Bán Mór: A hadak ura

Az Osiris Könyvek sorozatban eddig megjelent: 1. Howard: Conan, a bosszúálló

2. Howard: Arnykirályok

3. Caldwell: A Káosz Éve

4. Howard: Conan, a kalandor

5. Wisdone: Kristálymágia

6. Stone: A Hajnal Királynője

7. Vance: A túlvilág szeme

8. Howard: A Koponyák Holdja

9. Caldwell: A Káosz káosza

10. Stone: A Hajnal Hadura

11. Vance: Démonpikkelyek

12. Anderson: Oroszlánszív

13. Stone: Látogató a Sötétségből

14. Caldwell & Stone: Az Éj Káosza

15. Farmer: A Kőisten ébredése

16. Caldwell: A Káosz elszabadul

17. Niven: Nem sokkal a vége előtt

18. Stone: Ghouzm gyöngyei

19. Caldwell & Stone: A Káosz Éje

20. Vance: Sárkányurak

21. Knight: Holdfénytolvaj

22. Anderson: A törött kard

23. Shea: Ravasz Cugel

24. Knight: Vörösszemű Patkány

25. Caldwell & Stone: Zzz-zzz-ürzavar

26. Camp: Manótorony

27. Caldwell: A káosz virágai

28. Knight: A Sárkányszuka

29.Strong: A Zöld Úrnő

30. Stone: Gyémántváros

31. Knight: Fekete vér

32. Mash: Arnyéktalanok

33. Caldwell: Drén fivérek

34. La Salle & Stone: Rennadant

35. Knight: Az ereklye

36. Feist: A fekete lovag

1

Bán Mór: A hadak ura

37. Merritt: A Délibáb harcosai

38. Glendown: A torony

39. Howard: Az éjszaka gyermekei

(klubkiadvány)

40. Zocney: A gilfek kincse

41. Merritt: Kígyóanya

42. Mash: A fény bajnokai

43. Knight: Gyilkosnak gyáva

44. Sheenard: A szerencse zsoldosai

45. Stark – Stone: A Menyét Éve

46. Caldwell: A démonmágus

(klubkiadvány)

47. Pratchett: A mágia fénye

48. Parker: A kiválasztott

49. Caldwell: Nincs kegyelem

50. Anderson: Tomboló vihar

51. Zelazny: Ellenfelek

52. Pratchett: Mort

53. Stone: A bosszú démona

54. Sheenard Parázs-varázs

55. Howard: Ne ássatok nekem sírt

(klubkiadvány)

56. Muldoom: Sötét Angyalok

57. Pratchett: Bűbájos bajok

58. Knight: Vérnász

59. Sheenard: Egy ghoul vacsorája

60. Anderson: A Tengernép gyermekei

61. Fayard: A Magnólia Nővérei

62. Pratchett: Egyenjogú rítusok

63. Newman: Interregnum

64. Parkén Zlone örökösei

65. Brathseth: 666 nap Édenben

(klubkiadvány)

66. Pratchett Vészbanyák

67. Bán: Az Ezeréves Háború

68. Fayard: Yvorl halott

69. Campbell: Bölcsődal

70. Bán: A Vérszemű Csillag

2

Bán Mór: A hadak ura

71. Bán: A Hadak Ura

Előkészületben:

T. Pratchett: Piramisok Bán: Gadur Kapui

3

Bán Mór: A hadak ura

Bán Mór

A HADAK URA

Nomádkirály-ciklus 3. regény

4

Bán Mór: A hadak ura

CHERUBION KÖNYVKIADÓ 2000

A cím angolul: Warlord of Nomadia

Copyright © Bán János, 2000

all rights reserved!

Sorozatszerkesztő: Nemes István

A címlap

Szendrei Tibor

festményének felhasználásával készült

Címlap tipográfia: Graph-Art

ISBN 963 9110 87 6

ISSN 1215-8518

Hungárián edition © 2000 by Cherubion Kft.

Felelős kiadó:

Nemes István és Nemes Judit ügyvezető igazgatók Műszaki szerkesztő: Bihonné Király Edit

Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó

A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A nyomdai megrendelés törzsszáma: 27.49.01

Készült 2000-ben

5

Bán Mór: A hadak ura

Attilának, Ritának, Alexnek,

a Csengery-családnak,

emlékezve arra a nyári napra,

amikor ott, a stégről először

láttuk kibontakozni

Kárpáthia partjait

6

Bán Mór: A hadak ura

Ha holdfény úszik lenn a mélyben,

Holdtenger sötét vízében,

Fehértorony árnya fúl,

Vörös kőre vére hull.

Ott leszek az Éj szigetén

Eltemetett, ősi remény,

Hol a Fa a felhőkbe nő,

Végtelen mély égbe vesző

Földrögből a csillagokba,

Két világ közt az Életfa,

Gyökere a múltba markol,

ágain az eljövő.

(Nomád rege)

7

Bán Mór: A hadak ura

Előzmények

Ezer évvel a mindent elpusztító végítélet után a Kárpátok közt középkori szintre süllyedt királyságok, fejedelemségek küzdenek egymással a területért és a hatalomért. Mindőjük felett áll azonban a Hor-papok titokzatos rendje, akik erőd-katedrálisukból uralják a világot.

Az elnyomottak időtlen idők óta várják az eljövendő királyt, aki egy hajdan volt uralkodó ékei segítségével egyesíti majd Kárpáthia népeit, és megszabadítja őket a Hor-papok uralmától…

AZ EZERÉVES HÁBORÚ

A Kárpátokon mindent elsöprő vérszláv sereg tör be, és sorra zúzza szét az ellenállni merészelő országok hadait. Thangar kán, Dunava Ilora még nem tud a veszélyről, útban hazafelé a Delebátban kéri a sivatagi magyarok segítségét, egy vezetőt, aki átjuttatja csapatát a veszedelmes vidéken. A törzs zsupája, Ráge egy ifjú harcost ad melléjük. Zete fia, Zolta jól ismeri a Delebátot, bár nem a sivatagban született. Gyermekkorában egy titokzatos, menekülő asszony bízta Ráge gondjaira.

– Zolta a Feledők völgyén keresztül kivezeti Thangar nádort és a kíséretében érkező titokzatos Hor-papot a sivatagból. Ezalatt Király városban az agg Savik király kétségbeesve fogadja az ország minden részéből érkező rossz híreket. Unokája, Ilora hercegnő érkezése sem enyhítheti gondjait. Éjjel merénylők tőrbe csalják, s meggyilkolják az uralkodót. A Királyvárosban kitörő pánikon a váratlanul bevonuló garamiai légiók lesznek úrrá. Gran Goa Gotecha kán, Garamia kormányzója azonban ahelyett, hogy a vérsztóvok ellen vezényelné csapatait, átveszi az uralmat, lemészároltatja az ellenállókat, és előkészíti saját megkoronázását. A fogságba vetett Ilora hercegnő szökni próbál, de elfogják. Kiderül: Gotecha kán asszonyául akarja őt, hogy új dinasztiát alapíthasson.

– Révkapuban, a királyság déli határvárosában már menekültek ezrei tolonganak, akik a vérszláv támadás miatt kényszerültek elhagyni otthonukat. Köztük fel sem tűnik Felice cel Arcsak, a mád tolvajlány, aki egy árván maradt fiúval, Tobával tart nyugat felé. Thangar kán és Zolta kis csapata a vérszláv ostromgyűrűn átjutva, Felicével és Tobával kiegészülve folytatja tovább útját. Később Ugarri gróf, Furtorony ura és fia, Ugrin lovag csatlakoznak hozzájuk.

– A menekültek elől hermetikusan lezárt Királyvárosba a nyomornegyed, Füstbugyor sikátorain keresztül hatolnak be. Thangar nádor összegyűjti a nomádoktól vereséget szenvedett légiók lézengő katonáit, és ütőképes egységeket kovácsol belőlük. A megfelelő pillanatban a királyvárosiak segítségével felkelést 8

Bán Mór: A hadak ura

robbant ki Gotecha ellen. Ezalatt segítői, Toba s egy gnóm kalmár, Morfajet egy merész ötlettől indíttatva a levegőbe röpítik a Dunára épített koronázó emelvényt. A robbantás következtében azonban Gotechának nyoma vész.

– Zolta a kavarodásban megmenti Ilora hercegnő életét. Napnyugtára a Thangar nádorhoz hű katonák győzedelmeskednek a véres harcban.

– De keserű győzelem ez: a vérszláv hordák már a város határában állnak…

A VÉRSZEMŰ CSILLAG

Nomádok ostromolják régi ellenségük, Thangar várát, Aranyoskaput. Egyik harcosuk, Agulai éjjel titokzatos látogatókat kap: édesanyja, Anács kalud egy Hor-papot vezet elé.

– Agulai megtudja, hogy veszedelmes és titkos küldetésen kell az idegent elkísérnie a vár kazamatáiba. Egy kardot hoznak ki onnan, melyet eladdig Lángrab, az ősöreg sárkány őrzött. Anács kalud elmondja fiának, hogy e kard Isten Kardja, melyet egy ősi prófécia értelmében el kell juttatnia az eljövendő királyhoz. Ő lesz az, aki megtöri majd a Hor-papok uralmát.

– Ugyanezen prófécia szavait idézi Ayzaz, a Thangart kísérő renegát Hor-pap Zoltának is. A delebáti megtudja, ha valaki megszerzi a legendabéli Porladó Király mindhárom ékét, eljövendő uralkodóként egyesítheti Kárpáthia népeit.

– A prófécia hatása alatt, s mert reménytelennek tartja a csatát, Zolta úgy dönt, nem tart a vérszlávok megállítására induló dunavai sereggel, inkább megpróbálja megszerezni a legendabéli kincseket, s nomád segítséget hív a vérszlávok ellen.

– Míg Zolta, Ayzaz, a hozzájuk csatlakozó Felice és Toba elhagyják Királyvárost, Thangar serege katasztrofális vereséget szenved a vérszláv hordáktól Kaduz mezején.

– A kis csapat útja Nomádiába vezet. Sötét erdőkön verekszik át magukat, hogy a Holdnász éjjelére eljussanak Fehértorony romjaihoz. Útközben Morfajet, a kalmár elbeszéli kalandjait, s melyek során hozzá került egy rejtélyes aranykulcs.

– Fehértoronyba tart Agulai is az Isten Kardjával, majd a dunavaiak veresége után Ilora hercegnő és Ugrin lovag is.

– És még valaki… Ráge, a sivatagi törzs zsupája, akinek egy titokzatos könyvet kell eljuttatnia a romokhoz.

– A Holdnász éjjelén kell az eljövendő királynak átvennie a Porladó Király ékeit.

– Ám a romok között már vár rájuk a fércember, az a teremtmény, akit Gayagh, a lidérc grif, Gadur hű szolgája a félholt Gotecha és mások testéből rakott össze.

– A csapda bezárult a kis csapat tagjai körül…

9

Bán Mór: A hadak ura

I. fejezet

RAJTAÜTÉS A ROMOKNÁL

1.

– A gálya lassan pörgött a tengelye körül, a sötét égbolt és a milliárdszám szikrázó csillagok kupolájából ereszkedve alá az acélkatedrálishoz.

– Alatta sorra suhantak el a karjaikat polipként nyújtogató csillagcsatornák, és az Ezersziget kihalt, kopár szirtjei. Ameddig a szem ellátott, a katedrális uralta a vidéket

– Hor templomerődje.

– A gálya hídján álló magányos alak gondolataiba mélyedve figyelte a látómezeje nagy részét betöltő látványt. Az otthonát.

– Túl a csillagcsatornák összefutó ezüstsávjain, a belső övezeten, a hét kapun ott magasodott, s a telt Hold felé emelte acélormait és tornyait az erőd, amit az embernép, s a Vérszemű Csillag gyermekei egyaránt Gadurnak neveztek.

– Az éjszakai felhőkbe furakvó tornyok vékony, de erős pillérekkel kapaszkodtak a fémfalak sötétszürke tömbjeibe. Közülük, mint baljós veszedelemre figyelmeztető

ujj ágaskodott a szakrithbástya, messze benyúlva a Holdtenger fölé. A sötét, sűrű

vízben ott fodrozódott a bástya tükörképe, mintha a másik útra hívná fel a közeledő

figyelmét. Láss! Kell lennie valaminek odalent, a felfedezetlen, titkokat rejtő tenger fenekén is, nemcsak a távoli csillagok között! A víz önzetlenül ragyogtatta a csillagok és a Hold arcmását, megannyi fényszikrát az olajfekete víztükrön.

– A szigetek elsuhanó partjai visszaverték a morajlást, ahogy a gálya lassan közelített az acélbástya felé.

– A hídon álló teremtményt – bár számtalanszor látta már – most is lenyűgözte a látvány.

– Mintha nem is tartaná semmi, az oromzat messziről lebegni látszott, akárcsak a templomerőd ezer és ezer acéltornya A katedrális azonban biztos alapokon nyugodott: egyetlen, masszív tömbként terült el az összefutó csillagcsatornák geometriai középpontjában.

– Az érkező a jeges szélbe tartotta torz arcát, és tovább figyelt. Elég ideje maradt, hisz a katedrális alig néhány perce bukkant elő a szigetek fölött gomolygó förtelmes párából. Beletelik néhány percbe, mire valamelyik kapun keresztül megközelíthetik a gerinccsatornát.

– Túl a fekete vízen, először a bizarr, kőkoponyákra emlékeztető kitüremkedések fehérlettek fel. Megannyi rég kihalt, idegen világból származó szörnyeteg befalazott fejcsontja. A tátott pofájú, múlt korokban elpusztított állatok koponyái Aib 10

Bán Mór: A hadak ura

vízköpőire emlékeztettek. Egyik-másik ugyan már lapossá torzult a mohos kőtornyok súlya alatt, de a kitátott állkapcsokból így is fenyegetően villogtak a hatalmas agyarak az érkezőre.

– A gálya könnyedén átsiklott a Gadur felől áramló hideg légörvényen, aztán lassan pörögni kezdett. Amikor végre megfelelő irányba állt, a levegőben kaszáló evezősorokat mintegy varázsütésre behúzták a fekete hajótestbe. A vörös vitorlák még nem ernyedtek el, noha a katedrális fölött süvítő nomádiai szél itt már nem érte a Vérszemű Csillaggal díszített vásznakat.

– Szokásos leszállás volt, és a shadomul értette dolgát.

Óvatosan közelítette meg a bástyát, nehogy az acélfalakra kapaszkodó, s a tornyokra tekeredő veres körcsgyökerek beleakadjanak a hajó finomívű palánkjába

– Az erőd falára telepedő növények reszketeg mohósággal figyeltek minden mozgó tárgyat a közelben. A szipolyindák a katedrális tövében burjánzó gonosz nyüzsgésből kapaszkodtak a szürke acélfalakra, s vágyakozva hajladoztak minden után, ami megközelítette őket. A templom kőmasszívumai jeges hideget árasztottak magukból, ám az idegen mesterek által emelt acélfalak izzadtak, mintha fuldokló élőlényként vajúdták volna ki magukból Gadur minden iszonyatát.

– A gálya tatja mögül fekete indakötelek hullottak a szakrith-bástyára, ahol szürke köpenyes Hor-papok ragadták meg őket.

– Gayagh elégedetten pislogott a mélybe.

– Élvezte a katedrálisból áradó fagyos fuvallatot, mely belekapott szertartásos aib köpenyébe. Szívesen viselte vörös, csuklyás díszruháját, de csak ritkán nyílt rá megfelelő alkalma Mióta erre a távoli, s oly gyűlölt világra érkezett, talán kétszer ölthette magára az ősi törvények szerint. Persze nem elégedetlenkedett: saját világában valószínűleg leélhette volna egész életét is anélkül, hogy akár egyszer is viselheti Aib felszentelt palástját.

– Így van ez rendjén, gondolta önelégülten. Nehéz küldetés, bőséges jutalom….

– Ahogy lepillantott a térdet hajtó gocsamulok vézna figuráira, magában elvigyorodott. Ami nem sikerült Bazabool legdédelgetettebb kedvenceinek, az neki sikerült! Számtalanszor figyelmeztette őket, hogy ne bízzanak ilyen fontos feladatokat egy zagutarra, vagy aggaborra, s legfőképpen ne egy gocsamulra…

– Lám, még Gutaur is elbukott, pedig az ő ügyessége messze meghaladta a többiekét.

– A lidérc grif egy pillanatra elkomorodott. Kevesen maradtak Gadurban, kik Aib megszentelt völgyeiben látták meg Ayhagdu tündöklő fényét. Gutaur egyike volt az utolsóknak.

– A legjobbaknak…

11

Bán Mór: A hadak ura

– Gayagh megrázta fejét, és a mellette álló, reszkető ember felé fordult. Karmai önkéntelenül is a magasba emelkedtek. Nem!

– Fékeznie kell lobbanni készülő, gyilkos ösztöneit!

– Nem lenne helyes, ha ezen töltené ki minden dühét. Túlságosan fontos volt ahhoz, hogy egyszerűen végezzen vele. Azt azonban nem állta meg, hogy egészen közelről meg ne szimatolja. A csuklyával takart férfiból ecetszagú félelempára áradt.

– Itt reszketett előtte, pedig nagy harcos volt az övéi között.

– A lidérc grif elégedetten bólogatott. Igen, igen… Van mitől félnie annak, akit Bazabool személyesen akar látni…

– Miközben a gálya fedélzetén sürgölődő fekete árnyak elvégezték az összes előkészületet, a gocsamulok odalent lassan bevontatták őket a szakrithbástya árkádjai alá. A következő pillanatban átsiklottak a külső csontkereszt felhőkbe vesző íve alatt.

– És a ködből hirtelen felszikrázott Gadur keleti ezüstkapuja…

– Megérkeztünk! – suttogta Gayagh, és a fogolyhoz hajolt. – Nemsokára végleg megszűnnek kínjaid, barátom! Nemsokára SZABAD leszel!

– A megtermett férfi igyekezett nem reszketni. A csuklyán keresztül is látni vélte a kapu tompa ragyogását. És hallotta a kitáruló szárnyak fülsiketítő csikorgását is, ami számára egyet jelentett a pokol kapuinak megnyílásával.

– Pontosan tudta, hogy hová hozta őt a lidérc grif…

2.

– Csaknem függőlegesen ereszkedtek tovább, a katedrális középső szentélyének kürtőjén. A hajótestre vörös tűznyelvek vetettek fényt: őrjöngő, földöntúli lángtestek táncoltak a csontkeménységű palánkon.

– Gayagh megkapaszkodott a tyron faragványokkal ékes korlátban, s kihajolva egyre nyugtalanabbul tekintgetett a gerinccsatorna alsóbb szférái felé.

– Vajon mikor hagyhatja el végre a gályát? Rossz előérzete támadt. Talán Bazabool őt is látni szeretné?

– Szorosabbra húzta testén a palástot, s most először fordult meg fejében, hogy talán ostobaságot követett el, amikor magára öltötte Aib-köpenyét. Lehet, hogy Saut-Koth kihasználja a lehetőséget, és lecsap rá. Ő aztán könnyedén félremagyarázhatja a gesztust, amit a küldetés sikere miatt tett Gadur hatalmas ura felé. Ha nem vigyáz, a győzelem könnyedén csúfos vereségbe torkollhat…

– A hőség elviselhetetlenné vált, ám a megnyíló szintek – mind megannyi, a föld gyomrába nyúló tárna – peremén álldogáló Hor-papok semmiféle jelét nem adták annak, hogy a gályát be szándékoznák terelni valamelyik csarnokba 12

Bán Mór: A hadak ura

– Tovább ereszkedtek hát lefelé, már elhagyták a szunnyadók hatalmas csarnokait is. A falak vörösen izzottak, a szakrithacél szinte megolvadt a tárnákban lángoló pokoli tűz hevétől.

– Ne hidd, hogy könnyű lesz! – sziszegte bosszúsan a lidérc grif a fekete csuklyásnak. – Létezik nagyobb fájdalom annál, mint amivel megismertettelek!

– A fogoly nem válaszolt, minden erejét arra összpontosította, hogy leplezze félelmét, s palástolja lábai szűnni nem akaró remegését.

– A következő szféra peremét elérve a lidérc grif meglepetten húzódott hátra a gálya árboca felé. A csarnok bejáratánál négy-öt hatalmas teremtmény álldogált.

Öltözékük szürke volt, mint a legtöbb Hor-papnak, de Gayagh még sohasem látott hozzájuk fogható lényeket Gadurban. Úgy látszik, Bazabool nem bízik már hűséges talpnyalóiban sem. Ezen később érdemes lesz elgondolkodni.

– Már ha lesz egyáltalán később…

– Gayagh megremegett a gondolatra.

– Lehet, hogy benne sem bíznak többé?

– A gálya egyre lassabban ereszkedett a mélybe, a fekete árnyak bevonták a vörös vitorlát, s némán várakoztak az árboc köré gyűlve. Őket nem zavarta a fogadtatás.

– Néhány perccel később Gayagh elhűlve látta, hogy a gálya alatt újabb acélkapuk nyílnak meg. A mélyből bíborszínű, izzó fénypára csapott fel, amint a hajótest lassan beburkolódzott a tündöklő ködbe.

– A lidérc grif aggodalmasan pislogott a kürtő teteje felé, ahol már rég eltűnt a gerinccsatorna felső pereme. Tudta, hogy a Zagutar-szentélyek alatt is nyílnak még szintek, de eleddig nem jutott le ezekbe a féltve őrzött szférákba A katakombákba szabad bejárása volt, de azon túl még ő sem merészkedhetett!

– Nagy sokára – Gayagh maga sem tudta pontosan, mennyi idő telt el –

megállapodtak egy sötét, tágasnak tűnő csarnok pereménél. A tárna belsejét nem láthatták, mert a gathszikla oszlopok közé kifeszített fekete kárpit mindent eltakart a szemük elől. Középütt egy fémkapu magasodott: szürke acéljába vésve idegen, még a lidérc grif számára is megfejthetetlen rúnák hirdették Hor hatalmát.

– A peremnél néhány tyron és gilgamar állt. A kapu irányából pedig ismerős alak közeledett a rámpa felé.

– Gayagh zavartan megigazította palástját. Egyszeriben nevetségesnek érezte magát a megszentelt öltözetben. Most már bizonyos volt benne, hogy súlyos hibát követett el, s abban is, hogy tévedéséért magas árat fog fizetni.

– Üdvözlégy, hatalmas Saut-Koth! – térdet hajtott a rámpa szélénél, fekete karmaival a gathsziklát érintve. – Híven teljesítettem a nagy Bazabool parancsait!

13

Bán Mór: A hadak ura

– A csontkoponyájú teremtmény futó pillantást vetett a lidérc grifre, majd gúnyosan így szólt:

– Korai még győzelemről beszélni, Gayagh! Dédelgetett hordáid nyugtalanító lassúsággal araszolnak előre északon. Még mindig nem kezdték meg az átkelést!

Gondolom, meg tudod magyarázni késlekedésüket!

– A lidérc grif – még mindig térdepelve – megreszketett, pedig a levegő itt már fortyogott a mélyből áradó, elviselhetetlen hőségtől.

– A fércember elvégzi a kötelességét! – suttogta engedelmesen. – Sikerrel jár majd, ellentétben kiváló harcosaiddal, hatalmas Saut-Koth!

– Az aggaborreai elszűkülő szemekkel méregette a lábainál kuporgó lidérc grifet.

Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy azonnal végez Aib pimasz szülöttjével, de aztán erőt vett magán. Korai lenne megszabadulni az utolsó Aib-szörnyszülöttől.

– Majd meglátjuk! – halkan szólt, megtörve a közibük telepedő csöndet. –

Mutasd az arcát! – bődült fel hirtelen, a fogolyra emelve hosszú, csontkérges kezét.

– Gayagh gyorsan lerántotta karmaival a férfi arcát takaró csuklyát.

– Saut-Koth közel hajolt, egészen az ember bőréhez nyomva nyirkos csontkoponyáját. A fogoly lehunyta szemét, s magában az ösvény igéjét keresgélte kétségbeesetten. Nem lehet. Nem lehet…. Nem végezheti így…

– Ő volna az? – kérdezte csalódottan az aggaborreai.

– A hatalmas Bazabool parancsára! – sietett a válasszal Gayagh. Belemarkolt a férfi hajába, s felrántotta a fejét Aztán tiszteletteljes mozdulattal ajánlotta fel a fogoly életét a főpapnak.

– Sajnos, Bazabool most nem fogadhat téged! – egyenesedett ki hirtelen Saut-Koth, csontkoponyáján elégedett vigyorral. – És nem is kíván látni mindaddig, amíg a te fércembered el nem hozza azokat.

– Gayagh alig tudta palástolni határtalan megkönnyebbülését. Könnyed mozdulattal hátrébb lépett, meglebbentve a megszentelt Aib-köpenyt.

– A hatalmas Bazabool elégedett lesz velem! – mondta engedelmesen. – De mit tegyek vele?

– Saut-Koth elfordult, s a gocsamulok kíséretében elindult az irdatlan acélkapu felé. Csak közvetlenül a két szürke szárny előtt fordította vissza csontkoponyáját.

– Mutasd meg neki őket! Menj!

– Gayagh boldogan a gathszikla-rámpára omlott, arcát a forró kőre nyomta, s magában hálát adott Aib ősi isteneinek, akik még Ayhagdu, a magányos isten előtt uralták szülővilágát. A fogoly éppen abban a pillanatban nyitotta ki szemét, amikor az acélkapu kitárult Saut-Koth előtt.

Egy irdatlan lábat látott.

14

Bán Mór: A hadak ura

– Annak a gigantikus teremtménynek a lábát, mely fekete trónusán ült a csarnok közepén. S hallani vélt egy mély, földöntúli hangot is, mely kétségtelenül a gigászi teremtményhez tartozott.

– Térdre, féreg! – rántotta le maga mellé a lidérc grif sziszegve. A fogoly mellézuhant, csaknem lebucskázva a gathszikla-rámpáról.

– Visszahúzta magát középre, a bókoló Gayagh mellé, s érezte, hogy a lidérc grif pikkelyes bőre jéghideg a félelemtől.

– A mélyből minden eddiginél forróbb, emésztő hőhullám csapott fel, táncoló, vörös ördögöket festve a gálya hasára.

– Aztán az acélkapu fülsiketítő csikorgással becsapódott előttük.

3.

– Túl a Gadurt dél felöl védő Rif-hegyek jeges csúcsain, egy széles, holdtengernyi öböl nyúlt mélyen a szárazföldbe. Az öblöt a partvidékén megtelepedő

nomádokról nevezték el.

– Nem voltak jó hajósok, s ha azok lettek volna, sem mennek sokra tudományukkal. Az öböl bejáratánál, a Csete-szigetnél tovább nem merészkedhettek: az már Gadur háboríthatatlan felségterületének számított. Háboríthatatlan?

– A vérszláv háború éveiben egyre többet lehetett hallani Őrtüzek Lángjában a Holdtenger északi részében tanyázó különös emberről, kinek vízmélyi kastélya titkos találkák színhelye volt. Hogy ők miképpen kerülhették el Gadur megtorlását, sokáig csak találgattak a nomád tábortüzek mellett

– A nomád törzsek a Hor-papok parancsa szerint csak a Rif-hegyektől délre eső

földeket és vizeket birtokolhatták, nyugaton a góliátcsont-erödökig, északon a Fehértornyot övező erdőségig tiltott volt számukra minden talpalatnyi föld.

– Nem szerették a Holdtengert.

– Irtóztak már attól is, ha rövidebb utakra mégis vízre kellett szállniuk a Nomád-

öbölben. Pedig Őrtüzek Lángja csaknem a fekete vizek partjánál terült el. A nomád falvak, táborok láncolata innen, a törzsszövetség központjából terjedt szét, kikerülve persze a Hor-papok területeit.

– A települések közt akadtak kisebb városok is, takaros kőházakkal, fapalotákkal, nemezsátrakkal. De legtöbbje csak afféle vándorló falu volt, a harcosok és családtagjaik ideiglenes otthona két hadjárat között

– Ám a legapróbb egy eldugott, isten háta mögötti kis falu volt, a Rif-hegyek innenső lábánál, ahol már Gadur örök éjszakája borult a környékre. A mohos sziklákhoz fából ácsolt kunyhók tapadtak, arrébb, az öböl felé lejtő széles lapályon néhány rozzant sátor tarkállott a csillagok alatt.

15

Bán Mór: A hadak ura

– E falu lakói fél szemüket örökké a jéghegyek csúcsain nyugtatták, ahonnan időről időre vörös gályák bukkantak elő, hogy elsuhanva felettük visszaforduljanak Gadur felé.

4.

– Soha, soha ne menj a hegy közelébe! Soha…

– Barsan botladozva kerülgette az arcába csapó ágakat, mit sem törődve a bőrét felszakító kabuztüskékkel. Jó erőben volt, gyorsan átsiklott volna a meredek kaptatót szegélyező bokrok között, ha nem húzza vissza a görcsösen belekapaszkodó leány.

– Persze el nem engedte volna a világ minden kincséért sem. Még akkor sem, ha a nyakán erezi a nyomukban loholó salamárcsorda nyálfröccsenését.

– Magában fohászkodott az Öregistenhez, hogy a könnyű-léptű teremtés nehogy éppen most bukjon el az alattomosan tekergő szipolyindák szövevényében. De Agnata ügyesebbnek bizonyult, mintsem gondolta volna: fürge gazellaként szökellt át a veszedelmes csapdák fölött, inas lábai valósággal repítették az ifjú nomád nyomában.

– Barsan zihálva torpant meg egy, a dús lombok közül előbukkanó sziklafal mellett. Tekintete hátravillant: baljában megcsillant hosszú vadásztőre, miközben a háta mögé terelte alanyt.

– Hallod őket? – kérdezte nyugalmat erőltetve magára. Mert ha hasznos is a futás néhanap, azért mégiscsak szégyen, különösképp egy olyan keménykötésű alzán számára, aki gyakorta hangoztatja, hogy nem fél semmitől.

– Agnata engedelmesen hozzásimult. Szája szegletében kaján pír vöröslött, ahogy a fiú fülébe suttogta:

– Már hogy ne hallanám, mamlasz! Az én füleim élesebbek, mint a te tompa lapátjaid!

– Már Barsan nyelve hegyén volt a csípős válasz, amikor Agnata hirtelen megrezzent, s ijedten a fiú karjába mélyesztette körmeit.

– Itt vannak! Tényleg jönnek!

– Lombok suhogtak, ágak karistolódtak a tenyérnyi pikkelyekhez. A salamárok gond nélkül átcaplattak a kis vízmosáson, s megtalálták nyomaikat a felázott, puha talajon.

– Barsan halkan felnevetett, s kihasználva a pillanatot, még közelebb húzta magához a lányt. Agnata erőtlenül próbálta arrébb tolni az izmos alzánt, s tágra nyílt szemekkel fürkészte a sűrű bokrokat, amerről a rémisztő hangok közeledtek.

– Ne bomolj, ostoba! Fussunk innen!

16

Bán Mór: A hadak ura

– Barsan lassan mozdult, mint aki csak a játék kedvéért vesz részt ebben a bújócskában, de néhány lépés után – amikor maga is meghallotta a szaporán közeledő lábak neszét – ő is futásnak eredt.

– A csudába! Lehet, hogy ennek a boszorkának valóban jobb a hallása?

– Keresztülvágtak a sziklafalat övező facsoporton, de annak végében egy újabb sziklaperem állta útjukat. Csillagfényben botladoztak, kerülgetve a körcsgyökereket és a csúszós földben megbúvó vértarjag-földhányásokat.

A falu felé nem menekülhettek vissza, a salamárcsorda bekerítette őket. Átkozott, ravasz férgek!

– Egyetlen lehetőségük maradt…

– Felfelé.

– A hegy irányába, melynek ormán a távoli Hold táncoltatta hideg fényét.

Hosszú pillanatokig nem szóltak egymáshoz. Csak rohantak, ahogy a lábuk bírta.

Agnata sápadtan zihált a fiú mellett, időről időre hátrapillantott, nem maradoznak-e el végre az átkozott vadak a távolban.

– Tudta, ha utolérik, pillanatok alatt eltaposhatják őket, s akkor még szerencsésnek nevezhetik magukat, mert könnyű, és gyors haláluk lesz.

Márpedig egyiküknek sem akaródzott meghalni.

– Estebéd után szöktek ki a táborból, hogy néhány percet lopjanak szerelmüknek.

– Barsan éppen nem volt őrségben, az alzántábor öreg uzadja meg nem kérdezte, hová vezeti a szürke kancát. Látta, hogy az öböl felé ereszkednek a zsíros füvű

domboldalról, azt gondolhatta, futtatni viszi a lovat. Vagy éppen tőrvetést gyakorolna a sűrűben, ahol senki sem neveti ki ügyetlensége miatt. No igen, az alzántábor ifjai nem voltak éppen elnézőek egymás hibái iránt: aki a többinél ügyetlenebbnek bizonyult, azon gyakorta köszörülték nyelvüket. Márpedig Barsan kiváló íjász volt, a szablyát is elfogadhatóan forgatta, pontosan vetette a lándzsát, de torvetésben felülmúlta a legifjabb alzán is. Mi tagadás, lett volna mit gyakorolnia a sűrű jótékony függönye mögött.

– Az uzad szeme rávillant a tábor szélén, de aztán csak biccentett, hosszú vízipipájából vaskos, illatozó pöffeteget eregetve a csillagok felé. „Menjél” – ezt mondta a biccentés, és az ifjú nomádot nem kellett kétszer biztatni Lefelé a domboldalon komótosan haladt a szürke kanca mellett. Igyekezett oly öleseket lépkedni, ahogy az avatott harcosok, de csizmájának bőre még túlontúl frissen cserzett volt és kemény. Némely lépése kurtábbra sikerült a kelleténél.

