt suhant el a feje mellett, aztán maga is csodálkozva könyvelte el, hogy – bár fejjel lefelé lóg az ágba akaszkodva –, kezé-

vel most már egy másik testet is meg kell tartania: Ayzaz testét.

Utolsó pillanatban nyúlt ki érte, s kapta el.

A Hor-pap éppencsak hogy elérte az alattuk lévő ágat. Az egész annyira hirtelen történt, hogy fel sem foghatták, milyen közel álltak ahhoz, hogy lezuhanjanak.

Nemsokára már egymás mellett fújhatták ki magukat, hátukat az óriáskarélyfa törzsének vetve. Jól hallották a fejük felől, a fészekből érkező szemrehányó dohogást, s a fiókák éhes csipegését.

Zolta egy pillanatra még valami lelkiismeretfurdalás-félét is érzett, amiért a kis tarjagok élelem nélkül maradtak. Igaz – gondolta keserűen –, Ayzaz lovát azért belakmározták a kis fenevadak.

Ott pihegtek, több száz öl magasan az óriáskarélyfának támaszkodva, s az alattuk tátongó mélységet méregették, no meg azt, meny-nyit kell még mászniuk ágról ágra lentebb, míg elérik majd a talajt.

Fogalmuk sem volt róla, hogy a Fekete Vérterdő melyik részén lehetnek...

5.

A gálya egy sziklás medrű patak fölött lebegett. Alig néhány pillanattal elébb emelkedett a fák fölé: az imént még a tömör, fekete hajótestet nyaldosta a patak vize. Sűrű pára képződött a felszínen, mintha a gálya izzó vastestként merült volna a sekély mederbe.

De most, hogy a pára oszladozni kezdett, lassan kibontakozott a tisztáson maradt néhány alak körvonala is. Mozdulatlanul álltak, vár-ták, hogy a gálya orra fokozatosan nyugat felé forduljon, s még akkor sem moccantak, amikor a vörös vitorla lassan elúszott a fák koronái 337

fölött, majd eltűnt a sűrű takarásában.

Aztán csak a csend maradt.

És valami nehéz, fojtogató levegő, ami nyúlós lepelként telepedett rá a tisztásra.

Gotecha a patak partján állt, s most, hogy maguk maradtak, felemelte a fejét.

Akik vele jöttek, szikár, Hor-köpönyeget viselő alakok, egykedvűen álltak mögötte jókora távolságban, s lovaikat nyugtatgatták.

Nem türelmetlenkedtek, az idő nem bírt már jelentőséggel számukra.

Gadur mélyén, a végtelen kazamaták sötétjében elegendő idejük volt várakozni. Képesek voltak várni akár századokon át is.

Gotecha már a gályán szemügyre vette őket, amikor Gayagh kijelölte kíséretének tagjait. Néhány nappal ezelőtt még talán megrettent volna attól, amit a csuklyák árnyékában látott, de most már mindez nem számított. Maga sem volt egyéb, mint Gadur undorító teremtménye. Akadt köztük néhány gocsamul, de a többit a fércember sem ismerte. Nem is látott hozzájuk hasonlót soha. Gadur kazamatái fertelmes titkokat rejtegettek még számára is...

Amikor az árnyak valamelyest lecsillapították a Kadan Gur lovakat, a sötét tekintetek kíváncsian Gotecha felé fordultak. De a fércember csak az erdőt fürkészte, mintha mástól rabolt szemeivel átha-tolhatna a rengetegen, s rátalálhatna a mélyben bujkálok nyomára.

Tudták, hogy Gayagh csaknem a Hor-papok hatalmával ruházta fel a fércembert.

Gotecha egy idő után megelégelte a csöndet, s lassan odalépett kí-

sérőihez.

– Fehértorony romjaihoz tartanak – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon. – Oda kell érniük a Holdnász éjére!

Az árnyak komoran hallgattak.

– A mi célunk is az lesz! – mondta Gotecha, és új testének minden sutaságával felszökkent a hatalmas ménre. Az állat felkapta fejét, szarva megvillant a félhomályból átszűrődő napfényen, ahogy meg-

érezte, hogy idegen ül a nyergében.

338

De amint a fércember vaskesztyűs kezével megérintette a szarvat, a ló megnyugodott: fekete szemével izgatottan fürkészte az előttük álló rengeteget.

Az árnyak engedelmesen felsorakoztak a háta mögött. Legtöbbjük évszázadok óta először szabadult ki Gadur földalatti kamráiból: a felgyülemlett gyűlölet és a vágy most veszedelmesen fortyogott lelkük lezárt palackjában. Ugrásra készen tekintgettek körbe csuklyáik alól, az élet minden apró jelét keresve...

Mielőtt elindultak volna, néhányan odaléptek a hatalmas levia-thánhoz, s meggyőződtek róla, hogy a vaghurcs-ircsa harcosok erő-

sen tartják-e a láncokat.

Gotecha elöl haladt, s amikor meghallotta a dobhártyarepesztő

bömbölést, magában elmosolyodott. Ó, igen, Gayagh semmit sem bíz a véletlenre! Pedig – gondolta – ez a fenevad minden gonoszsága sem ér fel ahhoz a gyűlölethez, amit összefércelt szívében hordozott!

Ezért meg sem fordult benne, hogy egyáltalán egyszer rápillantson a gocsamulok által féken tartott teremtményre.

Pedig talán még maga is meglepődött volna, hogy milyen kifogy-hatatlan Gayagh fantáziája, ha megfelelő eszközökről van szó...

6.

Agulai egyre gyakrabban érezte úgy, hogy teljesen fölösleges tartaniuk a távolságot. A vukodlak még mindig úgy viselkedett, mintha rejtőzködne, holott már felfedte magát. Látta az arcát, a szemeit.

Mégis ragaszkodott ahhoz, hogy vagy kétszáz öllel mögötte oson-jon. Hiába integetett néhányszor neki, nem kívánt csatlakozni hozzá.

Talán szégyellte, amivé lett...

Ha nem, hát nem – gondolta a nomád, s kitartóan törte tovább maga előtt az utat. Voltaképpen mindegy is volt, hogy útitársa milyen távolságra marad tőle: ha szüksége lenne rá, a vukodlak pillanatok alatt odaérne hozzá.

Számításai szerint egyébként sem járhattak már messze a romok-339

tól. Amikor nagy ritkán megpihent, s óvatosan leemelte a hátára szí-

jazott kardot, Agulai nem mulasztotta el, hogy szeme sarkából ki ne fürkéssze, melyik facsoport mögé kuporodott kísérője. Előző este, kimerülten a vaghurcs-ircsákkal folytatott küzdelemtől, még egy jó-

kora sültdarabot is otthagyott neki, egy kettétört fatörzsön. Nem mintha a vukodlak rászorult volna az alamizsnára. A nyers húson kí-

vül nem evett mást. A gesztust azonban értékelte, s – amikor Agulai már nem láthatta – kissé undorodva ugyan, de felfalta a sültet.

Végtére mégiscsak attól kapta, aki az életét köszönheti neki. S ez egyúttal a közelgő szabadulást is jelentette.

A nomád persze még nem tudta, amit az emberállat már igen. Kü-

lönös érzéke volt az ilyesmihez. Mióta megfosztották emberi alakjá-

tól, hozzá kellett szoknia, hogy azonnal észrevegye az erdő legapróbb változását is. A vértarjag nem zavarta különösebben: az ő karmai is voltak olyan élesek, mint azé. Akadtak azonban teremtmé-

nyek, amikkel még ő sem szívesen találkozott volna. Megátkozott lelkében egyre erősebben lángolt az életösztön.

Amikor éjszaka felvonított, s üvöltését visszhangozták a fák, Agulai nem sejtette, mit akar ez jelentem. A közelben látta a vukodlak szeme izzását, de nem tudott olvasni ebből a tekintetből.

Azzal a nyugtalanító tudattal mászott egy biztonságos magasban lévő

körcságra, hogy a vukodlak valami nagyon fontos dologra akarta figyelmeztetni.

De hát ki ért a farkasok nyelvén?

7.

Jó darabig üldözték őket.

Egyedül lovaiknak köszönhették, hogy az ösvény két oldalán loholó harcosok nem rontottak rájuk rögtön.

A fák mogorva sorfalként suhantak el mellettük. De csak nyújtották volna ki a karjukat, véres masszává zúzta volna a millió, éles kabuztüske. Hátasaik hihetetlen ösztönnel tartották az irányt, nem 340

hagyták, hogy az ágak letaszítsák nyergükből a lovasokat.

Felice szorosan markolta Morfajet lovának kantárját, mióta csak elmenekültek a tisztásról. Elég volt egyetlen pillantás, hogy felmérje, miféle kezekbe került Zolta, s úgy döntött, nem kísérli meg a kiszabadítását.

Egyszer már elkövetett hasonló hibát. Egy gazdag ruád kalmárt akart megszabadítani a vaghurcs-ircsák karmai közül. De csaknem ottveszett maga is: a kalmárt pedig darabokra szaggatták.

Nem akarta újra ezt a hibát elkövetni, különösen, mert Zolta élete volt a tét.

Egyszerűen csak biztonságos távolságba akart jutni a kitaszítottak-tól. Azok tartották velük az iramot, ott csörtettek az ösvény két oldalán. Néhány nyílvessző is elsuhant mellettük, de csak találomra lőtték ki őket, nem tettek kárt senkiben.

A távolság egyre nőtt közöttük: a harcosok fokozatosan elmara-doztak, s lassan kiáltásaikat is elnyelte az erdő. A vaghurcs-ircsák továbbra sem voltak hajlandóak az ösvényre lépni. Inkább sebezték magukat véresre a rengetegben, de nem tették lábukat a jól járható csapásra.

Felice nem csökkentette az iramot. Toba kitartóan szorongatta a derekát, a Zolta lován egyedül hánykolódó Morfajet pedig görcsösen kapaszkodott a ló nyakába. Vágta közben csak nagy, vörös orra látszott ki a sörény sűrű fonadékából.

Az eszeveszett iramot órákon át tartották. A lovak bámulatos ér-zékkel repítették őket a vékony csapáson, mintha a sötétben pusztán szaglásuk is elvezette volna őket a frissen vágott növényszőnyegen.

8.

Végig, amíg a Garojon hajóztak, szerencsés szél repítette őket a Holdtenger felé.

Ráge úgy vélte, hiába feszíti a dereglyék vitorláit a Delebát felöl kelő forró szél, valójában az alattomos áramlás viszi egyre közelebb 341

a hajókat a torkolathoz. A fedélzeten sokan nem örültek ennek, a zsupa viszont fellélegezhetett.

Vészesen közeledett a Holdnász éje.

Mióta behajóztak a sűrű erdőtől övezett Garoj fekete vizére, Ráge ismét hinni kezdte, hogy időben megérkeznek a tiltott szentélyhez.

Arcáról eltűnt néhány mély ránc, de a szívére telepedő nyomás még nem engedett fel. Éppen elég veszélyt tartogatott számukra a hátra-maradó út ahhoz, hogy ne bízza el magát.

A dereglyehadnagy időről időre otthagyta a kormányt, s lesietett hozzájuk a fedélközbe, jelentve a legfrissebb híreket. Ám beszámolói néhány óra elteltével egyhangúvá váltak: a Garoj mentén áthatolhatatlan, fekete erdőség vette körül a dereglyéket, a folyó fölé nyúló dús ágak pedig a sárga vitorlákhoz mind közelebb suhantak el.

A levegő forró volt és nehéz, a vadon kegyetlenül fojtogatta a fe-délzeten álló hajósokat. Egyikük sem járt még soha ezeken a vizeken, ám a gonosz szóbeszédet mind hallották arról, ami a Garoj mentén várhat az utazóra.

Voltaképpen a sivatagi törzs zsupája vette rá őket, hogy elhagyják a Duna medrét, s a tiltott Garojon felfelé hajózva a Holdtenger felé vegyék az irányt. Persze Ráge minden rábeszélő-képessége is kevésnek bizonyult volna, ha a dereglyéket nem veszi üldözőbe a vérszláv drómon.

Az előző éjszaka eseményei még ott kísértettek mindannyiuk em-lékezetében, de igyekeztek nem gondolni rá, mitől mentette meg őket Sereges Vákó ügyessége.

9.

A lépcsőn csizmás léptek kongtak. Ráge fáradtan a lejáróra pillantott, s mint az előző órákban annyiszor, ezúttal is a dereglye-hadnagy izmos alakját látta közeledni.

– Gyere, pihenj le fiam egy kicsit – mutatott a kis tölgyfa asztal melletti üres székre.

342

Sereges Vákó megtörölte izzadt homlokát, és leroskadt a székre.

Mundérja szakadozott volt, még a rászáradt vérfoltokat sem volt ideje eltüntetni a szövetből.

– Add a gönceidet ennek a Deö lánynak! – javasolta Ráge. – Ha csak a színe fekete a Garojnak, akkor bizonnyal tisztára mossa neked!

– Köszönöm, talán majd később! – legyintett a hadnagy – Jobb, ha ebbe a vízbe a kisujjunkat se dugjuk! Estére kihajózunk a Holdten-gerre! – Sereges Vákó széles, barna arcán a régi seb mellett számtalan friss karcolás éktelenkedett, a szeme alatti árkok kimerültségről árulkodtak. – Átadtam a kormányt. Néhány órát pihennem kell!

– Dőlj le egye kicsit – bökött a dereglye egyetlen kicsiny fekhelyére a zsupa. – Pattanj, Deö, add át a helyet!

– Maradj csak! – Vákó a lányra mosolygott. – Semmi kedvem aludni.

– Pedig ha elérjük a Holdtengert, szükséged lesz minden csepp erődre, fiam! Nem tudhatjuk, mi vár minket azon az elátkozott vízen!