– Lábbelijét a törzs legjobb szűcse szabta, a legdrágább bagadai bőrből. Átkozta is érte eleget. Fogadkozott, hogy kézre veszi még azt a szűcsöt, de amikorra jókora kerülővel az édesvizű patak mellé ért, elfeledte a kényelmetlen szorítást. Úgy inalt a büszkén nyargaló ló mellett, mintha mezítláb lett volna 17

Bán Mór: A hadak ura

– Agnata a forrásnál várta.

– Éppen hogy kicselezte a mosni induló, kíváncsi asszonyokat, amikor az alzán kipirult arccal elkapta a derekát.

– Gyors és forró csókot váltottak, aztán izgatottan felkaptattak a patak mentén a Bagolytalpra. Azonban éppen hogy befészkelték magukat a ritkán használt menedékházba, s a fiú oldani kezdte a lány bőrzekéjének szíjait, amikor meghallották a közelben cserkésző salamárcsorda morgását.

– Először jót nevettek. Lekushadtak a kalyiba aljába, a szénába, s átölelték egymást. Barsan ismerte jól a salamárt, tudta, hogy nem megy az semmiféle ház közelibe, amit emberkéz emelt.

– De a szürke kancáról, mit a ház elé, a fához kötött ki, megfeledkezett.

– Ahogy egymás testével incselkedtek, hirtelen a paripa rémült horkanása harsant odakintről. Boldog játékuknak egy csapásra vége szakadt.

– Barsan talpra szökkent.

– Fegyvere és lova volt minden kincse. Ha bármelyiket elveszíti, oda a becsülete is. Agnata nem is neheztelt rá, amiért felkapta szablyáját és tőrét, s az ajtóhoz rohant.

– Siess vissza! – kiáltott utána, miközben felkönyökölt a szénában. – Ne várjak itt sokáig!

– A fiú rámosolygott, aztán – még mindig bőrnadrágját ráncigálva – kitámolygott a kalyiba elé. Szitkozódva körbekémlelt, s beletelt néhány szempillantásba, mire rádöbbent, hogy a vaskos, dohos fatörzsről már csak a ló letépett kantárszára fityeg bánatosan.

– A szürkének nyoma sem volt.

– Hej, a kutyaszentségit! – Szablyáját villogtatva, derékban meghajolva toporgott körbe, a vadont kémlelve. – Hol vagy, beste? Nyomorult salamárja!

– Válaszul csak távolinak tűnő morgás érkezett, aztán paták halkuló dobogása.

– Barsan felegyenesedett, és sápadtan tapogatta meg a fatörzsön csüngő

kantárdarabot. Oda a lova! Oda a lova!

– A következő pillanatban halk sikoly hallatszott a Bagolytalp felől.

– Agnata sikolya.

– Az alzán megpördült, és minden erejét megfeszítve rontott be a menedékház vaskos ajtaján. Agnata már talpon volt, félmeztelenül, lányos mellét takargatva az egyik falhoz lapult. Minden ízében reszketett.

– Vele szemben, a kunyhó megbontott falán keresztül egy termetes, fekete tekintetű salamár igyekezett betuszkolni a pofáját. Jókora példány volt, könnyedén széttépte volna mindkettejüket.

– Barsan odaugrott, s a szablya egyetlen lendületes csapásával még nagyobb szájat vágott a vicsorgó vad pofájába. A salamár dühödten felüvöltött, de lendülete 18

Bán Mór: A hadak ura

nem tört meg: már csak azért sem, mert hátulról egy másik állat is gyüszködte a szűk résen át.

– Az alzán hátrált egy lépést. Egy csupasz szablyával bajosan állíthatott volna meg két-három megvadult salamárt. Megragadta hát Agnata kezét, s kirángatta a kalyiba ajtaján.

– Két oldalról máris nehéz salamárpaták dübörögtek feléjük. Barsan ösztönösen abba az irányba menekült, amerre a vadak nagy valószínűséggel nem merészkednek utánuk.

– Fel, a hegynek.

– Bokrokon, dús aljnövényzeten csörtettek keresztül ijedten. Összevissza kaszabolta őket a boglyaskarom meg a kabuztüske, de – úgy tűnt legalábbis –

lerázták fenemód dühödt üldözőiket.

– Tévedtek…

– A salamárcsorda tovább űzte őket, egyre feljebb és feljebb. Mintha valami megveszejtette volna az állatokat…

– Alig fertályórával később újra megpihentek a hegyoldal egy sötét, sűrű

szegletében. Nagyon magasan jártak már. Sohasem merészkedtek ennyire közel a hájas Holdhoz, mely mintha gúnyt akarna űzni szorult helyzetükből, csillogó, ezüst szőnyeget terített szét előttük az ösvényen.

– Zihálva támaszkodtak egy vaskos fatörzsnek, mert a kaptató, amin éppen felvergődtek, különösképpen meredeknek bizonyult.

– Nem szabadna… – nyögte izgatottan a lány nem szabadna tovább… feljebb mennünk! Hisz tudod!

– Barsan nem válaszolt. Nyugtalanul kémlelte az erdőt körös-körül. Egy pillanatra úgy tűnt, minden irányból patadobogást hall. Közeledő dobogást…

– Tudom! – sóhajtotta tanácstalanul. – De ha itt maradunk, elkapnak!

– Ahogy ott pihegtek, valami hirtelen lecsapott feléjük a fák magasából.

– A hétpoklok kapuira! – kiáltott rémülten Barsan. – Hát itt még vértarjag is tanyáz?

– Rohanni kezdtek tovább, felfelé, a hegy távoli csúcsa felé, melyet dús, fekete fák takartak…

– Amikor már azt hitték, hogy a meredek kaptatón biztonságos előnyt szereztek a vadak előtt, hátukat egy mohos sziklafalnak vetve pihentek meg újra. Egymásra mosolyodtak, csakhogy bátorítsák egymást

– Néhány perccel később, egy sűrű cserjésen keresztül törve megdöbbentő

látvány tárult a szemük elé.

– A Holdtenger…

19

Bán Mór: A hadak ura

– Végig, a sötét horizonton végtelen víztükör hullámzott Barsan levegő után kapkodva felpillantott a fölöttük magasló hegycsúcsra.

– Csapdába estek. Minden bizonnyal egy szűk hágón haladtak át, ezen az oldalon meredek sziklafal ereszkedett a Holdtengerbe. De a keskeny földsávról nem vezetett út tovább, csak a mélybe. Hátuk mögött pedig már hallani lehetett a salamárcsorda veszett dobogását.

– Barsan? – Agnata vékony hangjában most először esengett valódi rémület. –

Barsan? Most mi lesz?

– Az alzán nem válaszolt. Ajkai barbár káromlást küldtek az ég felé. Aztán izgatottan körbepillantott, hátha a keze ügyébe akad valami, amivel talán…

– Várj csak! – odalépett a meredély széléhez, és lepillantott.

– A Holdtenger fekete vize tajtékot vetett a sziklafal tövében. A víz nagyon…

nagyon mélyen volt…

– Azt mondják… – kezdte reszkető hangon Barsan – .. .azt mondják, hogy a part mentén, ahol a hegyi patakok belefutnak, nem halálos a víz érintése. Ha csak nagyon rövid ideig merülünk alá…

– Mit akarsz ezzel? – Agnata alig leplezett rémülettel lépett hátrébb a peremtől.

Közel állt a végső kétségbeeséshez, de a nomád lányokba nevelt tartás megóvta az összeomlástól.

– A salamárok már alig pár kőhajításnyira loholtak. A cserjés ágai vadul hajladoztak az elsuhanó, bozontos testektől.

– Ugranunk kell! – Barsan megragadta a lány karját, és magához szorította. –

Ugranunk kell, Agnata!

– Ennem!…

– Nincs más kiút!

– Mielőtt szerencsétlen bármit tehetett volna, Barsan átölelte reszkető testét, s a mélybe vetette magát.

– Együtt zuhantak az éjszakában, a kitáguló idő e hosszú pillanatából csak az elmosódott csillagok maradtak meg emlékezetükben. Aztán becsapódtak a vízbe, és mint súlyos kődarab, amit a hegy vet le magáról, süllyedtek, egyre csak süllyedtek a fénytelen, hideg mélységbe.

5.

– A gálya sokkal gyorsabban emelkedett a gerinccsatornában, mint ahogy az imént a katakombák szintjéig ereszkedett. Amikor kilebegett a kürtőből, a kiálló fém-

és kőtömböket kerülgetve, áthaladt a külső tárnákon, s lassan, méltóságteljesen beúszott a sólyacsamokba.

20

Bán Mór: A hadak ura

– Gayagh megbabonázva bámulta a kivájt sziklacsarnok tetejéről lecsüngő, kikötött gályákat. A szipolyindákkal sólyára vetett hajók, mint megannyi alvó denevér csüngték a magasból, vörös vitorláik ernyedten borították a lefelé meredező

acélárbocokat.

– A shadomul, aki fönt állt a hídon, pontosan tudta, hová tartanak: ő is hallotta Saut-Koth parancsát. Kivezette a gályát az előttük széttáruló belső kapun, és hagyta, hogy kisodródjanak az éjszaka fagyos levegőjébe. Elérték a felszínt, és az acéludvarok felett lebegtek tovább.

– A citadella oromzatán néhány zagutar őrködött. Hosszú, horgas botjaikra támaszkodva figyelték a vörös ködből előbukkanó hajótestet.

– A Gadur erődje fölött honoló éjszakából elő-előszikrázó csillagfényt nem láthatta a fogoly. Gayagh gondoskodott arról, hogy újra bekössék a szemét. Mégis megsejtette, hol van: a katedrális fölött süvítő metsző szél belekapott a hajába Keserűen elmosolyodott. Ismét a teremtett világ színén járt. Nem tehetett róla, ez újabb, ostoba reménykedéssel töltötte el.

– A talpa alatt óvatosan forduló gálya mozgásából arra következtetett, hogy távolodnak a belső szentély veszedelmes tömbjétől. Nem láthatta a szakrithbástya körüli, fekete vízzel telt csatornákat, s a peremük mentén siető, szürke köpenyes alakokat. Nem láthatta a citadella külső falához épült gályadokkokat sem, melyekben most is vagy tucatnyi hajótest lebegett.

– A lidérc grif elgondolkodva állt a fogoly mellett.

– Vad terveket szőtt a fejében. Sok szeme közül egynek sarkából jól láthatta a fogoly arcán elterülő reményteli mosolyt. S ez mindennél jobban bosszantotta.

– Ne hidd, hogy ezzel vége, ostoba! – förmedt rá.

– Úgy látom, van, amitől te jobban félsz, mint én tőled! – válaszolta a férfi, s igyekezett visszafojtani újabb mosolyát. – A halálon kívül nincs semmi, amivel fenyegethetnél, Gayagh. A haláltól pedig…. már rég nem tartok!

– Valóban? – A lidérc grif jó hangulata egy csapásra visszatért. – Valóban, barátom? Ó, ha sejtenéd, mennyi mindent tartogathatok még számodra a halálon kívül!

– Válaszul a fogoly csak vállat vont.

– És Gayagh ezúttal úgy döntött, jobb, ha a nyomorult saját szemével győződik meg arról, mi minden fenyegetheti a végső pusztuláson kívül.

– A gálya egyetlen intésére oldalra sodródott, a jéghideg gránit- és obszidiántomyok felé, majd átsiklott a csipkézett falú gathbástya fölött. Alattuk hihetetlen messzeségben ott tátongott Gadur hét acélkanyonjának egyike. A fogoly gyomra megremegett, ahogy a hajótest alatti légüres tér meglibbentette a szerkezetet.

21

Bán Mór: A hadak ura

– Süllyedtek a medence acélszürke pereme felé; a gálya eresztékei fáradtan nyögtek a megerőltető irányváltozástól.

– Vegyétek le róla! – rendelkezett gúnyosan a lidérc grif a háttérben mozdulatlanul álló fekete árnyaknak. A következő pillanatban a szemét takaró kötés lehullott a férfi arcáról.

– Bizonyos vagyok abban – mondta türelmesen Gayagh –, hogy soha, de SOHA többé nem merészelsz ellentmondani Gadur akaratának! Jól nézz szét, nyomorult, és lásd a jövőt!

– A férfi megszédült. A sötétséget, ami körülvette, csak a magasan szikrázó csillagok, s a Holdnász éjjelére kövérre hízott ezüsthold fénye oszlatta valamelyest.

Ám a jeges éjszaka így is fenyegető, végtelen kupolaként nehezedett rá, s borította be köpenyével a kiterjedt acélteknőt.

– Láss, és reszkess! – sziszegte a lidérc grif, s leplezetlen élvezettel figyelte, amint a fogoly döbbenten térdre rogy lábai előtt, s reményétől megfosztva vedli le magáról büszkesége utolsó cafatait. Egy pillanatig bámulta csak meredten az acélmedencét, aztán lehunyta szemét.

– Ezt nem… – nyögte iszonyodva. – Ezt nem tehetitek…

– Ó! – Gayagh már fekete karmait vizsgálgatta. – Ó, dehogynem!

– Hirtelen kinyújtotta csontszerű karját, s karmával felpöckölte a fogoly lehanyatló fejét.

– Nézd csak! Nézd! Úgyis régóta vágytál Gadur titkaira! Hát most láthatod az egyiket!

– A fogoly nem törődött az éles karmokkal. Feje erőtlenül hanyatlott mellkasára, s többé nem tudta visszatartani könnyeit.

– A sós cseppek nyakán keveredtek kiserkent vérével. Gayagh elégedetten szemlélte pár pillanatig, aztán hosszú, barázdált nyelvével lenyalta a karmain vöröslő

foltot.

– Jól van! – csettintett halkan. – Azt hiszem, mára eleget láttál!

– A gálya meglódult, és ismét emelkedni kezdett, hogy visszatérjen a belső

szentély szürke tömbjéhez.

– A fogoly fülében ezer és ezer kétségbeesett segélykiáltás visszhangzott.

6.

– Barsan tért előbb eszméletére.

– Kinyitotta szemét. Mintha ezer és ezer aprófogú rágóhal marcangolta volna húsát. A víz mart, égetett!

22

Bán Mór: A hadak ura

– Kapálózni kezdett, mert alig látott valamit maga körül. Csak homályos árnyak, valami elsuhanó sziklafal, s odafönn, elérhetetlenül magasan, a csillagok pisla fénye…

– Vége… – futott át agyán a gondolat.

– Soha többé nem találják meg a testüket, talán azt hiszik, megszöktek együtt.

– Valami megrántotta a karját. Az alzán csak most döbbent rá, hogy Agnata görcsösen belécsimpaszkodik, de már nincsen eszméleténél. Tágra meredt, élettelen szemekkel bámul a semmibe.

– Megrázta a lányt. Hiába.

– Tüdejét izzó fájdalom facsarta, gyűrte rongylabda méretűre.

– Megfulladunk! – gondolta. Menten megfulladunk!

– Még mindig süllyedtek tovább: a savas tengervíz egyre elviselhetetlenebb fájdalommal marta izmait, csípte szemét. Jó, hogy Agnata nincsen magánál, gondolta a fiú, jobb így átcsúszni a halálba!

– Be akarta csukni a szemét, hogy várja az elkerülhetetlen pillanatot, amikor az ösztön vagy a végkimerültség arra kényszeríti, hogy kinyissa száját, s akkor egész testét elönti a maró, fekete fájdalom.

– De ekkor megpillantott valamit a sziklafalban.

– Egy járatot.

– Eszelősen kapálózni kezdett, hogy még elkapja a járat szájának szélét.

– Egy víz alatti barlang?

– Érezte: agyára lassan, de biztosan vörös köd telepszik. A levegő hiánya végez vele. Agnata!

– Egy váratlan, jeges áramlat besodorta mindkettejüket a járatba. Itt aztán igazi sötétség vette körül őket. De valahol fenn…

– Néhány pillanatnyi ernyedt tétlenség után úszni kezdett tovább, felfelé a járatban, magával vonszolva Agnata testét Érezte, hogy felfelé görbül a barlangszáj, hasát és térdét véresre horzsolták az éles kövek.

– Ott igen…

– Hirtelen egy sötét cseppkőcsarnokban bukkantak elő. Zihálva levegő után kapkodott, s félig kábán a megerőltetéstől, kivonszolta a partra Agnatát.

– Odakünn vaksötétség vette körül őket.

– De legalább a fulladástól megmenekülték! Néhány pillanattal később Barsan is ájultan rogyott a lány mellé.

7.

23

Bán Mór: A hadak ura

– Órákkal később nyitotta ki a szemét Felszisszent, ahogy moccant volna. Válla és egyik lába tiltakozott az észveszejtő fájdalom ellen. Jól van, jól van!

– Ideje kicsit összeszedni magam, gondolta, és sebesen kitaszította tudatából a fájdalom erősödő hullámait Alany.

– Megszorította a kezet, ami még mindig belé csimpaszkodott.

– Meleg. Tehát még él, csak eszméletlen.

– Látni nem láthatta, de kinyújtózva megérintette Agnata testét maga mellett.

Ahogy hallgatózott, megütötte fülét a lány egyenletes, ütemes lélegzése.

– Nemsokára magához tér, nyugtázta örömmel.

– Hová kerülhettünk?

– Körbeszaglászott, tekintetét belefúrta a szirupos, fekete masszába.

– Valami dohos, sötét barlangba. A víz alatti járat ide vezetett.

– Barsan nyugalmat erőltetett magára, s lelki szemei előtt visszapergette az eseményeket, mióta csak elmenekültek a Bagolytalp biztonságosnak hitt szénaágyából, s felfelé rohantak a tiltott hegy oldalán.

– A meredély, a nyomukban loholó salamárcsorda… a zuhanás. . a víz, a töméntelen, maró víz…

– Barsan?…

– Itt vagyok! – kapta fel a fejét. – Nincs semmi baj, Agnata!

– Mi történt?

– Valami barlangba jutottunk. Nem látok semmit.

– A lány lassan feltápászkodott, de közben fájdalmasan felszisszent.

– A lábam! Azt hiszem, eltört a lábam, Barsan!

– Támaszkodj rám! – A fiú nehézkesen felsegítette a hideg szikláról. –

Keresnünk kell valami kijáratot!

– Barlang a víz alatt? – nyögte Agnata.

– Úgy tűnik…

– Van kovaköved?

– Barsan néhány pillanatnyi hallgatás után ismerte el, hogy nincs. Az éppen nincs.

– Magabiztosan egy csókot lehelt a lány izzadó homlokára, és minden erejét összeszedve elindult befelé, a barlang sötéten meredező szájába, magához szorítva a fél lábon bicegő Agnatát.

– Nyálkás sziklafal mentén tapogatóztak előre, kínos lassúsággal. Fénynek sehol, még csak egy szikrája sem… Hideg fuvallat…

– Barsan elvigyorodott, szája megremegett a váratlan örömtől.

– Valahol a közelben van egy kijárat – suttogta. – Bírd még ki egy kicsit, Agnata!

– Ez nem fuvallat! – suttogta a lány.

24

Bán Mór: A hadak ura

– A „fuvallat' erősödött, de most mintha más irányból jött volna.

– Halk morajt hallottak maguk mögül. Ereikben megfagyott a vér.

– Ez nem salamár volt…

– Valami követte őket a barlangban.

– Barsan – miközben tovább vonszolta Agnata tehetetlen, fáradt testét, válla fölött hátrapillantott. Látni akarta azt az alaktalan, sötétből kibontakozó testet, amely hihetetlenül gyorsan szelte át mögötte a levegőt. Csak egy szempillantásra…

– És a verem mélyén felizzó vöröses, hatalmas szemeket látott, szemeket, melyek éhesen követték minden mozdulatukat

– Mi az? – kérdezte nyöszörögve Agnata.

– Semmi… Valami állat – suttogta a lány fülébe, s megpróbálta szaporázni lépteit, de érezte, egyre kevesebb ereje marad. A zuhanás következtében valószínűleg eltört egy-két bordája – Nemsokára kiérünk, Agnata! Bírd még ki egy kicsit!

– A moraj erősödött a hátuk mögött, s valami elsuhant a fejük felett. Mintha puha csáp lett volna. Legalábbis Barsan agyában ez a képzet támadt, ahogy felsebzett kézzel tapogatta maga mellett a sziklafalat, valami erősödő fény irányában.

– Itt van mögöttünk! – sikoltotta hirtelen a lány, mert úgy érezte, valami megérintette az arcát. Az alzán nehézkesen a levegőbe kaszált szabad karjával. Halk vihogást hallott.

– Aztán elbotlott egy érdes kőben, csaknem a földre ejtve a lány meggyötört testét.

– A felizzó állatszemek már mellette vöröslöttek, a barlang dohos levegőjét pedig dögletes bűz töltötte meg körülöttük. Barsan már majdnem elérte a következő

falszakaszt, amikor az a valami megragadta Agnata lábát, és egyetlen heves rántással visszahúzta a mélybe. Barsan felkiáltott, dühösen hátradöfött, s bele is szúrt valamibe. Csak az utolsó pillanatban futott át az agyán, hogy könnyen megsebezheti a lányt is. Elhajította a szablyát, és kétségbeesetten kinyúlt, hogy megragadja a lány kezét. De éppen csak elkapta Agnata balját, az a valami máris visszarántotta, s eltűnt vele a mélyben.

– Barsan elengedte a sziklát, amibe kapaszkodott, s hagyta, hogy visszazuhanjon.

– Egyik cseppkőről a másikra bukdácsolt, a talaj minduntalan kicsúszott a lába alól.

– Agnata! – kiáltotta, s hangját ezerszeresen verte vissza a járat. – Agnata!

Agnata! Agnata!…

– Rohanni kezdett, de későn ébredt rá, hogy rossz irányba tart. Belezuhant a jeges vízbe. A járat…

– Az ár-apály sodrás most éppen kifelé szivattyúzta a vizet a járatból.

25

Bán Mór: A hadak ura

– Hiába próbált megkapaszkodni a köves fenékben, az áramlat magával ragadta, végigszáguldott vele visszafelé a barlangszájon át, s kiköpte, a Holdtenger fekete medrébe.

– Agnata! – A fiú agyában segélykiáltások harsantak. Különös, makacs erők keltek életre lelkében. Valami azt súgta, küzdenie kell, ha segíteni akar a lányon.

– Úszni kezdett hát, öles tempókkal törve a felszín felé. Élnie kell! Élni! Élni!

Élni!

– A magasban már látta a holdfényt táncolni a hullámzó víztükrön.

– Mindjárt… mindjárt…

– Amikor az ár nekicsapta a sziklafalnak, aztán feldobta a levegőbe, mint valami puha fadarabot, már tudta, hogy túléli. Akárhány csontja is törik, de túléli.

– Csaknem önkívületi állapotban mászott ki a partra, s kapaszkodott fel a meredek sziklafalra.

– Napokba fog telni, míg átverekszem magam a hegyen, gondolta vacogva, amikor már valamelyest összeszedte magát Visszapillantott a lent dühöngő savas habokra. Visszajövök! – ígérte suttogva, alig hallhatóan a tengernek. Visszajövök még!

8.

– Hórihorgas emberalak bontakozott ki a hágó bokrai közül. Barsan felemelte fejét. Már érezte a vízipipa nehéz illatát. Nyílvesszők suhantak el mellette, aztán meghallotta Agnata apjának dühös mormogását is. A vén uzad válaszolt valamit, de hogy mit, azt nem lehetett hallani. Léptek toccsantak valami vízzel teli mélyedésben, majd újra íjak húrja zizzent.

– A háta mögött minden mozdulatlanná mereveden, aztán ahogy újabb nyílvesszők suhantak el az ifjú mellett, megelevenedett a cserjés.

– Beste salamárja! – hallotta az uzad káromkodását. Aztán Barsan előtt elsötétült a világ,

– Vigyetek… Vigyetek a Hadak Urához!… – suttogta önkívületben. – Van ott lent… a mélyben… egy…

– Nemsokára izmos, segítő karok nyúltak le érte a fűbe.

9.

– Az ősi romváros csak látszólag volt kihalt. A dúsan burjánzó növényzetben menedéket kereső vadak messziről megérezték a közeledő veszedelmet. A Hold túlcsorduló fénye rémülten menekülő apró állatok testét világította meg, amint a 26

Bán Mór: A hadak ura

patakok mentén inaltak, keresztül az ingoványon, a pisla kísértetfényt árasztó lápvirágok közt, csakhogy minél messzebb kerüljenek a rettenetes morajlás forrásától.

– Mögöttük megannyi fekete árnyék osont a kihalt kőtengerben, lépésről lépésre közelítve meg a templom üszkös falait.

– Bekerítették már az egész halott várost, egyeden teremtmény sem csúszhatott át gyűrűjükön anélkül, hogy ne tudtak volna róla.

– Az egyre szűkülő kör középpontjában, a boltíves hajtások alatt gyülekeztek áldozataik. Kezükben kardok csillantak a Hold sápadt fényében: felkészültek a támadásra, tudván tudva, hogy csapdába estek…

– Zolta dühösen torpant meg a kőoszlopok között. Izzó tekintettel pillantott körbe.

– Az ősi árkádok alatt árnyak suhantak közelebb, a mindent benövő, haragoszöld ágak között idegen acélfegyvereken csillant a holdfény.

– Túlságosan sokan vannak! – suttogta Zolta a mellé felzárkózó hercegnőnek és Ugrinnak. – Csak árnyakat látok… árnyakat mindenütt!

– Felice, aki Tobát védve rohant utánuk a kriptától, elismerően pillantott a delebátira. Lám, lám! Egyetlen szempillantás alatt vad harcos vált belőle! Ez jó.

Annál nagyobb csalódással vette tudomásul, hogy Hóra kipirult arccal veti hátát Zoltáénak, miközben kezébe kapta kimunkált dunavai pengéjét.

– Fedeznünk kell egymást! – kiáltotta a hercegnő. Mindannyian kiértek a templom belsejéből. Ráge és a kicsi Deö egy oszlop mögé húzódtak, feszülten figyelve, hogyan mérik fel a terepet a többiek. A nomád, akit Ayzaz a Kard Hordozójának nevezett, valamint a másik Hor-pap kivont tőrrel osontak a nyomukban, s a hercegnő kiáltására késlekedés nélkül felzárkóztak a kicsiny csapathoz.

– Csend ereszkedett Fehértorony romjaira.

– Néhány hosszú pillanatra még a vadon neszei is elhaltak, s csak a Holdtenger távoli morajlása hallatszott.

– Aztán a fák és a kísértetházak közt megbúvó árnyak lerázták magukról a holdfény hálóját, és megindultak feléjük.

– Zolta nyugalmat erőltetett magára. A támadók minden irányból közeledtek, egyre szűkebbre vonva a kört.

– Nem fog menni! – suttogta Ayzaz, aki alig állt már a lábán: a templom egyik oszlopának támaszkodott, s leverten figyelte a közeledőket. – Innen nincs kiút!

– Lennie kell! – Szaif villant Zolta kezében. A delebáti készen állt a harcra.

Lázasan pergő gondolataiban azonban csak egy vaktában végrehajtott kitörés lehetősége körvonalazódott.

27

Bán Mór: A hadak ura

– Talán van is. A partnál néhány barátunk várakozik! – Ráge reménykedve pillantott az őket Holdtengertől elválasztó erdősáv felé. – Nem messze horgonyoznak, ha sikerülne áttömünk közöttük, akkor esetleg…

– Tehát arra! – mutatott Ilora a tenger irányába. – Milyen messze vannak?

– Fél mérföldre… Talán valamivel többre! Zolta hátrafordult a többiek felé.

– Abban az irányban próbálunk kitörni. Felkészültetek? Mielőtt válaszolhattak volna, kísérteties üvöltés harsant.

– Az árnyak rájuk rontottak.

– Nyüzsgő felhőként rajzottak körül őket, hosszú acéldárdáikkal valósággal felnyársalva az egy tömbbe tömörült csapatot.

– Az egész néhány percig tartott…

– A kicsi Deö rémülten felsikoltott, de Ráge magához húzta, s a falak mentén rohanni kezdett vele az egyik közeli építmény irányába. Csak néhányan vetették utánuk magukat. A sötét raj nagy része Zoltát és a mellette viaskodókat vette célba.

– Acél csilingelt az éjszakában, ahogy a harcosok megpróbálták hárítani a dárdák döfését. Fém siklott fémen, dühödt kiáltások harsantak a csillagok felé.

– A delebáti, s a hátának feszülő Ilora derekasan osztogatták csapásaikat: a feléjük irányuló dárdák meg sem sebezték őket. Ugrinnak és Felicének nem volt ilyen szerencséje. Szinte az első döfések könnyebb sebeket szakítottak bőrükön. Mégsem lankadtak, ádáz dühük megsokszorozta erejüket.

– Zolta két csapás között megpróbálta felmérni támadóikat. Szürke és fekete köpenyt viseltek, hasonlatosan Ayzaz és Apshar viseletéhez. A delebáti csak sötét, villámgyorsan mozgó körvonalukat látta, miközben igyekezett megakasztani döféseik útját. Ahogy azonban hátráltak, szeme sarkából megpillantott egy hatalmas lovast, nem messze a templomtól, egy leomlott kupola romjai közelében.

– Csak egy pillanatra látta, s abban sem volt biztos, hogy nem káprázott-e a szeme, de meg mert volna esküdni, hogy…

– Gotecha! – sziszegte maga elé. Valaki felsikoltott a közelben.

Felice rohant el mellettük, kétségbeesetten, fekete haja lepelként lebegett feje körül.

– Két árnyalak toppant elé, de a ruád lendületes csapásai hamar megtisztítottak az utat. Zolta követte a szeme sarkából, s úgy látta, mintha egy gyermek szaladna egy közeli torony felé. Toba nyomában két-három árnyalak suhant, s úgy tűnt, pillanatokon belül utolérik. Utánuk rohant volna, de valami hideget érzett a vállában.

– Meglepetten hátrafordult, s egy vicsorgó arcot látott közvetlenül maga mögött.

– VIGYÁZZ! – kiáltotta Ilora, s a delebáti csak most döbbent rá, hogy a hang már pillanatok óta ott dübörög a dobhártyáján.

28

Bán Mór: A hadak ura

– Elég volt egy szemvillanás, hogy elszakadt a hercegnőtől, máris befészkelték magukat a résbe. De…

– A vicsorgó arcon undorító fintor futott át, s Zolta döbbenten látta, hogy a Kard Hordozója tornyosul fölé.

– VIGYÁZZ!!!! – A kiáltás a valóságban már elhalt, de a delebáti agyában egyre hangosabban dübörgött. – VIGYÁZZ!!!

– Révetegen a vállához nyúlt, és egy hosszú tőr markolatát érintette meg. A penge mélyen a húsába szaladt.

– A ruád, aki már-már elérte a Tobát üldöző árnyakat, hirtelen megtorpant, s gondolkodás nélkül visszafordult. Néhány szökelléssel a küzdők csoportjánál termett, s gyilkos indulattal szabdalt szét két árnyat, akik Apshar felé törtettek, de aztán megtorpantak. Csak így jutott közelebb a delebátihoz, és a tőrt lassan kihúzó nomádhoz.

– Ilora ebben a pillanatban vette észre, hogy mi történt. A látvány olyannyira megdöbbentette, hogy megfeledkezett a védekezésről. Ha Ugrin nem figyel, halálos döfés éri. Furtorony ifjú ura azonban nagyon is eszénél volt: oldalt penderült, és lesújtott a rohamozó árnyakra. Még arra is maradt ereje, hogy hátrataszítson néhány másik támadót.

– A tőr… fájdalom… fájdalom…

– A delebáti féltérdre rogyott, s minden erejét összeszedve felemelte fejét, hogy lássa a fölibe tornyosuló nomádot.

– Éppen egy vonalba került a Kard markolatával…

– Isten Kardja ott lebegett, alig karnyújtásnyira tőle…

– Elvette… elragadta tőlem… – villant át a kétségbeesett gondolat Zolta agyán.

– A nomád tekintetében vad fény gyúlt, ahogy újra felemelte tőrét, hogy végezzen áldozatával. Ebben a pillanatban azonban két penge keresztezte a fegyver útját: a tőr fémesen csattant a kardok lapján. A Kard Hordozója felhördült, s dühödt pillantást vetett a két nőre. Aztán ádáz kiáltással vetette magát rájuk.

– Ilora hátrazuhant a lökéstől, s elterült a holdfénytől csillogó, poros földön.

– Felice azonban két kézzel támasztotta kardot tartó kezét, s ha remegve is, de megtartotta a nekifeszülő tőrt. Ennyi, csak ennyi idő kellett, hogy Zolta megrázza a fejét, s a fájdalmat feledve ismét talpra állhasson. Valahonnan a háta mögül mintha Ayzaz kiáltását hallotta volna, aztán Morfajet sipákolását, de aztán mindent elnyomott a fémek fülsiketítő sikolya, amint közvetlenül a feje mellett akaszkodtak össze.

– A tör… fájdalom… kétségbeesés… fájdalom…

– Az acélkeresztet a támadó tőre és Felice kardja alkotta. S e kereszt egy pillanatra vészterhes árnyékot vetett a delebáti arcára.

29

Bán Mór: A hadak ura

– A Zolta agyát elöntő düh elég erőt adott neki ahhoz, hogy újra megmarkolva szaifját, lendületből vágja szét a keresztet.

– A nomád idegen világok nyelvén szitkozódott, de mielőtt újra támadásba lendült volna, váratlanul segítségére sietett egy másik árnyék.

– Ezúttal Ilora volt résen, s az utolsó pillanatban megakadályozta, hogy a Hor-pap, aki Apsharnak nevezte magát, hátulról keresztüldöfje a delebátit. Még fektében elhajította kardját, mely – ha nem is túlságosan erősen –, de az orgyilkos oldalába fúródott.

– Aztán minden, de minden összekavarodott.

– Az árnyak újabb, sűrű felhőkben rontottak rájuk, acéldárdáik veszettül villogtak az éjszakában. A halál immár áttörhetetlen gyűrűbe vonta őket…

– Minden erejüket össze kellett szedni, hogy e veszedelmes pillanatban ne essenek a roham áldozatává. Cséphadaróként forgatták kardjaikat, s néhány percig azt sem tudták, ki ellenség, s ki barát. Az ellenük fordult két alak ott vagdalkozott soraikon belül, orvcsapásokat osztogatva rájuk.

– Vér fröccsent a csapások nyomán, az éjszakába jajkiáltások harsantak. Aztán hirtelen, a harc pillanatnyi szünetében rés támadt Zoltáék előtt, egyenes utat biztosítva a romokat ölelő erdő felé.

– Rohantak hát, lekaszabolva a feléjük vágtató árnyakat.

– Zolta, aki megpróbálta a többiek útját fedezni, úgy látta, mintha Ilora és Ugrin ziháltak volna el mellette.

– Oldalról újabb támadóraj közeledett.

– Ők viszont egyre fáradtabban védekeztek. Csapásaik ereje minden perccel gyengült, reflexeik lassulni kezdtek. Csapatuk, minden igyekezetük ellenére, néhány lépés után felbomlott.

– Felice úgy látta, hogy néhányan az egyik oldalsó ösvényt veszik célba, míg a többiek egy látszólag rövidebb csapáson rohannak tovább az erdő felé. Az árnyak nem haboztak: Zolta után vetették magukat.

– Alig rohantak vagy harminc ölnyit az erdő felé, amikor a menekülők útját újabb árnyak állták el. De ez csak a kisebbik veszedelem volt.

– Mert a mögöttük hullámzó sűrű erdőből, mint veszett héják a prédára, suhanó szellemek csaptak le. Alaktalan, torz madárszörnyek hasították a levegőt, s mire Zolta és a többiek észrevették őket, azok máris irgalmatlan sebességgel húztak el a fejük felett.

– Suhanás. Sziszegés…

– A Hold fénye megcsillant a kétoldalt előremeredő, hosszú acélsarlókon.

– Ördögtalpak! – kiáltott rémülten Ugrin, s a térdre rántotta a hercegnőt.

30

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta tanácstalanul forgolódott, mert ellenfeleik kicsusszantak szaifja hatósugarából. Néhány pillanatra még a támadó árnyak is tanácsosabbnak vélték visszavonulni a sötétben lecsapó szörnyek útjából.

– Kaszásszekerek! – villant át a delebáti agyán. Amit a dunavaiak ördögtalpnak neveznek, az csakis a kaszásszekér lehet!

– Nem látta körvonalaikat a sötétben, csak sejtette a fekete acélkaréj alakját, mely mögött, mint láthatatlan paripák oldalhevederén, két-két Hor-pap állt, s irányította a hangtalanul suhanó járművet. A szekér két oldalára hosszú, befelé görbülő

acélpengéket erősítettek, melyek vajként szelték át a szerkezet mellett elsuhanó élőlények koponyáit, szabták ketté testüket.

– Ördögtalpak! – visszhangozta Agulai is, meg sem próbálva megállásra kényszeríteni őket. Zolta kétségbeesetten kereste a távolban a többieket, de csak elmosódó körvonalakat látott: a tusakodás által felvert por sejtelmes párába vonta társait és ellenfeleit egyaránt.

– A sziszegés hirtelen felerősödött, ahogy az ördögtalpak – visszafordulva a templom romjaitól – újból lecsapni készültek.

– Jól van! Gyertek! – morogta dühösen Zolta, és felegyenesedett. Szaifját két kézre fogva várta a támadást, felkészülve arra is, hogy bármely pillanatban megint a földre vesse magát.

– Az ördögtalpak átszelték a teret, s ijesztő suhanással lecsaptak.

– A delebáti csak most döbbent rá, hogy a Hor-papok nem szerkezeteket, hanem acélszín szárnyakon suhanó élőlényeket lovagolnak meg. De nem volt ideje szemügyre venni őket; elrántotta fejét a legelöl száguldó ördögtalp kaszája elől, ám a penge így is mélyen belemetszett bal vállába. Nem foglalkozott a sebbel. Reflexei jól működtek, tökéletesen kiszámították a gyors és pontos csapás irányát. Mindössze arra maradt ideje, hogy erejét egyetlen pontra koncentrálva lecsapjon az ördögtalp elsuhanó hátsó villájára.

– Szaifja aranyló szikrákat hányt az éjszakába, ahol az acéllapnak csapódott: elemi erő lökte vissza az elsuhanó lényről, megint meghempergetve a porban.

– Az ördögtalpak elszisszentek fölöttük. Valahonnan a közvetlen közelből valaki élesen felkiáltott fájdalmában, ahogy az egyik kasza feltépte húsát.

– Vajon barát volt, vagy ellenség?

– Zolta feltápászkodott, s Morfajet rémült ábrázatát pillantotta meg közvetlenül maga mellett. A kalmár nem szólt semmit, sápadtan igyekezett távolabb húzódni a fák irányába. A delebáti már hallotta is az újra támadni készülő acélszárnyú lények alattomos sziszegését a sötétben.

– Hasra! – parancsolt rájuk ekkor egy ismerős hang. Zolta gondolkodás nélkül engedelmeskedett.

31

Bán Mór: A hadak ura

– A renegát nyurga alakja hirtelen kiemelkedett a porfelhőből. Nyugodtan szembefordult a felé száguldó ördögtalpakkal, s köpenye alól előhúzott egy fegyverszerű kampót.

– A sötétben vörös szemek izzottak fel a szárnyas teremtményeket meglovagolok csuklyái alól, ahogy a támadók ráismertek egykori társukra.

– Állatszerű hangok hasítottak az éjszakába, majd a héják újra lecsaptak.

– Ayzaz! – kiáltotta Zolta, mert szeme elől hirtelen eltűnt a Hor-pap.

– Az ördögtalpak sziszegve távolodtak, s mögöttük, az örvénylő porförgetegben egy magatehetetlen test omlott lassan a földre azon a helyen, ahol a kaszák az előbb összevillantak egy pillanatra.

– Ayzaz! – A delebáti üvöltésére gúnyos hangok feleltek a közelből, majd léptek dobogása közeledett ismét feléjük.

– Gyerünk, amíg nem késő! – ragadta meg valaki Zolta karját, s magával rántotta az erdő felé vezető csapáson. Néhány árnyalak toppant eléjük, de Zolta és Ugrin dühödt kardcsapásokkal tisztították meg az utat. Ügyesen hárították a rájuk záporozó ütéseket, ám csak az utolsó pillanatban figyeltek fel arra, hogy közvetlenül mellettük ismét felbukkant a nomád, s a Hor-pap, ki Apsharnak nevezte magát.

– Felice ugrott közéjük, s hogy Zoltához férjen, durván, a hajánál rántotta félre llorát. A hercegnő felsikoltott, de ezt most Agulaion kívül senki sem vette észre. Míg a ruád veszett bestiaként sodorta el a delebáti mellől az egyik merénylőt, Zolta és az ifjú lovag megtisztították az ösvényt az erdőig, és levágták az Ilora közelébe sündörgő árnyakat.

– A delebáti felpillantott, hogy kirázza szeméből az izzadság- és vércseppeket.

– Mögöttük fehéren vibrált a romtemplom fala, kísérteties hátteret adva az öldöklő küzdelemnek. Amott a hatalmas lovas állt, továbbra is mozdulatlanul, vaskesztyűs kezében egy fekete pallost szorongatva A közöttük lévő teret azonban ismét az ördögtalpak suhanó árnyalakjai töltötték ki.

– Még néhány pillanat, és megint lecsapnak…

– A menekülők azonban elérték az erdőt, igaz, csak négyen maradtak egy csoportban. A többieket elsodorta a zűrzavar, s eltűntek a többi ösvény valamelyikén.

– E pillanatban szabad volt az út előttük.

– Zolta remélte, nagyon remélte, hogy a suhanó lények nem tudnak utánuk hatolni a fák közé, s titkon abban is bízott, hogy a renegát Hor-pap nem kapott halálos sebet, és valahogy követni fogja őket.

– Egy perccel később azonban nyilvánvalóvá vált, hogy nem menekülhetnek meg mindannyian.

32

Bán Mór: A hadak ura

– A fák közt két oldalról árnyak rontottak rájuk, de oly sokan, hogy nem tudták átverekedni magukat a falukon. Zolta megragadta Ilora kezét, s elrántotta a lányt az ellenfelek gyűrűjéből.

– Fuss! Megpróbáljuk feltartóztatni őket! Próbálj eljutni a Holdtengerig! Indulj már!

– A lány nekiiramodott a rengetegnek, lobogó, vörös haja beleveszett a sötétségbe. Felice igyekezett a delebáti mellé sodródni, de az rákiáltott:

– Menj, vigyázz rá! Ha sikerül átjutnunk, találkozunk Őrtüzek Lángjában! Menj!

– A ruád bestia dühösen rávillantotta tekintetét, de be kellett látnia, hogy ha együtt maradnak, valóban nincs esélyük. Megpörgette kezében samsírját, aztán eltűnt a fák között.

– Ketten maradtak: a ziháló lovag és a delebáti.

– Tekintetük találkozott, Zolta még egy biztató mosolyt is megeresztett felé, aztán gyorsan mindketten maguk elé emelték fegyvereiket. Nem sok idejük maradt, hogy fedezzék a két nő menekülését, a vadonból máris dühödt, fekete csuhás szellemalakok rontottak rájuk, valahol a fejük felett pedig az ördögtalpak suhanása jelezte, hogy a támadók áthatoltak a fák vonalán.

– Zolta lemondóan hajtotta le fejét a halál, lám maga jött el értük!

10.

– Az elkeseredett küzdelem csak néhány percig tartott. Az a kis idő azonban a menekülést jelentette a másik kettő számára: a vadon összezárult mögöttük, s üldözőik hamar elveszítették nyomukat.

– Annál nagyobb dühvel vetették magukat a két harcosra. Zolta és Ugrin néhány veszedelmes csapást elkerülve jobbnak látták menekülőre fogni a dolgot.

– A magasból minduntalan elősuhanó, gyilkos szerkezetek egy szélesedő, mohával benőtt csapáson a Fekete Vérterdőbe terelték őket. Zihálva futottak, időnként egy-egy oldalvágással akasztva meg a fák mögül előbukkanó Hor-papok csapásait. Közben egyre inkább az az érzésük támadt, mintha szándékosan engedték volna őket egyre mélyebben az erdőbe hatolni.

– Aztán – amikor már egyáltalán nem számítottak rá – hirtelen kitisztult előttük az ösvény. Csak két-három ördögtalp közeledő sziszegése jelezte, hogy a 33

Bán Mór: A hadak ura

nyomukban vannak. Egymásra pillantottak, és lélekszakadva rohantak tovább a mohás csapáson.

– Földnyílásokon ugrottak át, göcsörtös ágak tekergő csápjai elől tértek ki.

Néhány öllel arrébb újabb sötét hasadék állta útjukat.

– Amikor elugrattak, a túlsó part könnyedén elérhetőnek tűnt. Ám a mélyből gonosz hörgés szakadt fel. Nem érték el a túlsó partot.

– A föld megmozdult, a hasadék villámgyorsan kiszélesedett, gyomrából tekergő

árnyak burjánztak fel. Ők pedig tehetetlenül belezuhantak a dögletes bűzt árasztó verembe. Az erdő nyugtalan csendjét kétségbeesett sikolyok, majd egy mindent elnyomó, förtelmes böffenés rázta fel.

– A hasadék egy csapásra eltűnt, de a következő pillanatban megrázkódott az egész környék. Hogy aztán lassan, nagyon lassan irdatlan szörnyeteg hullámozzon fel a földből: csillogó, barázdált hátáról játékszerként potyogtak le az óriásfák, a föld özönvízként pergett sikamlós bőréről. A felszín reszketett, csikorgott és morgott, tehetetlenül nyögött a mélyéből felfurakvó teremtménytől.

– Végre odafönn volt: a láncok, melyekkel a levitátorok a sziklákhoz rögzítették, megfeszültek a levegőben. A sötétség falán áthatolva néhány ördögtalp suhant el a cetféreg vergődő teste fölött, mely hideg kékségben úszott a hold fényében, mint egy csupasz, halott hegy.

11.

– Valaha, amikor az Adrion-parti kereskedővárosok virágzásnak indultak, híre ment Fumban, hogy új, rettenetes szörnyetegek garázdálkodnak a tenger habjaiban.

– Bulbace con Juriő, a hajós, aki nemcsak a Cape Otrantusig ismert minden vizet, de bejárta a Belső-tenger, avagy ahogy a régi, kopottas feliratok alapján nevezték, a Mare Nostrum minden zegét-zugát, azt állította, hogy e förtelmes állatok az Egek Szikláin túlról, a nagy, szürke óceánról úsztak be a szoroson át. Mivel az Egek Szikláin túl nem merészkedett senki, szavainak hitelt adtak a kikötő füstös ivóiban, ahol a legbátrabb, legtapasztaltabb hajósok többsége is legfeljebb a Cape Otrantus elérésével büszkélkedhetett. Adrion határain túl nem szívesen vitorláztak: dél felé vad örvények, sziget méretűre nőtt polipfajzatok, azon túl, a halott partok mögött a fekete emberállatok földje, áthatolhatatlan sivatagok, forró, gyilkos völgyek zárták el a mesés kincsek után sóvárgó kalandorok útját. Napkeletnek, az Átok szurdokán túl barbár arab törzsek birodalma fenyegette a vándort, nyugatnak pedig a világvégfal szürke homálya zárta el a látóhatárt. Túlságosan sok veszedelem ez ahhoz, hogy a 34

Bán Mór: A hadak ura

legtöbb hajósnak kedve legyen túlmerészkedni Adrion viszonylag biztonságosnak vélt partjain.

– Kivéve persze Bulbace con Jurié kapitányt.

– A vén hajós, akinek bölcsője Tengerfehérváron, avagy Noviban ringott (ezt maga sem tudta pontosan), azt állította, hogy a mesés Opálpart után kutatva büszke vitorlásával elmerészkedett egészen az Egek Szikláiig És a nyugati nép kő-

kolosszusainak kapuján túl felsejlett előtte az elérhetetlennek vélt Szürke-óceán.

Hideg volt, fagyos szél állta útjukat, de mégis úgy döntött, kihajózik a kolosszus ívén túlra, még ha az életébe, s hajójába kerül is e kaland.

– Ám mielőtt kiadta volna a parancsot, megpillantotta a büszkén, s oly fenyegetőn úszó szörnyeket.

– És hat hónappal később, azon a forró, Sveti Jakub-havi délutánon Fum legforgalmasabb fogadójában a partvidék népe is tudomást szerzett a rettenetes cetférgekről, melyek nagy számban úsztak be kintről a Belső-tengerre. Con Jurié csak messziről látta őket, de e látvány egycsapásra elvette kedvét a kinti kalandtól.

Még visszafelé vitorlázott, amikor nem messze a világvégfal tengerbe nyúló, utolsó szakaszától, ismét megpillantotta őket

– A mélyből törtek fel a víz színére, irdatlan vízpárát eresztve az ég felé, aztán némán tovább úsztak keletnek.

– Ismeretlen volt számukra ez a tenger, s a merész hajósok megborzongtak, mert látták, hogy semmi és senki nem állhatja útjukat. A cetférgek nem törődtek a hajóval, így sértetlenül továbbhaladtak kelet felé. Amikor con Jurié karakkja besiklott Fum régi sólyáihoz, az itteniek még mit sem sejtettek a közeledő veszedelemről. A város a várható nomád támadásra készült. A katonák frissen vágott cölöpöket cipeltek fel a Trsat bástyáin túlra, a Reöina vizébe pedig ravasz csapdákat helyeztek, ami talán majd elveszejti a nomádok bárkáit. A vén, piros cserepes házakban senki sem gondolt olyasfajta vészre, ami a nyílt vizek felől fenyegethette a várost.

– A tengeren alig néhány kisebb karakk ringott, az is üres raktérrel. A tehetős kalmárok inkább a biztonságosabb Zárába menekítették vagyonukat, a tengerészek meg egy csapásra megrendelés nélkül maradtak. Még a túlparti új városokból sem érkezett portéka, vélhetően a nomád fenyegetés miatt.

– A fogadó, amely a Reöina torkolatánál épült, közel a nagyobb hajók sólyáihoz, éppen ezért zsúfolásig telt dologtalan hajósnéppel. Bőségesen akadt idejük egymás történeteit hallgatni, con Juriö szavára pedig különösen figyeltek. A fumi tengerészek nem voltak gyáva legények, de a cetférgek említése még az ő szívükbe is félelmet plántált. Számos, végítélet utáni teremtménnyel küzdöttek meg a tengeren, sokat el is pusztítottak közülük, másokat igyekeztek kerülni, de olyasmiről, mint a cetféreg, nem hallottak. Hírük tűzvész gyorsaságával terjedt el. Ráadásul con Jurié óva intette 35

Bán Mór: A hadak ura

a kereskedőhercegségek minden hajósát: a cetférgek hamarosan felúsznak az Adrionra! Jó lesz vigyázni!

– És igaza lett.

– Ragusa partjainál figyeltek fel először a szörnyekre, melyek csapatostul úsztak fel északnak. Mire elérték Szibenyiket és Szpaltót, hajók tucatját süllyesztették el.

– Az igazi rettegés azonban csak akkor köszöntött Adrion riépeire, amikor Krka mellett hirtelen partra vetette a víz az egyik cetférget. Az uszk hajósok rémülten menekültek fel a hegyekbe, mert a szörnyeteg nem pusztult el a szárazon: felfalta az embereket, szétlapította a szegényes halászviskókat, sziklának morzsolta a bárkákat, aztán lefúrta magát a földbe, s eltűnt a maga teremtette irdatlan kráterben.

– Nem messze onnan, a Krka mentén tört elő megint, s földbe passzírozott egy másik falut is, aztán végigcsúszva a parton, mint valami gigantikus meztelen csiga visszasiklott a tengerbe.

– Akkor már mindenki tudta Adrionban, hogy Bulbace con Juric színtiszta igazat beszélt. A cetférgek éveken át pusztították a hercegvárosok hajóit, s a part mentén épült kisebb-nagyobb falvakat. Egyszer még Zengővár falain is áttört egyikük, egy különösen hatalmas, szürke, barázdált hátú leviatán, romba döntve az ősi falakat

– Hosszú éveken át senki sem bírt velük.

– Aztán, amikor Szibenyik hercegének birtoka már jórészt elnéptelenedett, egy napon Hor-gályák érkeztek Kárpáthiából, Gadurból, hogy megszemléljék a cetférgek vonulását. A hírek lassan terjedtek akkoriban, Fum pedig nagyon messze esett Gadurtól.

– A vörös gályák néhány napig a szelesei partok fölött lebegtek, figyelemmel kísérve a cetférgek útját Cresson és Arbe mellett. Nem sokkal később mocskos, rongyos nomád harcosok érkeztek, átkelve a Velebit túloldaláról. Fáradtak voltak, kimerültek, de a Hor-papok védelme alatt álltak, ezért senki nem merte bántani őket.

– Különös szerszámokat hoztak magukkal: hatalmas hálókat, kampós dárdákat, derékvastag szálból edzett láncokat. Egy egész télen át táboroztak Selce, vagy ahogy a nomádok újabban nevezték, Szelese mellett a kopár szikláknál, s éjt nappallá téve dolgoztak valamin. Sokan elpusztultak közülük, mert nem bírták a sós tengeri levegőt, a negyekből lezúduló, csípős esőt és a párát, amit a hegyek árasztottak magukból télvíz idején. A helybéliek nem merészkedtek a közelükbe, de Gadur parancsára elegendő élelemmel látták el őket.

– Mint azt valahogy mégis megtudták, vaghurcs-ircsa harcosok voltak ezek, az egyik nomád törzs népe, bár a többi nomád gyűlölködve és megvetéssel beszélt róluk. Amikor azonban kitavaszodott, s a sirokkó egyre forróbb tovegőt sodort a Dolomitok felől, égszínkék tajtékot vetve az Adrion vizére, a vaghurcs-ircsa harcosok egy reggelen vadászni indultak.

36

Bán Mór: A hadak ura

– Ki, a tengerre.

– A Hor-papok egy különös, rozsdamarta acélhajót hoztak délről, állítólag az Árokparton túlról. Afféle magas palánkú, istentelen, vitorla nélküli tákolmány volt, ami féléről annyi mendemonda és rege járta a tengeri népek körében. Arra a hajóra aztán felszállt az összes nomád, magukkal víve minden megszenteletlen eszközüket és fegyverüket, s kihajóztak a nyílt tengerre.

– Napokig járták a vizeket.

– Végül hajójuk felbukkant megint, s a falubéliek döbbenten látták, hogy az acélpalánk oldalához egy hatalmas, élő cetférget láncoltak.

– A vaghurcs-ircsák partra szálltak, s az uszkok dermedt pillantásaitól kísérve lassan, minden erejüket megfeszítve a partra vonszolták a foglyul ejtett cetférget. A szörnyeteg vergődött, hatalmas, veres szemét düllesztgette haragjában, de nem szabadulhatott: a láncok erősen tartották. Az egyik acél-fonat a pofájába mélyedt, s az uszkoknak úgy tűnt, mintha a lánc egyenesen feneketlen gyomrába vezetett volna.

A nomádok – egy nem emberi Hor-pap vezetésével – még aznap léket vágtak a cetféreg hasába.

– Néhányan eltűntek a lyukon, s csak esteledtével bukkantak elő megint. A cetféreg vergődött egy darabig, aztán lecsillapodott.

– A helybéliek nyugovóra tértek, mert a falu felett lebegő vörös gálya alacsonyabbra ereszkedett, s a derék halászok jobbnak látták behúzódni nyomorúságos viskóikba. Aludni azonban egyikük sem bírt azon az éjszakán.

Különösen, miután éjféltájt iszonyatos, nem evilági üvöltés rázta meg a part menti hegyeket.

– A cetféreg fájdalmas üvöltése.

– Másnapra a szörnyetegnek nyoma sem volt, csak egy hosszú és mély árok tanúskodott arról, merre vonszolták magukkal észak felé, Crkadir, majd Portó Re négytornyos vára irányába.

– Mióta nemrégiben Vlagurian Krjocs karaz, Cresson szigetkirálya egy nomád támadás következtében jobblétre szenderült, a környék névleges ura Riazzi-Rajaöan herceg lett. Neki a Száva és a Dráva között élő jobbágyai jelentették, hogy a cetférget vagy kétszáz vaghurcs-ircsa terelgette észak felé, Nomádia irányába. Az állatot továbbra is erős láncok tartották féken, de a szemtanúk beszámolói szerint már nem kellett kínkeserves erőfeszítéssel vonszolni: maga csúszott engedelmesen a földön foglyul ejtői nyomában.

– Egy esztendővel később újabb vaghurcs-ircsák érkeztek a partvidékre, s három másik cetférget vittek magukkal, hogy hónapokon át terelgetve a szörnyet, végül Gadurba érjenek vele. Akkor már tudták, hogy e teremtmények hosszú-hosszú hónapokon át bírják víz nélkül, ám aztán elpusztulnak.

37

Bán Mór: A hadak ura

– Zbrag városa és Csák törzsének gyepüvidéke között még ma is látható az a hegynyi csontváz, mely valaha egy itt elpusztult cetféregből maradt A környékbeliek idővel tágas csarnokot rendeztek be bordái között, ahol Szent Ivánkor sárga fáklyák fényénél ünnepelték a Holdnász éjének közeledtét.

12.

– Még a háta mögött hallotta a tisztásról kiszűrődő vad zajokat Ádáz küzdelem folyt ott, s Ráge nehéz szívvel vette rá magát, hogy tovább törtessen előre a vadonban.

– Egyedül maradt, amint rohanni kezdtek a fák irányába. Bár igyekezett fogni a kicsi Deö kezét, a lány, mint a fürge angolna, kisiklott szorításából, s eltűnt a szeme elől.

– Képtelen lett volna megtalálni abban a véres felfordulásban. Valami tudatalatti hang, minden fölött álló parancs, amely eddig is megszabta cselekedeteit, most azt súgta, hogy meneküljön. Meneküljön, ne törődjön senkivel és semmivel.

– Azaz mégis…

– A Könyvet magához szorítva csörtetett az alig járható ösvényen. Ez maradt minden kincse. Nem érezte a súlyát sem, s az ideút alatt csontjaiba karistolt fáradtságnak is nyoma veszett. Igazán hasznát vette a sivatagi falu minden keserve és kínja között megedződött erejének: inai megfeszültek, vén szeme megélesedve fürkészte az elsuhanó ágakon túl elé táruló látványt

– Már-már azt hitte, hogy sikerült leráznia üldözőit, amikor egy fekete árny ugrott elő a fák mögül. Sötét csuklyája alatt csak a gúnyos vigyorra torzult, szürke ajkat látta.

– Te?… – A Hor-pap, aki Apsharnak nevezte magát, lassan kinyúlt, s megérintette a ziháló zsupa vállát.

– Segítek neked! – mondta halkan. – Add a Könyvet! Ráge izmai elernyedtek.

– A Kard Hordozójának kísérője zavarba ejtően nyugodt volt: bizonyára meggyőződött arról, hogy biztonságban lesznek itt, futott át a gondolat Ráge agyán.

Egy pillanattal később azonban hatodik érzéke riadót fújt: a Hor-pap karmos kezei kinyúltak felé, megragadták a Könyvet.

– Várj! – Megpróbált hátraugrani, mert a másik erőteljes rántással igyekezett kitépni kezéből kincsét.

– Aztán, mielőtt bármit tehetett volna, egy hosszú penge villant az éjszakában, s Ráge csak azt érezte, hogy tüzes fájdalomgolyó mállik szét apró darabokra a 38

Bán Mór: A hadak ura

mellkasában, s a vékonyka fájdalompatakok vaskos érré duzzadva ömlenek szét egész testében.

– Térdre rogyott. Szinte kívülről látta önmagát, ahogy a Hor-pap egyetlen, erős rántással kitépi kezéből a Könyvet. Aztán felemelte fegyverét hogy végezzen a zsupával. De mielőtt lesújthatott volna, megmozdult alattuk a föld: a fák hullámozni, recsegni-ropogni kezdtek, néhányuk lassan megdőlt, ahogy gyökereiket elérte a cetféreg által keltett rengéshullám.

– Ráge elterült a földön. Még érezte, ahogy forró vére elöntötte az arcát. Aztán elsötétült előtte a világ.

– A Hor-pap megtántorodott, gyorsan meg kellett kapaszkodnia, hogy ne veszítse el egyensúlyát. Aztán – a rengéshullámokat, s a recsegve dőlő fákat kerülgetve –

rohanni kezdett vissza abba az irányba, ahonnan ekkor már az ördögtalpak sziszegése hallatszott

13.

– Még nem pirkadt a Fekete Vérterdő fölött, amikor a gocsamulok meggyújtották a halotti máglyát elesett társaik tetemei alatt.

– A közeli romváros falain vörös lángnyelvek táncoltak, de a tűz vérszínű

árnyakat festett a láncokon vergődő cetféreg bordázott hasára is. A szörnyeteg rátelepedett az erdő egy részére. Nyugtalan volt, mert a kidőlt, megtépázott fák megsebezték vastag hasát. Csillogó, nyálkás patakok jelezték, hol sérült meg a bőre, gennyedző csíkot hagyva maguk mögött.

– Középütt, ahol csontszárazra aszottan hatalmas úszói lebegtek, rést vágtak az állat húsába A résben időnként el-eltűnt néhány vaghurcs-ircsa harcos, hogy nyálkásan, sötét tekintettel bukkanjon elő megint.

– Biztonságban vannak ott, Radah? – kérdezte elgondolkodva a fércember, aki a halotti máglya előtt álldogált. A tűzben oszló testekből rendkívüli forróság áradt, ő

mégis reszketett a hidegtől. De ez egy cseppet sem érdekelte. A szolgálatára küldött gocsamulok rettegve húzódtak el tőle, mert a bőr, amit arcára feszítettek, megfeketedett a füsttől, robosztus testéből pedig sűrű, fekete vér csorgott, ahol a lidérc grif összevarrta a részeket.

– Ó igen, hatalmas úr! – A vaghurcs-ircsa, kit törzse esztendők óta vezérül ismert el, nem mert felpillantani a földről. – Sehol másutt nem lennének nagyobb biztonságban! – Elharapta a mondat végét, mert a fájdalom újra elemi erővel hasított agyába. Arca szinte lángolt a máglya közelében, s a parányi kis férgek, melyek bőre alatt hullámzottak, nyugtalanul mocorogtak húsában. Legalább annyira nyugtalanul, 39

Bán Mór: A hadak ura

mint gigászi cet-testvérük odakint. De megtanult már együtt élni a fájdalommal, s megtanulta elviselni az elviselhetetlent. Egyedül a rettegésnek ezt az intenzitását nem volt képes megszokni, melyet a fércember közelében érzett.

– A cetféreg beleiben már várták őket a levitátorok, a cet szolgái! Amíg Gadurba tereljük a férget, nem esik bántódásuk! Ígérem!

– Gran Goa Gotecha egyetlen kézlegyintéssel jelezte, hogy a harcos távozhat.

Ruh-Radah hajlongva elhátrált a halotti máglyától, s a sötétség leple alatt visszaosont övéihez, akik csöndesen üldögéltek a cetféreg teste mellett. Míg útnak indulhatnak, szükségük volt néhány percnyi pihenésre.

– Nem sokkal később azonban egy megtermett alak közeledett feléjük A vaghurcs-ircsák csodálkozva bámultak rá, mert első pillantásra azt hitték, hogy egy nomád harcos. De amint közvetlenül melléjük ért, jól látszott, hogy szemei nem emberi szemek voltak: sötéten izzottak, különös prizmában szórva szét a közeli máglya lángjainak vörösét.

– A nomád alakját felöltő Hor-pap lassú metamorfózison ment keresztül. Nem volt ideje kivárni a végét: mogorván intett Ruh-Radahnak, aki hajlongva széthúzta előtte a cetféreg megnyitott húsát. Amint a főnök engedelmeskedett, az ál-nomád eltűnt a szörnyeteg belsejében.

– A vaghurcs-ircsa harcosok szorongva a máglya felé pillantottak.

– A fércember még mindig ott állt, s kezében elégedetten forgatta az Isten Kardját, melyen baljós fénnyel csillogott a máglya tüze.

14.

– Később, amikor az ördögtalpakon suhanó Hor-papok közül néhányan elindultak, hogy nyugat felé felderítsék a vadont, a fércember kiadta a parancsot a szedelőzködésre. Türelmetlen volt és módfelett elégedetlen, mert a három ék közül még csupán a Kardot tarthatta a kezében. Sietni akart: azt még nem sikerült kézre kerítenie, akit legjobban szeretett volna.

– A sűrűből ekkor bukkant elő a vérfoltos csuhába burkolózott zagutar, akit társával beküldött a szentélybe. Elég volt egyetlen pillantást vetni rá, hogy megállapítsa, hosszan kellett üldöznie áldozatát, mire megszerezte…

…A Könyvet.

– A Hor-pap engedelmesen a fércember elé borult, s remegő kézzel átnyújtotta a fekete kódexet. Gotecha rothadó ujjaival végigsimította a borítót, aztán sötét pillantását a zagutarra vetette.

– Hol a harmadik? – kérdezte.

– A térdeplő, kezét maga elé emelve, szinte esdeklő hangon válaszolt: 40

Bán Mór: A hadak ura

– Nem volt a romok közt, hatalmas úr! ŐK sem találtak rá! Talán már réges-régen elvitte valaki innen!

– Gotecha szemében – melyek nemrégiben még egy másik ember szemei voltak

– fenyegető tűz lobbant. Hatalmas termete megremegett, ahogy baljával maga elé emelte a fekete pallost

– Jól van, szolga! – mondta. – Elvégezted a dolgod! – Úgy tett, mintha lassan elfordulna, de aztán megperdült, és meglendítette kezében a sötét kardot.

– A levegőt halk szisszenéssel szelte át a pallos.

Le sem írta útját, amikor a zagutar meglepetten szédült oldalra, karját még mindig esdeklőn nyújtva a fércember felé. Feje azonban már nem volt a nyakán: csuklyástul gurult a magasra nőtt aljnövényzetbe.

– A fércember megcsóválta fejét tekintetével kíváncsian vizsgálgatta a pallos véres pengéjét, mellé emelve az Isten Kardját is. Az egyik penge mocskos volt, vértől szennyes, a másik vörösen csillogott a tűzfényben.

– Indulunk! – suttogta maga elé.

– Szinte csak magának mondta, mégis, minden gocsamul és vaghurcs-ircsa meghallotta, és tüstént engedelmeskedett

– Egy perccel később a cetféreg süvítve rázta meg láncait, s lassan csúszni kezdett nyálkás hasán, a maga törte ösvényen.

Egyenesen Gadur felé…

41

Bán Mór: A hadak ura

II. Fejezet

A CETFÉREG

1.

– Semmit sem találtatok? Sereges Vákó nyugtalanul bámult a Fekete Vérterdő

áthatolhatatlan sűrűségébe, mintha csak azt várná, hogy a vadon bármelyik pillanatban megnyílik előtte.

– De az üldözötteknek nyoma sem volt.

– Frissen gyalult fa illata terjengett a dereglye fedélzetén, ám még erősen érződött a vérszag is. Pedig a révkapui hajósok fáradtságos munkával igyekeztek eltakarítani a deszkákról a harc nyomait. Mindhiába. A megmaradt hajók siralmas látványt nyújtottak. Vákó azon is csodálkozott, hogyan bírták ki az utat a Holdtenger északi partvidékéig

– Semmit, kapitány… – A legény lemondóan hajtotta le fejét. Éppen visszatért az őrjáratból, reszkető térdekkel állt a dereglyehadnagy előtt: – És már a hangokat sem hallani…

– Vákó bólintott, jelezve, hogy a legény csatlakozhat a többiekhez, akik már a fedélzetközben javítgatták fegyvereiket és a dereglyék szegényes eszközeit.

– Mind visszatértek már, ez a legény volt az utolsó.