– Annál rosszabb nem lehet, mint ami Révkaput elpusztította! –

Vákó sóhajában tömérdek elfojtott fájdalom bujkált.

A vérszlávok csaknem a földig rombolták otthonát. Elpusztították Révkaput, Dunava határvárosát, a dereglyehadnagy szegényes házá-

val együtt. Asszonya és két kisgyermeke veszett oda. Az asszonyt meggyalázták, mielőtt lefejezték volna, gyermekeit megcsonkították.

Arca fájdalmas maszkká merevedett. Napközben alig szólt, embe-reihez is csak félszavakat vakkantott. Egyedül a sivatagi törzs szikár zsupájával váltott néhány mondatnál többet. Ráge legalább nem em-lékeztette semmire, ami otthonát idézte volna.

– Azzal ráérünk törődni, ha odaérünk – mondta komoran. – Jó né-

hány üres óra áll még előttünk. Látni sem akarom odafönn ezt a nyomasztó vadont, meg a fekete vizet! Inkább kérlek, bátyám, be-széld tovább az utatok sorát!

Ráge szomorúan elmosolyodott. – Ha úgy könnyebb neked, fiam, hát legyen! Hol is tartottam?

343

– A morge – mondta Vákó. – Még nem mesélted, mi volt a morgéval... Csak ez a lány mutogatta a nyelvet nagy büszkén!

A zsupa homlokán sötét felhők suhantak át.

– Csaknem rajtavesztettünk erre a nyelvre! A szakállas istenre, a női kíváncsiság veszedelmes dolog...

– Szóval, hogy volt az? – Vákó az asztalra könyökölt, s bús szemeit a zsupára függesztette.

10.

Akkor találkoztak a morgéval, amikor már azt hitték, minden gond nélkül elérhetik a Dunát.

Tán mert fáradtak voltak, és szomjasak, nem tűnt fel egyiküknek sem a különös alakú dűne. Figyelmük lankadásáért csaknem életükkel fizettek.

Rogyadozó léptekkel felbotorkáltak a dűne oldalára, abban a re-ményben, hogy odaföntről megpillanthatják a folyót, s a túlparton Nomádiát. Lelki szemeikkel már a Duna fodrainak kékjét s a túlpart erdeinek zöldjét látták. Ezért fel sem figyeltek arra, hogy a dűne alig észrevehetően megremegett lábuk alatt.

A homok itt már nem volt oly forró, mint a Delebát belsejében, ta-lán még mezitláb is beletiporhattak volna.

Ráge hirtelen megragadta a kicsi Deö kezét, s jobbjával a földbe döfte botját.

Mély, kellemetlen moraj visszhangzott lentről.

Aztán a dűne felágaskodott alattuk.

Lebucskáztak az oldalán, szemük-szájuk megtelt meleg homokkal, de mit foglalkoztak most ezzel!

A homokdomb komótosan lerázta magáról a homokot, s lassan kidugta a páncélkéreg alól csápjait. Megzavarták, s ezt nem szenved-te: ellentétben a sivatag belső részein élő fajtársaival, a pormorge lomha, nehézkes állat volt, lassabban reagált mindenre.

Nem csoda: pókszerű, nyálkás testét hatalmas, kerek páncélteknő

344

borította, melyen keresztül alig érzékelt valamit a külvilág ingerei-ből. Hacsak nem bukkant fel a közelben valami íncsiklandó falat, a pormorge nem kapkodott el semmit. Heteken át képes volt mozdulatlanul várakozni, mialatt mély álomba merült, élvezve a páncélját is átmelengető napfényt, s a hasa alatt hol forró, hol jéghideg homok puha ölelését.

A pormorge egy dolgot nem szeretett: ha a hátára másztak. Ráge rémülten hőkölt hátra, a kicsi Deöt is magával rántva, nehogy a pormorge páncélteknőjéről lezúduló homoktömeg még jobban maga alá temesse őket. Megvetették lábukat a talajon, s bámulták a fölibük magasodó, undorító állatot.

A pormorge hátsó, ízeit lábaira állt, s jurtányi, féregszerű testével a nap felé ágaskodott. Parányi fejéből csápok nyúltak ki, izgatottan tapogatózva körbe, hogy felfedezzék az öngyilkos élőlényt, amely a hátára merészelt hágni.

Ráge remegve tartotta maga elé botját, de fogalma sem volt, hogy mi a helyesebb ilyenkor: elmenekülni, vagy mozdulatlanná mereved-ve várni. A belső sivatagban élő, páncél nélküli morgék elől nem lett volna menekvés. A pormorge viszont sokkal rosszabbul látott...

Legalábbis ebben reménykedtek.

Ám a fenevad erre rácáfolva visszazökkent eredeti testtartásába, s lassan elindult feléjük. Páncélján napfény csillant, ahogy közelebb araszolt néhány öllel. Mint valami gigantikus teknős, lomhán mozgott, de rovarszerű fejéből az csápok már veszedelmes közelségben reszkettek a kicsi Deö arca előtt.

A zsupa nem várt tovább: megforgatta kezében a husángnak is be-illő botot, s előreszökkenve jókora ütést mért a pormorge osztott szemei közé. DANG!

Az állat felmordult, s csápjaival a bot után kapott. Ezúttal Ráge bizonyult ügyesebbnek. Kitért a csápok útjából, megmentve fegyverét is. Ám azalatt, míg a kislányra rivallt, hogy ugorjon hátrébb, a pormorge egyik erős lábával megmarkolta a botot, s egyetlen csavarintással kitépte a kezéből.

345

Deö felsikoltott, elvágódott a homokban. A pormorge észrevette, azonnal bemérte a távolságot közte és a lány között.

Mire Ráge rádöbbent, hogy mire készül, már csaknem késő volt.

Az acél fémes szisszenése alig hallatszott az állat elszánt morgásá-

tól. De amikor a hosszú dunavai penge leszelte a nyolc ízeit láb egyikét, a dűnék fölött fülsiketítő, förtelmes sikoly visszhangzott. Mintha elevenen nyúznának egy gyermeket.

Ráge korát meghazudtoló fürgeséggel a pormorge másik oldalá-

hoz ugrott, s egyetlen csapással még egy lábától megszabadította a fenevadat. Az, mint egy tartópilléreitől megfosztott bőrsátor, megreszketett, s fejét tehetetlenül nyújtogatva összeomlott A vaskos sza-rupáncél tompa dördüléssel a homokba zuhant.

DOUMMM!

A pormorge alig bírta páncélja alá rántani maradék ízeit lábait s fejét.

A felkavart porfelhőn áttörve a zsupa egyenesen odarohant a kicsi Deőhöz, s felrángatta a földről. Biztonságos távolságra kellett jutniuk, mert a pormorge csak megsérült, de távol volt még attól, hogy harcképtelenné váljon.

Rohantak, botladozva, reszkető lábakkal, aztán, vagy húsz öllel arrébb megtorpantak Hátrakémleltek.

A morge fölött sárga porfelhő kavargott, de dűnealakú páncélja ott domborodott mozdulatlanul.

– Nemsokára magához tér! – zihálta Ráge.

Valóban: a páncéldomb ott heveit éppen köztük, és a Duna felé vezető utolsó emelkedők között. A zsupa idegesen tekintgetett körbe.

Megkerülni lenne-e jobb, vagy...

A morge azonban nem mozdult. A porfelhő már rég eloszlott fölü-

le, tisztán látszott a jurta alakú páncél mintázata is. Talán súlyosan megsérült, amikor rázuhant a páncél! Talán nem képes már arra sem, hogy felemelje, s kinyújtsa lábait alóla...! Ha azonban így van, nyugodtan eliszkolhatunk mellette, amíg...

Megfogta Deö izzadt kezét, s azt mondta:

346

– Nem kockáztatunk. Szépen megkerüljük. Nyugodtan. Lassan...

Elindultak, valóban nyugodtan, s valóban nagyon lassan. Szemü-

ket közben egy pillanatra sem vették le az állatról, felkészülve, hogy ha csak egyet is moccan, azonnal inalni kezdenek a legközelebbi dű-

ne irányába.

A páncéldomb azonban nem mozdult.

Éppen egy vonalba jutottak vele, amikor a kicsi Deö hirtelen megtorpant.

– Mi az? – kérdezte ijedten az öreg.

– Ráge! – suttogta a lány. – Kérlek, nézzük meg!

– Micsoda?

– Menjünk oda, és nézzük meg!

– Megvesztél? – szikrázott fel dühösen Ráge szeme. – Még élhet!

– Ha élne, már rég felemelte volna a páncélját! – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Deö, az ifjú leányok minden szeszé-

lyességével hangjában.

– Jó! – bólintott ingerülten Ráge. – Akkor eridj, és nézd meg!

Eszem ágában sincs, hogy akár egy lépéssel is közelebb menjek hozzá!

Deö erre csak vállat vont, majd lassan elindult a pormorge felé.

Kimért, határozott léptekkel haladt, felemelt fejjel, hogy hosszú, barna haja ütemes ringott minden mozdulatára.

Ráge homlokáról patakokban kezdett ömleni a veríték. Milyen borzalmas egy fruska! Tudta, hogy csak baj lesz vele! Kelletlenül elindult utána, de szednie kellett a lábát, hogy utolérje, mielőtt a lány odaér az állathoz, s bekukkant a páncélja alá. – Várj! – rivallt rá. –

Előbb add ide azt! Deö nem ellenkezett, átnyújtotta a fehér gyolcscsomagot, de aztán leguggolt a pormorge mozdulatlan teste mellé.

Összeszedte minden bátorságát és kinyújtotta vékony kis kezét a vaskos csontpáncél felé.

Ráge lélegzetvisszafojtva figyelte. Meghűlt ereiben a vér a lány bátorsága láttán. Ő semmi pénzért nem nyúlt volna hozzá, sőt...!

De a kis Deőt szemmel láthatóan nem zavarta semmi: megérintet-347

te a pormorge páncélját. Semmi...

Deö a zsupára pillantott. Tekintetében nem kis büszkeség bujkált: no lám! Meg mertem érinteni ennek az iszonyatos állatnak a páncél-ját! Méltó vagyok Zoltához, a nagy harcoshoz!

– Ne csináld! – kiáltott rá Ráge, mert a lány a következő pillanatban erőteljesen megbökte a páncélt.

Semmi...

– Ne csináld ezt!

– Ugyan, Ráge! Látod, hogy nem mozdul! Akár be is nyúlhatok a páncélja alá!

– Ne!

De mielőtt megakadályozhatta volna, Deö belefúrta kezét a homokba, s szemvillanás alatt benyúlt a páncél alá. Aztán a zsupára vigyorgott.

– Látod?

Ráge megremegett, aztán odaugrott Deőhöz, s elrántotta az állat mellől. – Megőrültél? Elment az összes eszed?

Hirtelen csönd támadt. Ott álltak, alig karnyújtásnyira az állattól, de nem változott semmi.

– Tépd ki a nyelvét! – javasolta Deö. – Abból a vén Opoly gyógy-

írt készíthet a bélpokolra!

Az már igaz volt. A pormorge nyelve nagy-nagy kincsnek számít.

Kár lenne itt hagyni ha már csakugyan nem mozdul az átkozott!

Ráge köszörült egyet a torkán, aztán megemberelve magát odalé-

pett a páncélhoz. A lányra mosolygott, nehogy azt higgye a kis fruska, hogy a sivatagi törzs öreg zsupája nem meri megtenni azt, amit ő

mert. Letette a földre maga mellé a csomagot.

Azzal hosszú, dunavai kardját óvatosan a páncél alá csúsztatta, majd minden erejét megfeszítve emelni kezdte. Egyetlen lendületes mozdulattal szerette volna felhúzni a szaruhátat, de az jóval súlyo-sabbnak bizonyult a vártnál. Csaknem megroppant a háta: ha Deö nem támasztja meg, s nem segít megtartani a kard markolatát, szé-

gyenben marad.

348

Így azonban egy utolsó lendítéssel harmad öl magasságba emelte a páncél szélét.

Lehunyta szemét, hogy ne kelljen látnia, ha a pormorge esetleg kinyúl feléjük valamelyik lábával...

De gyorsan ki is nyitotta, ahogy meghallotta Deö döbbent kiáltá-

sát. Bepillantott a páncél alá. Hát igen: nem kellett attól tartaniuk, hogy a pormorge rájuk támad.

Egészen egyszerűen azért, mert már nem volt a páncélja alatt.

Mire felfoghatták volna, a hátuk megett homokgejzír robbant ki a földből, szökőkútként hányva a sárga port mindenfelé.

A pormorge ott ágaskodott mögöttük!

Megmaradt lábaival és csápjaival dühödten hadonászott a levegő-

ben.

Ráge meg mert volna esküdni, hogy apró, összetett szemeiből ka-ján örömet olvas ki. Így, páncéljától megszabadulva még undorí-

tóbbnak tűnt: hasán sárga, gennyes göb éktelenkedett. A tapogató-

csápok ebből ágaztak szét.

Deö már nem tűnt oly bátornak, mint az imént: görcsösen kapaszkodott Ráge kezébe. A zsupa lassan, nagyon lassan húzta ki kardja pengéjét a páncél alól, ami újabb dübbenéssel zuhant vissza a homokba.

DOUMMM!

– Máskor hallgass rám! – sziszegte a fogai közt.

– Rendben – Deö halálra váltan a zsupára sandított – És most?

– Húzódj hátrább! – rivallt rá Ráge.

Amikor Deö lassan mögé araszolt, a pormorge dühösen felmordult. A támadást azonban nem kapkodta el: esze ágában sem volt több lábától megszabadulni.

Azt a taktikát választotta, amit szinte mindig sikerrel alkalmazott, ha le kellett vetnie páncélját. Teljes súlyával rádőlni a két kis teremtményre.