– Nem tudott haragudni rájuk

– Túlságosan sok mindenen mentek keresztül. Meg aztán a hajók irányításához, a Duna zátonyai közötti lavírozáshoz még csak konyítottak, de ennek a megátkozott erdőnek a feltérképezése meghaladta erejüket. Ráadásul be kellett tartaniuk az ő

parancsait is: nem távolodhatnak el túlságosan az öböltől, amely rejteket adott nekik.

Hajós nép voltak, s amint a fák összehajoltak a hátuk mögött, s meghallották az ágak rejtekéből, az aljnövényzetből feléjük áradó különös hangokat, jobbnak látták visszasomfordálni a biztonságot nyújtó Partra. Amúgy is elég dolguk akadt: a dereglyék súlyosan megsérültek a drómonnal vívott rövid ütközet során. A Holdtengernek ebben a csöndes, északi öblében egész éjjel serényen javítgatták a gyorsan helyrehozható hibákat, sérüléseket.

– Vákó megfordult, és csípőre tett kézzel végigbámult a fedélzeten. A megroggyant árboc vásznán keresztül a Hold sápadt fénye ömlött a frissen felmosott deszkákra. A fekete foltok… Vérfoltok. A Tisza menti csagafa mohón magába szívta a vért, megtelt vele, finom hajszálerezetébe engedte minden cseppjét.

42

Bán Mór: A hadak ura

– Semmi… csak szerencse. Óriási szerencse… Ha nem bukkannak rá a Garqj menedéket nyújtó vizére, a vérszlávok alighanem az utolsó szálig lemészárolják a legénységet, a révkapui hajókat pedig a Duna fenekére küldik.

– Semmi, csak szerencse! – suttogta maga elé Sereges Vákó. A dereglyéket napkelte órájára szerette volna az újraindulásra felkészíteni, de máris órákat késtek a munkákkal.

– A nap már lassan az erdő fölé emelkedett valahol keleten, a messzeségben, de a Ráge által ígért társaságnak nyoma sem volt. A vadonból kiszűrődő távoli zajokból mindenesetre arra lehetett következtetni, hogy nagy baj történt.

– Amikor éjfél után először ütötte meg fülüket a messziről felszakadó, alig hallható kiáltás, Vákó és emberei rosszat sejtve egymásra pillantottak: elszorult a torkuk, ha arra gondoltak, miféle veszedelmek leshetnek a zsupára és barátaira a sűrű

erdőben.

– Pedig mindent megtettek, hogy az öreget és a fruskát idejében eljuttassák erre a vad, ember nem lakta partvidékre. A Garojon küszködve, szinte végig evezve hatoltak fel, de amint elérték a Holdtengert, jó déli szelet kaptak, s repültek észak felé. Mindvégig partközeiben maradva elsuhantak az Árnyéksziget mellett, azután álomszerű gyorsasággal elérték a Holdtenger északi partvidékét. A révkapui legények szorongva kémleltek nyugat felé, ahol az éjszakai égbolt horizontján túl, nem is olyan messze Gadur irdatlan katedrálisa tornyosult. De a Hor-papok ezúttal nem figyeltek fel a tiltott tengerükre merészkedő hajókra.

– Csöndesen kikötöttek a Sereges Vákó által választott kis öbölben, melynek éjfekete vize sűrű olajként hullámzott a dereglyék körül.

– Most pedig már virradt.

– A legények egyre nyugtalanabb pillantásokat vetettek a vadon felé. Nem sok esélyük maradt, hogy Ráge és barátai átverekedjék magukat, s élve eljussanak a párthoz.

– A távoli, ádáz tusakodás neszeit hallva Vákó először arra gondolt, hogy legényei élén beveti magát az erdőbe, és a csapdába csaltak segítségére indul.

– Ám eszébe jutott az öreg delebáti utolsó intése:,,Ne hagyd itt a dereglyéket, bármi történjen is, fiam! Ha nem jönnénk, mire a nap felkel, szedd fel a horgonyt, és hajózz lassan délnek, vissza Garojkő és az Éjsziget irányába!”

– Nagyot nyelt, ahogy kezével végigsimította a dereglye frissen gyalult kormánypadját A fából még durva szálkák álltak ki, de nem maradt több idő a finomításokra. Az összetoldozott, vaskos árboctól eltekintve többé-kevésbé készen álltak az indulásra.

– Vákó magára kanyarította könnyű köpenyét, ami a fagyos révkapui hajnalok idején tett kiváló szolgálatot, aztán gondterhelten fellépett az aprócska tatra. Arcát 43

Bán Mór: A hadak ura

felemelve a fekete víz fölött sikló szelek irányát fürkészte. Éppen északról fújt. Ha felszednék a horgonyokat, ez kapóra jönne.

– Végigpillantott a fedélzeten, s bár a legények idejében elkapták tekintetüket, jól tudta – hisz ismerte őket –, hogy egytől-egyig azt lesik, mikor adja ki végre a parancsot.

– Egyiküknek sem tetszett az, amit a vadon mélyén sejtettek. Különösen, mióta a harc neszei elhaltak. Az erdő nem hallgatott, sőt, mintha valami nyugtalanító moraj közeledett volna feléjük.

– Nem akarták megvárni, amíg eléri a partot.

– Sereges Vákó egy utolsó pillantást vetett a Fekete Vérterdőre, aztán lemondóan odakiáltott a feszülten várakozó Karis-nak:

– Szedjétek fel a horgonyt! Irány dél, végig a partok mentén. Őröket a dereglyék orrába!

– A legények megkönnyebbülten elvigyorodtak, s már rohantak is, hogy teljesítsék a parancsot.

– A révkapui hajók lassan, hangtalanul kisiklottak a víz fölé terpeszkedő óriásfák lombjainak takarásából, és élénk, fekete gyűrűket keltve, kibomló vitorláikkal dél felé fordultak. A legények közül senki sem nézett vissza.

– Pedig ha megtették volna, talán megpillantják a vadonból előbotorkáló, véres alakot. Ereje végén járt már, s arra sem érzett elég késztetést, hogy válla felett hátralessen, sarkában loholnak-e még mindig? A parthoz érve a földre rogyott, de amint megérezte a víz hátán nyargaló, friss szellőt, erőtlenül igyekezett felemelni fejét. Még megpillantotta a dereglyéket, de arra nem maradt ereje, hogy utánuk kiáltson.

– Minden reménye elhagyta: ájultan bukott a Holdtenger fekete vizébe.

– A hullámok érzéketlenül nyaldosták, kóstolgatták arcát.

2.

– Egyedül voltak.

– Kimerülten és sebektől borítva találtak egymásra, miután órákon át bolyongtak céltalanul a vadonban.

– Különös fintora a sorsnak: egyikük sem örült különösebben a találkozásnak.

Még maradt néhány óra napkeltéig, s nem lehettek bizonyosak abban, hogy támadóik elveszítették-e nyomaikat, netán felhagytak végleg az üldözéssel. Amikor Ilora – kardját fáradtan maga elé emelve – valósággal belebotlott a ruádba, egy pillanatra vad parázs szikrázott fel szemében.

– Eltelt néhány pillanat, mire leengedte fegyverét.

44

Bán Mór: A hadak ura

– A többiek? – kérdezte, nem is leplezve csalódását.

– Fogalmam sincs! – mordult rá Felice. – Szétszóródtunk a rengetegben! Azt sem tudom, milyen irányban lehetünk a romoktól!

– A hercegnő beletúrt vörös hajába, de tekintetét nem vette le a ruádról. Szerette volna megkérdezni, hogyan menekült meg, de rövid habozás után úgy döntött, inkább nem kérdez semmit. Aztán, látva, hogy Felice megropogtatva csontjait tovább nyomul előre az erdőben, az a különös gondolata támadt, hogy a ruádnak talán esze ágában sincs megvárni öt.

– Hová rohansz? – kiáltott rá dühösen. – Talán magamra akarsz hagyni?

Felice megtorpant, s vörös arccal perdült hátra. – Ha velem akarsz jönni, akkor hagyd abba a siránkozást, fogd be a szád, és igyekezz tartani a lépést! Értetted? Ilora elsápadt.

– Keze önkéntelenül is kardja markolatára csusszant, de mire a düh és a felháborodás ködén át ismét alakot öltött előtte a világ, Felice már újra eltűnt a szeme elől.

– Az Erlau-királyok utolsó sarja az arcába csapó növényeken torolta meg a sértést.

3.

– Ugye, te nem kedvelsz engem?

– A fák közötti kis tisztás egy villámcsapás műve lehetett, de a fellegek pallosa éppen csak akkora helyet tarolt a fekete fák között, ahol a parányi tűzrakás és a körülötte kuporgó két fiatal nő elfért.

– A vadon fölött hajnalodott, de ezt inkább csak sejtették, mint tudták.

– Fáradtak és éhesek voltak. Előbbin csak néhány órányi pihenés segíthetett volna, utóbbin meg az az apró laskapatkány, amit éppen Felice szakavatott kezei nyúztak. A rágcsáló pillanatok alatt megszabadult szürke bundájától, aztán világ csúfjára egy hosszú, vékony nyárs végén találta magát. A ruád tüzet csiholt, és lángra lobbantotta az összekapart gallyakat, faleveleket. Aztán belógatta a laskapatkányt a gyér kis lángmagba.

– Nem gyújthattak nagyobb tüzet, mert bár úgy tűnt, hogy lerázták magukról üldözőiket, Felice attól tartott, hogy a közelben leselkedő vaghurcs-ircsa harcosok könnyedén észrevehetik. Két választásuk maradt: apró bogarakat szedni a korhadt kérgek alól, kövér hernyókat összekapkodni a nedvtől csöpögő barasslevelekről, vagy megkockáztatni ezt a kisebb tüzet.

– Felice mogorván felsorolta a két lehetőséget, várva, hogy Ilora választ majd közülük. Magában felkészült rá, hogy bárhogy is döntsön a hercegnő, ő a másik 45

Bán Mór: A hadak ura

megoldásnál marad. Ilora azonban csak egykedvűen vállat vont, megfosztva ettől az apró örömtől a ruádot. Felice fáradtan gyűjtögetni kezdte a gallyakat, s közben arra gondolt, vajon hányan élhették túl a rajtaütést?

– Sokáig szótlanul ültek, a tűzbe vagy az önnön zsírjától sistergő laskapatkány buta vigyorba torzult kis pofájába bámulva. A rágcsáló húsa lassan feladta a küzdelmet, és többé-kevésbé átsült. Felice maga elé kapta, és nagyot harapott belőle.

Arcán elégedett vigyor terült szét. Egész jó íze volt. Bárcsak akadna egy csipetnyi só is!

– Felpillantott.

– A láng túlsó oldalán a hercegnő tágra nyílt szemei csillogtak sóvárogva. Ilora csaknem éhen veszett, de egy szót sem szólt.

– Ha nem, hát nem!

– A ruád vállat vont, s csöndben falatozott tovább.

– Ugye, te nem kedvelsz engem? – ismételte meg a kérdést Ilora, valamivel feszültebb hangon, tekintetét le sem véve az ínycsiklandó illatokat eregető

laskapatkányról.

– Felice felemelte a fejét mintha valami mély, édes álomból riadna. Aztán a világ legtermészetesebb hangján ezt mondta:

– Nem, tényleg nem.

– Ilora elképedt. Nem szokta meg, hogy rajta kívül más is megengedje magának az őszinteség luxusát.

– És mondd csak, mi okod van erre? Nem vétettem ellened!

– Válaszképp ezúttal csak egy gyilkos pillantást kapott. Ezek után jobbnak látta, ha néhány percig csöndben marad, s tűri, hogy gyomra tehetetlenül háborogjon a méltánytalanság miatt, amiért táplálék nélkül marad, miközben ilyen kiváló lakoma illatozik a közelben.

– Nézd! Felice… ugye, így hívnak?

– Csönd, csak a laskapatkány vékonyka porcai ropogtak ütemesen.

– Nézd, Felice! Segítened kell nekem!

– A ruád keze mozdulatlanná dermedt a levegőben: a laskapatkány várakozó álláspontra helyezkedett közvetlenül a szája előtt.

– Segítenem? Neked? – Felice lenézően végigmérte a hercegnőt, aki e pillanatban a legkevésbé sem tűnt királyi fenségnek. Ruháját megtépázta a vadon, arcán vérfoltos maszatok és karcolások éktelenkedtek. Kibomlott vörös hajába apró növénydarabkák akadtak, vékony mellvértje több helyütt is behorpadt. – Neked? –

kérdezte újra a ruád, aztán hatalmasat harapott a laskapatkány oldalából. Vakító, fehér fogai megvillantak a tűz fényében, s Dórának egy pillanatra úgy tűnt, mintha egy veszedelmes ragadozóval ülne szemközt.

46

Bán Mór: A hadak ura

– Ki kell szabadítanunk őket! – mondta, miután elhessegette magától a gondolatot. – Foglyul ejtették őket! Láttad, hogy mi történt, nem?

– Azt akarod, hogy én segítsek neked? – csámcsogta Felice, s szemmel láthatóan jól szórakozott az ötleten. Aztán váratlanul elkomorult, magas homlokán vészjósló felhők gyűltek. Megrázta fekete üstökét, s villámló tekintettel a hercegnőre förmedt.

– Jobb, ha ebbe nem ártod azt a magasan hordott orrodat, nemes hölgy! Foglyok kiszabadítása nem elkényeztetett palotacicáknak való feladat!

– Ilora nagyot nyelt, és elszámolt tízig, mielőtt válaszolt volna.

– Alábecsülsz engem – mondta végül fojtott hangon, ügyelve, nehogy a ruád agresszivitást érezzen ki belőle.

– Nem hinném! – csámcsogta tettetett könnyedséggel Felice, de most már pillantásra sem méltatta a hercegnőt. – Tudod, sokfelé jártam, és mondhatom, sokféle embert sodort utamba a sors. Ismerem a fajtádat! Azt mondom, ha aggódsz Zolta életéért, húzódj mögém, igyekezz az árnyékomban maradni, és akkor talán túléled!

Én pedig… megteszem, ami tőlem telik. Kiszabadítom őket!

– Kérlek! – fogta könyörgőre Ilora, érezve, hogy maradék türelme is rohamosan fogy, már csak halvány foszlányai száradnak a kirobbanni készülő, izzó kemencén, amiben lelkének minden dühe fortyogott. – Kérlek, ne beszélj így velem! Nézz körül ebben az átkozott erdőben! Azt sem tudjuk, hol vagyunk! Mindenütt ellenség les ránk! Össze kell fognunk! Csak együtt tudjuk kiszabadítani őket!

– Felice nyársastul letette a laskapatkányt maga mellé. Mintha elment volna az étvágya valamitől.

– Mondd csak! – vetette oda kihívóan a hercegnőnek. – Te valóban azt hiszed, hogy látnám bármi hasznodat is? Valóban ennyire ostoba vagy?

– Ilora érezte, hogy késő. Hiába minden önuralom, a fáradtságos munkával elsajátított meditációs módszer egyszer s mindenkorra csődöt mondott. Egy tűnő

pillanatig a ruád bestia szemébe mélyesztette tekintetét, aztán – látva a sütő gyűlöletet

– nyomon követhetetlen gyorsasággal talpra szökkent, és kardja után kapott.

– Ezt nem engedheti meg magának senki! Még te sem, átkozott ruád ringyó!

– Felice úgy érezte, mázsás kő gördül le a szívéről, amikor fegyvere után nyúlhatott. Valójában erre a szemvillanásra várt, mióta csak egymásra találtak a Fekete Vérterdő mélyén. Erre a mindent eldöntő pillanatra…

– A két kard sziszegve akaszkodott össze.

– Mindketten fürgén szökelltek körbe a lángot, minden fáradtságukat elsöpörte az indulat. A tisztás talpalatnyi porondján csaptak össze újra és újra.

– A ruád gyakorlott mestere volt a szabad vívásnak, számos furfangos fogás ismeretében szinte játszva hárította a hercegnő szabályos csapásait. Riposztjai azonban sorra, s igen hamar megakadtak Ilora okos ellentámadásain.

47

Bán Mór: A hadak ura

– A két penge cikázva szelte a tűzből felszálló füstöt.

– Néhány perc alatt egyértelművé vált, hogy mindketten kiváló kardforgatók.

Ekkora helyen, ilyen körülmények között egyikük sem hibázhat oly súlyosan, hogy komoly sebet kaphasson.

– Nemsokára zihálva, kimerülten hátráltak egy-egy fatörzsnek. Kardjukat maguk elé eresztették. Egymást bámulták, egymás mozdulatait, egymás szemvillanását, minden lélegzetvételüket.

– Rendben, palotacica! – lihegte a ruád, miközben baljával kisöpörte a szemébe hulló, dús, fekete hajzuhatagot. Tekintetében kétségkívül az elismerés szikrája csillant. – Velem jöhetsz! Ha ellenem így vívsz, talán nem fogod kímélni a vaghurcsircsákat sem!

– Ilora dühösen biccentett, jelezve, hogy tudomásul vette a döntést, azzal vörös arccal visszacsúsztatta kardját hüvelyébe.

– Azt akarom, hogy tudd! – zihálta, miközben visszaroskadt a tűz mellé. – Ha nem lenne rád szükségem, azonnal végeznék veled, ruád ringyó!

– Felice elvigyorodott, aztán maga is a tűz mellé huppant. Tekintetével a földön keresgélt valamit. Amikor megtalálta, arca felderült.

– Maradt még annyi, hogy mindketten jóllakjunk! – mondta vidáman, s miután leporolta a földbe taposott, sült laskapatkányt, felét áthajította a tűz fölött a hercegnőnek.

– Ilora két marokra kapta, s levegőt sem véve falni kezdte a maradványokat.

Fogai alatt csikorogtak a földdarabok, de ügyet sem vetett rájuk.

– Többet nem szóltak egymáshoz. Úgy tértek nyugovóra, ahogy a tűz ellentétes oldalán ültek, hátukat egy-egy fának vetve.

– A kardokat azonban mindketten elérhető közelségbe fektették maguk mellé.

4.

– Álmában kiszabadította Zoltát. Egy magas várat kellett megostromolni seregével, de nem volt szükség hosszú harcra. A delebáti lerázta láncait, és ragyogó tekintettel fogadta szabadítóját, Ilora boldogan öltöztette finom, illatos selyembe, fénylő páncélba, s kötött az oldalára díszes kardot.

– Ám akkor egy Hor-pap lebegő alakja tűnt fel a vár ormán.

– Nincs szükséged arra a kardra! – harsogta dühösen, és egy másikat nyújtott át a meglepett Zoltának.

– Ez a te kardod, az Isten Kardja!

– Igen – válaszolta a delebáti, s arcán a felismerés fénye gyúlt. – Az Isten Kardja!

Én vagyok a kiválasztott! Övezzetek fel e fegyverrel!

48

Bán Mór: A hadak ura

– És az emberek ujjongva kötötték oldalára az ősi pallost.

– Te vagy a kiválasztott! – harsogta a Hor-pap. – Te vagy az eljövendő király, aki egyesíti az országot! Aki a szenvedést boldogsággá változtatja, az ellenséget baráttá, aki elvezeti népét a szabadságba! Te vagy az ország királya, Zolta!

– És a nép ujjongva hajtott térdet. Dunavai nemesek, parasztok, szabad nomád harcosok, delebáti vándortörzsek, s Pannónia minden nemzete. Egyre csak jöttek, és ujjongtak, s látni akarták az eljövendő királyt

– Ilora ott állt sápadtan, a tömeg félresöpörte, és már senki sem volt többé.

– Senki és semmi.

– Én vagyok az uralkodó! Az országnak csak egy királya lehet! – suttogta maga elé, s felpillantott a vár ormára, ahol a metropolita éppen egy tündöklő koronát helyezett Zolta fejére.

– Ilora megrázkódott, kezében egy tőr villant.

– Én vagyok a királynő! – kiáltotta – ÉN VAGYOK! Ő nem lehet király!

– Most már üvöltött, de a tömeg elnyelte hangját. Senki sem figyelt rá többé…

5.

– Zihálva felriadt, de Felice abban a szemvillanásban szintén ébren volt, s már kapott is a szablyája után.

– Mi van? – kérdezte morogva.

– Semmi… – A hercegnő megérintette saját arcát: ujjai jéghidegek voltak. – Csak egy álom….

– Nem kell törődni az álmokkal! – motyogta bosszúsan a ruád, s máris az oldalára fordult, hogy tovább aludjon.

– Dehogynem! – suttogta Ilora maga elé. – Csak nem most! Most nem! –

Lehunyta szemét Nyomorultul érezte magát. – Az álmok nem hazudnak!

6.

– A vadon csendjét irdatlan recsegés verte fel. Mintha ezernyi fanyüvő csörtetett volna keresztül a szűz területen. Az apró állatok riadtan bújtak vissza vackukba, a fák magasán megtermett vértarjagok pislogtak lefelé tágra nyílt szemekkel. És volt egy árnyék.

– Egy megsebzett árnyék, amely nyughatatlanul loholt keresztül az évszázadok óta háborítatlan, sűrű növényszövedéken, csak hogy el ne maradjon a hang 49

Bán Mór: A hadak ura

forrásától. Tudta, hogy csak akkor teheti jóvá hibáját, ha utoléri, és kiszabadítja a rábízott lelket.

– Akkor talán az övé is nyugalmat nyer végre. Igaz, a következő találkozás alighanem evilági életébe kerül. De nem bánta: a vukodlak gyűlölte ezt a porhüvelyt, amivel emberi volta után megcsúfolták. De most éppen az állati test adott egy utolsó esélyt, hogy jóvátegye bűnét.

– Az erdő legsötétebb, legelhagyatottabb részén hirtelen megpillantotta a lassan előrecsúszó cetférget. A leviatán hegynyi testével unottan tiporta az ezeréves fákat, nyálkás csíkot húzva a maga tisztította ösvényen. Mellette vaghurcs-ircsa harcosok szedték a lábukat: a sárgára festett arcú levitátorok tartották a megfeszülő láncokat. S

miközben izzadtan trappoltak az állat mellett, átkozódva gondoltak azokra a szerencsés társaikra, akik a hosszú utat a cetféreg gyomrában tehették meg.

– A vukodlak örült.

– Megvannak…

– Most már nem fogja szem elől téveszteni a különös menetet.

7.

– Zolta magához tért, s az első pillanatban nem is érezte a fájdalmat.

– De ahogy megpróbálta mozdítania a kezét, vállából izzó tűzáradat hömpölygött gerince felé. Kétségbeesés és félelem fogta el: levágták a kezét!

– Felszisszent, s a kínnal küszködve számolta a lassan vánszorgó perceket, amíg visszanyerte ítélőképességét és érzékeit.

– Első dolga volt, hogy erejét megfeszítve begörbítse ujjait, vagy legalábbis mindent megpróbált, hogy megtegye. Mivel nem volt biztos benne, hogy végtagjai teljesítették a parancsot, lassan fölfelé fordította fejét. Kivárta, amíg a fájdalomhullám csillapodik, aztán kinyitotta a szemét.

– Nem vágtak le a kezét. Látta őket. Csuklójába kötél mart, kézfeje, hosszú ujjai élettelenül csüngtek.

– Megnyugodva mérhette fel, hová került.

– Az első percekben csak annyit érzékelt, hogy egy homályos, hosszúkás csarnokban van. Nem tudta felmérni a helyiség határait, mert a falak a sötétség homályának peremén mintha önmagukba hajlottak volna vissza. Körös-körül sárga, puha hólyagok és lüktető húskötegek vették körül.

– Iszonyatos bűzt árasztottak magukból.

– Zolta arra gondolt, hogy ha nem a fájdalom, akkor a förtelmes levegő taszítja menten az ájulás szélére.

50

Bán Mór: A hadak ura

– Halkan felsóhajtott, de a tüdeje felől érzett nyilalás eszébe juttatta a mély sebet, amit még a küzdelem során szerzett. Igen. Rajtuk ütöttek a templomnál.

– Foglyul ejtették őket…

– Erőlködve újra oldalt fordította a fejét, hogy szemügyre vehesse, hová kötözték.

Egy fehér, görbe oszlopot látott, amihez kezét felerősítették, magasan a feje fölött

– Nagyot nyelt.

– Mellette sorban, hasonló fehér oszlopok görbültek a terem felső része felé, s ott mintha… igen, mintha egy vaskos csontgerendára csatlakoztak volna. A gerenda egyik vége eltűnt a sötét félhomályba, a másik pedig…

– Arra fordította a fejét, s néhány alakot pillantott meg, akiket szintén oszlopokhoz kötöztek Közvetlenül mellette Ugrin csüngött kötelékein, még mindig eszméletlenül, homlokából vér szivárgott. Arrébb egy másik alélt férfi kókadozott, de őt Zolta már nem láthatta jól. Ruhája alapján nomád harcosnak gondolta, s bár valami erős tűzfény éppen megvilágította arcát, Zolta nem láthatta vonásait. Még távolabb, a görbe oszlopokon oszladozó tetemek csüngtek, ki tudja, milyen régóta.

– Zolta lehunyta szemét.

– Nem, ne! .

– A mélyből felfelé lüktető tompa morajlás és a különös vonaglás, ami az egész csarnokon végighullámzott, legrosszabb balsejtelmét látszottak igazolni.

– Egy állat belsejében voltak, s fogvatartóik a lény bordáihoz kötözték őket.

Amibe pedig belezuhantak, a leviatán kitátott szája volt…

– Felemelt feje ernyedten hullott vissza véres mellkasára, miközben újra rátört az öklendezés. Lába alatt vastag béltekervények puffadoztak és rángtak; förtelmes dögpára terjengett a sötétben. A lény üreges bélcsarnokaiból megcsapolták a nedveket.

– Zolta megreszketett. Érezte, hogy magas láz rázza egész testét. Ha nem szabadul meg a kötelektől, nemsokára annyira legyengül, hogy újra elveszíti az eszméletét. És akkor vége. Mindennek vége.

– Hirtelen hangok ütötték meg a fülét.

– A közelben, a leviatán bordázatának túlsó oszlopainál tűz-fény lobogott.

Körülötte rongyokba bújtatott, torz kis alakok üldögéltek, s hangosan röhögve beszélgettek. Zolta úgy vélte, vaghurcs-ircsa harcosok.

– Tehát ők irányítják az állatot…

– Hallott már a cetférgekről, s úgy sejtette, annak gyomrában tartják fogva. A Delebátban oly sok különös legenda terjengett a végítélet után életre kelt szörnyekről, az özönvíz idején a mélybe költöző, ősi állatokról. Zolta maga is sokat látott közülük, de a cetféregről szóló, vadabbnál-vadabb történeteknek nem sok hitelt adott.

– Most pedig az egyik gyomrában raboskodott.

51

Bán Mór: A hadak ura

– Pihent egy kicsit, nagyokat nyelt, hogy visszakényszerítse a torkán fel-feltóduló savas hányadékot.

– Szökni…

– Innen? Egy cetféreg BELSEJÉBŐL?

– Újra hangos röhögés hallatszott a tűz irányából. A vaghurcs-ircsa harcosok egy mocskos, fekete kondért ültek körül. A tüzet egy lábakon álló, homorú bronzlap belsejében gyújtották, nehogy a cetféreg megvaduljon a húsába maró lángoktól és a forró zsarátnoktól. Hogy a kondérban mi fortyoghatott, azt Zolta nem látta, bár az áradó bűz alapján – ami még a leviatán förtelmes szagán át is érződött – el tudta képzelni. A harcosok le sem vették szemüket a kondérról, alig várták, hogy a bűzös lötty elkészüljön. Időnként egy-egy göcsörtös ágat vetettek a bronztányérban lobogó tűzre, de a foglyokkal egyáltalán nem törődtek.

– A szörnyeteg vaskos hasa lassan hömpölygött alattuk, ahogy keresztülaraszoltak az erdő letiport fáin. Az állat gerincoszlopa idebenn recsegve hajlott minden erőteljesebb irányváltáskor, a ráfűződő bordák pedig engedelmesen hajlottak vele együtt. Zolta minden ránduláskor pokoli fájdalmat érzett, mert a kötelek megfeszültek, s élettelennek tűnő végtagjai még jobban megnyúltak.

– A kötelek… A delebáti megpróbálta meglazítani őket, de csak még jobban belemartak húsába

– Semmit sem tehetett!

– Futó pillantást vetett a mellette éledező Ugrinra. A lovag aranysárga haja szinte vörösnek tűnt a temérdek vértől.

– Nemsokára magához tér, gondolta a delebáti, és újra megcibálta köteleit. A fájdalom eszelős hulláma száguldott végig testén.

– Csaknem magával ragadta a kétségbeesés: a bezártság és a tehetetlenség különös, keserű ötvözete verte bilincsbe akaratát. Levegőt is nehezen vett, szemét csípte a cetféreg beleiből kipárolgó, undorító pára. Igyekezett nyugalmat erőltetni magára, nehogy a tüzet körbeülő harcosok észrevegyék, hogy magához tért

– Ahogy lopva a vaghurcs-ircsák felé pillantott, termetes alakot látott előbukkanni valahonnan a leviatán gerincoszlopa mögül. Öles léptekkel közeledett a kondér körül röhögő harcosok felé. Nem vaghurcs-ircsa volt, Zolta inkább nomádnak nézte. Egy ismerős nomádnak…

– Anghel fia, Agulai, aki Isten Kardját elhozta neki Fehértorony romjaihoz, most ott tornyosult a leviatán reszketve összébb húzódó szolgái előtt. Illetve nem ő…

Hanem, aki Anghel fia, Agulainak adta ki magát…

– Koponyáján már áttüremkedtek idegen arccsontjai, füle mögül előtekeredtek kosszarvai.

52

Bán Mór: A hadak ura

– Szemei vörösen izzottak, ahogy dörgő hangon parancsot osztogatott a leviatán szolgáinak. A torz képű harcosok némán hallgatták az utasításokat Most tisztán lehetett hallani a cetféreg irdatlan testének tompa morajlását, a belek fortyogó csavarodásainak förtelmes neszeit, az állat hasi pikkelyei alatt csikorgó, felöklelt fák recsegését-ropogását.

– A Hor-pap vicsorogva fordult el a tűz körül ülőktől, s tekintete egy pillanatra találkozott Zoltáéval. Megtorpant. Szemében kaján tűz izzott fel. Aztán elindult a cetféreg gerince felé.

– Zolta szíve a torkában dobogott. Meghal…

– Hacsak nem sikerül valamit kitalálnia…

– Kétség sem fért ahhoz, milyen sors vár rájuk.

– A Hor-pap eltűnt a gerincoszlop hajlatában. A vaghurcs-ircsák halkan felmordultak, s bosszúsan bámultak a tűzbe.

– Zolta izmai elernyedtek. Nem próbálkozott újra a kötelekkel. Inkább a mellette éledező Ugrinra sandított. Mindenekelőtt azt szerette volna tudni, hasznát veheti-e végre a dunavai lovagnak.

– Sorra kellett venni a lehetőségeket, s ezek egyikéből sem hagyhatta ki Ugrint.

De az egyelőre csak halkan motyogott valamit maga elé, szemét még nem volt képes felnyitni. Egy bordával arrébb, a lehajtott fejű nomád fogolyról bajos lett volna megállapítani, vajon eszméletéhez tért-e már, vagy sem?

– A cetféreg mozgása ekkor mintha felgyorsult volna. A gerincoszlop alatt puffadozó béltekervények közül néhány sárgás gázfelhőt eregetett, míg a szörnyeteg húsából kitüremkedő vaskos erekben valósággal meglódult a sötét vér.

– Zolta felkapta a fejét. Mintha valami megcsiklandozta volna a nyakát. Izzadt bőrén halvány, nyálkás csík csusszant át. Amikor a gyenge érintés átsiklott a mellkasán is, Zolta megdermedt

– Valami mászott rajta.

– Fejét lehorgasztotta, hogy láthassa mi az, de csak egy vékony kis kitüremkedést vett észre, ami rongyos, piszkos ruhája alatt haladt lefelé. Aztán az a valami megtorpant, s fürgén visszafelé siklott, a feje irányába.

– Zolta összeszorította fogait. A következő pillanatban egy apró, csillogó, fekete fej csusszant elő, két gombnyi, mélyzöld szemmel, hosszú, vörös nyelvvel. Aztán lassan előbukkant a szurtoskígyó többi része is, legvégül háromszög alakú, éles szarufarkával.

– Zolta megkönnyebbülten eresztette ki a tüdejében rekedt levegőt.

– Csak a kis szurtoskígyó volt. A szurtoskígyó, amit még a vértarjag fészkében csúsztatott övtáskájába A szurtoskígyó, egyike azoknak, melyek Ayzazt a fészek 53

Bán Mór: A hadak ura

fájához „kötözték”. Úgy látszik, nem bírta tovább, s az elviselhetetlen hőségben és bűzben kimászott ideiglenes fészkéből.

– Izgatottan tekergette ide-oda a fejét, míg egyenesen fel nem csusszant Zolta arcára. Végigsiklott a delebáti orrán, aztán közvetlen közelről belebámult a szemébe.

– Villás nyelve sziszegve ízlelte a vértől mocskos emberbőrt.

– Zolta nagyot nyelt.

– Támadt egy ötlete…

8.

– A cetférget a vaghurcs-ircsa harcosok egyenesen nyugat felé terelték.

– Azon a vidéken, ahol a Fekete Vérterdő mélyen benyúlik az Apphony törzs szállásterületébe, kiterjesztve a Hor-papok tiltott földjének határait, egyetlen út vagy ösvény sem vezet nyugat felé. Vagy ötven esztendővel elébb volt ugyan egy csapás, de az északról, Léiből vitt némi kerülővel a Holdtenger egy rég elpusztított kikötőjéhez, aminek ma már nyomát sem találná errefelé senki.

– Mióta ezt az utat is felverte a gaz, s utolsó nyomát is eltüntette az idő, Nomádia e fertályára háborítatlanul terjeszthette ki hatalmát a mindent eluraló vadon, mely különös teremtményeivel hamar visszahódította a valaha civilizált területeket a káosz számára.