Azonnal összezúzza őket, arra sem lesz idejük, hogy sebet ejtse-nek lábain!

349

Azzal hörögve előredőlt.

Deö még idejében kiugrott a zuhanó árnyék alól, de Ráge már nem mozgott olyan fiatalosan, mint jó pár évvel ezelőtt a shubocai csatában. Hátra esett, de az utolsó pillanatban védekezőn maga elé tartotta kardját.

A pormorge fröcsögve szétterült rajta: lábait és csápjait széttárta, hogy főként potrohával nehezedjen áldozatára. Elnyúlt. És többé nem mozdult.

Néhány pillanatig csönd volt.

Deö kétségbeesetten roskadt a pormorge teste mellé.

Ráge! – sikoltotta. – Ráge, hallasz?

A páncélospók teste alól tompa dünnyögés szűrődött ki. A lány szeme felcsillant: a hangok az egyik hájas ízeit láb alól jöttek. Odarohant, és minden erejét összeszedve félretaszította a lábat.

Ráge levegő után kapkodott. Arca merő sárga massza volt, de legalább élt. Deö segítségével kikászálódott a tetem alól, és a homokba rogyott. Nem kellett aggódnia: a pormorge most már valóban halott volt. Kardjával egyenesen az állat agyába döfött.

Ahogy nyöszörögve kaparta le arcáról az agy maradványait, arra gondolt, hogy életében először csapta be egy állat ilyen gálád módon.

Kifújta magát, aztán Deö segítségével feltápászkodott, hogy meg-keresse a fehér gyolcscsomagot. Nem volt kedve beszélni, kimerültnek és szomjasnak érezte magát. Pedig már csak pár öl távolságra voltak a Dunától. Addig kellene elvánszorogniuk valahogy! Csak addig!

Megvárta, míg a kicsi Deö, leküzdve undorát, odalép az elpusztult féreg fejéhez, s Ráge kardjával ügyetlenül lemetszi a nyelvet. Ha már megküzdöttek érte, ne hagyják itt, a sivatag apró húsevőinek martalékául!

Aztán szótlanul elindultak az utolsó dűnék felé.

Nem pillantottak hátra. A túloldalon szemkápráztató látvány tárult a szemük elé. A kéken szikrázó Dunát a túlparton Nomádia baljós erdeinek zöldje keretezte.

A folyó azonban nem volt üres...

350

12.

– Nézd, Ráge, dereglyék! – mutatott a vízen lebegő hajókra Deö.

– Dunavai dereglyék!

A zsupa elhűlve bólogatott. Még sohasem látott ilyesfajta vízi al-kalmatosságokat a folyónak ezen a szakaszán. Lungo dereglyései ugyan le-lecsorogtak a Dunán a Ruadisztánt és Nomádiát elválasztó szakaszra, de arra még sohasem vetemedtek, hogy ilyen mélyen behatoljanak idegen felségvizekre.

– Minden a feje tetejére állt – gondolta Ráge. – A határokat már senki sem tartja tiszteletben.

– Mit csináljunk? – kérdezte a lány.

– Gyere! – ragadta meg a zsupa a kicsi Deö kezét. – Jelezzünk nekik!

Lerohantak a domboldalról, s meg sem álltak a folyó partjáig. In-tegettek, kiáltoztak, ahogy a torkukon kifért.

A dereglyék fedélzetén rongyos dunavai harcosok és hajósok gyűltek össze, s tekintgettek a két különös figura felé. Nem látszottak különösebben meglepettnek: inkább fásultan figyelték őket, mintsem érdeklődéssel.

Aztán az élen haladó dereglye sárga trigonvitorlája lassan petyhüdni kezdett, ahogy lazítottak a feszítőköteleken.

– Észrevettek! – harsogta boldogan Deö.

– Igen, észrevettek! – mondta Ráge, s bár maga is örült, kezét nem mulasztotta kardja markolatára csúsztatni. A dereglyék lassan a part felé fordították orrukat.

13.

Felice csak akkor rántotta vissza lova kantárját, amikor megpillantotta az ösvényen előttük vánszorgó két kimerült alakot.

Csaknem felsikoltott meglepetésében. De rögtön le is csillapította magát.

351

Nem, ez lehetetlen!

A két alak meghallotta a patadübörgést, s nyúzottan feléjük fordultak. Egyikük kezében görbe szaif villant, s Felice most már biztos volt benne, hogy nem kell hajnalban visszalopóznia, hogy megbizo-nyosodjon Zolta sorsáról.

Ehelyett lefejtette derekáról Toba kezét s valósággal lerepült a ló nyergéből, bele egyenesen Zolta karjaiba.

A delebáti a szaifját még éppen el tudta húzni, de a lány súlyát már nem bírta el. Együtt zuhantak a vastag aljnövényzet szőnyegébe.

– Zolta! – a ruád nem tudta visszatartani örömkönnyeit: két kézre fogta a fiú fejét, s csókjaival árasztotta el. Háta mögött Morfajet Tobára kacsintott, aki azonban nem viszonozta a pillantást.

– Hogy kerültök ide? Nem előzhettetek meg minket! Órák óta vágtatunk, és...

– Szárnyakkal könnyebb – nyögte Zolta, mert Felice újra magához ölelte.

Ayzaz nem szólt semmit, csak sokatmondóan csóválta a fejét. Mi-re Zolta nagy nehezen kibontakozott Felice öleléséből odaföntről már a nap sugarai is leszivárogtak az illatos, zsíros fűbe, melyben hevertek.

14.

Egész nap kitartóan követték az ösvényt.

Az útnak erre a részére utóbb egyikük sem emlékezett pontosan, mintha valami különös fásultság vett volna erőt valamennyiükön.

Különös fák mellett haladtak el: soha nem látott kúszónövények igyekeztek gáncsot vetni lovaik patájának, a vaskos fatörzsek mögül pedig időről időre nyurga árnyak suhantak tova. Az odvakban, amerre csak elhaladtak, visszataszító ragacsos masszát láttak. A massza mozgott, s amint elléptettek mellette, kicsurrant az odúból, mintha rájuk akart volna fröccsenni. Először riadtan oldalaztak el tőle, de később már ügyet sem vetettek rá.

352

A lovakat már csak vezették: ötükre a két hátas immár kevésnek bizonyult. Ennek ellenére gyorsan haladtak: aki előttük járt, remek munkát végzett. Mindvégig gyalogszerrel tette meg a hosszú utat, s maga vágta az ösvényt a rengetegben. Kitartása elképesztőnek tűnt.

Déltájban végre elérték céljukat.

A fák gyökerei közül innen is, onnan is kibukkant Fehértorony ré-

gi, leomlott külső kőfalának maradványa.

– Nemsokára! – sóhajtott Ayzaz fellélegezve. – Ott lesz a találkozó! – előre mutatott a fákon túlra, de a többiek csak távoli, homályos, fehér foltot láttak a fák között.

Ayzaz úgy döntött, pihenniük kell, míg alá nem ereszkedik a kö-

vetkező éjszaka. Ezt mindannyian megkönnyebbüléssel vették tudomásul, már alig álltak a lábukon, s a lovakra is ráfért a pihenés. Egy fiatalabb facsoport árnyékában letáboroztak, ettek pár falatot, aztán szédelegve eldőltek.

Bár kora délután volt, az álom szinte azonnal elnyomta őket...

15.

– Kik vagytok?

A kérdést egy széles vállú, izmos hadnagy szegezte nekik. A révkapui dereglyések hagyományos egyenruháját viselte, vállán még jól látszott Cumane oroszlános címere.

A hajósok komor arccal vették körbe az idegeneket, tekintetükből gyanakvás sütött. Ráge bizonyos volt benne, hogy elkeseredett har-cokkal teli, nehéz napok állnak mögöttük. A szakállas isten a meg-mondhatója, hogyan keveredtek ki a Révkaput körülzáró vérszláv ostromgyűrűből.

Ráge sorra elbeszélte, hogy kik is ők, s abból sem csinált titkot, hogy Nomádiába tartanak.

A dereglyehadnagy szeme elkerekedett.

– Mi dolgotok arrafelé? Ha valóban kaghirok prédálták fel a falu-dat, miért nem maradtál a tieiddel? Mi keresnivalód van Nomádiá-

353

ban?

Ráge elgondolkodva a körülötte álló hajósokra hunyorgott, aztán Deőre mutatott, aki mindeddig megszeppenve állt, félig mögé bújva.

– Őt viszem a jövendőbelijéhez.

A hadnagy bólintott.

Az öreg nyilvánvalóan hazudik, s ez azt jelenti, nem hajlandó az orrukra kötni útja valódi célját. Jó – gondolta –, végtére is semmi kö-

zük hozzá. Annyit mindenesetre megtudott a zsupa elbeszéléséből, hogy a kaghir csapattest, amely Révkaputól dél felé, a Delebátba vette az irányt, valahol Shuboca fölött jelentős veszteségeket szenvedett.

Nem mintha ennek bármi jelentősége lett volna e percben.

– S benned kit tisztelhetek, fiam? – kérdezte a hirtelen beállt csöndben Ráge.

A hadnagy felkapta a fejét, aztán fáradtan megtörölte homlokát.

Izzadtság és frissen serkent vért egyformán tapadt tenyeréhez.

– A nevem Sereges Vákó. Őfensége, Dunava királyának révkapui dereglyehadnagya volnék, szolgálatára!

A hajósok, s a révkapui katonák lassan szétszéledtek a dereglyék fedélzetén. Miután felvették a két ismeretlent, lehorgonyoztak a fo-lyó ruadisztáni partja mentén.

– Igyekeztünk kimenteni az embereket az ostromlott városból –

mondta Vákó, miközben hellyel kínálta a dereglye fedélközében a zsupát. – De... nem tudtunk sokat... A vérszlávok alapos munkát vé-

geztek. Csaknem mindenki odaveszett. Ennyien maradtunk meg, akiket itt látsz! No meg néhány asszony és gyermek, akiket elrejtettünk egy közeli Duna-szigeten...

– S miért hajóztok erre, délnek?

– Két dereglyénk elsodródott, amikor áttörtük a zárat a Csatornafolyón. Azokat keressük, hátha életben maradt rajtuk valaki...

– Értem. – Ráge Deőre pillantott, aztán folytatta: – Nemes hadnagy uram, remélem nem sértem meg a kérésemmel, de ugye segít ennek a hajadonnak és nekem, s átvisz a Dunán?

Sereges Vákó értetlenül az öregre pillantott. Nagy, barna szemé-

354

ben visszafojtott indulat fénye csillogott.

– Ugyan, ne áltasson engem, bátyám! Bökje ki, mit akar odaát!

– Azt nem mondhatom el... – Ráge tekintete akaratlanul is a fehér gyolcsba csomagolt tárgyra siklott. – Mert hisz magam sem tudom bizonyosan, milyen ördögi terv részese lettem... De kérdi-e a gém, miért kell őszönként délre repülnie?

– Kérem, segítsen! – esdekelt Deö is. Sereges Vákó rápillantott, aztán fáradtan megcirógatta a lány fejét.

– Te meg miért nem maradtál anyád szoknyája mellett?

– Nem él az anyám – mondta Deö. – Csak apám, a kovács! Nagyon erős ember!

– No és mi van abban? – kérdezte hirtelen a dereglyehadnagy, és a fehér csomagra mutatott, amit Ráge szorongatott.

– Kérlek, fiam, ne akard azt tudni! – a zsupa metszőn a dereglyehadnagyra pillantott.

Vákó szeme összeszűkült, karjait összefonta mellkasán, úgy mé-

regette ezt a különös öregembert, s a leányt.

– Mit kezdjek veletek?

Ráge felpillantott a szeme sarkából, és érezte, hogy Deö félve melléhúzódik.

Mielőtt azonban a dereglyehadnagy bármit is mondhatott volna, valahonnan föntről, a fedélzetről rémült kiáltás harsant...

16.

– Drómonok!

– Drómonok!

– DRÓMONOK!

A szó izgatottan járt körbe mind a hét dereglye fedélzetén.

Ahogy felsiettek a kormányosi álláshoz, maguk is megpillantották az észak felől kibontakozó hajószörnyeket.

Nem dunavai hajók voltak, s nem is a ruád műhelyek mestermű-

vei.

355

A sötét fodrozódás először valami sűrű, mélylila felhőnek tűnt az égbolton. Aztán a gomolyag egyre nagyobb lett.

A révkapui hajósok felhördültek: a sötét felhő egy hihetetlen mé-

retű vitorla volt...

Aztán előbukkant az első drómon széles hajóteste is. A fél folyót elfoglalta: nehézkesen sodródott előre, mintha irdatlan hasa a meder kavicsain gördülne, s nem a vízen siklana.

Soha ekkora hajókat nem hordott még hátán a Duna.

A révkapuiak keresztet vetettek, s mind a dereglyehadnagyot keresték tekintetükkel.

– Vérszláv drómonok!

– Isten, segíts!

Ráge először csak a fekete hajótesteket pillantotta meg, amint egymás mögött sorakozva, sebesen közelednek feléjük. Hogy az égbolt nem elsötétedett, csak a drómonok vitorlái takarják el a napot, szinte észre sem vette. Nem látott még ehhez foghatót...

Néhány pillanattal később, amikor a hajósok megszabadultak a fé-

lelem béklyóitól, izgatott parancsszavak harsantak a fedélzeten.

A sárga trigonvitorlák felszöktek az árbocokra, az orrnál vastag vasláncok csörrentek meg, ahogy az izmos legények erejüket megfeszítve igyekeztek felhúzni a horgonyokat.

Alig egy óra múlva már a drómonok vitorláinak árnyékába kerültek.

A vérszláv hajószörnyek úgy magasodtak fölibük, mintha a dereglyék csupán egy hegyi óriás lábainál kucorgó törpecsapat lennének...

17.

A drómonok toronymagas főárbocairól legyező alakban szétterülő

merevítőárbocok közé akkora vitorlavásznakat feszítettek, hogy kü-

lön-külön is beteríthették volna Ráge egész faluját. A Dunára baljós félhomály borult: a víz zavarosan kavargott, ahogy a hajók előrelendültek. Taszító árjuk újra és újra megtaszította a dereglyéket.

356

A révkapui hajósok egy darabig dermedten nézegettek hátra, de aztán jobbnak látták, ha inkább a menekülésre összpontosítanak.

Nem sok esélyük maradt, de ahhoz a kevéshez szükségük volt minden lélekjelenlétükre.

Csak a kicsi Deö meredt megbabonázva az üldözőkre. Barna haja kibomlott a szélben.

– Nézd, Ráge! Ott!

Ahová mutatott, a legközelebbi drómon magas fedélzetén, a pará-

nyi sötét pontok mögött, néhány bizonytalan körvonalú teremtmény magasodott.

– Mik azok, Ráge?

A zsupa áthajolt a dereglye peremén, s vén szemeit erőltetve für-készte a magas palánkot a hátuk megért. A fekete vitorlákon átszűrő-

dő napfény nedves pikkelyeken csillant meg. Az állatokat ezüstös láncokkal kötözték ki a főárbochoz, hogy mozgásukkal ne akadá-

lyozzák a hajó haladását. Elég, ha egyikük elszabadul: az irdatlan al-kalmatosság talán meg is billent volna a váratlan súlyváltozástól. A drómonok harci guhhákat szállítottak...

– Isek felé hajóznak – suttogta izgatottan Ráge. – Aztán Nosada felé...

– Az átkozottak! – Vákó arcán a sebhely idegesen megrándult. –

Egy-két nap alatt képesek voltak drómonokat ácsolni. Királyvárosnál! Egy-két nap alatt!

Deö elkerekedett szemekkel bámult a zsupára. Hát létezik ilyen?

Létezik még szörnyűbb annál, ami a falujukat érte? Ráge szótlanul átölelte a lányt, mintha édes gyermeke volna.

– Percek alatt utolérnek bennünket! – jegyezte meg Vákó szárazon. – Ha vízbe vetitek magatokat, talán még elérhetitek a partot!

– Talán létezik más megoldás is! – válaszolta Ráge.

– Akkor mondja!

– Ide nagyon közel... – mutatta az öreg a folyó jobb partját –

...folyik a Garoj a Dunába. Kis folyó, ami a Holdtengerből ered. Ha elérjük...

357

– Nem! – vágott közbe Vákó keményen. – Nem hajózunk nomád területre!

Ráge hátrasandított. A legközelebbi drómon elülső merevítő-

árbocának végén már a fejük felett lebegett a fekete vitorla széle. A hajó csaknem az egész látómezőt betöltötte mögöttük, vasalt döfőorra azonban még vagy húsz ölnyi távolságban hasította a vizet.

– A drómonok nem tudnak felhajózni a Garojon, de a dereglyéid igen!

Valahol a magasban egy guhha üvöltése harsant. A hang megreszkettette a levegőt, végigvisszhangzott a folyó fölött, s csak a túl-parti erdő rengetegében halt el.

Sereges Vákó a zsupára pillantott aztán lehajtotta a fejét.

– Rendben – mondta halkan. – Próbáljuk meg!

18.

Az égből nehéz fémcsigák hullottak. A dereglyék fedélzetére suhog-va zuhant vagy tucatnyi acélcsáklya, hogy megakassza a menekülni próbáló kishajókat. Némelyik pörögve lecsúszott a deszkákról, de a többi azonnal beakadt a palánkba. A révkapui legények hiába ugrottak oda, hogy kiakasszák őket, máris újabb csáklyák záporoztak kö-

zibük. Ahogy a drómon fedélzetén megrántottak a csáklyák végét, az acélláncok megfeszültek a levegőben.

A fedélzet megrándult a révkapuiak talpa alatt. A drómon foglyul ejtette őket.

– Gyorsan! – Sereges Vákó egyik csáklyától a másikig rohant, de minden kitépett acélkapocs helyett újabbak hullottak alá a magasból.

– Mindenki a fedélzetre!

A dereglyések erejüket megfeszítve birkóztak a csáklyákkal, ám néhány pillanattal később már más vonta el a figyelmüket. Kiáltás harsant: a magasból kötelek kígyóztak lefelé.

Ráge elhúzta a kicsi Deöt a palánk mellől, s lefelé taszigálta a fe-délköz szűk lépcsőin. Lentről néhány gyűrött arcú révkapui viharzott 358

a fedélzetre, félresöpörve mindkettejüket.

– Menj le! – parancsolt a zsupa a lányra, s kezébe nyomta a fehér gyolcsba bugyolált tárgyat. – Amíg nem szólok, ne merészelj előjön-ni! Ha idegen hangokat hallasz, nyisd ki az ablakot, vesd magad a Dunába! Ússz a túlpartra, Nomádiába!

– De...

– Ne ellenkezz! – Azzal letaszította a lépcsőn, majd megpördült, s miközben kivonta kardját, már hallotta is a deszkákon dobbanó vérszláv csizmák robaját. A kötélen ereszkedtek alá, hosszú, tűhegyes pengéiket foguk közé szorították, kúsztak lefelé ördögi gyorsasággal.

Az elsőt, aki a fedélzetre huppant, Sereges Vákó visszakézből küldte vérimádó isteneihez. A harcos levágott, tar koponyája pörögve hullott a Dunába. A test néhány pillanatig még ott dülöngélt Vákó előtt: csodálkozva széttárta karjait, aztán egyensúlyát veszítve a deszkákra rogyott, nyakának csonkjából sűrű, fekete vér zubogott fel.

A dereglyések hadnagyuk köré sereglettek. Szablyák villantak, s nemsokára ádáz küzdelem vette kezdetét.

Ráge felmérte, a dereglye melyik oldalán van rá nagyobb szükség, aztán egy pillantást vetett a nomádiai part felé. Az áramlás a drómonnal együtt abba az irányba sodorta őket, noha odafönn el-kezdték bevonni a hajószörnyeteg fekete vitorláit.

Megpillantott egy homokzátonyt, ami közvetlenül előttük, a Garoj torkolata mellett nyúlt a folyóba.

Talán a zátony...

Előbb ők haladnak át fölötte. A következő pillanatban a dereglye feneke hangosan végigsúrolta a homokszirt csúcsát. A drómon döfőorra sebesen lökte előre őket, éppen át tudtak siklani a zátonyon.

Aztán a drómon rontott a szirtnek...

Aki csak tehette, megkapaszkodott a palánkban. Ám a zátony úgy morzsolódott szét a drómon döfőorra és öblös hasa alatt, mint a sivatagi dűnék a tomboló szélben.

A folyó medre megremegett, mert a drómon hasából kiálló terelő-

vasak a parti fövenyt érintették.

359

A hajószörny megrázkódott, toronynyi árbocán vadul táncoltak a fekete vitorlák.

Nem mozdultak többet a föveny mellől, hiába cibálta a szél a magasban csapkodó vásznakat. A döfőorral felnyársalt dereglye fedélzete oldalra dőlt, a kiontott vér akadálytalanul csorgott a palánkok tág eresztékein a folyóba.

Csorgott bőségesen.

A kötélen aláereszkedő vérszlávok vicsorogva rontottak a révka-puiaknak, s oly ördöngösen forgatták vékony kardjaikat, hogy nemsokára a dereglyések harmada holtan vagy sebesülten hevert a deszkákon. A támadók közül annál kevesebben hullottak, bár Sereges Vákó és Ráge derekasan osztogatta csapásait az első vonalban. A kö-

télen azonban újabb és újabb harcosok ereszkedtek a fedélzetre, s a révkapuiakat pillanatok alatt visszaszorították a tat irányába.

A zsupa izzadtan forgolódott. Dunavai kardja meg-megvillant a vérszlávok feje fölött, s ahová lecsapott, ott holtakból emelkedett tor-lasz az újabb támadók elé. De kisvártatva be kellett látnia, hogy ekkora nyomásnak nem lesznek képesek ellenállni.

Zihálva Sereges Vákó mellé küzdötte magát, s odavetette a fogcsikorgatva harcoló hadnagynak:

– Vissza az árbochoz, fiam!

– Mindenki vissza! – bömbölte Vákó dühödten, mire emberei gyakorlottan, egymást fedezve álltak sorfalat.

– Le kell szakítanunk a dereglyét a drómonról! – nyögte Ráge. –

A torkolatba nem tud utánunk jönni!

A hadnagy megtörölte vérző homlokát, aztán lemondóan legyintett – Rajta vagyunk a döfőorrán! Nem tudom leszakítani a hajót!

– Dehogynem! – Ráge köntösének redői alól egy apró bőrtasakot húzott elő. – Valakinek fel kell kúsznia a drómon palánkjáig! – ha-darta, miközben Vákó kezébe nyomta az összehajtott zacskót. – Be kell szórnia ezt, s meggyújtania a port!

– Eszed ment, öreg? – A hadnagy levegő után kapkodott, mert emberei már alig fél öllel előttük vagdalkoztak a mind dühödtebb el-360

szántsággal rohamozó vérszlávokkal. Úgy tetszett, pillanatokon belül kivetik őket az árboc mellől is.

– Csináld! – Ráge a dereglyés szemébe mélyesztette tekintetét. –

Mire vársz még?

Vákó dermedten felpillantott a fejük felett imbolygó palánkra, ahonnan továbbra is vérszlávok tucatjai ereszkedtek alá. – Hogy én?

– Nem is én! Öreg vagyok én már az ilyesmihez! – sóhajtotta Ráge, és nagyot taszította a harcoson. – Menj már!

Vákó, mint aki bűvölő igézetből ébredt, megrázta magát, s úgy el-bődült, hogy egy minutumra visszarettentek a vérszlávok.

– Karis! Csomaj! Számszeríjat!

A hívásra két bozontos üstök bukkant fel a dereglye túloldaláról.

Pár háríthatatlan vágással utat tisztítottak maguknak, és átgázoltak a tömérdek tetemen.

Éppen idejében érkeztek, mert ezen az oldalon bizony roskadozott a Vákót és Ragét védő vékony sorfal az árboc tövében.

– Számszeríjat, de gyorsan! – Csomaj és Karis – mindketten Lungo legjobb íjászai közül valók – értetlenül dugták hüvelyükbe kard-jukat, aztán sebesen leakasztották az övükre erősített tenyérnyi számszeríjakat.

– Figyeljétek ezt a kötelet! – mutatott Vákó a legközelebbire.

– Míg fölérek, mindenkit szedjetek le, aki csak kihajol a palánkon!

A két nyurga révkapui bólintott, bár nem értettek egyetlen szót sem az egészből. Ám miközben gyakorlott mozdulattal fullánkokat helyeztek a parányi fegyver húrjára, a mellettük és előttük sodródó dereglyékről újabb legények érkeztek rohanva az árbochoz.

Ráge fellélegzett. Maradt némi esélyük, hogy időben véghez vi-hessék ezt az eszelős tervet!

Vákó intésére Karis és Csomaj megcélozta a kötélen csimpaszkodó vérszlávokat. A következő pillanatban fullánkok sziszegtek a levegőben, s két tar koponyájú harcos hörögve zuhant a fedélzetre. De mire leérkeztek, máris újabb fullánkok röppentek a számszeríjakból, 361

s a kötelet két másik vérszláv is elengedte.

– Ez az! – Ráge letépte az árbocra erősített fáklyát, amit a kormányállás melletti pataolaj lámpák meggyújtásához használtak.

– Fogd ezt és mássz!

Sereges Vákó megcsóválta a fejét, mint aki nem hisz az egészben, de azért megmarkolta a fáklyát. A bőrtasakot mentéje zsebébe süly-lyesztette, azzal üvöltve kirontott emberei mellől. Miközben Karis és Csomaj villámgyorsan leszedte a kötélen ereszkedő vérszlávokat, veszett fenevadként tört előre a meglepett támadók között. Alattomos, fehér tekintetek villantak mellette, de a hosszú, aszott kezek dermedten húzódtak vissza. Nem volt menekvés: a cséphadaróként lesújtó révkapui szablya egymás után küldte a túlvilágra az elibe kerülőket.

Ráge sem pihent. Tudta, hogy ha most nem használják ki a vérszlávok pillanatnyi megingását, Vákó minden bátorsága hiábavaló-

nak bizonyul majd.

Meglóbálta hát feje felett a széles dunavai szablyát, s a dereglyé-

sek közül kirontva Vákó nyomába eredt. Az első csapásnál ugyan a karjába mart valami, de alig érezte a fekete hegyű, tűvékony kard csípését.

A vérszlávok vicsorogva hátráltak, mert a dereglyés legények –

felocsúdva első meglepetésükből – lelkesen rohantak hadnagyuk és a zsupa után. Csak a tat előtti evezősornál torpantak meg. A kötelekről már oly sok vérszláv ereszkedett alá, hogy eleven falukon végképp nem törhettek át.

De nem is kellett tovább nyomulniuk... Vákó elérte a kiszemelt kötelet, s mire megragadta a végét, a két révkapui íjász minden vérszlávot leszedett róla. A hadnagy fogai közé kapta a fáklyát, úgy ugrott, s kezdett mászni a drómon palánkja felé.

Karis és Csomaj tágra meredt szemekkel figyelte az árboc alól, mikor bukkan elő a palánkon túlról egy-egy tar koponya. Ha mozgást véltek felfedezni, azonnal tüzeltek. A fullánkok sziszegve hasították a levegőt, s rendre csontba reccsentek.