– Ebben, az utazóra halálos veszedelmeket hozó vadonban haladt a különös menet. Az élen néhány tapasztalt vaghurcs-ircsa felderítő osont. Mögöttük iszonyatos csörtetéssel araszolt előre a cetféreg, mindent letiporva, ami az útjába került Kétoldalt, az acélláncokat visszafogva, levitátorok, s két-kéttucatnyi harcos loholt a leviatán feje mellett. Erejüket megfeszítve próbálták csökkenteni az állat tempóját.

– A sort néhány Kadan Gur lovas zárta, akik Gotecha parancsára tartották szemmel a kitaszítottak népét De úgy tűnt, ezen az úton nem lesz szükség beavatkozásra. Feszített tempóban közeledtek a Hamu-öböl felé, amelyet megkerülve végre egyenesen délnek fordulhattak Gadur tündöklő, rejtelmes kapui irányába.

– A Hamu-öböl meredek partszakasza azonban magasan kiemelkedett a Holdtenger északi vidékének lapályából. A menet vezetői, mivel érthető módon nem akartak Csete törzsének, Ed nevű táborvárosa felé kerülni, egyetlen irányt választhattak csupán. Ez a vad, sziklás út pedig közvetlenül a parton, hirtelen és meredek emelkedőkön át vitt tovább.

54

Bán Mór: A hadak ura

– Veszélyes út volt, mert a sziklaperem alatt a Hamu-öböl fekete vize fodrozódott, áldozatokra lesve. A vaghurcs-ircsa felderítők a part menti szakadék szélén tétován pillantgattak hátra.

– Ruh-Radah azonban döntött.

– Mivel a fércember parancsa úgy szólt, hogy estére el kell érniük a Gadurt nyugat felé védő Hor-erődítményeket, nem késlekedhettek egy percet sem.

– A cetféreg bősz üvöltése még sokáig a szakadék fölött visszhangzott, jelezve, hogy a leviatán cseppet sem örül a mélységnek, melynek szélén végig kell csúsznia.

– Egész úton érezte a víz illatát, s bár tudta, hogy édesvíz, minden másnál jobban vágyott rá, hogy letépve testéről a láncokat, egyenesen belevesse magát a Holdtenger hullámaiba.

– Ám tompa, állati agyával azt is felfogta, hogy nem engednék. Különben a gyomrában hemzsegő kis emberférgek elpusztulnának.

– Nemsokára már a sziklás peremen csikordultak csontszárazzá kopott haspikkelyei.

9.

– Ott vannak! – mutatott előre Felice. Vissza is rántotta nyomban a kezét, mert csak most vette észre, mennyire remeg. Attól tartott, hogy a hercegnő, aki egész ide úton jelét sem adta a fáradtságnak, esetleg gyengeségként értékelné.

– Bosszantotta Ilora fáradhatatlansága.

– Pedig jól tudta, mindketten kimerültek már. Órák óta követték a cetféreg undorító, nyálkás nyomait, s Felice ötletének köszönhetően végre sikerült megelőzniük a menetet.

– Felkapaszkodtak a Hamu-öblöt övező sziklamagaslatra, s annak nyugati oldalán kerültek a cetféreg elébe. Lepillantva az öbölre, vagy húsz öllel alattuk a leviatánt látták, amint a vaghurcs-ircsa harcosok kezében tartott fáklyák fényében előrecsúszik a vékony sziklaperemen. A harcosok üvöltözve döfködték hosszú, szakállas lándzsáikkal, s egyre idegesebben tekintgettek a hátul közeledő Kadan Gur lovasokra. Érezhetően lelassultak, mióta erre a sziklás emelkedőre értek.

– Látom – mondta szárazon Ilora. – És most? Van valami ötleted?

– A ruád megtörölte kiszáradt száját, s elgondolkodva bámult le a mélyben csillogó, fekete víztükörre. A Holdtenger fölött hideg szél suhant, az égen itt már az örök éjszaka csillagai pislákoltak. Minden fenségesen nyugodtnak tűnt, eltekintve a peremen araszoló szörnyetegtől.

55

Bán Mór: A hadak ura

– Igen – suttogta néhány pillanattal később, s jó előre, egy, a perem fölé benyúló sziklatömbre mutatott. – Látod azt ott? Mit gondolsz, van még erőd, hogy elérjük azt?

– Ilora nem szólt semmit, csak visszalökte magát a fedezékül szolgáló kőtől, feltápászkodott, s futni kezdett a fák lombjai alatt a megadott irányba.

– Felicének össze kellett szednie magát, hogy ne maradjon le mögötte.

10.

– A friss sebekbe a kígyó azonnal beleköpött, így Zolta egyelőre nem érzett újabb fájdalmat Csak azt, ami már eddig is kínozta. A marás amúgy sem tűnt veszélyesnek, s a delebáti magában azért fohászkodott, hogy jól emlékezzen: a szurtoskígyó harapta seb nem mérgezi meg a vérét. Most már csak várnia kellett – és persze tűrni a kígyó dühödt marásait.

– A cetféreg bordáihoz kötözött foglyok közül továbbra is csak Zolta volt eszméletén. Óvatos manővereit a kondér körül ücsörgő vaghurcs-ircsa harcosok még nem vették észre.

– A művelet türelmet és rengeteg időt igényelt. A szurtoskigyó látszólag céltalanul tekeredett a nyakán, aztán némi tanácstalan sziszegés után nagy üggyel-bajjal lekúszott a karjára.

– Idegtépő percek következtek.

– A delebáti egész teste megfeszült, miközben arra várt, hogy a csúszómászó végigmarja az ujjait is, s körbecsússzon a karján. És akkor… a kígyó izgatottan himbálta háromszög alakú szarufarkát, zöld gombszemével valami élvezetesebb zsákmány után kutatva.

– Zolta számára csak az a néhány pillanat tűnt végzetesen hosszúnak, amíg a kígyó a szeme előtt tekergett. E pimasz kis férgek ugyanis előszeretettel martak más élőlények szemgolyóiba, megbabonázódva a csillogó, fehér golyóktól és a sötét, áttetszőnek tűnő pupilláktól.

– Szerencsére a szurtoskigyó még kába volt az övtáskájában eltöltött, hosszú órák után. Éhsége azonban már jó ideje gyötörte, ezért lassan elindult, hogy bebarangolja a mozgásképtelen, de érezhetően élő teremtmény testét.

– Zolta felszisszent.

– A kis nyomorult belemart az egyik ujjába, s eközben háromszög alakú szarufarka közvetlenül a kötelék mellett suhant el. De nem érte a gúzst, ehelyett a csuklóját metszette fel, alig tévesztve el a delebáti ütőerét.

– Na még egyszer! – suttogta Zolta, s érezte, hogy homlokáról véres izzadság csorog arcába. – Próbáld még egyszer, de óvatosan!

56

Bán Mór: A hadak ura

– A szurtoskigyó érzékeit izgatta az ember testéből áradó, még jól érezhető

vértarjag-szag. Különösen itt, a kezén… Igen, itt…

– Vadul megrándult, s fejét messze eltartva az ember testétől, már le is csapott.

Alattomos sziszegéssel mart bele Zolta középső ujjába, s közben – hogy egyensúlyát megtarthassa – háromszög alakú szarufarkát meglóbálta a levegőben.

– A marás tökéletesen sikerült, Zolta alig tudta visszatartani sikolyát: előbb a fajdalomtól, aztán az örömtől, mert érezte, hogy a gúzs hirtelen meglazul csuklóján.

– A kígyó szarufarka könnyedén átszelte a köteleket. A szurtoskigyó elégedetlenül tekergőzött a kézfején, egyáltalán nem ízlett neki a delebáti vére. Azért gyorsan beleköpött a sebbe, mielőtt megpróbált volna lecsusszanni a karján.

– Zolta alig bírta fenntartani a kezét. Bár a kötelek nem hullottak le, érezte, hogy egy erőteljes rántással letéphetné a gúzs maradványait a bordáról. De teste annyira elzsibbadt, hogy egy hosszú percig maga sem volt biztos abban, hogy továbbra is a magasba nyújtva tudja tartani a karját.

– Pedig most nem szabad elárulnia magát!

– Most már nem szabad!

– Halk nyögést hallott maga mellől. Ugrin szédelegve forgatta fejét, s mintha magában motyogott volna valamit. Még nem tért teljesen magához.

– Zolta idegesen pillantgatott felé, nehogy az ébredező lovag neszei leplezzék le őket. A kondért körbeülő harcosokat e pillanatban teljesen lekötötte az a feldarabolt test, amit apránként a löttybe dobáltak, visszataszító röhögések kíséretében. A főzet bűze ekkorra már teljesen elnyomta a cetféreg beleinek kipárolgásai.

– Zolta lehunyta szemét, és minden figyelmét a feladatra összpontosítva hirtelen kinyúlt az ujjaival. Sikerült megragadnia a szurtoskígyót, éppen a feje tövénél. A kis nyomorult idegesen tekeregni kezdett, de már nem volt esélye a menekülésre. A delebáti megemelkedett egy kicsit, éppen csak annyira, hogy a kígyót felcsúsztathassa oda, ahol a borda a cetféreg gerincoszlopára kapcsolódott

– A csúszómászó örült visszakapott szabadságának, fürgén siklani kezdett a csupasz csontoszlopon. A gerinc hideg volt érintése kellemesen csiklandozta hasát.

– Aztán megérezte az ínycsiklandóan friss, táplálónak ígérkező eleven hűs illatát.

Valahonnan elölről jött a szag, egyenesen a gerincoszlop töve felől.

A szurtoskigyó energikusan siklott előre. Most már biztos volt benne, hogy olyan húsra lelt, ami bőséges táplálékot biztosít majd neki. És védekezni sem fog… Nem bizony…

11.

57

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta úgy számította, hogy a tűzhöz közelebb eső bordákkal ellentétben az ő

görbe kínzóoszlopa az árnyékban bújik meg. Gyorsan kellett cselekednie.

– Feltápászkodott, s lerázta kezéről a kötelék szétvágott darabjait.

– Egy pillanatra megszédült. Végtagjaiba minden eddiginél hevesebb fájdalomhullám mart. Ráadásul csak most érezte, milyen mélyek harc közben szerzett sebei, nem is beszélve akaratlan kiszabadítójának marásairól.

– Megkapaszkodott a bordában, s várt egy kicsit. Ezalatt gyors pillantást vetett a sebesen távolodó szurtoskigyó felé. A csúszómászó zöldes pikkelyei ott csillogtak az irdatlan gerincoszlopon.

– Jól van… – suttogta fáradtan a delebáti. – Mindjárt odaér…

– Aztán lekushadt az árnyékba, és odatámolygott az Ugrint fogva tartó bordához.

Önkéntelenül az övéhez nyúlt, de keserűen kellett nyugtáznia, hogy fogvatartóik minden fegyverüktől megfosztották. Még apró tőrétől is…

– Reszkető kézzel nyúlt fel a lovag kötelékeihez, hogy kibogozza őket, de csak azt érte el, hogy Ugrin félhangosan felhorkant.

– Nyugalom! – suttogta a fülébe Zolta. – Csak én vagyok! Maradj veszteg!

– A gúzs nem engedett.

– Zolta gyors pillantást vetett a tűz körül ücsörgő harcosokra. A réztálon lángok táncoltak. Úgy tűnt, a kondérban fortyogó lötty lassan elkészül. A cetféreg belsejében a bérrendszer végnyúlványa hirtelen megrándult; a füst nyilvánvalóan irritálta a szörnyeteget.

– Zolta megkapaszkodott a lovag véres rongyaiban, aztán felemelkedve kibogozta a kötelek egyikét. Most már gyorsabban ment minden: a gúzs néhány pillanattal később lehullott a lovag csuklóiról. Ám ha nem tartja meg, Ugrin magatehetetlenül omlik a földre. Zolta átkarolta a derekánál, s megvárta, míg a dunavai képes lesz megint a talpára állni.

– Rendben – hörögte rekedten Ugrin. – Most már menni fog. Mit akarsz csinálni?

Hogyan jutunk ki innen?

– Maradj így! – suttogta a fülébe Zolta. – Várd meg a jelet! – Azzal óvatosan lecsúsztatta a lovag övén csüngő fémpántok egyikét.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezte Ugrin, de Zolta ezt már nem hallotta.

– Sebesen továbbosont, a rothadó tetemeket tartó bordák mögött, egészen a magányos nomád fogolyig.

– Ott aztán megtorpant, s lekushadt mögé.

– A nomád azonnal megérezte, hogy valaki a háta mögé került, de a legcsekélyebb jelét sem adta meglepetésnek, talán csak a válla rándult meg egy pillanatra. Arcát felemelve továbbra is a tűzbe bámult, karján azonban megfeszültek az izmok.

58

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta hang nélkül felnyúlt, megkapaszkodott a harcos bőrzekéjében, s az Ugrin övéről leemelt acélpánttal néhány nyisszantással levágta kötelékeit. Aztán elismerően bólintott Nem volt szükség arra, hogy megtartsa a nomádot. Bár régebb óta lehetett a cetféreg foglya – meg sem rezdült, ahogy lábainak ismét meg kellett tartania teljes testsúlyát.

– Zolta lassan megfordult, hogy visszaosonjon Ugrin mögé.

Aztán mégis megtorpant, s a nomádra pillantott. Nyilvánvaló volt most hogy megszabadították kötelékeitől, a harcos csak az alkalmas pillanatot várja, hogy akcióba lendüljön.

– Zolta egy pillanatig gondolkodott, aztán villámgyorsan kinyúlt, s megragadta a nomád hajfonatainak egyikét.

– Hét hajfonat, gondolta a delebáti. Valószínűleg egy íjászzöm kapitánya lehet, esetleg egy tumán zömparancsnoka.

– Az acélpánt nem volt a legélesebb fegyverek egyike, ezért alaposan megcibálta a nomád haját. Ám a harcos továbbra sem moccant. Nem értette, mit művelhet ismeretlen kiszabadítója.

– Amikor végzett, Zolta a ruhájába csúsztatta a fonatot, s fedezékkel mit sem törődve rohant vissza Ugrin mögé.

– Ott megragadta a lovag karját

– Számításai szerint alig néhány percük maradt, hogy kimeneküljenek a cetféreg belsejéből, mielőtt a szörnyeteg belei eleven pokollá változnak…

12.

– Zihálva megálltak a szakadék fölé nyúló sziklánál, és bámultak lefelé. A Hamu-

öböl tükörsima vizén milliárd szikrázó pontként ragyogott az éjszakai csillagtakaró tükörképe. Kicsit följebb, egy hosszan elnyúló, nyálkás ösvény csillogott a sziklás úton: a cetféreg húzta csík.

– A vaghurcs-ircsa levitátorok lépésben haladtak a szörnyeteg előtt, a meredek kaptató felől tartva a vaskos acélláncokat. A keskeny út túlfelén nem jutott volna hely számukra: a cetféreg hájas szelvényei, lebegő ámbrái így is túlcsordultak a peremen.

– A leviatán mintha maga is érezte volna, hogy csak óvatosan araszolgathat előre: vaksin, hörögve lökte előre magát a sziklákon. Pikkelyes hasából gennyes vér szivárgott az ámbrák töveinél. A vaghurcs-ircsa harcosok aggodalmasan pislogtak a sebekre: hogy ilyen gyorsan kellett áttörjenek az erdőn, évekkel lerövidítette a cetféreg életét. Ám a parancsot nem merték megszegni, hajszolták hát tovább a teremtményt olyan gyorsan, amennyire csak tőlük tellett.

59

Bán Mór: A hadak ura

– S miközben a sziklaperemen noszogatták tovább a cetférget, magasan felettük, az óriássziklánál Felice már azt méregette, mikor ér alájuk a leviatán.

– Néhány perc… – suttogta a mögötte várakozó Dórának. A hercegnő már nem kapkodta a levegőt, csak keblei hullámzása árulkodott arról, hogy az iménti kaptató megviselte az ő tüdejét is. Felice egy pillanatra rajta felejtette a tekintetét, s közben arra gondolt, hogy bámulná most Zolta, ha itt lenne.

– Bosszankodva fordult vissza a perem felé, a gondolattól egyáltalán nem lett jobb kedve.

– Most majd megmutathatod, mindig olyan jól forgatod-e a kardod, mint tegnap este! – vetette hátra.

– Ilora felkapaszkodott mellé, s lebámult a szakadékba. Undorodva húzta el a száját, ahogy megpillantotta a közeledő cetférget.

– Abban vannak? A belsejében tartják őket fogva?

– Gadur parancsára tucatjával hajtják fel őket Adrionból – dünnyögte inkább csak magának Felice. – Tökéletes csataeszköz. Nem állítja meg egy egész lovastumán sem. Olyan vastag a bőre, mint a váraitok fala. Persze mindent az a bőr sem bír ki…

– elvigyorodott, és a sziklára pillantott. – Legalábbis remélem!

– Ilora sápadtan emelte fel a fejét. A szikla több tonnát nyomott, s a természet szeszélye folytán a szakadék szélén egyensúlyozott már évszázadok óta, alig tartotta még valami odafenn. Látszólag nem igényelt különösebb erőfeszítést, hogy letaszítsák a mélybe.

– Nem gondolod… – kezdte halkan Ilora – . .hogy túlságosan veszélyes? Ők is meghalhatnak.

– Felice felkapta a fejét, és dühösen a hercegnőre meredt. Aztán dél felé, egy különös kőoszlop irányába mutatott.

– Látod azt? Ha a cetféreg áthalad az ív alatt, soha senki sem állítja meg Gadur előtt. Akkor pedig talán jobb is nekik, ha most meghalnak, nem?

– Ilora hallgatott. De látva, hogy a ruád kivonja samsírját, maga is felkészült az összecsapásra.

– Néhány pillanattal később, amikor a cetféreg már csaknem a szikla alá ért, odalentről földöntúli üvöltés harsant…

– Az öbölkörnyéki erdők fölött még hosszú percekig visszhangzott ez a fájdalmas, eszeveszett hang. Nem sokan hallották, de akik igen, azok emlékeztek rá életük végéig.

13.

60

Bán Mór: A hadak ura

A szurtoskigyó elérte a leviatán szívét Jó darabig némán siklott a hófehér gerincoszlopon, aztán ösztöneire hallgatva, s követve a szokatlanul heves lüktetés irányát, elérkezett a cetféreg szívpitvaraihoz.

– Egy hatalmas szív gondoskodott a tengernyi fekete vér áramoltatásáról; dohogva, zihálva pumpálta a szörnyeteg vérét az erekben.

– A szurtoskigyó tekergőzve megtorpant egy pillanatra, de nem tudott sokáig ellenállni a szív nyers szagának. Rásiklott gigantikus burkára.

– A cetféreg agyába pillanatokkal később jutott el a kibírhatatlan, fojtó érzés: valami apró, de erős kis teremtmény került védtelen szívére.

– Megtorpant.

– Vére lüktetése mintha megdermedt volna. Egy hosszú pillanatig mély, baljós csend vette körül, gyűrűs szelvényei és ámbrái megremegtek a hirtelen némaságban.

Aztán fájdalmasan felüvöltött.

– Ebben az üvöltésben benne sejlett a felismerés, a pusztulás közeledtének sejtelme. Az érzés, hogy szívére egy parányi élősködő siklott, s azon tekereg, valósággal az eszét vette.

– Félőrülten ágaskodott fel a keskeny úton, a szakadékba taszítva három vaghurcs-ircsát, akik hiába próbálták szilárdan megragadni a leviathán szája szegletébe ütött acélláncokat.

– Nem létezett erő, mely többé megfékezhette volna…

– A mögötte közeledő Kadan Gur lovasok is visszarántották hátasaik kantárját, s igyekeztek megfékezni a szakadék szélén táncoló állatokat. A sziklafalnál a vaghurcs-ircsa levitátorok rémülten hajigálták el szakállas dárdáikat, hogy menedéket keressenek maguknak a kőfal mélyedéseiben. Szükségük is volt menedékre: a cetféreg dühödten hánykolódott, csapkodta irdatlan testét. Nem látott jól, csak víz alatt, de azért homályosan érzékelte a mellette tátongó mélységet. De most már a mélységgel sem törődött, őrjítő fájdalom mart a szívébe.

– A szurtoskigyó odabenn persze nem vette észre az eszeveszett rázkódást, hiszen belemarva az óriási szívbe, élvezettel tűrte, hogy a leviatán sós vére végigcsorogjon apró, zöld pikkelyein.

– Igen… ez már ízlett…

– Háromszög alakú szarufarkát belemélyesztette a szívburokba, hogy szilárdan megkapaszkodhasson, aztán mohón újra belemart a cetféreg szívébe. Valahonnan nagyon távolról mennydörgött az ég, de az is lehet, hogy csak a leviatán halálüvöltése reszkettette meg a mennyeket.

– Hátul, az állat gyomra fölött, ahol a gerincoszlopra simuló bordaívek tágas csarnokot alkotnak, Zolta alig bírta talpra segíteni Ugrint. A lovag újra és újra megbotlott.

61

Bán Mór: A hadak ura

– Nem csoda, hiszen körülöttük minden rázkódott és reszketett: a gerincoszlop recsegett-ropogott, ide-oda hajladozott. A leviatán neki-nekicsapódott a sziklafalnak, a szemközti bordasor ívei egymás után zúzódtak ripityára. Sárgás, gennyes bélhólyagok pukkadtak szét, undorító, híg masszát árasztva magukból.

– Pillanatokon belül elviselhetetlen hőség támadt az állat belsejében, ahogy a bomló, oszló nedvek elárasztották a szörnyeteg ballasztüregeit.

– Arra! – üvöltötte Ugrin fülébe a delebáti, és igyekezett a béltekervények felé taszítani a lovagot. Ugrin térdig tiport a salakban és a hasfalról leváló, puha, nyálkás cafatokban. Ha Zolta jó irányban sejti a járatot, ahol kijuthatnak, akkor talán lesz esélyük… Ha nem…

– Ugrin és Zolta mögött recsegve szakadt be a leviatán bordafala, átszakítva az állat legvastagabb beleit is. Nem sokkal arrébb, a tűz közelében a torz vaghurcs-ircsa harcosok rémülten kaptak fegyvereik után.

– A cetféreg őrjöngése mindannyiukat lesodorta a lábukról, s elképzelésük sem volt arról, hogy mi történhetett.

– Kihasználva a zűrzavart, a legkülső ívhez kötözött nomád harcos hirtelen eltaszította magát a bordától, éppen elkerülve, hogy kettéroppantó csont átszakítsa az ő húsát is.

– Szeme vadul villant, fegyver után kutatva.

– Anghel fia, Agulai, Csák törzsének íjászzöm kapitánya bosszúvágytól hajtva, gyilkos indulattal vetette magát a szertespriccelő vaghurcs-ircsák nyomában. Egy pillanatra felmerült agyában a gondolat, hogy követnie kellene titokzatos szabadítóját, aki minden bizonnyal az állat belein átgázolva próbál menekülni.

– De azonnal elvetette az ötletet.

– Ugyan minek is menekülne?

– Innen úgysem juthat ki élve. Csupán egyet tehet minél több ellenséget ragad magával, mielőtt sorsa beteljesedik.

– Gyors fohászt rebegett magában, hálát adva szabadítójának, aki lehetővé tette, hogy ne haljon meg oktalan állatként.

– Majd odaugrott, ahol az előbb még a vaghurcs-ircsa harcosok ülték körbe az üstöt, és az elszórt fegyverek közül felkapott egy könnyű, nomád szablyát.

– Aztán körbepillantott, kivel kezdje elkeseredett bosszúhadjáratát, de nem jutott előre egy tapodtat sem. Egy sötét árnyék állta útját Ahogy felpillantott az arcára, egy pillanatra mintha tükörbe nézett volna.

– De ez a tükör torz volt, alattomosan torz.

– A másik közvetlen közelről vicsorgott vissza rá. Már alig viselte az ő vonásait: bőrén áttüremkedtek éles arccsontjai, feje két oldalán bizarr kosszarvak meredtek előre. Izzó szemei valósággal kiégették az emberi álcabőrt.

62

Bán Mór: A hadak ura

– Agulai bőszen felüvöltött, ahogy felismerte személyisége bitorlóját. Maga elé emelte a nomád szablyát, és villámgyorsan támadásba lendült.

– A másik meg sem próbált kitérni az útjából: a következő pillanatban összecsaptak. Vad szikrákat hánytak a vasak, bár a Hor-pap nem kardot viselt, hanem egy másik világ fegyverét, mely masszívabb és halálosabb volt a nomád pengénél.

– Agulai hátratántorodott az ellencsapástól, feldöntve a kondort tartó rézlapot, melynek homorú belsejében még bőszen lobogott a tűz.

– A rézlap felborult, a cetféreg beleire hányva az izzó zsarátnokot és a lángoló fahasábokat. A kondér ugyanebben a pillanatban megbillent és fojtogató, bűzös, forró lötty vörös gőzfelhőt eregetve ömlött szét a bordacsarnokban.

– A Hor-pap, aki már alig viselte Agulai arcvonásait, ütésre emelte fegyverét. De ahogy a lángok belemartak a leviatán bőrébe, az állat minden eddiginél bőszebben, fájdalmas üvöltéssel ágaskodott fel.

– Agulai csaknem belezuhant a kiömlő főzetbe, ám sikerült elkapnia az egyik bordaívet azon pördült túl a sistergő, reszkető, kocsonyás folyadékon. Szeme sarkából látta, hogy a kosszarva Hor-pap vicsorogva közelít felé átgázolva a belek között új fényre kapott lángokon, ügyet sem vetve az izzó főzetre ami körbenyaldosta fekete csizmáját.

14.

– Most! – kiáltotta Felice torkaszakadtából. Mindketten nekifeszültek az óriássziklának, hogy egyetlen taszítással a mélybe lökjék, de a szikla még csak meg sem moccant.

– Még erősebben! – zihálta a hercegnő, s lehunyt szemmel, eltorzult arccal próbálta utolsó csepp erejét is beleadni a mozdulatba Kezük egymáshoz ért, de nem volt idő elkapni egyiküknek sem. Egymás forró, izzadt bőrére tapadva taszítottak egy utolsót a sziklán.

– A tömböt látszólag nem tartotta már semmi. Mégis, az évszázadok során alóla kimosott víz kövér fonógyökereket hizlalt, melyek terjesen behálózták az alját.

Amikor azonban e háló lassan feladta a küzdelmet, s elengedte a tonnás rögöt, a szikla recsegve-ropogva megmoccant.

– Aztán átbillenve a holtponton, egy pillanatra lebegni látszott ég és föld között.

Végül a mélybe zuhant.

– Felice lába alól ugyanebben a pillanatban csúszott ki a talaj.

– Felkapta tekintetét, és saját kezét látta, amint a sziklára tapad, mágnesként, mintha el sem tudná engedni többé.

63

Bán Mór: A hadak ura

– Pedig látómezejét hirtelen kitöltötte a szakadék alján csillogó fekete víztükör, melyet az éjszaka behintett a csillagok porával. Erezte, ahogy maga is lebeg: teste átbillent a peremen. Felsikoltott, de hangját elnyomta az odalent tomboló cetféreg földöntúli üvöltése. Gyomra megrándult, egy pillanat alatt megérezte a mélység hihetetlenül erős vonzását, de aztán valami durván megrántotta a testét, és ő függve maradt a szakadék fölött.

– Alatta a szikla zuhant célpontja felé.

– Reszketve felpillantott, s Ilora hercegnő verejtékes arcát látta. Az Erlau-királyok sarja két kézzel tartotta a perem fölött. Egy pillanatig a szemébe nézett, aztán egyetlen rántással felhúzta a szakadék peremére.

– Felice elterült mellette a földön, és üveges tekintettel meredt a csillagokra.

Odalent tompa morajlás jelezte, hogy a sziklatömb célba talált.

– Ő meg csalt zihált és zihált, üveges tekintettel bámulva a hunyorgó csillagokra.

Még nem érzett elég erőt ahhoz, hogy megnézze, mi történt a cetféreggel. Csak hallgatta, ahogy Ilora csöndesen sóhajt mellette…

15.

– A sziklatömb átszakította a cetféreg vastag bőrét, valóságos vérpermetesőt fröccsentve szerteszét.

– A szakadék oldalán gennyes, sötét vérpatakok indultak meg sebesen a Holdtenger vize felé, hátukon habzó, forró párát sodorva a hideg öbölbe.

– A cetféreg már nem üvöltött: fülsiketítő hörgéssel agonizált. A szikla megroppantotta gerincoszlopát, s több, életfontosságú szervét préselte alaktalan masszává. Bordázott oldalán felhasadt a bőr, s ahogy vergődött, újra meg újra nekicsapódott a sziklafalnak. A szörnyeteg csaknem kettészakadt. Nem volt menekvés: farka szürke porfelhőt kavarva csapkodott, oldalra húzott, gigantikus hasi úszói kétségbeesetten legyezték az éjszaka levegőjét.

– A vérpermettől mocskos, zsigerekkel borított hasadékon két férfi mászott ki.

Egymást segítve evickéltek keresztül a kibomló béltekervényeken, s néhány perc alatt a szörnyeteg vonagló hátára tornázták magukat. Remegve pillantottak körbe, arcukat a hideg szellőbe tartva Az életet jelentette számukra ez a jeges levegő, az öblöt végigcirógató, észak-nomádiai numar.

– Odalent még néhány vaghurcs-ircsa szorongott a sziklafal mélyedéseibe lapítva, de nem törődtek a foglyok szökésével. Egyedül saját, nyomorult életük megmentése foglalkoztatta őket.

64

Bán Mór: A hadak ura

– Ám hátul, a cetféreg farka mögül dühös kiáltások harsogtak: Zolta és Ugrin néhány Kadan Gur lovast pillantottak meg. Szerencsére nem tudták megkerülni a haldokló leviatánt, csak hatalmas lovaikat táncoltatták tehetetlen dühükben.

– Tűnjünk innen! – mondta öklendezve Ugrin, s már mászott is volna le a cetféreg bordázott oldalán, de Zolta visszatartotta.

– Várj! Az a nomád még bent van! Lehet, hogy segítségre szorul! Visszamegyek érte!

– Megőrültél? Még bármi lehet odalent…

– Ebben a pillanatban a cetféreg megrándult, majd hirtelen felágaskodott. Zolta és Ugrin rémülten kapaszkodtak meg a ráncos bőr egyik bordájában, s csak alig kerülték el, hogy le ne zuhanjanak az állat szakadék felőli oldalán.

– A leviatán a végét járta, ám a vég fájdalmasabb volt, mint azt bárki sejthette volna. A parányi szurtoskigyó értetlenül csusszant ide-oda a hatalmas szíven, melybe egyre kevesebb fekete vér jutott a vaskos ereken keresztül. Az állat agya már csak a fájdalmat érzékelte: kettéroppant gerincéből forró, fehér folyadék ömlött szét, ezerszeresére növelve az idegvégződésen marcangoló kínt.

– Újra és újra felágaskodott, miközben súlypontja lassan mind közelebb és közelebb sodródott a szakadék pereméhez. Egyik része, ahol kettészakadt, hirtelen átbukott e peremen, s pörögve lezuhant az öböl vízébe.

– Zolta sápadtan ragadta meg Ugrin vállát, s gondolkodás nélkül az ellenkező

irányba rántotta a lovagot.

– Valahonnan fentről heves kiáltás harsant: egy nő kiáltott Zolta nem volt biztos benne, de mintha az ő neve visszhangzott volna az öböl fölött.

– Mielőtt azonban mindketten a földre zuhantak volna, a cetféreg vergődő teste mellé, egy hosszú, karcsú árnyék suhant el mellettük. A delebáti utána fordította a fejét, de csak egy elmosódott sziluettet látott, ami éppen eltűnt a vértől és szétroncsolt húscafatoktól vöröslő résben.

– A következő pillanatban már mindketten a sziklaútra hemperedtek

– De még fel sem tápászkodhattak, máris két vaghurcs-ircsa bukkant fel közvetlenül előttük: a leviatán kifelé sodródó teste végre szabad utat engedett nekik, el a sziklafaltól. Ugrin a kardja után kapott, de persze nem lógott semmi az övén: egy szemvillanásnyi időre felrémlett előtte a vaghurcs-ircsa ijedt tekintete, s a magasba emelt kard, de aztán a harcos feje hirtelen elvált a nyakától, s némán a földre hullott.

– A test még ott tornyosult előttük egy pillanatig, aztán homokzsákként dőlt el.

– Mögötte Felice vad tekintete villant a csillagok fényében, lobogó haja mintha az éjszaka sötét szárnyaként verdesett volna körülötte.

65

Bán Mór: A hadak ura

– A másik vaghurcs-ircsa nem várta meg, amíg vele is végez: eszelősen menekült, a sziklán véresre horzsolva magát oldalazott a cetféreg teste mellett, vissza a Kadan Gur lovasok irányába.

16.

– A nomád keresztülbukott az egyik harcos testén, akinek valószínűleg a forró főzet marta le a húsát csontjairól.

– Jobbjával még mindig a bordaívet szorongatta, de a csont már nem kapcsolódott a gerincoszlophoz Agulai észre sem vette, mikor roppant le róla, csak azt érezte, hogy egyszeriben a feje tetejére állt minden: a bordasor alján sodródó vér és húsmassza csorogva ömlött a nyakába Hegyes csontdarabok záporoztak mindenfelé.

– Amikor végre megállapodott egy lüktető hólyagnak préselődve, a kosszarvút pillantotta meg maga előtt. A Hor-pap fölé tornyosult, arcán már nyoma sem látszott az emberi álcabőrnek. Lábait nevetséges pózban széttárta, de csak azért, mert hátul egy harmadik, patás láb támasztotta a hórihorgas, torz testet.

– A kosszarvakon vörös lángnyelvek lobogtak. Agulai tudta, hogy itt a vég.

– A szablya már az imént kihullott a kezéből, oldalába pedig eszelős fájdalom hasított a zuhanás után.

– Nem maradt esélye a kosszarvával szemben.