Vákó kötele felett gyorsan megtisztították a drómon fedélzetét. A 362

dereglyehadnagy meg csak mászott, egyre mászott. Levegőt alig kapott, mert a fogai közé szorított fáklya fojtó bűze majd megfullasztot-ta. Öklendeznie kellett, de összeszedte magát, s tovább mászott.

A mellette tekergőző kötelekről néhány vérszláv észrevette ugyan, s megpróbálták elérni tűhegyes kardjukkal, de túlságosan messze voltak. Amelyik meg tőrt dobott volna, azzal a számszeríjak fullánkjai végeztek odalentről.

– Jól van, mindjárt felérsz! – Ráge fél szemmel a hadnagyot leste, mikor éri el végre a palánkot.

Ám mielőtt ez megtörténhetett volna, odafönn, a drómon fekete vitorlája alól vérszláv íjászok bukkantak elő. Karis és Csomaj fel-csuklott rémületében. Bárhogy kapkodtak az újabb és újabb fullánkok után, s bármily’ pontosan céloztak is, ennyi íjásszal nem tudtak végezni.

Szerencsére Sereges Vákó ezt nem látta: izmait megfeszítve igyekezett magát föllendíteni az utolsó néhány ölön. Karjai elzsibbadtak a fájdalomtól, kezét feltörte a kötél, de egyre erősebben szorította fo-gaival a fáklyát. Mindjárt fölér! Már alig néhány öl maradt! Alatta a vérben úszó dereglyefedélzeten már nemcsak az ő emberei figyelték árgus szemekkel, de egyre több vérszláv is megtorpant, hogy láthassa, mi történik odafönn. Ekkor suhantak el mellette az első nyílvesz-szők.

A vérszlávok nem íjásztudományukról voltak híresek, de ilyen közelről bajosan téveszthettek volna célt. Az első vesszők még elziz-zentek mellette, a következők azonban vállába és derekába fúródtak.

Vákó felhördült, szeme előtt tüzes karikák bomlottak szét, tébo-lyult felhőkkel takarva tekintetét. Soha nem érzett még ilyen kínt.

S még csak nem is kiálthatott, hisz akkor kiejtette volna a fáklyát fogai közül. Testén jéghideg hullámok harapóztak széjjel zabolátlanul, ahogy még szorosabban szorította magához a kötelet. Homloka egy pillanatra a durva fonathoz ért: érezte az agyában lüktető vért. Ó, szakállas isten! Nem tudtam, hogy létezik ekkora fájdalom....

ZIIIUHHHZ

363

ZIIIUHHHHHZ

Néhány fullánk suhant el a háta mögött, s célba is talált valameny-nyi. Odafönn egymás után tünedeztek el a palánk mögött a vérszláv íjászok.

Tovább! Mássz még! Tovább!

Kinyitotta szemét, s minden erejét összeszedve feljebb kapaszkodott. Fejét nem bírta felemelni, mert attól tartott, akkor végképp megszédül, s a mélybe zuhan. De aztán, ahogy felfelé lendítette a jobbját, hirtelen érezte, hogy a drómon irdatlan teste árnyékolja be fölötte az eget. Kinyúlt, s megérintette a hajószörny hasát.

Mindjárt eléri a palánkot! Ki kell bírnia még egy kicsit!

ZIIIUUUHHHHZ

ZIIIHUUUUHHHHZ

Valami felé lendült, s még éppen idejében kapta arra a fejét, hogy megpillantsa a másik kötélen csüngő vicsorgó vérszlávot. Ösztönö-

sen rándult össze a teste, hogy elkerülje a kinyújtott, tűhegyes pengét. Szerencséje volt, az acél csak a dolmányát szakította fel.

– A pokolba veled! – Villámló szemekkel kúszott tovább, s né-

hány pillanat alatt két-három öllel jutott feljebb.

Lepillantott: a dereglye fedélzete már oly távolinak tűnt, hogy nem tudta pontosan kivenni, melyik a vérszláv, s melyik a saját embere a lenti kavarodásban.

ZIIIIIUUUUUHZZZ

Remélte, hogy Karis és Csomaj sokkal jobban látnak nála. Meg-nyugodhatott. Mellette, néhány kardját felé nyújtogató vérszláv fullánkkal a torkában zuhant alá a szomszédos hágcsókról.

Mássz tovább! Igyekezz!

Végre a lábát is megvethette a drómon öblösödő hasának bordáza-tán. Innen már gyorsabban megy majd...

Keze nemsokára a palánk fájába ütődött. Gyorsan megkapaszkodott, a fáklyát átvette a kötelet markoló kezébe, s reszkető ujjakkal kikotorta zsebéből a bőrkeszkenőt.

Nem sokat vacakolt vele: fogával letépte a varrást, s a bőrtasakba 364

összegyűjtött port beszórta a palánkon túlra.

Fojtott vérszláv kiáltásokat hallott, közeledő léptek robaját, de az-tán...

ZIIIIIUUUUUHHHHHZZZ

Közvetlenül a füle mellett suhant el egy fullánk, majd ugyanabban a pillanatban egy vérszláv zuhant ki a palánk mögül, csaknem magá-

val rántva őt is.

Most a fáklyát!

Baljával meglódította a lángoló, faggyúval átitatott hasábot, s behajította a fedélzetre.

Aztán remegő izmokkal szinte zuhanni kezdett.

Amikor a robbanás megreszkettette a drómont, a lökéshullám ki-tépte a kezéből a kötelet.

Tehetetlenül zuhant a mélybe...

19.

Fülsiketítő robaj visszhangzott a Duna fölött, ahogy a drómon fedélzetén kénköves villanással szabadultak el a por és a fáklyaláng által felszabadított féktelen erők.

A robbanás még egy akkora szörnyeteget is dióhéjként reszkette-tett meg, mint a vérszláv drómon. A hajó megroggyant a lökéshullámtól, aztán lassan felágaskodott a folyó vizéről.

A magasból deszkadarabok záporoztak, beterítettek mindent a dereglyék fedélzetén. A kötelek elpattantak, s lángolva hullottak le a drómonról, a rácsimpaszkodó, s lefelé ereszkedő vérszlávok tehetetlen üvöltéssel zuhantak a mélybe.

A küzdelemnek egy csapásra vége szakadt.

Még a vérszlávok is dermedten hátráltak a pusztító eső elől. Aki nem keresett idejében fedezéket magának, azt felaprították a drómon hasából és fedélzetéből kiszakadó és lezúduló öles szilánkok.

A dereglyéseket nem kellett biztatni: az árboc alá gyűltek valamennyien, ahol a trigonvitorla és a koncskosár fedezéke valamennyire 365

megóvta őket a robbanás következményeitől.

Ahogy a drómon felágaskodott, a tat felett egy pillanatra megvillant a döfőorr fényes acélja. A hajóóriás tehetetlenül zuhant vissza a folyóra, ám a dereglye addigra már néhány öllel arrébb siklott. A döfőorr recsegve szántotta végig tatját, de nem tudott beakadni a dereglye hasába.

– Gyorsan! A csáklyákat! – kiáltotta Ráge, amint elült a Duna fö-

lött hömpölygő dübörgés, s vége szakadt a deszkazápornak. – Tépjé-

tek ki a csáklyákat!

A legények néhány csapással végeztek a legközelebb álló vérszlá-

vokkal, aztán habozás nélkül a palánkba kapaszkodó karmoknak estek. Egymás után tépkedték ki őket, s ahogy a palánk megszabadult a feszítő kötelékektől, úgy billent egyensúlyba a dereglye is. Sietniük kellett, hisz’ a vérszlávok kezdtek magukhoz térni a tűzeső után, és szédelegve keresték iménti ellenfeleiket a lángoló fedélzeten. Szerencsére sokukat vízbe vetett a lökéshullám, vagy az aláhulló ron-csok végeztek velük.

Ám a fedélzeten még így is több tucatnyi vérszláv maradt. Felocsúdva megdöbbenésükből, s látva, hogy a legyőzhetetlen drómon ölről ölre elmarad mögöttük, gyilkos rohamra indultak. Még mindig létszámfölényben voltak, s most már nem akasztotta meg lendületü-

ket semmi.

Ráge kétségbeesetten a lépcsőhöz rohant, s lekiáltott a fedélközbe.

Kiáltása azonban üresen visszhangzott a mélyben.

Futó pillantást vetve a rohamosan hátráló dereglyésekre, be kellett látnia, hogy pillanatai maradtak csak, hogy Deőt előcsalogassa a fe-délközből.

Lerohant hát, de csaknem orra bukott a lépcsőkön. Amikor leért, akkor dermedt csak meg igazán...

A kicsiny kabin ablaka tárva-nyitva állt. A helység már üres volt..

366

20.

Alig tizenvalahányan érték el a dereglye orrát. Miközben a legények igyekeztek elszakadni a vérszlávoktól, a közvetlenül előttük sodródó dereglyéről páran vékony pallót vetettek át az orrba. Az utolsó pillanatban tették.

Azon ugráltak át mindannyian.

Ráge, a két számszeríjász és még néhányan a végére maradtak, de addigra a vérszlávok már ott táncoltak az orruk előtt. Vékony pengék villantak, s amikor Ráge mögött kettéhasadt a palló, már csak Csomaj vitézkedett a túloldalon. Utolsóként igyekezett a többiek menekülését fedezni. A zsupa – látva, hogy a vékony kis híd a Dunába szakad – ijedten nyújtotta kezét, de Csomajnak arra sem volt ideje, hogy odapillantson.

Aztán már nem is tudott volna a meneküléssel törődni. A többiek egyre távolabb kerültek tőle, már el sem érhette volna a felé nyúló karokat. Karis tett még egy elkeseredett kísérletet, hogy lehetővé tegye barátja menekülését, de fullánkjai csak alig néhány támadót te-ríthettek le. Annál több vicsorgó vérszláv rohant Csomajra, ki már ereje végén járt.

Tudta, hogy mi lesz a sorsa, de nem akarta olcsón adni az életét.

Mire a menekülő dereglye recsegve-ropogva oldalt fordult, s mé-

lyen bókolva a folyó hullámzásán, lassan úszni kezdett a Garoj sötét torkolatán, Csomaj már félholt volt. Szemei fennakadtak, ahogy a tű-

hegyes fogak a torkába martak. Még érezte, hogy ereje elhagyja, s a villogó, szembogár nélküli tekintetek őrjöngve bámulnak rá.

Aztán a kiürített dereglye nekisodródott egy homokzátonynak.

Nem telt bele perc, s a bukdácsolva közeledő, irdatlan drómon felöklelte, pozdorjává zúzta mindazt, ami Vákó dereglyéjéből megmaradt.

Addigra Csomaj is megszabadult, de lelke pokoli kínok között tért meg a szakállas istenhez.

Odaföntről, a palánkról torokhangú kiáltások harsantak. De a vérszlávok most már nem törődtek a parancsokkal. A megmaradt dereg-367

lyék ügyesen bemanőverezhettek a fekete folyó torkolatába. Nem volt értelme a további üldözésnek. Nekiláttak hát összehányni a fe-délzeten heverő holtakat. Elég vér folyt már a Dunába, a maradék nem veszhet kárba!

Húscafatokat téptek a tetemekből, s áhítatosan a felbuggyanó vérpatakra hajtották fejüket. Minden figyelmüket lekötötte a lakoma.

Nem láthattak a part mentén, a folyó fölé nyúló, dús nomádiai fék lombjai alatt elúszó árnyakat..

21.

Nem messze a torkolattól, a Garoj első, éles kanyarulatánál lehorgonyoztak. Az erdő itt már oly sűrű volt, hogy még a drómonok tehetetlenül sodródó, hatalmas árnyékait is eltakarta.

Néhányan a sebesülteket igyekeztek ellátni, a többiek meg a Garojban úszva közeledő legényeket emelték ki. Sokan zuhantak a folyóba a robbanáskor. Aki csak tehette, követte a dereglyéket a Garoj fekete vizén, de nehezükre esett az úszás, mert a víz istentelenül hideg volt Akik elérték a megmenekült dereglyéket, félholtra fagyva terültek el a deszkákon. Valahonnan előkerült egy apró, sóba-pálinkás üvegcse, abból kortyoltak aprókat a kihalászott legények.

Ráge izgatottan járkált közöttük, mindenkitől azt kérdezgetve, lát-ta-e valamelyikőjük a lányt, akivel érkezett. De a dereglyések csak a fejüket rázták.

Egy Laskó nevű barna képű szigonyos végül összeszedte a vezérlő

hajósokat Mint Vákó első helyettese a sorban, utasította őket, hogy szedjék fel a horgonyt, ha a hadnagy nem kerülne elő fertályórán be-lül. Ez a Laskó mindenképpen vissza akart térni a Dunára, abban bízva, hogy a drómonok előbb-utóbb megunják az egérlyuk előtti hasztalan várakozást, s folytatják útjukat dél felé.

Nem sokkal később azonban örömujjongás harsant a leghátsó dereglye felől. Ráge felkapta a fejét, s egyik fedélzetről a másikra ugorva leghamarább ért oda, ahol a két, csuromvizes embert kiemel-368

ték a Garojból.

Megpillantva őket megkönnyebbülten rogyott térdre.

Vákó a kis Deőt szorongatta még mindig. A lány, túl az ijedtsé-

gen, szemmel láthatóan jól volt, bár még mindig üveges tekintettel pillantgatott körbe.

– Találkozott pár vérszlávval – mondta mosolyogva Sereges Vákó, miközben megborzolta a lány összetapadt haját. – Leosontak a fedélközbe, míg mi a harccal voltunk elfoglalva. Bátran viselkedett, azt csinálta, amit mondtál neki, bátyám! – intett a zsupa felé. – A fo-lyóba vetette magát! Ott meg szinte a karjaimba pottyant, mert a robbanás engem is mélyen belemártott a Dunába!

– Deö! – Ráge meg akarta vizsgálni a lányt, de az szótlanul felé nyújtotta a kezében tartott, gyolcsba burkolt tárgyat.

– Ezt szorongatta végig az eszemadta! – mondta Vákó. – El nem engedte volna! Ha nem kapom el, bizonnyal megfullad, mert ezzel nem bírt volna úszni!

Ráge döbbenten vette el a csomagot. – Sejtelmed sincs, hogy milyen nagy dolgot cselekedtél, leányom! – suttogta halkan. – Nagyon büszke vagyok rád!

– Remélem – vacogott Deö, magára kanyarítva a legények által felé nyújtott dereglyésköpenyt –, hogy Zolta is büszke lesz rám!

Erre már Vákó is felkapta a fejét.

– Zolta? Miféle Zolta?

– Törzsembelei. – mondta Ráge.

– Az tán, aki északnak tartott, Királyváros felé?

Ráge szemében tűz villant – Bizony az. Ismered talán?

– Az tán, aki Dunava nádorát kísérte a nehéz úton egy Hor-pappal?

– Beszélj! Ismered talán? – kiáltott most már a zsupa, s megragadta a hadnagy csuromvizes hajtókáját.

– Hogy ismerem-e? – Vákó elvigyorodott. – Volt szerencsém őkelméhez!

– Ha láttad, mondd, jól van-e? Egészséges-e? Beszélj már az iste-369

nedet!

– Csigavér, bátyám! Zoltát alig pár nappal ezelőtt láttam, amikor éppen elhagyták Révkaput. És bizony mondom, nagyon is jól volt!

De most ne többet erről! Lesz még idő elbeszélni mindent!

– Ez azt jelenti...

– Ez azt jelenti, hogy elviszünk benneteket, ahová akarod, bá-

tyám! Nekünk már se otthonunk, se hazánk! Ha ismeritek Zete fia Zoltát, megteszek bármit, amit kívántok! Ki vele, hová tartotok?

Ráge egy pillanatra mérlegelte, vajon kibökje-e útjuk végső célját.

A körben álló legényekre pillantott, aztán a vacogó Deőre, majd megint a dereglyehadnagyra.

– Jól van – mondta végül. – A célunk Fehértorony. És nincs sok időnk! A Holdnász éjjelére oda kellene érnünk!

Most Vákón volt a csodálkozás sora. Legényei felhördültek a háta mögött.

– Az bizony nincsen közel! – morogta komoran. De Ragét nem lehetett többet kibillenteni nyugalmából.

– Nincsen. De ezekkel a dereglyékkel felhajózhatunk a Holdten-gerre! Annak partja mentén meg egészen föl, Fehértoronyig! Ha nem áll semmi az utunkba, ott leszünk a Holdnász éjjelén!

Vákó a fejét csóválta. Nehéz kérés, bizony!

Veszedelmes az út a Holdtengeren. Ellenséges vizeken! A Hor-papok tiltott területein, a vad nomádiai vadonokon át, fel ezen a keskeny, fekete vizű Garojon....

Veszedelmes...

Aztán felemelte a fejét, s biztatóan Deőre kacsintott.

– Öltözz át, te lány! – mondta – Odalenn találsz valami dereglyés gúnyát! Szükséged lesz rá! Árral szemben fogunk hajózni, és sok szélre nem számíthatunk ebben az erdőrengetegben!

Deö boldogan bólintott, s eltűnt a fedélközbe vezető lépcsőn.

Ráge követte tekintetével, arcán boldog mosoly suhant át. Napok óta először érezte, hogy valamelyest felenged a lelkét szorongató iszonytató szorítás.

370

22.

A ködös zsibbadtságból tompa dübörgés riasztotta a fák közt megpihenő kis társaságot.

Az első pillanatban nem tudták, vajon a föld reng-e, vagy valami közeledik feléjük. Zolta talpra szökkent, bár még félálomban kapott szaifja után. Mire egy fa mögé penderült, Felice már ott állt mellette, készen arra, hogy fedezze egy esetleges támadás esetén.

A jövevények úgy robbantak elő az ösvény kanyarulatából, mintha a hétpoklok ördögei üldözték volna őket. Zolta egy tönkre ugorva előrelendült, hogy erős, szinte védhetetlen vágással szelje le a ka-nyarból elsőként kibukkanó alak fejét. De aztán rémülten rántotta vissza karját: még éppen idejében, hogy ne fossza meg a sárga hajú fejtől a páncélos törzset.

Felice reflexei nem működtek ilyen fényesen. A hátul ügető lány lova ezért bukott el: az állat mellső lábai megbicsaklottak, ahogy a ruád egy széles ágat taszított elébe. A lovas hang nélkül kizuhant nyergéből.

Aztán egyenesen Zolta karjai között kötött ki.

Kis lovaglókalapja leesett, szikrázó vörös haja pedig engedelmesen omlott vállaira, félig eltakarva a delebáti arcát is.

– Ki a..?

Tekintetük egybevillant. A haragos villámokat pillanatok alatt el-tüntette egy mosoly. Észre sem vették, hogy milyen erősen kapasz-kodnak egymásba, s nem is igen akaródzik kibontakozniuk abból az ölelésből.

– Zolta!

– Ilora!

A hercegnő arcán boldog elégedettség terült szét. – Tudtam, hogy utolérünk benneteket!

– De hogyan? Thangar nagyúr?

– Meghalt! – A lány hangja fagyosan csengett. – A sereg odaveszett. Igazad volt, Zolta!

371

Felice lépett melléjük, s bosszús arccal ragadta meg Ilora vállát. –

Keljen fel, nemes hölgy!

A lány zavartan eltaszította magát Zolta izmos testétől, s hátrább lépett. Azonban – micsoda feledékenység – jobbja ott maradt a delebáti kezében.

– Igazad volt! – mondta megindulva. – Azért követtelek, hogy a terved szerint cselekedjünk!

– Hercegnő! – a delebáti megbabonázva hátrált maga is, bár ő nagyon is tudatában volt, hogy kezében milyen becses kezet szorongat.

– A nyomainkat követték mindvégig?

A páncélos lovag fáradt csörrenéssel ért földet mellettük. Háta merev volt a megerőltető vágtától, s amint lába a talajra zökkent, úgy érezte, millió tűvel döfködik zsibbadt talpát.

– Ugrin! – vigyorodott el a delebáti, s önkéntelenül is felé nyújtotta jobbját. Azonnal ráeszmélt ugyan, hogy így el kellett engednie Ilora kezét, de már késő volt.

– Ha már korábban is követtük volna a tanácsodat... – előzte meg Ilora, mintha nem bírná tovább magában tartani a mondatot –, ... ta-lán megmenthettük volna a dunavai sereget! És akkor...

Zolta elkomorult. – Túlságosan nagy kockázatot vállalt, hercegnő!

– Azért jöttünk utánad, hogy együtt mentsük, ami még menthető!

Meg kell keresnünk a Hadak Urát. Szövetséget kell kötnünk vele, bármi áron!

Mielőtt a delebáti közbeszólhatott volna, Felice dühösen csattant fel:

– Erre most nincs idő, nemes hölgy! Alig állunk a lábunkon, s né-

hány óra múlva tovább kell indulnunk. Ne vesztegessük a drága időt holmi fecsegésre!

Ilora elképedt. Végigmérte a fekete hajú ruád amazont. Tekinteté-

ben az a rideg kíváncsiság tükröződött, ami csak egy szép nő láttán figyelhető meg egy másik nő szemében.

– Ki ez? – kérdezte.

– A barátom – Zolta feltűnően sietett a válasszal. – Őket pedig 372

már talán láttad! – mutatott a néhány öllel arrébb várakozó Ayzazra és Tobára.

– Á igen, a különös társaság! – a hercegnő rájuk hunyorgott, majd kedvesen biccentett feléjük. Csak akkor lepődött meg kicsit, amikor Morfajetet megpillantotta. – Nos, valóban ráérünk megbeszélni a te-endőket. Néhány óra pihenés pedig ránk is fér!

Ugrin mormogott valamit, azzal leroskadt Morfajet mellé. A tudat, hogy barátok közé került ebben a gyilkos vadonban, jólesően tompí-

totta éberségét. De nemcsak ő volt így ezzel...

A jövevények minden teketória nélkül lemálháztak, s letelepedtek a többiek mellé. Zolta átengedte saját nyergét a hercegnőnek, s még a gyökereket is kiszaggatta a földből, nehogy kényelmetlen fekvés es-sék ott.

– Aludjék csak nyugodtan! Szürkületkor átgondoljuk, mit te-gyünk.

– Szürkületkor?

– Mielőtt folytatnánk az utunkat, vár még rám egy... elintéznivaló.

– Itt? Az erdő közepén?

– A közelben állnak Fehértorony romjai.

– Fehértorony? A régi királyi székváros?

– Igen. Találkoznunk kell ott néhány barátunkkal. Annak a szö-

vetségnek a tagjaival, melynek atyád is tagja volt. Utána továbbindu-lunk!

– Sietnünk kell, Zolta! Mielőbb szövetségre kell bírnunk a nomá-

dokat!

A delebáti gondterhelt arccal bólintott. – Mindent megteszek, ami tőlem telik. Mindent.

– Nagyon sokkal tartozom neked. Remélem, jóra fordulnak a dolgok, és lesz alkalmam meghálálni mindazt, amit tettél!

Zolta szomorkásán rámosolygott, s míg Ilora álomra nem tért, ott őrködött mellette.

Aztán maga is elaludt. Hatodik érzéke azt súgta ugyan, hogy a vadonból továbbra is fürkész tekintetek figyelik őket, de túlságosan fá-

373

radt volt már ahhoz, hogy éberen töltse ezt a néhány órácskát.

Ayzaz szűk időt szabott számára is.

Előttük állt a Holdnász éje...

23.

Ayzaz, mint egy fáradhatatlan palotaszolga, szürkületkor ébresztette őket.

A Fekete Vérterdőbe sötétség lopakodott megint, s ez rosszkedvű-

vé tette vaiamennyiőjüket. Pedig a fák már nem nőttek oly sűrűn, mint bentebb: nappali világosságnál mintha még Fehértorony távoli, romos falait is látni vélték volna a magasban.

Amikor a hold vette át az uralmat, túl a lombokon, az égbolt sötét-jén, tejszerű, üveggé dermedő köd ereszkedett a rengetegre. Rossz érzések közepette szedelőzködtek. Zolta nem is akarta, hogy mindannyian elhagyják ideiglenes táborukat. A két nőt, Tobát és a gnómot legszívesebben Ugrin gondjaira bízta volna, míg a Hor-pappal belo-pózik a megátkozott romok közé.

De Ayzaz csak a fejét ingatta.

– Fehértoronyban nagyobb biztonságban lesznek – mondta. – Itt kint egyre veszélyesebb! – megemelte kámzsás fejét s aggodalmasan körbepillantott. – Már itt vannak, közel!

– Meg tudjuk védeni magunkat – válaszolta Zolta.

– Velük szemben nem!

Zolta nem vitatkozott, inkább szólt Felicének, hogy készüljön fel az indulásra. A ruád szó nélkül engedelmeskedett: ellenőrizte könnyű

tőreit és durzán samsírját, majd a tőröket csizmája szárába, a samsírt pedig övébe dugta. A hercegnő ezalatt gyorsan ellátta Ugrin sebeit.

Nem sokkal később lovaikat a kis tisztáson hagyva, gyalog vágtak az egyre keskenyedő ösvénynek, mely a minden halandónak tiltott Fehértorony romjaihoz vezetett.

Ayzaz nem említette az ősi regéket, melyek szerint az első árká-

dok, az emlékezés oszlopai alatt áthaladva a múlt, s a jövő ködbe ve-374

sző képei jelennek meg előttük. A Hor-pap úgy gondolta: mindenki-nek magával kell elszámolnia, rémálmaikkal és vágyaikkal egy-aránt...

24.

Valaha, a durzáni dzsámi kővel kerített hatalmas rózsakertjében, a mészfehér falú bíborkútnál anyja azt mondta neki, egy napon messzire kerül az illatozó, virágszálaktól vöröslő kerttől, hogy rátaláljon az álmaiban látott, fekete hajú férfire.

Sokáig fürkészte a lefátyolozott arcot. Nemcsak szavaival faggatta a faggatta. Ám hiába; anyja csilingelve felnevetett, s egy sárga kavicsot vetett a bíborkút fodrozódó vizébe. Akkor is azt kívánta: bárcsak többet mondott volna...

Az idő nehezen csordogált az álmos, forró nyári délutánokon, amikor még gyermekként, merész bátyjaival együtt bebarangolta az erdőnyi kertet. A rétipáfránymezőtől a patak mentén fel, egészen a rózsák lugasának árkádjai alatt a hideg törpeerdőig felfedeztek mindent az elvarázsolt világban. Apja, Kara Gül cel Arcsak, Durzán leg-tekintélyesebb kereskedője gondoskodott arról, hogy gyermekei a vi-lág zajától, s vadságától távol cseperedjenek fel.

Nem hitte, hogy egy napon valóban el kell hagynia Durzánt, s a poklok kapujában kell választ adnia arra, megtalálta-e, amit útja so-rán keresett?

A tűzfalon túl egy förtelmes ember tekintete izzott, s abból a tekintetből kiolvashatta volna a választ is minden kérdésére. Ördögi segítségével megkaphatta volna annak a férfinek a szerelmét, amire olyannyira vágyott, s amit egész útján keresett.

De ezen az áron?

Kinyitja szemét, s nagyot sóhajt. Talán még most kellene elsza-kadnia a többiektől, még itt, az emlékezés oszlopainál, amíg nem ké-

ső!

Megrázza fejét, de még akkor is ugyanazt az arcot látja maga 375

előtt, amit az álmok ígértek neki.