– Mielőtt azonban az végezhetett volna vele, egy nyúlánk, fekete árny suhant keresztül a bordasoron.

– A vukodlak még sohasem látott ilyesfajta teremtményt, de ez nem bátortalanította el: gondolkodás nélkül a torkának ugrott.

– Állkapcsa vadul csattant, karmait mélyen áldozata húsába vájta. Úgy sejtette, nem sok ideje lesz, hogy megtörje ellenfele erejét.

A kosszarvát meglepte a támadás, s valamelyest meg is szédült a vukodlak lendületétől. Homályosan érzékelte, hogy tűhegyes fogak hasítják fel vastag, szürke bőrét a nyakán, s különös, kis karmok kaparnak a mellkasán, de inkább meglepetést érzett, mintsem fájdalmat.

A vukodlak eszelősen harapott, tenyérnyi darabokat tépve ki a Hor-pap nyakából.

Az idegen vérének émelyítő illata azonban hirtelen legyengítette: karmai kisiklottak a sebekből, s lassan lecsúszott a kosszarvú testéről.

– Az felnevetett, s hatalmasat rúgott a vukodlak vérfoltos bundájába

– Oldalról egy emberalak tápászkodott fel, s támolyogva elindult a beszakadt bordaív alatt, a rés irányába. Menekülni! Menekülni!

66

Bán Mór: A hadak ura

– A kosszarvú felhördült, s felé sújtott fegyverével, de annak vasa megakadt a gerincoszlopról lelógó bordacsonkban. Mielőtt újra felemelhette volna fegyverét, a vukodlak – minden erejét összeszedve – végső támadásba lendült.

– Tudta, hogy nem éli túl ezt a küzdelmet, s talán nem is győzhet. De nem érdekelte egyik lehetőség sem. Eljött a pillanat, a megváltás pillanata, s ez végtelen boldogsággal töltötte el.

– Minden gyűlöletét és elkeseredését beleadva az ugrásba, a kosszarvára vetette magát. Nagyon, nagyon közelről látta az idegen rémült, vörös szemét, amikor átharapta az agyába vezető főeret.

– Száját ismét megtöltötte az émelyítő vér, de annyi erőt még kipréselt magából, hogy karmait belemélyessze a Hor-pap mellkasába. Egy pillanatra mintha megérintette volna ellenfele csontját, s ennek különösen örült. De aztán valami megütötte horpadt oldalát, s érezte, hogy bundáján melegség ömlik szét

– Nem fájt semmije.

Még akkor sem, amikor a másik oldalán kibukkant a csillogó fémkampó.

Bensőjében csak valami tompa, kellemetlen kavarodást érzett.

– És megnyugvást.

– Erőtlenül lecsusszant a kosszarváról, s elterült a földön. Üveges szemei a cetféreg oldalára bámultak, így nem láthatta, hogy a Hor-pap is megroskad, s egyik kezét torkára szorítva botladozik a nomád felé, aki dermedten figyelte a küzdelmet.

– De a kosszarvú már nem bírta elszorítani a kifröcskölő vérpatakot. Szédelegve lépett egyet-kettőt, aztán dühödten a nomádra kiáltott

– Agulai, mintha hagymázas lázálmot látna, figyelte a magasba emelkedő

fegyvert, s csodálkozva állapította meg, hogy az acél pontosan a koponyáját vette célba. Furcsa felháborodást érzett, különösen azért, mert karjai nem engedelmeskedtek akaratának. Nézte a fegyvert, ahogy lassan elindul a feje felé, aztán lehunyta szemét.

17.

– Zolta talpra segítette a lovagot, hogy elindulhassanak végre, minél távolabb a fetrengő cetféregtől.

– Felice mellé ugrott, s a delebáti érezte, hogy a lány a derekába kapaszkodva támogatja előre. Hirtelen könnyebbek lettek lépései, s most már bizonyos volt benne, hogy túlélik az elkövetkező perceket.

– Egy másik lány rohant feléjük.

– Ilora! – Zolta maga sem tudta biztosan, hogy ő kiáltott-e, vagy Ugrin, de a következő pillanatban a hercegnő is átkarolta vállát.

67

Bán Mór: A hadak ura

– Most már két nő cipelte.

– Zolta elvigyorodott. Megnyugodva hallgatta szíve heves dobogását.

– Csak Felice rémült kiáltása döbbentette rá: nem saját szíve dobogása visszhangzik a fülében, hanem a Kadan Gur lovasok ménjeinek patadübörgése.

– A cetféreg már a szakadék szélén vergődött: feje a fekete víz fölött tekergett, vaksi szemei rémülten bámulták a csillagokat.

– A mögötte megnyíló résen démoni lovasok száguldottak a menekülők után…

18.

– A kosszarvú nem nézett föl. Nem látta, hogy fegyvere hogyan akad be a kettéroppant gerincoszlopba.

– Csak akkor kapta fel a fejét, amikor az acél a csontcsatornán csattant, s a gerincvelő forró, fehér masszája sisteregve alázúdult.

– Nem volt ideje felbődülni. A massza ráömlött vérző arcára, s pillanatok alatt leforrázta koponyájáról vastag, szürke bőrét.

– Agulai kinyitotta szemét. Hátratántorodott a látványtól, öklendezve kapkodott levegő után. Próbált parancsolni reszkető végtagjainak.

– Aztán holdkórosként átlépett a kosszarvú tetemén, s leroskadt a vukodlak mellé.

– Az emberállat még élt. Üveges szemével a leviatán bordáinak csonkját bámulta. Hallotta, ahogy a nomád akadozva lélegzik mellette.

– Sikerült, gondolta, s magában elmosolyodott. Sikerült!

– Agulai reszketve kinyúlt, s véres ujjaival beletúrt a még mindig meleg bundába.

– Köszönöm… – suttogta rekedten. – Azt hiszem… most már szabad vagy!

Bármit tettél ellenünk, nem kell bűnhődnöd többet!

– A vukodlaknak lélegezni sem maradt ereje. Valami homályos, soha nem érzett boldogság áradt szét tudatában, ahogy a nomád kezei végigsimították fejét és hátát.

– Felkészült a nagy utazásra.

19.

– Nem torpantak meg. Igyekeztek minél távolabb jutni a cetféreg testétől. A sziklafal mellett átvergődő Kadan Gur lovasok dobogása egyre közelebbről hallatszott.

– Zolta fáradtan pillantott hátra a válla fölött..

68

Bán Mór: A hadak ura

– A kardodat! – mondta halkan Borának, s már nyúlt is a hercegnő fegyveréért.

– Megvesztél? – Felice vörös arccal ripakodott rá. – Nem állhatsz le velük harcolni! Semmi esélyed!

– A delebáti nem válaszolt, csak ellökte magától a két nőt, és védekező pozícióba helyezkedett a keskeny ösvényen. Egy pillanatra megszédült, s a leviatán nyálkás bőrének dőlt. A szörnyeteg még mindig reszketett.

– Nem! – pördült Zolta elé a ruád, és haragosan a szemébe nézett. – Csak nem hiszed, hogy azért jöttem utánad ilyen messzire, hogy hagyjam, hogy lekaszaboljanak EZEK? – A sebesen közeledő démonlovasok felé intett. – Tűnjetek innen, amíg nem késő!

– Arra! Fel! – ragadta meg Zolta kezét Ilora. – Oda nem tudnak követni bennünket!

– A csaknem merőlegesen emelkedő sziklafalra mutatott. Zolta úgy ragadta meg a feje fölé nyúló kőperem rozsdabarna darabját, mint aki maga sem hiszi, hogy sikerülhet.

– Nem tudom, maradt-e annyi erőm…

– Mássz már! – üvöltötte Felice. – Fedezlek benneteket!

– Zolta feltornázta magát a barna kőre, de nyomban vissza is csúszott Tenyerét felhorzsolta a durva szikla, s érezte, hogy térdét is bevágta a perembe.

Legszívesebben feladta volna az egészet, de az esztelen lobogás a ruád tekintetében meggyőzte arról, hogy nem teheti. Újra nekirugaszkodott, s a hercegnő segítségével nemsokára legalább négy öl magasra jutott. Ugrin is jól haladt, pedig az ő sebei igazán csúnyának tűntek. Egyedül Felice maradt odalent, kivont samsírral várva a Kadan Gur lovasokat. Többé nem néztek vissza.

– Másztak, egyre csak másztak, feljebb és feljebb, nem törődve a szédítő

mélységgel, a Hamu-öböl alant húzódó, fekete tükörlapjával. Nem törődtek a cetféreg elhaló hörgésével, a démonlovak patáinak fenyegető dübörgésével.

– Mind azt hitték, hogy a ruád követi őket De Felicének nem volt ideje menekülni.

– Mielőtt a Kadan Gur torz lószörnyetegei beérték, a lány futó pillantást vetett a cetféregre, mely éppen abban a pillanatban bukott át a szakadék peremén.

– Mintha a megcsonkított leviatán hátán egy kapaszkodó, tetőtől talpig véres alakot látott volna: egy nomádot, akinek lobogó hajába belekapott az öböl fölött süvítő szél.

– A cetféreg hang nélkül zuhant a mélybe.

– A Kadan Gur lovasok éppen akkor fogták körbe a ruád lányt, amikor a hatalmas test elérte a jeges habokat, ahová annyira vágyott. Szülőanyja, a víz végre körülölelhette. De a lény ezt már nem érezte: a több száz tonnányi élettelen hús 69

Bán Mór: A hadak ura

városnyi Örvényt keltve merült a feneketlen mélységbe. A Hamu-öböl vizében évszázadok óta szunnyadó árnyak rebbentek szét a sötétben.

70

Bán Mór: A hadak ura

III. fejezet

ŐRTÜZEK LÁNGJA

1.

– Tar Ogul harci fogatát tizenhárom fehér paripa húzta. Nem akadt párja annak a fogatnak szerte Nomádiában, de egész Kárpáthiában sem. Válogatott, büszke tartású mének táncoltak a faragványokkal díszített kocsi előtt, makulátlan hófehér valamennyi, a legtisztább vérvonalból tenyésztve. Amerre elhaladt a díszes menet, a nomádok ámulva figyelték kecses léptüket. Örömtáncot lejtett a napfény sima szőrükön, mintha az ég királya se tudna betelni a látvánnyal. Sörényük-be aranyos szalagokat fontak, elefántcsont nyergükért pedig súlyukban fizették az igazi aranyat a bagadai vásárban.

– Egy ilyen paripa annyiba került, mint hat másik: hat harcra tenyésztett, erős hátas. De adtak is volna hatot a büszke nomád harcosok, hogy megszerezzenek akár csak egyet is közülük.

– Csakhogy a Hadak Ura méneséből nem járt hátas, még a nemzetségfőknek sem.

– Mondják, botor kalandorok egykor lopni akartak e ménesből. Csak néhány lovat a száz közül. Úgy mesélik, sikerült is bejutniuk a féltve őrzött táborba, de hamar elfogták őket, s kegyetlenül lemészárolták mind – egy kivételével. Erről az egyről később sokat hallottak délen, a kalmárvárosokban és túl, a szigeteken, mert ügyessége és leleményessége messzire repítette hírét. A ménesből azonban ő sem tudott lovat lopni. A paripákat visszavitték Lipóczvárba, ahol azóta is vén nomád kopárok őrzik a nemes vérvonal titkát.

– Széles, zöld mezőn suhant a fogat, kétoldalt szelíd tölgyek hajladoztak. Az ezüst lószerszámokon csillogó fénysugarak versenyt ragyogtak a fűben megbúvó harmatcseppekkel.

– Harsány kurjongatás szállt a vidék fölött: a hajtók megrészegültek a száguldás gyönyörétől. Parancsuk úgy szólt, hogy delelőóra előtt a nomád törzsszövetség központjába, Őrtüzek Lángjába kell érkezniük. Márpedig ha a Hadak Ura ott akarja elkölteni ebédjét, akkor ott is fogja, ha a hétpoklok összes démona ellenük is esküszik.

– De nem kellett tartaniuk ilyesmitől: az idő tiszta volt, az égen halvány, fodros szélű felhők úsztak, s Csete törzsének zöldellő mezőin nem akadt emberfia, aki késleltetni merészelte volna a nagyúr hintaját. Az a néhány nomád falu, mely Zistől 71

Bán Mór: A hadak ura

idáig megszakította a vad rohanás egyhangúságát, összes népestül kisereglett a poros út mellé. Mindenki saját szemével akarta látni a büszke menetet.

– A falvakban ilyenkor, nyáridőben csupán az asszonyok, gyermekek és öregek maradtak. Különösképpen most, amikor a Hadak Ura északi portyára küldte a nomád tumánok java részét.

– De akik a falvakban maradtak, elkerekedett szemekkel csodálták az elsuhanó, s pöffeteg porfelleget kavaró harci fogatot.

– Harminc hófehér kaftános ifjú vágtatott a menet élén, kivont samsírjaik lángolt pengéi fényzuhatagként csillogtak. Nyomukban félmeztelen aracsak harcosok vágtattak, hosszú lándzsáikat a magasba emelve, melyek hegyén ott fénylett harci jelvényük, a morvagyepüi arany ikerkígyó.

– Aztán következett maga a fogat. Harci fogat volt, ámbár sohasem használták csatamezőn. Díszes emelvénye fölé faragott minták borultak, hűsítő árnyat vetve a trónuson ülő magányos alak arcára. Középen széles trónus magasodott, beborítva párduc és tigrisszőrmékkel. Két kéztámlájánál egy-egy koponya szolgált fogódzóul: a legyőzött, déli népek hajdan volt királyainak koponyái.

– S a trónusban ott ült mogorván, vészterhes gondolataiba merülve a nagyúr: Tar Ogul, ki nemcsak a nemes Csete törzsnek, de az egész nomád törzsszövetségnek is a hadura most.

– Második méltóság ez, a fejedelem után.

– Széles mellkasú, robosztus ember volt Tar Ogul. Nem magasságával rítt ki a többi nomád közül, hanem roppant erejével, vastag karjával, melyen ötven esztendeje dacára is vaskos kötelekként dagadtak az izmok.

– Arca barna, napcserzette, széles, kissé ferde vágású szeme a távolba meredt.

Hosszú, lefelé konyuló bajuszt viselt, de szakállat nem. Arcát számos seb éktelenítette, de leginkább vastag, erőtől duzzadó ajkai tettek rémisztő benyomást az idegenekre. Akaratos száj volt ez, és mindenki tudta, hogy emberéletek ezrei függnek minden szótól, ami elhagyja azokat az ajkakat Valaha oly dús sörénye helyén csak egy varkocsba vont fonat maradt, de most azt is ezüst hadúri sisakkal takarta.

– Nem mosolyodott el a nagyúr, amikor népének örömteli kiáltásait hallotta Nem mosolyodott el, amikor dús legelőin, oly kedves erdein száguldottak át, s akkor sem, amikor a távolban erős földvárai tűntek fel a kergetőző felhők alatt.

– Sőt! Ahogy közeledtek Őrtüzek Lángjához, még dühösebben tekintgetett széjjel a békés tájékon. Az ítélkezés napja volt ez, s ha a rá váró haragosokra, megoldást váró peres ügyekre gondolt, maradék türelmét is elveszítette.

– Ingerlékeny harcos volt, bősz bivaly.

– Nem jó uralkodó.

72

Bán Mór: A hadak ura

– Emlékezett, gyermekkorában a hosszú, téli estéken bölcs, türelmes fejedelmekről esett szó a tábortűznél. Erős harcosokról, akik azonban inkább eszükkel kerekedtek felül az ellenségen. Agyafúrt cselvetések, merész, fortélyos haditervek, biztos vereségből győzelemre fordított csaták… Megannyi hős fejedelem, akik naggyá tették e sokat szenvedett népet.

– Tar Ogul egyedül magának vallotta be: ő árnyéka sem volt az eszményi fejedelemnek. Ezért mondott nemet, amikor – hosszú évekkel az ifjú Réva herceg eltűnése után – a nemzetségfők arra kérték, hogy kiáltsa ki magát a nomád törzsek fejedelmének.

– Nem!

– Maradjon csak fejedelem az öreg Tonuzoba, ha él még egyáltalán!

– Ő csak egy harcos volt. Jó harcos. Kegyetlen harcos. Erős kezű vezér, aki egy bölcs fejedelem mellett tartományok sorát hódíthatná meg a törzsszövetség számára.

Csatában nem is akadt párja De hiányzott belőle az a valami, ami kicsit is hasonlatossá tehette volna a legendás fejedelmekhez…

– Valami, ami nélkül csak véres kezű hódító marad, kinek halála után darabjaira hullik az összetákolt birodalom. Tar Ogul élesen látta népe jövőjét: ha ő már nem lesz, fia kezéből kicsúszik a szövetség vezérlése, a meghódított népek lassan elszakadnak a nomád törzsektől. Elszakadnak, aztán lassan bele-belekapnak területeikbe, s a végén még örülhetnek, ha nem űzik el őket tulajdon földjeikről.

– Tudta ezt, de képtelen volt bármit is tenni azért, hogy ne így legyen… Ezért ragaszkodott hozzá, hogy megmaradhasson annak, aki volt: a Hadak Urának.

– A szövetségnek lassan két évtizede nem volt fejedelme. A vén Tonuzoba még akkoriban lemondott dédunokája, Réva javára. Réva eltűnése után már nem vehette vissza a címet. Tar Ogul elutasította, más pedig szóba sem jöhetett a tisztre. Végül a nemzetségfők úgy döntöttek, hogy míg él, Tar Ogul a Hadak Uraként vezérelje a szövetséget.

– Bölcs döntés volt.

– A Hor-papok akkoriban nem avatkoztak Nomádia belső ügyeibe, számukra édes mindegy volt, ki és milyen titulussal kormányozza a törzseket.

– Mostanra azonban minden megváltozott.

– S Tar Ogul most érezte csak igazán szükségét azoknak az erényeknek, melyeket sohasem birtokolt.

– Nomádia fölött sötét fellegek gyülekeztek. Bölcs vezérre volna szükség… –

gondolta bosszankodva a Hadak Ura, miközben széttekintett a békés tájon. Bölcs vezérre, aki tudná, mit kellene most tenni…

73

Bán Mór: A hadak ura

– A közelgő viharról még senki sem tudott Csete népéből. A sötét fellegek csak az északi városokat érték el. De Apphony törzsének asszonyai már könnyesre sírták szemüket, mert a végzet utolérte őket.

– A futárok azonban még félúton sem jártak Őrtüzek Lángja felé…

2.

– A magaslatról, amit kopjadombnak neveztek, pompás látvány tárult a nagyúri menet elé.

– Az élen nyargaló, fehér ruhás ifjak önkéntelenül visszarántották lovaikat, hogy ha csak néhány pillanatra is, de gyönyörködhessenek a legszélesebben elterülő

nomád város látványában.

– Alattuk, szerte a terjes síkon sátrak ezrei és tízezrei tarkállottak. Nemezcsúcsok, kupolaívek, oszlopos falak, néhol egy-egy emelt, faragott palota, közemberek apróbb bőrviskói, a harcosok hosszú, fekete sátrai, megannyi különös alakzatban, formában szelték keresztül-kasul a hatalmas települést.

– A rendekbe szervezett város minden fertálya egy-egy törzs küldötteinek adott lakóhelyet, akik itt, a szövetség szívében éltek, s közvetítettek népük és a nagyfejedelem, valamint a Hadak Ura között.

– A legszélesebb rend persze Csete törzsének fertálya volt csaknem akkora, mint a többi együttvéve. Végtére is a vezértörzs szállásterülete adott helyt a központnak, s Csete nemzetségeinek színe-virága élt itt, ősei földjén. A többi csak afféle vendégnép volt, ámbár sokuk nemzedékek óta vallhatta otthonának a nomád fővárost.

– Őrtüzek Lángja csak a nagy nomádfelkelés után lett a szövetség központja, miután a Hor-papok vérbe fojtották a nomád urak elkeseredett lázadását. A törzsek azt kővetően nem fogtak fegyvert a Hor-papok ellen, inkább eltűrték, hogy országuk közepén sötét területeket birtokoljanak, ahová egyetlen szabad törzsnek sem volt bejárása. A nevezetes háború előtt Őrtüzek Lángja csak egy volt Csete törzsének téli táborai közül, Kővár, Ed és Rab mellett.

– Történetünk idején viszont a legnagyobb területen épült várossá nőtte ki magát egész Kárpáthiában, igaz, kőházat csak keveset talált volna itt bárki is. Kiterjedése ellenére, a nagy déli hadjáratok idején, amikor Réva fejedelem uralma alá hajtotta Adrion legtöbb kalmárfejedelemségét, Őrtüzek Lángja egész népét egy nap leforgása alatt képesek voltak mozgósítani. A sátrakat szekerekre rakták, a fapalotákat szétbontották, s több tízezer ökör elvontatta az egész várost, ha az ellenség nyila veszélyeztette lakóinak biztonságát.

74

Bán Mór: A hadak ura

– Csete törzsének aranyszarvasos zászlait ott lobogtatta a szél a nemeztenger fölött. Arrébb, szintén a közbülső fertályban az Apphony-nemzetség díszei csillogtak a napfényben.

– S külön-külön, keskeny füves sávokkal elválasztva egymástól a többi törzs rendje: a Vászolyoké, Kazur törzsé, s északnak, ahol az égbolt alján a Holdtenger, s Gadur örökké éjszakára tekintő fellegei sötétlettek, Csák népéé. A külső fertály körében a csatlakozó törzsek zászlai lobogtak. Délnek, a sűrű, vadászatra csalogató erdők irányában Uderik törzsének sátrai álltak. Az ő népe a morvagyepütői délre eső, termékeny vidéken élt. Amott Tomics Toguz törzsének képviselői húzták meg magukat sátraikban, közel rokonaik, Mojmir törzsének népéhez.

– Keletnek, a lapályos sík szélén, a Dráva és a Száva vidékén élő csatlakozó törzs, Bertram népe táborozott. Megannyi tarka vászon és nemezlap, megannyi sátor- és jurtafajta. S a város utcáin megannyi díszes öltözék, csillogó fegyver, portéka.

– Hát ez a látvány tárult a nagyúri menetet kísérő harcosok szeme elé. A Hadak Urának fogata nagy porfelleget keltve zúdult le a domboldalon, hogy beszáguldjon a fejedelmi központba.

3.

– A kopjadombról nyílegyenes út vezetett a város szívét jelentő tágas térre.

– Mint óriási porondot övezte a teret félkörívben a kilenc törzs kilenc jelképes nemezpalotája. A paloták elé vaskos póznákat állítottak, melyeken a törzsek zászlai, hadijelvényei díszelegtek. Középütt, a hadiút végén a fejedelmi palota magasodott, kilenc tornyával a végtelen kék ég felé nyújtózkodva Ez volt a legmagasabb épület Őrtüzek Lángjában. Fából faragták, régmúlt idők mintái alapján. Díszes ormai néhol Királyváros várának bástyáit idézték, ám falán s gerendáin egyszerűbb, tisztább vonalú faragványok sorakoztak, mint a büszke dunavai erőd ormain. ,

– A hadiút fölött kilenc díszes, mesterien faragott kapu ívelt. Ezek alatt csörtetett el Tar Ogul fogata, hogy aztán közvetlenül a palota előtt álljon meg. A kísérő

harcosok izzadtan fékezték le lovaikat, s azonnal sorfalat álltak a fogatról leszálló nagyúr előtt.

– A nomádok legfőbb méltóságai, több ezer harcos gyűrűjében már ott várták Tar Ogult. Jöttek, hogy köszöntsék az ítélkezés napjára és a szövetségi gyűlésre érkező

vezért.

– Színes, de fegyelmezett forgatag, ezernyi kemény, harcban edzett nomád tekintete. Nem talpnyalók: büszke és szabad harcosok, kik jöttek, hogy vezérüket köszöntsék, ahogy az illő.

75

Bán Mór: A hadak ura

– A Hadak Ura lassan lépett le az elébe terített szőrmékre, aztán futó pillantást vetett az összesereglett harcosokra.

– Előtte vagy tucatnyian hajoltak a földig.

– Legelöl egy meglepően magas, rendkívül izmos, jóvágású férfi. Arca csupasz, nem viselt se szakállt, se bajuszt. Tekintete nyílt és megnyerő, vonásai, mint atyjáé.

– Apám! – Az ifjú elmosolyodott. – Apám gondterhelt, mint mindig!

– Tar Ogul csak mordult magában valamit. Nem szánt többet elsőszülöttjére, fel sem pillantott rá a magasba, lépett tovább. Ompud, vagy ahogy teljes, nevén szólítani merik: Ogul fia, Ompud aga, láthatóan nem neheztelt Talán ő volt az egyetlen a díszes menetben, aki nem reszketett a nagyúr előtt.

– Apámat már várják az ítélkezés fájánál – jegyezte meg halkan.

– Tar Ogul nem felelt, csak végigmérte a többi, térdeplő hatalmasságot.

– Büszke nagyurak mind. Országnyi területek felett rendelkeznek. Együtt megingathatatlan oszlopai a nomád törzsszövetségnek, az Aranyszarvas népének.

– Itt van már Rab fia, Vorja aga, az Apphony-nemzetség fejedelme, s vitéz vezére, Borc kán. Vorja szemében vörös szálak jelzik, hogy megint töméntelen gaiszka bánta a napesti tivornyát. De Borc kán józan, mint mindig: hideg fővel várja, hogy fölemelhesse tekintetét kezét jatagánja ezüst markolatán nyugtatja.

– Az meg amott Jabdier aga, a Vászoly törzs ravasz ura. Oldalán vöröslő képpel Moluk kán térdepel, fel sem mer pillantani, bizonyára megint megszegte a szigorú parancsokat s most szűköl, mint a ketrecbe zárt kuvasz. De nem baj: nálánál vérszomjasabb vezér nem termett még nomádföldön. Szűkség lesz rá az elkövetkező

hetekben! Ki van még?

– A morvagyepüi szlávok küldöttei, élükön a hű Matejan kenéz, meg a hallgatag Zoward aga, ezer csata és ezer rege eleven hőse.

– Jó vitézek mind.

– Tar Ogul tovább lép, arcán halvány mosoly suhan át, de azt csak fia látja: a többiek továbbra is csak a vészterhes, gyilkos árnyékot lesik, mely uruk homlokát felhőzi.

Igen, itt vannak a déliek is. Lucáin és Nicetas. Bertram törzsének ifjú vezérei.

Messze kirínak a többiek sorából. Csaknem egy fejjel magasabbak, karcsúbbak, akárcsak Ompud. Szikárak és kemények. Nem nomád öltözetet viselnek ugyan, és illatos vízzel locsolják magukat, arcukat meg világ csúfjára simára beretválják, de azért hűséges és vitéz férfiak! Tar Ogul lelkében halvány melegséget érez, ahogy a vékony csontú, lángoló tekintetű Lucianra pillant.

– Micsoda harcos! S milyen dalnok! Napokig húzódó vad tivornyákon hányszor hallgatták lantpergetését és különös, délszaki énekeit a regösök barbár dalai között.

Nem csoda, hogy megindítja az asszonynépek lelkét az istenadta kölyke! Csak ne 76

Bán Mór: A hadak ura

volna annyi baj vele! Mert bizony sok ifjú leány bősz atyját kellett már megbékítenie haragos fejedelmi szóval. Pedig hát volt igazuk, a hétpoklok összes démonára, hogyne lett volna igazuk! Hiába, Lucián ereiben a tündöklő dél napsütésének forrósága lobog! Tar Ogul titkon mostohafiának tekintette az adrionit, de ennek nem adta jelét a törzsi tanácsban. Sőt! A legveszedelmesebb parancsokat éppen neki szánta, nehogy elfogultsággal merészelje vádolni bárki is.

– Lucián. Asszonyok és leányok titkos álma, egyike Nomádia legnagyobb vitézeinek. És legfőbb védelmezője a szövetségnek!

– Tar Ogul felpillant fia izmos alakjára.

– Ez meg itt… Csupa jóság és… tehetetlenség…

– És a többiek? – kérdi.

– Még nem érkeztek meg, apám! De úton már valamennyi vezér, ahogy parancsoltad! – Ompud arca valósággal sugárzik. Nem csoda: kerek egy esztendeje, hogy utoljára láthatta apját.

– A Hadak Ura csak most méri végig igazán. Hm. Megemberesedett, a válla szélesebb, mint az övé volt ebben a korban. De homlokán ezüstpánt szorítja le a dús, barna fürtöket, arca meg csupasz, mint a piperkőc délieké. Tar Ogul nagyot nyel.

Erről majd később. Akad most fontosabb intéznivaló is.

– Csák aga? – kérdé fojtott hangon.

– Úton még.

– Aranyoskapunál?

– Ompud tekintetében bosszús lángocska vet lobot.

– Kiverték a tumánjait a Duna mellékéről, apám! Csák felhagyott az ostrommal!

– A Hadak Ura nem mutatja meglepetését, sem haragját. Rezzenéstelen arccal, hidegen kérdi:

– A sánta patkány?

– Nem, apám! Savik flottája. Északnak rendelték, s most ott horgonyoz Aranyoskapu előtt!

– Tumánjaink?

– Ott várakoznak a környékbeli erdőkben! Csák aga a parancsodra vár!

– Tar Ogul bólint

– Az északi hadjárat véget ért! Urak! Keljetek fel!

– Az agák és kánok, valamint a kíséretükben érkezett harcosok talpra szökkennek. Végre vezérükre emelhetik tekintetüket

– Éjjel megkezdjük a törzsek gyűlését. Súlyos döntéseket kell hoznunk!

Pihenjetek le, urak, készüljetek!

– A fejedelmek, vezérek meghajolnak, s szó nélkül indulnak sátraik felé.

Ompud most már az ifjak minden lelkesedésével pillanthat atyjára.

77

Bán Mór: A hadak ura

– Háború lesz, ugye, apám? Háború végre!

– Tar Ogul megint elkomorul, úgy bámul elsőszülöttjére, mint valami eszelős nyomorultra.

– Nem lesz semmiféle háború, ostoba! – sziszegi. – Honnan veszed ezt?

– Ompud arca megkeményedik. Nem szokott a sértéshez, még a legfelsőbb hadúrtól sem.

– Mindenki ezt beszéli, apám! – mondja mogorván. – Dunava összeomlott.

Vérszlávok özönlötték el Pannónia keleti felét! Hor-papok irányítják őket, amerre járnak, csak pusztulást hagynak maguk mögött!

– És? – bődül fel Tar Ogul. – Mi közünk mindehhez?

– Itt az idő! – válaszol izzó tekintettel az ifjú. – Lerázhatjuk végre az átkozottak uralmát!

– Hallgass! – Tar Ogul hátat fordít fiának, s lassan elindul a Hadak Ura részére fenntartott palota lépcsői felé. – Fogalmad sincs, mi van készülőben, ostoba ifjú!

– Ompud ott maradt a tér közepén, s szégyentől izzó arccal várta, mikor tisztul el a nagyúr fogadására összesereglett sokaság a sátorváros szegletei felé.

– A többiek igyekeznek nem rápillantani.

– A szégyen az, amit a nomád a legnehezebben visel.

4.

– A fa az égig ért.

– Ágai elvesztek a végtelenben, mintha valóban a csillagok ködébe nyújtóztatták volna hajtásaikat.

– Égig érő fa volt

– Az élet fája.

– A nomádok szent gyülekezőhelye, melyről annyi legenda, s rege mesélt

– Törzse gigászi oszlopként magasodott a sziget fölé, melynek talajába gyökereit eresztette. Koronája árnyékot vetett a Nomád-öböl déli fertályára, de csúcsa láthatatlan maradt az emberi tekintetek elől. Élő, lélegző fa volt, a végítélet egyik különös képződménye, egyedülálló csoda.

– Már messziről látszott, odakintről, a Holdtenger nyílt vizéről. A távolság párájából, mint valami irdatlan felhő bontakozott ki a korona, kirajzolva az ezernyi ágat, millió falevelet az éjszaka sötétjéből. .

– A fa ott tornyosult Őrtüzek Lángja felett is, pedig egy vékony tengercsatornán túl, az Éjszigeten állt. Legalsó ágaihoz függőhíd ívelt át a parttól.

– Égigérő fa

– Az örök éjszaka határán…

78

Bán Mór: A hadak ura

– Tövében szent tüzek gyúltak naplemente után, jelezve az ítélkezés végének közeledtét.

5.

– Őrtüzek Lángjában vagy tízezer harcos gyűlt össze. Törzseik, nemzetségeik díszes öltözetét viselték: ki hófehér kaftánt, ki ékesebbet, arany- és ezüstcsatokkal összefogott bő köpenyt, indás hímzéssel, sárkányokkal, griffekkel díszíttetett, ki egyszerű, bőr- és acélvért-lemezekkel szegecselt, rajtokkal, harci díszekkel cicomázott dolmányt.

– Ó, mennyi büszke léptű, szép termetű harcos! Ahány nemzetség, annyiféle dísz, annyiféle öltözék.

– Még Réva fejedelem idején, egy Gisanten nevű dunavai követ, ki nagy utazó hírében állt, ámuldozott Őrtüzek Lángja forgatagán. Elbeszéléseit a királyvárosi udvari írnokok kapcsos kódexek bejegyezték. Ezen írások sokáig meghatározták a nomádokról kialakított képet Dunavában.

– Gisanten ezt mondta róluk:

– „Ha Őrtüzek Lángjában jársz, azt hiheted, a bagadai szaltán minden ezüstjét és aranyát, a Háromegy királyság minden selymét, kelméjét, a fényes Moscova minden cserzett bőrét, ékes fegyverét ide hordták.

Mielőtt idejöttem, azt hittem, a nomádok szegények.

Hisz nincsenek bőtermő földjeik, legelőik éppen csak arra elegendőek, hogy lovaikat ellássa abrakkal. De itt azt kell látnom, hogy a nomádok gazdagok.

Bőségben dúskálnak, vagyonuk határtalan.

Összerabolták már Kárpáthia minden kincsét.