Lehet, hogy már késő.

Rabbá vált...

25.

Ott áll csurom vizesen, ahogy kikászálódott a dús növények közt a csuszamlós, fekete partra. Az ártalmatlannak látszó kis acélszerszá-

mot még mindig görcsösen szorongatja, pedig hegye már rég kicsorbult. Ahogy kezére pillant, rémülten látja, hogy hiányzik két ujja, vérző csonkjait a jéghideg víz fagyasztotta el.

Valószínűleg akkor veszíthette el őket, amikor az ormótlan, víz alatti árnyék süllyedni kezdett. Alacsony ár, a diadalért – gondolja elgyengülve, miközben elhajítja az acélfegyvert.

Reszketve hátrapillant. Az erdőből hőstettét ünneplő, ujjongó férfiak és nők rohannak felé, ő pedig fáradtan rogy a kövér fűbe.

Magányosabbnak érzi magát, mint valaha.

Évekkel később már valóságos daliaként tér vissza abba a kis, földig rombolt faluba.

A Tisza zöld, szinte kocsonyásan hömpölyög, elöntve azt az apró kis szigetet, ahol legféltettebb rejtekhelye volt egykoron a zsombé-

kosban. A romok között már semmi sem emlékeztet a pusztításra.

Mintha nem is évekkel, hanem évszázadokkal ezelőtt rombolták volna porig ezt a békés kis halásztelepülést.

Megfordul. Valaki figyeli a fák közül.

26.

Rácsokon álldogál, gyenge lábai reszketnek, mint a nyárfalevél. Vár-ja, hogy a rácsok kicsusszanjanak alóla.

Nem mer lepillantani: a savas, mocskos vízből alattomos tekinte-tetek néznek vissza rá. Már várták.

376

A napok összemosódnak előtte. Fogalma sincs, mióta lehet itt a mélyben, s egyre csak arra gondol, csak még egyszer megláthatná a nap aranyos fényét!

Álmaiban egy tündöklő lány jelenik meg előtte, hajszálait mintha a nap sugaraiból fonták volna. Lábait lóbálja a rácsok között, várja, hogy a gnóm eszméletére térjen.

Ahogy kinyitja sajgó szemeit, szólni akar, de a lány nem engedi.

Puha, meleg kezét a szájára teszi, és suttog valamit. Közelebb hajol, hogy jobban hallja, de hirtelen valami felugrik feléjük a savas vízből.

A lány felsikolt, lábai beakadnak a rozsdás rácsok közé. Lábai? Nem, nem lába azok: a rácsok csillogó, pikkelyes halfarkat ejtettek foglyul.

Nem segíthet Lőréiéinek. Megadóan tűri, hogy a rácsok végleg ki-csússzanak rút teste alól.

Várja a zuhanást...

27.

A kardját bámulja.

Soha nem szerette ezt a széles, dunavai pengét, nem tekintett rá, mint élő, érző teremtményre, ahogy sok lovag tette dédelgetett fegyveré-

vel. Csupán eszköz az, a pusztítás undorító eszköze.

A vár fellegekbe nyúló fokán áll, páncélkesztyűs kezében forgatja a kardot. Ujjai görcsbe rándulnak, a vér beszivárog a kesztyű eresztékein, és olajos masszával vonja be bőrét.

Aztán egy pillantást vet kifelé. A vár falai alatt százezres, őrjöngő

sereg igyekszik feljebb hágni a romos kiugrókon. A védők már alig állnak a lábukon a fáradtságtól: a bástyák valósággal rogyadoznak a szűnni nem akaró dübörgésben.

Sóhajt, s leereszti sisakrostélyát. A királyi sarj nem pusztulhat el!

– próbálja emlékezetébe idézni fogadalmát. Nem pusztulhat el!

Őrjöngő dühvel veti magát ismét a harcba. A sisak alól kibukkanó aranysárga fürtök vérveresen tapadnak az acéllemezekre.

Nem akar gondolni a kazamaták gyomrában fortyogó, idegen erő-

377

re, ami robbanással fenyegeti az egész várat.

Az ellenség egyik vicsorgó harcosa e pillanatban éri el a bástya fokát. Üvöltve körbekémlel, s tekintete egyenesen rá mered.

Minden erejét össze kell szednie, hogy el ne ejtse a kardot...

28.

Suhogó léptekkel igyekszik a sötét folyosókon, a fűtetlen, nyirkos termeken keresztül.

Még mindig mosolyog, hisz gyermekét látja maga előtt, akitől épp’ hogy elbúcsúzott.

Belép az ágyasházba. A szolgálólány engedelmesen meghajol és kisiet a szobából.

Egyedül maradnak: a férfi már az ágyban fekszik, fáradtan az elő-

ző napi harcoktól.

Ő is nemsokára mellébújhat: gyorsan leteszi a kis asztalkára a mé-

csest, és az ágyhoz lép. Félrehúzza a függönyt. Sikoltása messzire visszhangzik a palotában.

Az ágyban nem hitvese fekszik...

29.

Lángol az egész erdő.

Mintha az égbolt fellegei szakadnának le, s tűzben burjánzó, izzó förgetegként emésztenének el mindent, amit a földön találnak. Valahonnan, a fák vörös tengerén túlról monoton hang reszketteti meg a levegőt. El kell telnie néhány percnek, mire ráébred: több tízezer eleven teremtmény halálüvöltése egyesül ebben a rettenetes hangban.

Döbbenten hátrál, kezében a kialudt fáklyával. A lángtenger megbabonázza, pedig most már az életét kell mentenie.

Az utolsó pillanatban harcosok rohannak mellé, megragadják, s ki-vonszolják a hegymagas lángoszlop útjából. Arca, keze koromfekete.

378

Vizet löttyintenek rá, a hideg érintés eszméletére téríti.

Megrázza fejét: százezernyi lélek életét vette el néhány óra alatt.

De nem érez bűntudatot. Egy napon gyilkos királynak nevezik majd.

Tudja: mindez a küldetése része.

S a küldetését nem ő választotta...

30.

Egy Hor-pap.

Gondolatai lázasan kavarognak, ahogy elöl halad, kezében a találomra felkapott girbegurba bottal, melynek végébe furcsa kis lyukat vé-

sett az idő. Igen, ez a bot lesz minden fegyvere: skepetariai kardját, amit még a Feledők Völgyében zsákmányolt, elhagyta, amikor a vértarjag rárontott.

Elmosolyodik: mennyire megbotránkoznának titkos társai, ha lát-nák, ahogy a botra támaszkodva, makacsul törtet célja felé. De talán nem is lesz szüksége egyéb fegyverre. Talán...

Fáradt, alig érzékeli a bensőjében lobogó láng melegét: ereje egyre gyorsabban hagyja cserben. Csoda volna? Aligha. Hisz mennyi ideje már? Kétszáz esztendeje? Lehetséges. Talán annál is több.

De nem az idő számít. S nem is a szenvedés. Itteni halandók ezreit látta keserves kínok között elpusztulni azért, hogy ezen az éjszakán megtörténjen mindaz, aminek meg kell történnie. Nem volt, s nem is lesz soha még egy alkalom, hogy mélységes álmából felrázza ezt a népet. Ha nem cselekszik, akkor elvész e faj, de talán sok-sok másik is... Az övé is...

Amikor az Adrion partján, azon a parányi kolostorszigeten annyi időn át elmélkedett, szövögette hálóját, a terv minden részlete brilliáns részletességgel rajzolódott ki előtte.

De a hosszú idő, amit a Könyv tanulmányozásával töltött, úgy látszik önhitté tette. Ezért is kellett most új terv szerint cselekednie. S e terv kockázatosabb volt. Láncszemei gyengék, mintha rossz vasból kovácsolták volna őket.

379

De Ayzaz tudta: a hiba nem a vasban, hanem a kovácsban rejlik.

Benne.

Mégis, mi mást tehetett volna, bízott a sikerben. A világ, ahonnan érkezett, nem ismerte a reményt. Erre itt talált rá, s most úgy érezte, ez a legjobb dolog, amivel gazdagodhatott, mióta elhagyta otthonát.

Reménykedve forgatta a botot, várva, hogy a fák mögül felbuk-kanjon végre a szentély...

31.

Az egyre keskenyedő ösvényen észrevétlenül értek Fehértorony réges-régen lerombolt külső falaihoz. A növények között hatalmas szobrok tűntek fel. Torzó volt valamennyi: vad, barbár figurák, talán még a végítélet előtt formálták őket. Fehér szemük mintha a vérszlá-

vok szembogár nélküli tekintetével követte volna minden lépésüket.

De más tekinteteket is magukon éreztek: a romok között termetes árnyak suhantak.

– Miért nem csapnak le ránk? – kérdezte Zolta, felhágva egy rom-halmaz tetejére. A szél belekapott burnusza szegélyébe. A Hor-papra pillantott: mélykék szemeiben eltökéltség szikrázott.

– Várják, hogy megszerezzük, amiért jöttünk – A Hor-pap tudta, perceken belül kiderül, hosszú küldetését sikerrel, avagy kudarccal fejezheti-e be.

Szívszorongva lépkedtek tovább a falmaradványok között. A kő-

halmok derékmagasságig értek az ősi palota szobáinak helyén. Mo-hával benőtt lépcsőkön haladtak végig, néhol csonka boltívek alatt, melyek mögül surranó, éjjeli gyíkok pislogtak rájuk kíváncsian. Az erdő fokozatosan ligetes területté változott körülöttük, így a bokrok és fák lombjai között szegletről-szegletre tárultak szemük elé a szentély részletei.

Fehértorony falaira a hold festett ezüst porréteget, a csipkézett, tö-

redezett ablakokat, a boltíveket, a beomlott templomhajó oszlopait élesen kiemelve a sötét háttérből. Az oszlopok tövében a végítélet 380

előtti kövek résein vadfű türemkedett a néhai padsorok felé.

Itt egy hatalmas hajtás alatt kereszthajó pillérei nyúltak a magasba, a gömbként szikrázó telihold felé, amott kettétörött oszlop meredt az égbe csonka ujjként, mint valami bizarr, intő jel. Nem volt egyetlen ép csarnoka sem a katedrálisnak: az enyészet romboló munkája alaposan megcsonkította a falakat. Legrégebbi köveit még a végítélet előtt emelték, ám a katedrális csak a Darufejedelmek korában kapta végleges formáját. Ekkor csillogott teljes pompájában, az ezeréves háború kezdetén. Mostanra azonban csak puszta romjai emlékeztettek a büszke időkre, a szentély régi fényére, azokra a napokra, amikor a nagyhatalmú dunai fejedelmek még aranyban és ezüstben dús-káltak, s nem háborúztak egymással a Duna két partján élő törzsek.

A jövevények dermedten közelebb léptek a templomhoz, és látva az épület valódi méreteit szánalmas, parányi pontnak érezték magukat. Még Ayzaz lélegzete is bennszakadt, ahogy arcát végigcirógatta a gót rózsaablakokból alácsorduló holdfény. Lépteik visszhangozva kongtak a templom csarnokaiban.

Nemsokára megtorpantak a legnagyobb kapu fölötti boltívnél.

Előttük a végtelennek tűnő templomhajó ősi szörnyeteg bordáza-taként húzódott: megannyi rejtelmes csipke és árnyék. Köbe vésett, s álmodó emlékezet.

32.

A Hor-pap hátrapillant, a többieket fürkészi. Készen állnak vajon?

Lassan előrelép.

Felpillant az égboltra, hogy onnan olvassa le, elérkezett-e már az idő? A boltozaton túl, a hold magasan szikrázik, ennél feljebb nem is jut már. Onnan néz vissza, onnan láthatja az egész vidéket: a halott templomot, a romjai közt álldogáló apró figurákkal.

Ayzaz megáll. Felemeli mindkét kezét.

Hosszú pillanatokig csönd. Háta mögött a többiek moccanni sem mernek.

381

33.

Valami felvonít az éjszakában.

Gran Goa Gotecha magába szippantja a sötétség bizsergető leheletét.

Lábai előtt, túl a hasadékon, holdfény csillog a katedrális falain, a kereszthajók bizarr pilléreit. Árnyék sem moccan, de a fércember érzi, hogy a falak között ott bujkálnak ellenségei.

Beleszimatol a levegőbe. Megreszket az idegen szagoktól.

A testében lüktető idegen vér eszeveszetten száguld ereiben, fülé-

ben vad, barbár dallam zúg, ki tudja, milyen távoli múlt emlékeit éb-resztgetve sejtjeiben.

Készen áll a találkozásra.

Szolgái lélegzetvisszafojtva figyelik minden mozdulatát, s kíváncsiságukba félelem is vegyül. Igen, a fércemberből és fekete kardjá-

ból áradó nyugtalanító erő Gadur legsötétebb szolgáinak lelkébe is félelmet plántál. Egyedül Bazabool kazamatáiban éreztek eddig hasonlót: a pusztulás és a halál esszenciális kisugárzása árad a fércemberből.

Nem marad más dolguk, mint a várakozás. A magukkal hozott lény már készen áll: valahol a sűrűben, a letiport fákon a végítélet tán legförtelmesebb teremtménye várja, hogy eljöjjön az idő.

Gadur szolgái lehunyt szemmel várakoznak. Hagyják, hogy rothadó bőrüket simogassa az éjszakai szél.

34.

Nem kell sokáig várniuk.

Az előbb még kihaltnak tűnő szentélyen hideg fuvallat suhan végig.

A rózsaablakok mögül port sodor be a szél, száraz, korhadt leveleket görgetve a márványlapokon. A katedrális melletti hasadékból förtelmes lehelet pállik, mintha megbomlana a szentély ősi egyensúlya is.

Az eltemetett lelkek kútjából bizonytalan sóhajok kelnek.