A törzsszövetség központjában sok palotában láttam olyan tárgyakat, melyekről jól tudom, s te is jól tudod, fenség, hogy városainkból, északi tartományaink templomaiból, váraiból rabolták el évtizedek során.

Ők maguk a rablást nem tartják bűnnek.

Cshada kán, a fejedelem hű embere azt mondta a minap egy fényes lakomán, hogy ha az Öregisten nem ajándékozta meg őket dús földekkel, termő vidékekkel, mást nem is tehetnének, mintsem elveszik azon népektől értékeiket, akiket istenük elhalmozott ezen égi kegyekkel.

Be kell látnunk, fenség, ezen érvelés mögött rejlik némi igazság. Annak idején éppen egyik nemes ősöd utasította el a szövetséget velük. A háború azóta dúl, s nem látom jelét, hogy csak mert egy nyelvet beszélünk, mivelünk kegyesebben bánnának hadjárataik alkalmával.

79

Bán Mór: A hadak ura

De mint mondtam, mostanság igen sok kincsben dúskálnak, szükségét nem látják semminek.

Megbíztál, fenség, írjam le, hogyan festenek a hétköznapokban e harcosok.

Szívesen teszem, mert lelkemnek oly kedves foglalatosság volt figyelni küllemteli öltözéküket. Mondhatom, fenség, pompásabb, férfiasabb harcosokat nem láttam sehol a végítélet országaiban, pedig bejártam számos földet parancsodra, s amit láttam, megszámlálhatatlan kötetet tölt immár meg királyi könyvtárodban.

Az előkelő nomád harcos prémsüveget hord. Arany sisakcsúccsal, hátul soknak hódfarokkal díszítve.

Testükön bő, fehér inget és buggyos nadrágot viselnek. Rá díszes kaftánt húznak, bőrszíjakkal szorítják, amin a legkáprázatosabb arany és ezüst díszítések csillognak, amit valaha láttam. Ötvöseik értik a dolgukat: apró, ugró szarvasokat, ágaskodó oroszlánt, inaló nyestet, tekeredő kígyót és hasonlókat vésnek a nemes fémbe.

Totemállataik díszítik sátraikat, jurtáikat is, nemes király. Nagy becsben állnak ezen állatok, mondják, őseik tőlük nyerték mindazt, ami most erénye a nomád harcosnak. Bölcsességet, gyorsaságot erőt és kitartást.

Sokat töröm a fejem, nemes király, vajon igaz-e, amit a vén Tiver beszélt el nekünk Pomborádban. Miszerint a végítélet után egy fényes és nagyhatalmú úr szándékosan adta vissza a Dunától nyugatra élő magyaroknak őseik fegyvereit, jurtáit, tanította meg őket aszerint élni, ahogy valaha ők tették. Nekünk pedig a városlakók tudását adta, a várépítés tudományát, mondván, látnia kell, melyik nép vészeli át könnyebben a végítélet utáni szakadatlan háborúkat Nem tudom, van-e alapja az effajta bölcselkedésnek, de bizonyos, hogy népeink között sok különbség nincsen, ha nem számítom a merőben más módot, ahogyan élünk.

– Láttam mulatni a nomád urakat: szertelen népség az! Csatában rettenthetetlen harcosok, de ilyenkor csak vedelnek, zabálnak napestig, harsányan tréfálkoznak egymással, durva élceikből sajnos nekem is kijutott számos. De meg kell valljam, kegyes úr, sok különbséget nem találok az ő tivornyáik és a mi fényes uraink mulatozása között.

– Bocsáss meg, ha elkalandoztam a lényegtől, fenség, amit mondani szeretnék, az csupán az, hogy e büszke népnek esze ágában sem áll felszámolni vad életvitelét, s megtérni a szakállas isten igéi szerint.

– Mondják nekem sokan itt, a fejedelem udvarában, miért nem térünk meg mi az Öregistenhez, s az Égigérő fa minden szelleméhez?

– Kényelmesebb volna, bizonygatta nekem a minap megint Cshada kán. A kőház fojt. Mint a koporsó. A sátor és a jurta szabad, átjárja a puszták szele. Ha kell, ma itt ütjük fel, holnap ott.

80

Bán Mór: A hadak ura

– Igen. Ebben igaza van a kánnak. Szabadok.

– Szilaj népség, vad és könyörtelen.

– Nem hiszem, hogy békességre bírhatjuk őket.

– Igaz is, s erről feltétlenül be kívántam számolni fenségednek, mert hiszem, hogy nagy jelentőséggel bír amikor azt találtam említeni Cshada kánnak, hogy biz' a mi szakállas istenünk és az ő Öregistenük ugyanaz volna, csupán a Hor-papok mesterkedése uszította híveit egymás ellen, Cshada homloka vészesen elborult.

– Nem válaszolt semmit, faképnél hagyott.

– Úgy hiszem, fenség, ez lehet a nomádok tán egyetlen gyengesége.

– Büszkeségüket örökké beárnyékolja közös elnyomónk: Gadur.

– Ha vérig akarsz sérteni egy nomádot, csak említened kell a katedrális nevét: Gadur!

– Ha fel akarod tüzelni harciasságukat, csak mondd bátran: Gadur!

– Ha meguntad életed, s meg akarsz halni gyorsan, állj egy nomád elé, s mondd bátran: Gadur!

– S mert én élni akartam, hogy beszámolhassak mindenről fenségednek, amit láttam és tapasztaltam, bölcsebbnek találtam, ha kerülöm a Hor-papok említését.

– A nomádok – szemmel láthatóan – hálásak voltak ezért!” 6.

– Ez az alzán magával csalta a lányomat! – A sánta íjkészítő legszívesebben üvöltött volna tehetetlen dühében, de a nagyurak színe előtt kénytelen volt fékezni indulatát. Vörös képpel, habzó szájjal mutogatott a két dárdás aracsak által közrefogott, megkötözött fiúra.

– Magával csalta a hegyre, aztán le, a tiltott vízhez! Nem kétséges, miért tette!

– Odafönn, a trónon ülő Hadak Ura felpillantott. Mintha álomból riadt volna: úgy bámult a dühtől remegő íjkészítőre, mintha először látta volna Hallotta ugyan minden szavát, mégsem értett az egészből semmit.

– Elcsalta? A lányodat?

– Máshol jártak gondolatai. Távol, a végtelen Fekete Vérterdőn, az Apphony-nemzetség kiterjedt pusztáin túl. Közeledő, ellenséges seregekkel foglalkoztak azok a gondolatok, nem holmi elcsalt leányokkal. De a törvény az törvény. Márpedig a nomádok ősi törvénye azt mondja, hogy esztendőben egyszer, a Holdnász éje utáni első napon törvényt kell ülnie az Égigérő Fánál, az Éjszigeten.

– Ha egyszer véget ér ez az átkozott háborúskodás, fogadta meg magában újra ki tudja hányadszor Tar Ogul, megváltoztattatom a törvény rovásait ítélkezzen a vén Tonuzoba, úgysincsen más dolga!

81

Bán Mór: A hadak ura

Hm. Megesett lányok…

– Valóban elcsaltad? – kérdezte fáradtan a fogva tartott fiútól. .

– Nem kellett csalni! – válaszolta remegő hangon Barsan, s mélyen fejet hajtott.

Szégyellte, nagyon is szégyellte, hogy ügye világ csúfjára kiteregettetett.

– Hol az a teremtés? – kérdezte váratlanul Tar Ogul, mert eszébe jutott, hogy ilyen ügyekben a megvádolt leányt is az ítélkezés asztala elé szokás hurcolni. De sehol nem látta a sánta íjkészítő gyermekét.

– Elragadta a salamár! – harsogta könnyes szemmel az öreg. – Ez a semmirekellő

magával vitte valami elfeledett, rejtett barlangba Aztán hagyta, hogy a mélység réme magával ragadja az én gyönyörűséges Agnatámat! Halált érdemelne!

– Nem igaz! – kiáltotta dühösen Barsan. – Nem hagytam! És nem salamár volt az, hanem valami egészen más!

– Tar Ogul ásított, s szúrós tekintettel kopárjaira pillantott, akik átszellemült arccal állták körül az ítélkezés asztalát Rendkívül bölcsnek tűnik valamennyi, pedig hát… –

Tar Ogul maga elé bámult, s végigsimította fekete bajszát Néhány esztendő óta, mintha valamelyest csökkent volna a tekintélye a bírói szónak. Hiába tisztelte őt mindenki szerte Nomádiában, hiába rettegték tekintete minden villanását, ítéleteit nem minden esetben fogadták egyetértéssel.

– De hát mit tehet, ha ezt is az ő nyakába rója a törvény?

– Megesett lányok ügyét citálják elé, mikor a lány nincs is sehol…

– Nem értem! – horkant fel ingerülten, ahogy a trón előtt állókra pillantott. – Mi ragadta el azt a lányt? S miféle barlangról fecsegték itt összevissza?

– Agnata és én találtunk egy titkos barlangot a csonkosvíznél – magyarázta alázatosan Barsan. – A mélyben nyílik a bejárata, s fokozatosan emelkedik felfelé, a felszín fölé. Ott húztuk meg magunkat, de valami… valami, amit még sohasem láttam, megérzett minket, és a sötét járatok egyikén… utánunk jött… Menekültünk, de…

– Magára hagyta a lányomat! – kiáltott tobzódva a sánta mester.

– A lány nem került elő? – kérdezte a Hadak Ura

– Nem, nagyuram! Vége már annak, elveszett! Emiatt a nyomorult kölyök miatt!

A bűn útjára vitte, aztán magára hagyta!

– Igaz ez? – Tar Ogul hirtelen nagyon is érdekesnek találta ezt az ügyet. Magával ragadta az indulat, ahogy a fiúra nézett. Most már minden világos. A fiú gyáva volt.

A nagyúr szemei előtt vészterhes felhők gyülekeztek. Elcsábítani egy lányt. Istenem!

Maga is elcsábított jó párat! Mégsem szakadt le az Öregisten égboltja a szépséges mezőkre. De hogy magára hagyjon egy védtelen leányzót a veszedelemben, arra sohasem vetemedett volna, s nem ismert népéből sem halandót, aki képes ilyesmire.

– Igaz ez?

82

Bán Mór: A hadak ura

– Barsan felegyenesedett, legalábbis annyira, amennyire a kötelei engedték. Arca megkeményedett.

– Nem hagytam magára! – mondta az alzán. – És utánamennék bármikor, csak engedjenek szabadon! Kihozom Agnatát! Könyörgöm, nagyuram, engedjen el!

– Beküldtél-e valakit a lány után? – kérdezte az íjkészítőt a Hadak Ura anélkül, hogy tudomást vett volna Barsan kifakadásáról.

– A sánta mester elhúzta a száját.

– Nem lehetett, nagyuram, nem lehetett! Hisz nincsen szája, csak a víz alól!

– Tehát nem küldtél le senkit a barlangba? – ismételte meg a kérdést, most már dühösebben Tar Ogul.

– Hogyan küldtem volna? Hisz ott az a rém! Ugyan ki kockáztatta volna…

– Te lemennél-e ? – harsant az alzánra a nagyúr, belefojtva a szót az íjkészítőbe. –

Lemennél-e az után a lány után?

– Nincs más vágyam, nagyuram! – felelte indulattól elfúló hangon a fiú, s nem szükségeltetett különösebb lélekismeret ahhoz, hogy a Hadak Ura hitelt adjon szavainak. A körben álló kopárok egyetértően bólogattak, így az ítélet nem lehetett többé kétséges.

– Menj le hát a barlangba, vigyél magaddal annyi fegyvert, amennyit jónak látsz!

– jelentette ki Tar Ogul. – Ha valamely társad hajlandó veled tartani, hát menjen! S

ha sikerrel jársz, a lány dönthet, hogy megbocsát-e neked, vagy sem? De ha nem jársz sikerrel, a lány apja dönthet a sorsod felől.

– A sánta íjkészítő mester nem látszott túl. boldognak, de meghajtotta fejét, amint a nagyúr rápillantott.

– Ha úgy látja jónak, a szolgájává tesz majd! – fejezte be az ítélkezést Tar Ogul. –

Így szólt a törvény! Most menjetek!

– Várj csak! – kiáltott valaki a trón mögül. A tekintetek meglepetten fordultak az ifjú vitéz felé, aki ezúttal medve-szőrmés köpenyét viselte.

– Hol van az a barlang? – kérdezte szelíden Ogul fia, Ompud. – Azt mondod, nem ismertétek eladdig azt a járatot?

– Nem ismertük, uram! – Barsanról éppen ekkor oldották le a köteleket. – Nem is találtuk volna meg soha a bejáratát, ha nem esünk a sötét vízbe!

– Mekkora az a barlang? – kérdezte a hadúr fia. – És vajon merre vezetnek a járatai?

– Barsan tekintete felcsillant. Hát éppen ez az! Ez, ami érdekessé teszi a barlangot! Ogul fia, Ompud, aki úgy hírlik, eszesebb, talpraesettebb vitéz atyjánál is, azonnal felfigyelt az elhintett magok hangtalan sarjadására.

– Nem vagyok benne biztos – mondta végül néhány pillanatnyi gondolkodás után. – De mintha a járat egyik mellékcsatornája befelé vitt volna, a Rif-hegyek alá!

83

Bán Mór: A hadak ura

– Észak felé? – Ompud feszült arccal állt meg az alzán előtt. – Észak felé, úgy-e?

– Úgy, uram! – bólogatott Barsan.

– A Hadak Ura mellett álldogáló kopárok hangosan felmorajlottak e két szóra.

Beletelt kis időbe, mire maga Tar Ogul is felfogta az iméntiek jelentőségét.

Gondolatai már megint távol jártak, de ahogy a hirtelen támadt csendben felidézte az elhangzottakat, elsápadt a meglepetéstől.

– Északnak? – dörmögte maga elé.

– Jól hallottad, apám! – fordult felé sugárzó arccal Ompud. – Lehet, hogy most megtaláljuk végre a titkos járatot! Ugye, tudod, mit jelent ez?

– Hallgass, ostoba! – förmedt rá feszülten a Hadak Ura. – Ne ártsd magad olyasmibe, ami nem tartozik rád! Nem létezik titkos járat, s ne is álmodj róla, hogy odamégy! Ez az alzán téved!

– Ompud nem felelt. Csöndben, tisztelettudón meghajtotta magát atyja előtt, s megvárta, míg a megvádolt alzán kitámolyog az ítélkezés teréről.

– Aztán, amikor már mindenki a következő panaszosra figyelt, gyorsan utána osont.

104-105-106-107

mondott, s az ifjú szívén mélyebb sebet ejtett ezzel mindenféle ellenséges szablyánál, lándzsánál.

– Már önmagában a leánykérés is megaláztatás-számba ment, hisz a leány szíve alatt egy idegen magzatát hordozta. Ő mégis kész lett volna sátrába vezetni, s legféltettebb kincseként őrizni, dédelgetni a megesett leányt.

– Mindegy… régen volt…

– Tar Ogul halvány mosollyal intett. Az asszony távozhat. Nem kellett kétszer intenie: Anács kalud eltűnt az ítélkezés asztalát körbeálló sokaságban.

– Elérte, amiért jött.

– Három nap talán elég lesz.

– Talán…

– Az ítélkezés napja ezzel véget is ért.

– Tar Ogul feltápászkodott a trónról, s fájdalmas arccal nyújtóztatta ki elgémberedett tagjait. Tekintete felsiklott az Égigérő fa ágaira.

– Milyen bonyolult szövedéke az életnek! Mennyi kecses hajtás: vaskosak, vékonyak, elágazók, merészen ívelők; milliónyi levél, szélben suhogó, árnyat adó, az élet vizét magába szívó levél…

– A part irányából büszke menet közeledett. A harcosok ellenzőt csináltak szemük fölé, hogy a lemenő nap vörös sugaraiban kivehessek, ki háza népe érkezik éppen?

84

Bán Mór: A hadak ura

– A díszes öltözékek és a tegezekre hímzett arany nyílvesszők elárulták, hogy Csák aga népes csapata jött meg messze északról, Dunava feldúlt földjéről.

– A szövetség gyűlésének fáklyáit már meggyújtották: a leereszkedő éjszaka Gadur felől sodorta a sötét fellegeket a sátorváros egére.

– Elérkezett a tanácskozás ideje.

8.

– Ketten bolyongtak reménytelenül a vadonban, és fogalmuk sem volt, merre járhatnak.

– A rajtaütés óta, amikor elszakadtak a többiektől, egyre csak mentek, abban a hiszemben, hogy a küzdelem távoli, alig hallható foszlányai felé haladnak. De amikor már azt hitték, elérték a romváros határát, rá kellett döbbenniük, hogy ismét ugyanoda lyukadtak ki, ahonnan elindultak.

– Aztán a hangok is szertefoszlottak az őserdő mélyén, s ők ketten egyedül maradtak félelmeikkel.

– Toba maga sem emlékezett már, mikor csapódott mellé az ismeretlen delebáti lány, aki a vénemberrel érkezett Fehértoronyba. Az aljnövényzet fonadékán bukdácsolt keresztül, amikor észrevette, hogy közelében küszködik ő is.

– Odakiáltott neki, s a lány szemmel láthatóan megkönnyebbült, amiért a vakszerencse a társaság egyik tagjával sodorta össze. Toba mellé szegődött, s azóta együtt keresték a többieket.

– Hosszú óráknak kellett eltelnie ahhoz, hogy rájöjjenek, nemcsak azokét, de saját nyomaikat is elveszítették. Mindazonáltal, ha meglelték volna, sem valószínű, hogy ugyanazon az úton visszamerészkednek a templom romjaihoz, hisz' a tisztást azóta már bizonyára a támadók tartották ellenőrzésük alatt.

– Óvatosan lopóztak előre a fák között, a vadon minden rezzenésére éberen figyelve.

– Egyikük sem ismerte a vaghurcs-ircsa harcosokat, akik a támadásban részt vettek, de a Hor-papok jelenléte sok mindent elárult számukra is. Az életükre törtek, ehhez nem férhetett kétség.

– Amikor már jártányi erejük sem maradt, leroskadtak egy ferdén megdőlt, hatalmas oszlopfa tövében. Toba végigkutatta minden zsebét, hátha akad még valamelyikben egy morzsányi cipó, de keservesen csalódnia kellett. Deö némán figyelte a fiút, aztán legyintett.

– Nekünk kellene valami ennivalót keresni. Mi a neved?

– Toba vagyok, Tavi Szák fia. És te?

– Deö. Kudo, a kovács lánya Ráge törzséből.

85

Bán Mór: A hadak ura

– Ráge? – csodálkozott el a fiú. – Miféle törzs az?

– Nem nomád – sóhajtott a lány lemondóan. – A Delebát-ban élünk. Illetve csak éltünk.

– Toba megérezte a lány hangjában bujkáló szomorúságot, s nem kellett töprengenie ahhoz, hogy tudja, mi történhetett

– De az erdei nép nem aggódott. Túlságosan kevés ember maradt ahhoz, hogy zöld birodalmaik végérvényesen veszélybe kerülhettek volna Kárpáthiában visszaszorították ugyan őket.

– A vadonokat újabb és újabb telepesek törték fel, mint száz és százezer esztendővel korábban. Ám fönt északon, a világvégfaltól keletre, egészen az Ugor birodalom határaiig végeláthatatlan őserdők húzódtak. Azokat még újabb ezer esztendeig nem fenyegette veszély. S mondják, a vérszlávok földjén túl, ahol a mesés és békés Moscova terült el, még kiterjedtebb és pompásabb erdők nőttek az ég felé.

– Abban a vadonban, amit a nomádok Fekete Vérterdőnek hívtak, különösen szívesen időztek.

– Nemcsak azért, mert ember ritkán merte lábát betenni e fák közé, hanem azért is, mert a Holdtenger fekete vize mentén, közel a rettegett Gadurhoz, annyi de annyi kedves emlékét lelték meg régi, elfeledett birodalmaiknak.

– Mélyen a föld alatt, az évszázados fák gyökerei között fúrt tárnákban városokat alapítottak, melyekben ezeket az emlékeket gyűjtötték össze fáradtságot nem ismerve. Közben persze aggodalmasan figyelték a jövevényeket.

– Nem az embertől tartottak. Ha akarták, ember fia észre nem vehette őket. Néha-néha eljátszadoztak ugyan egy-egy eltévedt leánnyal vagy legénnyel, becsalták a mélyebb, veszedelmesebb rengetegbe, s ha úgy tartotta kedvük, meg is rémisztették, de soha nem bántották őket.

– A Holdtenger nyugati partját uraló, irdatlan katedrális-erőd, Gadur szolgaserege elől azonban nem volt ilyen könnyű rejtve maradni.

– Szerencséjükre a Hor-papok vajmi kevés érdeklődést mutattak az erdők népe iránt. Nem találták veszedelmesnek őket, még arra érdemesnek sem, hogy felkutassák és kiirtsák valamennyit. Az ember több fejtörést okozott Bazabool szolgáinak, mint az erdőlakó nép. Ám békesség soha nem volt a csillagok közül érkezők és a vadon lakói között. A Gadurhoz közel merészkedőkre halál várt, s az erdőnép hamar megtanulta, hogy tartsa tiszteletben Gadur határait.

– Minden maradt volna hát az ősi titkok leple alatt, ha az ezeréves háború vége felé, amikor vad gyilkos hordák árasztották el Kárpáthiát, nem történt volna egy sajnálatos véletlen, ami – akaratlanul is – csaknem az erdőnép vesztét okozta.

– A fák urai egy napon tudomást szereztek bizonyos nyugtalanító hírekről, melyek bejárták már Pannónia valamennyi rengetegét.

86

Bán Mór: A hadak ura

– Suttogtak felgyújtott erdőkről, elűzött népekről, megkínzott emberekről. Az embereket nem sajnálták különösképpen, de a pusztuló erdők híre fájdalommal töltötte el szívüket.

– Aztán – kiterjedt ismeretségüknek, s népes családjaiknak hála – a mindenhonnan érkező hírek mozaikjaiból összeállították a képet, ami sötétebb volt, mint bármi, ami eddig fenyegette életüket.

– Úgy döntöttek, hogy nem maradhatnak a sűrűség árnyékában, fatörzsek mögé bújva, ágak dús lombsátra oltalmában. Mert a hírek szerint a gonosz tervet, mely országokat döntött végromlásba, saját vadonjuk határvidékén szőtték, s végrehajtói onnan terjesztették szét a pusztítás viharát.

– Az erdőnép borzadva pillantott Gadur felé…

10.

– Toba és Deö megdermedtek a félelemtől. Akik a közelben ólálkodtak, néhány perc alatt körbevették őket a fák oltalmát kihasználva.

– De bármennyire is meresztgették szemüket mindketten, nem sikerült elcsípniük egyetlen mozdulatot, egyetlen tovalibbenő ruhafoszlányt, egyetlen árulkodó színes villanást sem az erdő fáinak fekete és mélybarna foltjaiban.

– Mégis tudták, hogy ott vannak.

– Hallották szapora lélegzésüket, lépteik surranását a dús aljnövényzetben, a fakérgekhez dörzsölődő bőrruhák neszét.

– Toba kényszerítette magát, hogy ide-oda forgassa nyakát, hogy ne verhesse béklyóba az ijedtség Ahogy azonban a kicsi Deö keze önkéntelenül is az övéhez ért, csaknem felkiáltott rémületében.

– Mik ezek? – kérdezte reszketve a lány.

– Toba nem válaszolt. Figyelmét lekötötte a mögéjük surranó figura, akinek csak nyurga, halovány árnyékát látta a fák közt terjengő félhomályban.

– Az idegen az oszlopfa mögé húzódott, s a törzsnek támaszkodva figyelte őket.

Aztán az árnyék mellé egy másik is odaosont.

– Toba lehunyta szemét, és megszorította Deö nyirkos kezét. Valamit tenni kellene… Moccanni… Elrohanni innen… vagy csak…

– Valaki fél – nyökögte egy hang a feje fölött.

– Toba mozdulatlanná meredt. Mintha ártó bűbájt bocsátottak volna rá. Az idegennek bántóan érdes hangja volt.

– Valaki hiszi: nem kell! – tette hozzá gyorsan.

– Deö ajkát egy döbbent kiáltás hagyta el, de a lánynak már nem maradt ideje talpra ugrani. Egy vékony, csontos kéz visszanyomta a földre.

87

Bán Mór: A hadak ura

– Valaki megnyugszik! Nem fordul! Valakit nem Iámat! Toba Deőre sandított.

Remélte, hogy a lány nem tesz semmi ostobaságot.

– Mit akartok tőlünk? – kérdezte, miután elég erőt gyűjtött, hogy megszólaljon.

Torka annyira kiszáradt, hogy hangja csaknem oly érdes volt, mint az idegené.

– Valaki harcolt. Valaki meghalt, valaki elmenekült – mondta a hang a hátuk mögött. – És valaki eltévedt.

– Mi… – suttogta Deö. – Mi tévedtünk el!

– Valaki segít. – A nyurga árnyék kíváncsian lentebb hajtotta fejét.

– Toba úgy érezte, ha csak egy kicsit is felemelné a tekintetét, megpillanthatná az arcát.

– Minden idegszála megfeszült. Vagy tucatszor próbálta megemelni a fejét, de mintha mázsás súly nehezedett volna rá. Mégis tisztán érezte, hogy az idegen kíváncsian végigméri, s talán egy hosszú kar árnyéka is felsejlett a homloka előtt.

– Valaki vár. Valaki lest vet. Valaki ölni fog.

– Kik ezek? – kérdezte újra Deö, aki még mindig vállán érezte a csontos ujjak szorítását. Ennyire még a pormorgétól sem ijedt meg, pedig minden jel arra mutatott, hogy ezek itt nem akarják bántani őket.

– Lest vet? – Toba igyekezett valami értelmeset kihámozni a reszelős mondatokból. – Kire? Ránk lesnek?

– Az idegen helyeslő hangsúlya végre egy kevés támpontot adott.

– Valaki igen nagy veszélyben. De valaki segít most!

– Elveszítettük a barátainkat! – hadarta izgatottan a fiú. – Tudtok róluk valamit?

– Valaki meghalt, valaki menekült. Valakinek nyoma veszett. Valaki nem találja És valami közeleg Valami gonosz jő. Itt van, nem messze. Valakinek sietni kell.

– Magatokkal visztek? – Toba szeme reménykedve felcsillant. – Magatokkal visztek és elrejtetek előlük?

– Valaki felkészült. Valakinek indulni kell.

– Az oszlopfa törzsén ebben a pillanatban éles nyikordulással egy parányi ajtó tárult ki. Ott volt korábban is, alig egy karnyújtásnyira, de ha közel hajolnak hozzá, sem látják meg, ha nem tárulkozik ki magától.

– Valakinek indulni kell! – ismételte nyökögve az árnyékhoz tartozó hang. –

Valami gonosz közel már! Nagyon közel!

– Menjünk be azon? – kérdezte elkerekedett szemekkel kicsi Deö.

– Azt hiszem, azt szeretné! – Toba sóhaja sok mindent elárult.

– Én ugyan be nem teszem a lábam azon! – mutatott az ajtóra fejét rázva Deö. –

Nem megyek be abba a fába!

88

Bán Mór: A hadak ura

– Néhány újabb alak osont mögéjük. Árnyékaik halvány körvonalait most tisztán lehetett látni. A magasból kósza napsugár hatolt át a fakoronák tengerén, s egy pillanatra vidám, arany pászmákat táncoltatott meg a hullámzó zöld lombfalon.

– Valaki nagy veszélyben! – nyekeregte most már dühösebben a mögöttük álló alak. – Valami gonosz nagyon közel! Valaki nem várja meg, míg ideér! De valaki maradhat, ha akar! Valami nyílik, valami bezárul. És valaki meghal.

– Menjünk! – suttogta eltökélten Toba, s megrántotta a lós delebáti kezét. –

Lehet, hogy tényleg csak segíteni akarnak nekünk!

– Ugye, ezt nem mondod komolyan! – Deö újra megremegett félelmében, ahogy az aprócska kéregajtóra pillantott.

– Az árnyak többsége váratlanul tovasurrant. Lépteik nesze kellemes zizegésként rezegtette meg a levegőt. Toba azonban jól látta, hogy amelyik legközelebb állt mögöttük, s nagy kényelmesen a fa törzsére könyökölt, még maradt. Igaz, rémülten rángatta a fejét. Legalábbis az árnyéka ezt tette.

– Valami gonosz közel! – nyögte. – Valaki indul! Tompa dübörgés hangjai sodródtak feléjük a levegőben, aztán megreszketett maga a föld is. Nem messze ágak reccsentek, fák hasadtak ketté a közeledők lábai nyomán.

– Valaki dönt most! – A nyurga árnyék hirtelen eltűnt, s ott maradtak ők ketten, mozdulatlanná merevedve, hátukat a megdőlt oszlopfa törzsének vetve.

– És ott volt mellettük a megnyílt kis ajtócska is, mely mögött sűrű, fekete homály honolt.

– Mennünk kell! – súgta Toba kényszeredetten. – Ha itt maradunk, biztosan elveszünk!

– Deö nyelt egy nagyot, aztán csak ennyit mondott:

– Menj te előre! Te kisebb vagy!

– Toba nem tiltakozott. Négykézlábra ereszkedett, jobbjával sarkig tárta az ajtót, és benyomult a fa belsejébe.

– A delebáti kétségbeesetten pillantgatott körbe, nincs-e bármi más útja a menekülésnek. De a közelben már ide-oda hajladoztak a fák a közeledő, irdatlan lovak előtt.

– Aztán a zöld lombtengerből kibukkant egy Kadan Gur harcos. A földről nézve óriás volt. Lovának patái szétlapították volna a kis delebátit, ha rátaposnak.

– Deö gyors fohászt küldött a szakállas istenhez, aztán fejét előredugva bepréselte magát a fa törzsébe. A kis ajtó becsukódott mögöttük: mire a Kadan Gur lovasok odaértek, már nem látszott a nyílás a fa törzsén.

– A lovasok pedig átugratták a törzset, mint valami törékeny pálcikát 11.

89

Bán Mór: A hadak ura

– Deö csaknem elvétette a kötélhágcsó lebegő fokait. Nem csoda: az orráig sem látott a sűrű sötétségben. Csak néhány bizonytalan lépés után vette észre, hogy a mélyből halovány fény szóródik szét a fa belsejében.

– A kötélhágcsó hirtelen véget ért, s a lány puha, mohaszőnyeget érzett a talpa alatt. Mivel szeme csak fokozatosan szokott a sötétséghez, beletelt néhány percbe, míg érzékelni tudta a palló valódi méreteit, illetve keskenységét.

– Alattuk ugyanis szédítő méretű csarnok tátongott.

– A homályba vesző falakra erősített fáklyák vörös fényében felsejlett a tárna végtelen mélysége. A szűkös, fülledt rengetegből egy végtelennek tetsző térbe jutottak: a homály birodalmába.

– Toba a palló belsejének simuló fakéreghez préselte hátát Nem hunyta le szemét, csak lábát nyújtogatta félénken előre, hogy jól megtámassza magát. A mohaszőnyeg azonban csúszott, ezért a fiú – biztos, ami biztos – görcsösen megragadta Deö kezét. Lehet, hogy neki kellene támogatni a lányt, igen, így illene, de e pillanatban inkább neki volt szüksége támaszra.

– Szájtátva bámulták a csarnokot

– A tárna tetejéről, a földfelszín felől hosszú törzsű, fekete levelű oszlopfák nőttek LEFELÉ, a mélységbe nyújtogatva ágaikat.

– Az erdő itt tótágast állt.

– Toba szédelegve próbálta megszokni a gondolatot, hogy nem ő áll a feje tetején, s talpa alatt nem az égbolt végtelenje magasodik, hanem egy sötét, mindent elnyelő szakadék.

– A kicsi Deö sem ismerte a Fekete Vérterdő e csodáját, a gúcgyökerekből két irányba növekvő oszlopfák ritkát E fák a felszín fölül gyűjtötték be a fényt és a nedvességet, de gyümölcseiket elrejtették az avatatlan szemek elől. Mintha a felszín csak tükör lenne, ami a valós világot elválasztja a föld alatti, rejtett világtól. A fák gyökereiből a föld alatti csarnokokban is kihajtott egy-egy törzs, mely a fönt összegyűjtött fényt és táplálékot hasznosítva növekedhetett itt a mélyben, a szakadék végtelenje felé.

– Mert túl a fák ágain a semmi sötétlett.

– A távoli fáklyák halvány, rőt derengésében karjaikat a mélybe lógató indák sötétlettek. Valahol nagyon messze, néhány termetes állat szelte a levegőt. Egyikük sem látott még ilyesmit, egyedül Zolta ismerte volna tol a kifejlett vértarja-gokat.

– Toba még jobban elsápadt, mert hirtelen megérezte, hogy a fák lélegzésének ritmusára a mohapalló is lassan hullámzik alattuk. A szédülés ismét erőt vett rajta, de a lány bátorítóan megsimította a fejét. Egy pillanatra úgy érezte, a sors egy bátor nővérrel ajándékozta meg.

90

Bán Mór: A hadak ura

– Mi ez? – kérdezte alig hallhatóan.

– Aranybánya! Az ám, édes gyermekeim! Kifogyhatatlan aranybánya! – harsogta egy mámoros, reszelős hang a talpuk alatt. Másféle hang volt ez, mint az árnyaké odafönt. De kétségtelenül ismerős…

– Toba felkapta a fejét, és Deőre meredt. A lány tágra nyílt szemekkel nézett vissza rá.

– Ki szólt? – kérdezte aztán bizonytalanul, s lábával óvatosan megtapicskolta a puha mohaszőnyeget.

– Arruuh, ezt ne csináld, légy szíves – kiáltotta a valaki a talpuk alatt. – Nem kapaszkodom túl biztosan! Gondolom, te sem szeretnéd, Toba fiam, ha beszakadna alattad ez az izé!

– Morfajet! – A fiú arcán boldog vigyor terült szét – Morfajet, igazán te vagy az?