Ayzaz botjára támaszkodva figyel, karjával visszaparancsolja a 382

többieket a főhajó vastag, hideg árnyékába.

Igen. Megérkeztek.

Amott, a két kereszthajó irányában váratlanul árnyak moccannak.

Bizonytalanul lépnek elő.

Lépteik visszhangoznak a romos falak közt, ahogy elindulnak a főhajó keresztje felé. Az érkezőket méregetik, aztán megtorpannak.

Megpillantják egymást is. Az ellenkező irányból érkeztek, a kereszthajók kibomlott falán át léptek Fehértoronyba.

Állnak, tanácstalanul fürkészik egymást. Két homályos, alaktalan figura a súlyos oszlopok árnyékában.

Ayzaz felsóhajt: lélegzetét éppúgy visszhangozzák a falak, mint aztán lépteit, amikor még közelebb merészkedik a templomhajó keresztjéhez. Itt az idő, hogy köszöntse őket.

– Legyetek üdvözölve! – szól komor, ünnepélyes hangon. Csönd.

Az egyik árnyék bizonytalanul előrelép, ki a holdfényes, töredezett templomkövekre.

Ayzaz izmai lassan elernyednek. Hát sikerült, mégis...

A jövevény egyenesen áll, köpcös alakját élesen festi meg a tejfehér fény.

Egy másik Hor-pap.

Ayzaz felemeli kezét, s a béke jelével köszönti régi barátját.

– Örülök, hogy újra ládák! Jól végezted a küldetésed!

Amaz alig észrevehetően meghajtja fejét.

– Csaknem meghaladta erőmet, Ayzaz! Bazabool kutyái a nyomomban vannak! De elhoztam, amit kértél!

Ayzaz elmosolyodik kámzsája árnyékában. Ha voltak is percek, amikor maga sem bízott a küldetés sikerében, most egyszeriben mindent oly tisztának és nyugalmasnak lát. Annyi veszedelem dacára végül sikerrel jártak.

– És a sab-ghelt hordozója? Őt is elhoztad magaddal, Apshar?

A Hor-pap előrébb lép. Lassan meghajol, hangjában különös színnel mondja:

– Kívánságod szerint, barátom! Nomád! Jöjj, és lépj közénk!

383

Háta mögül újabb sötét árnyék válik ki az ódon falak masszív, át-hatolhatatlannak tűnő, ragacsos feketeségéből. Magas, büszke tartású férfi. Erőt sugároz, de arca homályban marad.

– Ő lenne az? – kérdi Ayzaz. A másik Hor-pap, aki Apsharnak nevezi magát, szélesen elvigyorodik, s a harcosra mutat. Szóljon ő!

– Anghel fia, Agulai vagyok – mondja a nomád. Erőteljes hangja, rémisztően visszhangzik a romfalak között. – Íjászzöm kapitány, Csák törzséből!

– Ez voltál egykor – javítja ki Ayzaz. – S ki vagy most?

A nomád arcán különös kifejezés suhan át. – A Kard Hordozója vagyok! – mondja aztán. – Isten Kardjáé!

– Légy üdvözölve, testvérem! – Ayzaz mélyen meghajol a nomád előtt, aztán hirtelen kitárja karját, s maga mögé mutat, ahol Zolta áll.

– Add át az Isten Kardját az eljövendő királynak!

Agulai gépiesen előrelép, gyanakodva méregeti Zoltát.

– Te vagy az eljövendő király! – szól, és felé nyújtja a Kardot.

Zolta elveszi tőle, egy pillantást vet rá. Részegítő, boldog érzés árad végig egész testén. Mintha világ életében levágott kézzel élt volna, s most visszakapná a szakállas istentől levágott végtagját. Hogyan is élhetett eddig enélkül a kard nélkül? Hisz így teljes, így egész ember. Ő és a Kard.

A Kard és a király.

Hűvös érintés. Ayzaz keze a vállára nehezül.

– Add vissza az Isten Kardját a Kard Hordozójának. Soha ne tartsd magadnál sokáig, mert ha nem harcban hordozod, hatalma megfertőzheti a lelked!

Zolta nem ellenkezik. Nyitott szívvel, felszabadultan nyújtja visz-sza a pengét a nomádnak, akit sohasem látott még, de máris testvére-ként tekint rá. Testvérek ők a Kard misztériumában s az összeeskü-

vésben, ami megváltoztatja majd a világot.

Ayzaz int, hogy Apshar lépjen mellé. Újra együtt, annyi küzdelmes, titkos küldetés után! Aztán a másik kereszthajó felöl érkező, s most nyugodtan álldogáló árnyék felé fordul.

384

– Légy üdvözölve te is, Könyv Bölcse!

Ráge előrelép, ki a holdsütötte, töredezett márványlapra. Kezében a fehér gyolcscsomagot szorongatja. De nincs egyedül. Mögötte karcsú leánygyermek lépked, szinte már nő, ragyogó szépség. Nem szól, nem meri megtörni a templom áhítatos csendjét. Amint megpillantja Zoltát, arcán az öröm pírja gyúl ki, amit még a hold ezüstje sem rejthet el.

Zolta Ráge elé siet, s átöleli. Megpróbál szólni, de valami a torkát fojtogatja.

– Könyv Bölcse, add át az eljövendő királynak a Könyvet!

Ráge reszkető kézzel engedelmeskedik, Zolta értetlenül bontja ki a gyolcsot.

Fekete kódex kerül elő: irdatlan gerincét míves pántok kapcsolják össze. Nincsen rajta felirat, se dísz, se jel.

– Mi ez? – kérdezi Zolta.

– A Könyv – válaszol Ayzaz csöndesen –, amiben néped sorsa foglaltatik. Távoli földekről felkerekedő, vad törzsek ősi krónikái, egy hosszú vándorlás meséi, csatáké, viszontagságoké. Az ország históriája. Az új hazáé. A Porladó Király maga írta intelmeit, az eljö-

vendő királyok sorának. Későbbi idők krónikásai lejegyezték, ami a végítélet előtt történt. S még többet is. Ebben a könyvben, Zolta, írva van minden, ami történik, s történni fog népeddel!

Zolta értetlenül a Hor-papra pillant, de az csak mosolyog.

– Ezt a könyvet nem gyakorta nyitják ki. Veszélyes tudni, miképp alakul a sorsunk. Mi lesz mindazzal, amiért harcolunk...

– Azt akarod mondani – kérdi Zolta –, ha kinyitom, láthatom benne mindazt, ami velünk történik majd?

– Igen. Írva van az eljövő minden sora. Amit most beszélünk, az is benne van, szorul szóra. Ezt tartják felőle. Hosszú évtizedeken át vi-gyáztam e könyvet Adrionban. Ez a Porladó Király talán legbecse-sebb éke!

Zolta ujjaival lassan végigsimítja a kódex borítóját, mintha bőrén át inná be a tömérdek tudást, ami a Könyvben lapul.

385

– Azt akarom csak látni, ami volt – mondja aztán. Hangja határozott és nyugodt.

Ayzaz elismerően bólint: – Helyes. A jövő útjai a múltból erednek. Aki tudja, honnan indult, azt is tudni fogja, hová tér meg. De most add vissza a Könyvet a Könyv Bölcsének! Ne feledd: soha ne tartsd sokáig magadnál a Könyvet sem. Ha gyakran forgatod lapjait, lelkedre telepszik, s nem ereszt többé hatalmából!

– Ayzaz! – Felice hangja élesen tépi el a csöndes beszélgetés fonalát. A ruád lány egyenesen a katedrális beomlott kupolája felé mutat. – Nézd!

Odafönn, a kupola épen maradt résein át egy kósza holdsugár indul el: lassan végigsiklik a töredezett márványköveken, az évezredes oszlopokon, izzó, fehér fénykört vonszolva maga után.

A fény egyenesen feléjük tart...

35.

Holdnász éje.

Amikor a telő hold eléri legmagasabb pontját, a vizek alant, a földön megerednek. A Holdtenger fekete habjai átcsapnak a Karasnál, elöntik a kisebb medret, ahová bömbölve szökik át a víz. Aztán a kisebb meder is megtelik, s hajnalra a Holdtenger kétszeresére duzzad.

Ilyenkor a nomádiai erdők mélyén felvonítnak a szunnyadó állatok, s bömbölve indulnak a szikrázó hold fényét követve a tiltott vízhez. Átcsörtetnek a Fehértorony körüli vadonon, s széles ösvényeket vágva közelednek a Holdtengerhez. Nincs, ami megállítsa őket.

Ott lenn, a parton aztán belebámulnak a kövér hold arcába, s mé-

lyet kortyolnak a fekete vízből.

Ilyenkor Gadurból vörös gályák emelkednek a levegőbe, hogy a Vérszemű csillag népe onnan figyelhesse a végítélet e különös csodá-

ját.

De azt még ők sem tudhatják, hogy a Holdnász éjén az égbolt ezüst királya végigcirógat egy ősi, rég elfeledett szarkofágot is....

386

36.

A fénysugár elkúszott közöttük, és végigsiklott a templomhajó köze-pén. Aztán lassan továbbvándorolt, végig a romos kápolnák mentén, egyenesen a templom szemközti végéig. Oda, ahol valaha az oltár állt.

De ott sem torpant meg.

Zolta felpillantott a kupolára, s éppen elcsípte, amint a parányi ré-

sen túl, elérhetetlen magasban túlhalad a hold. A fénycsík felszikrá-

zott, ahogy ráhullott az oltáron függő keresztre. A megfeszített fiú arcát egy pillanatra fény árasztotta el. Onnan a sugár egy kőre verő-

dött vissza, majd hirtelen kihunyt. Tompa morajlás hallatszott a mélyből, ahogy a fénynyaláb hatására az ősi szerkezet működésbe lépett a kripták között.

Felice óvón Toba és Morfajet elé lépett, Ugrin pedig ösztönösen megragadta a hercegnő karját. A többiek nem látták, de a teremtmény, aki Apsharnak nevezte magát, lapos pillantást vetett Agulaira.

A nomád rezzenéstelen arccal állt mellettük, izmos keze azonban sa-ját kardjának markolatára kulcsolódott.

Pedig most még nem fenyegette őket semmiféle veszély.

A kőlap lassan megmozdult, és egyenletesen emelkedni kezdett.

A sírbolt feltárult..

37.

– A Porladó Király harmadik éke – szólt izgatottan Ayzaz. – A hatalom jelképe. Itt fekszik a sírban, s várja az eljövendő királyt! Amit egykor Gadur elragadott tőletek, most ismét a tiétek!

Közelebb léptek, hogy lássák, mi tárul fel a kriptából. Elsőként Zolta ért oda. Lepillantott a sírbolt mélyébe.

Fekete, sűrű masszába gyűlt az éj a kriptában, körbeölelve a megsárgult csonttöredéket, ami szétszórva hevert alant.

Ayzaz elsápadt, ahogy Zoltára emelte tekintetét.

387

– Nem! Nem!

Zolta fakó hangja visszhangzik a kripta falai között.

– Nincs itt! – suttogta Ayzaz. – Nincs itt!

Térdre roskadt, arcát a tenyerébe temette. Zokogni kezdett. A többiek döbbenten álltak körülötte. Zolta gyengéden megérintette a vál-lát.

– Gyere! – mondta. – Ne csüggedj! Nálunk van a Kard, és a Könyv! A harmadikat pedig, bármi legyen is, megkeresem! Ígérem!

De Ayzaz csak a fejét rázta.

– Nem érted! Nem értheted! Nélküle semmi hatalmad nincs! Védtelenek vagyunk!

– Így jutottunk el ide – szólt megkeményedő arckifejezéssel Zolta.

– Ha kell, tovább is megleszünk nélküle! Van fegyverünk, s van eszünk! Ez az, ami királlyá tesz valakit, nem a csontkirályok ékei!

– Nem értheted! – sóhajtott Ayzaz. – Már itt vannak! Várnak ránk! Amint kilépünk a romok közül, lecsapnak! Védtelenek vagyunk!

Zolta nem válaszolt, lelkében azonban ismeretlen láng lobbant. A Hor-pap összetörten zokogott a térdeinél. De ahogy a mogorva no-mád harcosra, meg Ugrinra pillantott, tudta: nincs vége semminek.

Tekintetük összevillant: félelemnek csíráját sem látta. A két nő is egyszerre mozdult: a királyi ivadék s a tolvaj. A templom ezüst derengésében acélpengék csillogtak.

– Testvérem, jöjj! – nyújtotta kezét a teremtmény, aki Apsharnak nevezte magát Ayzaz felé. – Ránk még vár egy fontos küldetés! Kelj fel, és jöjj!

Hangja negédes volt, de a magába roskadt Hor-pap fel sem figyelt a különös, zavaró tónusra. Csak a fejét rázta, mint aki minden erejét elveszítette.

Ekkor Zolta lépett mellé.

– Gyere! – mondta keményen Ayzaznak. – Szükségem lesz rád!

A Hor-pap felpillantott. Angyali szépségű arca megtört, mégis, hatalmas, csillogó szemeiben különös reménység fénylett, ahogy az 388

árkádok felé lépkedő delebáti ifjút figyelte.

Odakünn feltámadt a szél, hideg lehelet nyargalt végig a romok gerincén, hogy végül belekapjon Zolta hajába.

A teremtmény, aki Apsharnak nevezte magát, és a nomád lassan mögé osontak, s kivonták rövid tőreiket. Senki sem figyelt fel rá, hogyan igyekeznek mind közelebb kerülni a kiválasztotthoz. De a delebáti ekkor már eltűnt odakint, nyomában süvítő szél kavarta fel az ezeréves port.

Ayzaz néhány pillanatra egyedül maradt: felállt a hideg kőről, s megindult a nyomukban. Csak most eszmélt, hogy az előbb parancsot kapott.

Az eljövendő király parancsát.

389