– Én vagyok! Arruuuh! Mondtam, hogy ezt ne csináld! Deö felsikoltott, mert a mohaszőnyeg újra hullámozni kezdett alattuk, ráadásul sokkal erősebben, mint az imént

– Nem én csinálom, Morfajet! – kiáltotta a fiú, és minden erejével a fakéregnek nyomta a hátát. – Magától hullámzik!

– Jobb lesz, ha fölmászom! – A kalmár nyögéseit egyre közelebbről hallották, majd a mohaperem szélénél végre felbukkant egy hosszúkás, torz fej, egy ijesztően nagy, horgas orral. A kalmár egyik fülére egy faág akadt. Toba nem állta meg, hogy ne nevesse el magát.

– Morfajet ügyetlenül feltornázta magát a peremre, leporolta szakadt gönceit, aztán felegyenesedett. Szeme csaknem egy vonalba került Tobáéval.

– Ez meg mi? – kérdezte különös kifejezéssel arcán Deö. Fehértoronyban valahogy elkerülte a figyelmét a kalmár, a rajtaütés forgatagában pedig nem látta sehol.

– A barátom! – jelentette ki sugárzó arccal Toba. – Kalmár, Füstbugyorból!

– És feltaláló! – tette hozzá bosszúsan Morfajet, miközben ruhája zsebeiből tenyérnyi, aranyszínű gyümölcsöket szórt a mohaszőnyegre.

– És feltaláló – ismerte el készséggel a fiú.

– És nagy utazó! – toldotta meg a kalmár, letérdelve a gyümölcsök mellé.

– Igen és nagyon nagy utazó – bólogatott Toba.

– És közismert kalandozó! – motyogta Morfajet.

– Elég lesz, Morfajet! Ez itt Deö. Ráge törzséből.

– Ráge? – kapta fel a fejét a kalmár az ismerős nevet hallva. Akkor mégiscsak ő

volt ott, a templom homályában. – Mennyit kér a vén zsugori a sóbapálinkájáért?

Még mindig száz dukátra tartja palackját?

– Deö kérdőn Tobára pillantott, de a fiú csak vállat vont.

91

Bán Mór: A hadak ura

– Tudod, Morfajet segített nekünk Királyvárosban…

– Ide süssetek, arrruhhh! – kapott fel egyet az aranyszínű gyümölcsök közül Morfajet. – Az oszlopfa gyümölcse! Azt hittem, hogy csak a legendákban létezik!

– Olyan, mint az aranyalma! – mondta Toba, miközben szemügyre vette a makulátlanul kerek gyümölcsöt.

– Nem, nem olyan! – magyarázta a kalmár, mint az értetlen gyermeknek szokás.

– Ez MAGA AZ aranyalma, fiacskám! Arruuuh! Hát persze, hogy ritka, hiszen csak a föld alatti fákon terem! Itt viszont annyi van, amennyit csak akarunk!

– Deö lepillantott a mélységbe. A lefelé hajtó oszlopfák ágain nagy fürtökben lógtak az aranyalmák.

– Ez tényleg az, aminek látszik? – kérdezte álmélkodva.

– Az bizony! – Morfajet boldogsága nem ismert határt. – Ismeretlen barátaink a leggazdagabb fickók egész Kárpáthiá-ban. Egy ilyen szem gyümölcs hatszáz dukátot kóstál, leányom!

– Hatszáz dukátot? Ez? – Megint Deőn volt a csodálkozás sora. – Hatszáz dukátért egy egész falut vehetsz Ruadisz-tánban, akár Bagada környékén is!

– Úgy bizony! – bólogatott Morfajet! – Ezeknek meg itt annyi terem, hogy megszámolni sem tudják! Elég belőle egyetlen harapás, és… évekkel tovább élhetsz!

– A kalmár áhítattal bámulta a kezében tartott arany gyümölcsöt. – Egy ilyen… a legenda szerint… örök életet ad…

– Kik ezek, Morfajet? – vetette közbe Toba. – Nem kellett pontosabban fogalmaznia. Mindhárman tudták, kire gondol.

– Erdei népek – mondta kevésbé lelkesen a kalmár. – Azt hiszem. Fura fickók. Ti láttatok egyet is közülük?

– Csak az árnyékukat.

– Én sem láttam őket. Kicsit furcsa a kiejtésük, de azért remek fickók! Azt hiszem, öröm lesz velük üzletet kötni!

– Mi történhetett a többiekkel? – kérdezte nyugtalanul Toba.

– Szétszóródtak a rajtaütésnél. – Morfajet összeszedte a mohaszőnyegre szórt gyümölcsöket, s egyenként visszadugdosta őket a zsebeibe. – Nekem nagyon úgy tűnt, hogy Zolta volt a célpontjuk! Velem legalábbis egyáltalán nem törődtek!

– Gondolod, hogy baja esett? – Deö szemében a kétségbeesés könnycseppje csillant. Lelki szemei előtt már látta a legyőzött, halálos sebekből vérző ifjú harcost.

Azóta a vadon növényei talán már be is nőtték élettelen testét, s a férgek széthordták húsát. Megborzongott, igyekezett visszatartani zokogását. – Talán neki is sikerült elmenekülnie!

– Morfajet érzéketlenül végigmérte a lányt, aztán csak vállat vont.

92

Bán Mór: A hadak ura

– Mindig mondtam – krákogta – hogy aki keresi magának a bajt, az meg is találja! Arruuuh! A kiegyensúlyozott üzletmenethez nyugalom kell!

– Ha nem tartottál volna Zoltával – mondta rosszkedvűen Toba –, sohasem találod meg ezeket! – Azzal a kalmár zsebében dudorodó gyümölcsökre bökött.

– Ez igaz! – helyeselt elgondolkodva Morfajet. – Most viszont az érdekelne módfelett, gyermekeim, hogyan jutunk ki innen?

– Akik megtámadtak minket, még itt vannak a közelben. Odafönt. Egy darabig biztosan jobb lesz, ha lent maradunk!

– Igen – nézelődött körbe a kalmár –, de ez a mohaterasz kicsit szűkös lesz mindannyiunknak! Mi lesz, ha elgémberednek vén csontjaim? Én még csak el tudok heveredni itt, de nektek, sajna nem sok hely marad!

– Deö sokatmondó pillantást vetett Tobára, de a fiú csak megrántotta a vállát. A következő pillanatban – mintegy válaszként kérdéseikre – egy hatalmas vértarjag libbent a mohaterasz széléhez. Kifejezéstelen tekintetét hármójukra vetette, aztán méltatlankodva megkapaszkodott karmaival a mohaszőnyeg szélében, kifeszített szárnyaival a levegőt kanalazva lebegni kezdett.

– Deö felkiáltott ijedtéljen, Morfajet pedig kétségbeesetten keresett menedéket Toba háta mögött, csaknem a szakadékba taszítva ezzel a fiút.

– Toba nem esett pánikba: gyorsan megragadta a magasból lecsüngő kötélhágcsó végét. Talán mászni kellene azonnal. Eltűnni innen, kilépni azon a sötét kis ajtón a fa belsejéből, s belevetni magukat az erdőbe.

– De megtorpant

– A vértarjag tollas hátán egy nyeregféle szerkezetet vett észre.

– Csontfaragványnak tűnt a távoli fáklyák rőt derengésében: szépen megmunkált, mesteri darabnak. Akárki is készítette, biztosan nem emberkéz munkája volt.

– A vértarjag halkan karrogott, nyakát tekergetve pillantott a mélybe. A szárnyaival keltett légörvény belekapott a lány hajába.

– Mit akar ez az… izé? – kérdezte Deö.

– Hogy szálljunk fel a hátára! – felelte Toba.

– A hátára? – Morfajet és a lány szinte egyszerre visszhangozták döbbenten.

– Toba nem válaszolt. Összeszedte minden bátorságát, elengedte a kötélhágcsót, azzal odalépett a mohaszőnyeg szélére, és gyorsan elrugaszkodott.

– Átlendült a szakadék tátongó mélysége felett, s elkapta a nyereg kapáját.

Sikerült megkapaszkodnia: innen már gyerekjáték volt felegyenesednie, s lovagló ülésben elhelyezkedni a teremtmény hátán. A vértarjag nyugodtan tűrte ügyetlenkedését. Csak karmos lábaival kapirgált időnként a semmibe.

– Gyertek! – kiáltotta a többieknek a fiú. – Gyertek bátran! – Nem maradhatunk itt örökre!

93

Bán Mór: A hadak ura

– Toba megragadta a bonyolult boggal a vértarjag csőrére kötött gyeplőt, és azt rángatva közelebb kényszerítette az állatot a mohaszőnyeg pereméhez. A tarjag leengedte jobb szárnyát: ha nem teszi, egyetlen suhintása leszakíthatta volna a mohapadot.

– Deö elkapta a felé nyújtott kart, és átlendült Toba háta mögé. A nyeregben még jókora hely maradt.

– Morfajet, te jössz! – pillantott a tétován álldogáló kalmárra a fiú. – Gyere már!

Nem hiszem, hogy sokáig képes ez az… izé itt lebegni!

– Nekem ez már sok! – siránkozott a gnóm kezét tördelve. – De tényleg! Miért kell nekem ilyen helyzetekbe kerülni? Miért? Meg tudná ezt mondani valaki?

– Morfajet! – pillantott rá szúrós tekintettel Toba. – Te vagy a nagy utazó, ne feledd! A közismert kalandor! Nem ijedhetsz meg éppen most!

– Nem is tudom!…

– Morfajet! Lehet, hogy ezeknél a gyümölcsöknél még sokkal többet érő

dolgokra találunk majd! – mutatott sokat sejtetően a fiú a távoli mélység felé, és újra kinyújtotta a kezét.

– A kalmár elgondolkodott, aztán gyorsan elkapta Toba karját, és átlendítette magát a vértarjag határa.

– Igazad van. Meg kell néznem!

– A kővetkező pillanatban az állat meglebbentette szárnyait, és elrugaszkodott a mohapad szélétől.

– És már suhant is a feneketlen mélység fölött. A távoli falakon lobogó fáklyák sebesen tűntek el mellettük, fényük vörös fénycsíkká folyt össze. Ők pedig rémülten kapaszkodtak a teremtmény tollaiba, a nyereg szélébe, s persze egymásba. Arcukba éles, hideg levegő csapott. Miközben a vértarjag heves szárnycsapásokkal repült lefelé, a föld alatti erdő lombjai és a csillogó aranyalmák egyre távolabb kerültek tőlük.

– Aztán elnyelte őket a sötétség.

94

Bán Mór: A hadak ura

IV. fejezet

A GÓLIÁTCSONTERŐD FOGLYA

l.

– A régi, nomád legenda úgy tartja, hogy a végítélet után különös teremtmények árasztották el a felperzselt földeket, s az égbolt megnyílt kapuin át még különösebbek érkeztek a földre.

– A túlélő emberek – kitéve a felébredt lények dühének – kezdetben a puszta túlélésért küzdöttek. Romok borította otthonaikat lassan belepte a frissen sarjadó, megzabolázhatatlan erdő, az áthatolhatatlan rengeteg. A síkvidékeken vastag földréteget hordott a szél: ahol régen nem volt, most szelíd dombok magasodtak, a dombok helyén valóságos hegyek, gyomrukban, mint elvetélt magzatot őrizgetve a letűnt idők romos emlékeit.

– A túlélők kezdetleges fegyvereikkel vették fel a harcot a vad teremtmények sokaságával, miközben lassan megkezdték újra felépíteni elveszett világukat. A kezdetektől, a múltba merült alapoktól.

– Mondják, hogy azokban a sötét esztendőkben hosszú ideig óriások lakták a Gadurtól nyugatra elterülő őserdőket. Hogy fölébredi lények voltak-e, vagy idegen világokból érkeztek, mint a Hor-papok többsége, arról nem szóltak az ősi mesék.

Csak arról, hogy magányosan éltek gigantikus sziklabarlangjaikban, s ha ráfanyalodtak, elkószált embereket ettek. Két lábon jártak, s külsőre emberformák voltak maguk is.

– Több száz esztendeig lakták azt a vidéket, és gyilkos háborúkat viseltek a sárkánynemzetségekkel.

– Aztán elpusztultak, írmagjuk sem maradt.

– A felemelkedő emberi birodalmakat mindenütt megzabolázta a Hor-papok szigorú uralma A világ fejlődése új mederbe terelődött. A régmúlt emlékeit gyűjtőkre az eretnekség vádját kiáltották. Sorsuk számkivetettség lett és halál.

– Ezzel egy időben véget ért az ősteremtmények uralma is. Nemcsak az óriások pusztultak ki e földről, de eltűntek az utolsó sárkányok és megannyi, regék hőseivé fakuló teremtmény is. Néha-néha, ha valamelyik törzs vakmerő vánIlora soha nem látott messzeségekbe hatolt Nomádia földjéről, visszatérve beszámolhatott e különös lényekről. Vad, délvidéki őserdőkről, ahol óriásgyíkok élnek háborítatlanul, állati sorba süllyedt, fekete bőrű emberi csordákról, akik ősi aranyvárosaikat őrzik a vadon mélyén, különös tengeri halakról, melyek beszélni tudnak az emberek nyelvén.

95

Bán Mór: A hadak ura

– S ha e történetek mindegyikét nem is hitték otthon, a törzsek tábortüzeinél, némelyik valóságához kétség sem férhetett. A nomádiai óriásemberekről szóló történetekben legalábbis senki sem kételkedett.

– Hogyan is kételkedhetett volna, amikor a gigászok maradványai ott tornyosultak földjeik határán!

– Gadur irdatlan katedrális erdőjétől nyugatra, ahol a csillag-csatorna ágai elvékonyodva a vadonba vezetnek, a Rif-hegységtől egészen a Hamu-öbölig, ott magasodtak az őserdő fölé a valaha itt élt óriások hegymagas csontvázai.

– A pusztulás álltukban érte őket.

– Nem váltak ugyan kővé, ahogy azt a nomádok legendái hirdetik, de az évszázadok alatt húsukat lekoptatták a kis állatok és férgek, s csontvázuk ott maradt, bokáig a földbe, a gyökerek közé süllyedve.

– Az örök éjszaka birodalma csak messze, a góliátcsontokon túl ért véget. A csontgigászok a csillagteli égbolt alatt, mint figyelmeztető határkövek jelezték Gadur közelségét.

– Mágikus erő tartotta össze ezeket a csontokat, vagy talán a mindent beburjánzó ősnövényzet?

– Ki tudja?!… Mindenesetre a levelek, liánok és ágak élő, zöld húst vontak a hatalmas gerincoszlopra, a karokra, a lábakra és a valaha oly rettenetes óriáskoponyákra.

– Ezek az itt maradt csontjaikban is borzalmat keltő góliátok őrizték a Hor-papok erődjének háborítatlanságát nyugat felől, az egyetlen irányból, ahonnan szárazföldön meg lehetett közelíteni Gadurt. Dél felől, a Rif-hegyek gyilkos csúcsai vontak áthatolhatatlannak hitt falat a katedrális előtt.

– A góliátcsontokról különös történetek járták.

– A közéjük költözött vadállatok már régóta távol tartották a nomádokat. Ám amióta a Hor-papok saját előőrseiket telepítették közibük, még a környéküket is elkerülték. A mozdulatlan csontvázak koponyáiba vörös vitorlás gályák repültek a sötéten tátongó szemgödrökön át. Odabent aztán ördögi szerkezeteik segítségével megfigyelőállomásokat létesítettek.

Fekete ruhás idegenek lettek a csontok lakói.

2.

– Gran Goa Gotecha a góliátcsonterőd koponyájában állt, egy zord teremben. A végtelennek tetsző erdőt nézte. Ablakként az ötszáz évvel korábban elpusztult óriás bal szemgödre szolgált. Csontszéleit durván lecsiszolták, s fehér peremébe idegen rúnákat véstek.

96

Bán Mór: A hadak ura

– A fércember figyelemre sem méltatta a rúnákat; minden bizonnyal valamelyik idegen Hor-nép nyelvén íródtak. S bár a szavak jelentése minden halandóban rettegést keltett volna, Gran Goa Gotechának nem volt már vesztenivalója. Túl a halálon, s tengernyi fájdalmon, megengedhette magának, hogy néma undorral vegyen tudomást az idegen írásjelekről, s a mélyben hullámzó erdőre fordíthassa minden figyelmét.

– Csapata csaknem egy nappal korábban érte el a legészakibb góliátcsonterődöt, mint ahogy a vaghurcs-ircsa harcosok által terelt cetféregnek meg kellett érkeznie.

– A csontvázat őrző Hor-papok készségesen fogadták, mert övére kötve megpillantották Saghar fekete pallosát. Hogy kipihenhesse fáradalmait, azt a termet kapta, melyben a lidérc grif is szívesen időzött, amikor Gadur szolgálatában erre vezetett útja.

– És a fércembernek szüksége is volt a pihenésre.

– Teste, melyet ajándékba kapott, nem engedelmeskedett tökéletesen akaratának.

Sötét, fertőzött vére elviselhetetlen fájdalmat keltve keringett foltozott ereiben.

Ráadásul a hús, amit megmaradt csontjaira tapasztott a lidérc grif, több helyen rothadásnak indult.

– Gotecha egykedvűen pillantott a zöld, fekete foltokra a kezén, karján, s magában mosolyogva arra gondolt, hogy még

– Gayagh sem tévedhetetlen. Vagy nagyon is pontosan kiszámította, meddig lesz szüksége rá?

– Igen, talán. Talán valóban csak erre az utolsó szolgálatra kellett neki…

– De már ez sem érdekelte.

– Mindaz, ami valaha oly fontosnak tűnt, minden elveszítette jelentőségét. Nem is oly régen még hatalomról álmodott. A hatalomról, ami mindenek felettinek tűnt: a trónról.

– A fércember kibámult a góliát szemgödrén, ki a végtelen erdőségre. Keserűen gondolt dőreségére.

– A trón…

– Mit ér a trón? Mit ér a hatalom, amiért elárulta népét? Semmit… Pusztán alávaló szolga lett volna azon a trónon. Azok szolgája, akik odasegítették.

Most is azokat szolgálja

– Mégis elégedett lehet… Hisz' kapott egy utolsó esélyt. Egy utolsó esélyt, hogy ebben a szánalmas, rothadó húsbörtönben szolgálhassa Gadurt. És ő szolgálja is.

– Alázattal…

– Háta mögött, a kis asztalkán ott hevert a Könyv és a Kard. Bazabool ezeket akarja. De még mennyire, hogy akarja! Mintha maga is hinne azokban az ostoba próféciákban… Pedig csak egy ócska kard… és egy poros, vén kódex…

97

Bán Mór: A hadak ura

– De ha ezeket akarja, akkor meg is kapja őket!

– És – ha marad még ideje és ereje hozzá – még egy utolsó küldetésre indulhat.

De azt már magáért kell tennie. Egyedül csak önmagáért.

– Odakint, a csillagoktól hemzsegő éjszakai égbolton minden mozdulatlannak tűnt. Alatta azonban a Fekete Vérterdő hullámozni, reszketni látszott. És Gran Goa Gotecha arra a teremtményre gondolt, aki odakint bujkált, a sötét vadon egyik zugában.

– Nemrég még a kezében volt.

– A fércember megremegett a mélység fölött, mert halott orrában érezte a lány illatát. Más koponyájából kitépett szemei előtt látta azokat a szemeket, melyek –

akárcsak anyjáé, a világ legszebb asszonyáé – fényesebben ragyogtak, mint a csillagok e megátkozott vadon fölött.

– És a fércember azon tűnődött, miért kelt mindez megfoghatatlan fájdalmat a szívében, mely napok óta csak fekete vért pumpált szét ebben az összefércelt testben.

Miért vágyakozik egy ember, aki nem él többé? Akit csak a mágia, s gonosz, földöntúli mesterkedés tart életben… No meg a gyűlölet…

– Kint föltámadt a szél. Ez újabb fájdalomhullámot korbácsolt összeszabdalt arcán. A bőr alatt, amit kapott, esztelenül tomboltak érzőidegei, melyeket már nem védett semmi.

– Gotecha rávigyorgott az erdőre, nem törődve a fokozódó kínnal. Ugyan, ki sejtené, hogy ezt a halott, hideg húsból összevarrt irtózatos teremtményt ilyen izzó, eleven akarat hajtja célja felé?

– S ugyan ki állíthat meg egy ilyen akaratot?

– Amikor egy fekete csuklyás gocsamul jelentette, hogy Kadan Gur lovasok érkeztek az erődbe, s magukkal hoztak egy foglyul ejtett nőt, Gran Goa Gotecha fekete vére még sebesebben kezdett száguldani halott ereiben.

– Imái talán mégis meghallgatásra találtak…

3.

– A fogoly valóban nő volt, de nem hercegnő. A gocsamulok egy ércbéklyóba vert kezű, s bekötözött szemű ruádot lökdöstek be a terembe. Testét sebek borították, mégis maradt annyi ereje, hogy saját lábán lépjen középre. A Hor-papok azonban egyetlen lökéssel taszították a fércember lábai elé.

– Felice a zöld, nyüzsgő növényszőnyeggel borított csontpadlóra zuhant. Sebeiről tudomást sem véve felegyenesedett, s vakon előremeredt abba az irányba, ahol a szemkendőn keresztül fényt sejtett. Pontosan érzékelte az előtte álló körvonalait. Az 98

Bán Mór: A hadak ura

ismeretlen szótlanul méregette, mintha azon törné a fejét, hogy azonnal végezzen-e vele, vagy kitaláljon számára valami gyötrelmesebb kínhalált.

– Had' nézzen csak, gondolta a lány. Rosszabb már úgysem lehet…

– Persze tévedett. S hogy mekkorát, arról még sejtelme sem volt.

– Gran Goa Gotecha dühösen bámult rá. Sikerült leküzdenie a lelke legmélyebb bugyraiból feltörő gyilkos indulatot. Ez nem Thangar lánya…

– Csak egy egyszerű, ruád lány. Testhez simuló vászoninget és bőrnadrágot viselt, széles övére rontásüző ruád jeleket hímeztek.

– A fércember megvetően végigmérte a foglyot, aki még csak nem is sejthette, hová került. Vászoninge felhasadt, ujját vér itatta át Az alvadt vér éppoly feketének tűnt, mint a fogva tartója ereiben keringő.

– Gotecha nem talált semmi különöset a lányban. Halott testében nem gerjedtek olyasfajta vágyak, miket kiélhetett volna rajta. Most valami mást keresett. Valamit, ami a lány félelmén és elszántságán is átsugárzott, védőfalat vont izmos, mégis oly törékenynek tűnő teste köré.

– Igen… látta már valahol ezt a lányt.

– Az előző életemben, gondolta önmagán gúnyolódva a fércember, és közelebb lépett Felicéhez. Mögötte egy gocsamul tartotta a lány fegyverét, egy rövid durzán samsírt.

– Tehát egy durzán kalandozó… – jegyezte meg a fércember. Valaha ismert egyet közülük. Mikor is? Mintha százezer esztendővel előbbi történetet kellett volna emlékezete iszapjából a felszínre emelni.

– Nem ment, a kép túlságosan távoli volt már…

– Ahogy a lányt méregette, észrevett valamit a vékony vászoning alatt, a ruád feszes mellei között. Régi szemei és érzékei elsiklottak volna felette…

– Elmosolyodott.

Igen, valóban ismerős volt valahonnan.

– Türelmetlenül intett, mire a Hor-csuklyás gocsamulok hajlongva kihátráltak a csontteremből. Ketten maradtak az óriási szemgödörben.

– Felice cel Arcsak nem láthatott semmit, de kifinomult szaglása veszélyre figyelmeztette. Mióta elfogták a Hamuöböl fölötti úton, a cetféreg megállításáért vívott csetepatéban, boldog volt, hogy nem kell látnia semmit. Nem volt kíváncsi a Kadan Gur lovasokra, aztán a Hor-papokra sem, akik átvették tőlük. Nem volt kíváncsi azokra a nem emberi lényekre sem, akik az út alatt vigyáztak rá, mindvégig rajta pihentetve alattomos, gonosz tekintetüket.

– Most azonban nagyon is kíváncsi lett volna, miféle teremtmény áll előtte?

Miféle lény áraszthat ilyen rothadó, dögletes bűzt magából? Hallotta, ahogy őrzői kihátrálnak a helyiségből, s az ajtó becsukódik.

99

Bán Mór: A hadak ura

– Rosszat sejtett.

– Gotecha kinyúlt felé, s megérintette a bőrét.

– A lány megborzongott. Vékony vászoninge alatt egy jéghideg, pikkelyszerű

kéz érintését érezte. Öklendezett, de összeszorította fogait, s tűrte, hogy a halott kéz benyúljon mellei közé és ráfonódjon a nyakában csüngő ékkőre.

– Aztán egy rántást érzett, és a kéz kicsusszant ruhája alól.

– Pillanatnyi csönd, majd egy mély, embertelenül reszelős hang…

– A kludzsai skamyr! – mondta a fércember, miközben a fény felé tartva megcsillogtatta ujjai között az ékkövet. – A barátaim rendkívül csalódottak lehettek, amikor látták, hogy valaki ellopta a dzsámiból!

– Ki vagy te? – kérdezte halkan a lány.

– Nem… – Gotecha összezárta fekete ujjait a kő körül, és ismét a fogolyra meredt. – A kérdés nem az, hogy ki vagyok én. Hanem, hogy ki leszel te? Ami engem illet… Persze, nem ismered meg a hangomat. Egy kicsit… tudod, megváltoztam…

– Felice mozdulatlanná dermedve figyelte a másik minden rezdülését. A hang ismeretlen volt számára, mégis sugárzott valami belőle, amit oly ismerősnek érzett.

– Felejtsük el, ami elmúlt! – javasolta amaz megfelelő hangsúllyal érzékeltetve, hogy ajánlata nem visszautasítható. – Más ember voltam akkor, és talán más ember voltál te is.

– Felice megborzongott.

– Lehetséges volna? Hányszor térhet vissza valaki a pokolból?

– Összpontosítsuk figyelmünket az előttünk álló feladatokra – indítványozta a fércember, s gyengéden a lány vállára tette fekete kezét. – Mint mondtam, történt velem egy s más az utóbbi időben, s bizony, nem tett jót nekem a változás. Azt azonban csalhatatlanul megérzem, kedvesem, mi zajlik…. a lelkedben.

– Felice egész testében reszketett. Képtelen volt arra figyelni, amit a fércember mond. Még nem fogta fel egészen, hogy a sors újra összesodorta Mara Garamia hajdani, rettegett urával. Amikor legutóbb látta, alig csak szemvillanásnyira, nagyon közel állt ahhoz, hogy királlyá koronázzák. De a ruád nem feledhette korábbi találkozásukat sem, amikor még nem kapaszkodott a hatalom magas létrájára, de lelkét már sötét árnyékok uralták.

– Szívesen elfelejtette volna azt a távoli találkozást…

– Mi ketten ugyanannak a végzetnek estünk áldozatául, kedvesem! – mondta a fércember, de a mondat végét már elharapta. Ereiben lobot vetett a mérgezett, fekete vér, s a fájdalom csaknem ízekre tépte belülről.

100

Bán Mór: A hadak ura

– Nincsen bennünk semmi közös, Gran Goa! – válaszolta halkan a lány. – A végzetünk sem közös. Ha csak annyiban nem, hogy rád is halál vár, mégpedig hamarosan!

– A fércember merengve nézte a ruád megkeményedő vonásait. Szórakoztatta a lány ellenkezése. Megérezte azt a kínt, azt a megemészthetetlen fájdalmat, ami e romlatlan teremtésből áradt. S felismerte a forrását is. Ismerte természetét. Elég ideje volt, hogy tanulmányozza saját magán.

– Tőled is elvettek valakit! – mondta hidegen, megtörve a közéjük ereszkedő

hosszú, kínos csöndet. – Érzem a fájdalmat a lelkedben, kedvesem!

– Felice felkapta a fejét, arca kigyúlt, lelke száraz kéveként vetett lángot. A fércember szavai az elevenjébe találtak.

– Akiről beszélsz, Gran Goa, sohasem volt az ENYÉM! – sziszegte. – Ezért nem is vehette el tőlem senki!

– Valóban? – A fércember arcán, ha a varratok összeforrtak volna, talán különös grimasz suhan át, így azonban csak egy torz vigyorra tellett. – Akkor mi perzseli olyan kegyetlenül a szívedet? Mi vette el az életkedvedet? Miért hagytad magad elfogni?

– Előfordul az ilyesmi!

– Ó, nem! Nem erről van szó! – mosolyodott el Gotecha – Sok harcost ismertem még a régi időkből. Valaha láttalak harcolni téged is. Vagy elfelejtetted talán? Soha nem fogtak volna el, ha van kedved élni. Ha van kedved harcolni. De nincsen.

– Talán valóban nincs.

– Ó, kár feladnod mindent! Miért nem küzdesz ÉRTE?

– Miért kellene küzdenem ÉRTE? – kérdezett vissza leverten a lány. – Különben is, miért beszélünk erről? Miért nem ölsz meg csak úgy? Essünk túl rajta!

– Sohasem lesz a tiéd! – A fércember megkeményítette hangját, mint aki szintén megelégelte a hasztalan szócséplést. – Ha nem küzdesz érte, soha nem lesz a tiéd!

– Felice újra megremegett. Nem tudta, mit válaszoljon. Csak vakon bámult maga elé, már nem törődött a másikból áradó, pokoli bűzzel sem. Aztán hirtelen, minden átmenet nélkül sírva fakadt.

– Hogyan küzdhetnek érte? – zokogta, s lehorgasztotta fejét, hogy dús, fekete fürtjei rejtsék el könnyeit. – Az a másik. .. olyan… olyan nemes, káprázatos… Én pedig… tudod jól, ki vagyok…

– A fércember óvatosan felemelte a lány fejét, s lassan oldozni kezdte a szemét takaró, könnyektől átázott vászoncsíkot.

– Tudom, kiről beszélsz! És nekem éppen ő kell! Segíts, hogy lezárjam ezt a régi ügyet! Hogy beteljesedjen a bosszúm! Te pedig megszabadulhatsz attól, aki megfoszt a boldogságtól. Lásd be: mi ketten ugyanazt akarjuk!

101

Bán Mór: A hadak ura

– A vászoncsík lehullott, de el kellett telnie néhány pillanatnak, mire Felice kitörölte szeméből a könnyeket. Csak ekkor látta meg az előtte tornyosuló teremtmény…

… arcát.

– Összerándult. Egyenesen belebámult a fércember élettelen húscsomókból összevarrt arcába, az üvegesen csillogó, véres szemekbe, nézte a rothadó bőrt, aminek össze kellett volna tartania mindezt.

– Mondtam – szabadkozott a fércember –, hogy megváltoztam egy kicsit! De nem is azt kérem, hogy fogadj el! – Oldalra fordította fejét, hogy a lánynak ne kelljen tovább néznie a rettenetet, s kibámult a szemüregen túl elterülő végtelen rengetegre.

– …Mi ugyanazért küzdünk! Gondolkodj ezen, kedvesem!

– Felice mögé került, s karmainak egyetlen suhintásával levágta a lány köteleit.

– Aztán felvette az asztalról a Kardot és a Könyvet, s kiment a csontteremből.

– A ruád egyedül maradt. Tekintete valahová nagyon távolra, a Fekete Vérterdő

messziségébe révedt. Valahová, ahol talán éppen társai küzdenek az életükért

– Később gocsamulok léptek be az ajtón. Ennivalót és vizet hoztak. Lerakták az asztalra, aztán hangtalanul és gyorsan távoztak.

– Felice cel Arcsak nem volt többé fogoly a góliátcsonterődben…

4.

– Nyugtalan félálomban töltötték az éjszakát. Valaki mindig őrködött hármójuk közül, nehogy a vadonban portyázó vaghurcs-ircsa harcosok meglephessék őket.

Egy váratlan rajtaütést nem éltek volna túl.

– Pihenésre és nyugalomra volt szükségük.

– Amikor felkapaszkodtak a Hamu-öböl fölött húzódó sziklaperemre, látták, hogy a Kadan Gur lovasok tovább vágtatnak az úton, s magukkal viszik Felicét.

– Semmit sem tehettek a ruád megmentéséért. Zolta ugyan fontolóra vette egy gyors támadás tervét, de be kellett látnia, hogy még akkor sem lett volna semmi esélyük, ha Ugrint nem gyengítik le a sebei. Csodával határos módon menekültek meg, istenkísértés lett volna előmerészkedniük rejtekhelyükről.

– A cetféreg alázuhant a mélybe, s ezzel egy időben a vaghurcs-ircsa harcosok is elmenekültek a környékről. A menetet kísérő démonlovasok azonban nem futamodtak meg ilyen könnyedén. Ellenük pedig legalább harminc-negyven kardforgatóra lett volna szükség.

– Tehetetlenül bámulták hát, ahogy ellenségeik eltűnnek a vértől mocskos, sziklás úton.

102

Bán Mór: A hadak ura

– Nem szóltak egymáshoz, fáradtan aláereszkedtek a sziklatető túloldalán, s bevetették magukat a vadonba

– Órákon át meneteltek kitartóan. Csak amikor már minden lépés kínszenvedéssé vált, akkor döntöttek úgy, hogy letáboroznak. Élelmük nem lévén, meg kellett elégedniük az Ilora övén fityegő aprócska vizestömlő tartalmával.

– Valamivel később Zolta csak annyit kérdezett:

– A többiek? Mi történt a többiekkel?

– A hercegnő tehetetlenül tárta szét karját:

– Nem tudom, Zolta. Nem találkoztunk velük. Azt hittük, ők is fogságba estek.

– Zolta nem szólt semmit. Lehunyta szemét. Képtelen volt megóvni azokat, akik az ő kedvéért vágtak neki ennek a veszedelmes útnak. És elveszítette azt a teremtményt is, akitől egyedül remélhetett volna némi segítséget.

– Ayzazt…

– Megpróbáltak aludni egy kicsit.

– Ugrin állapota két órával később súlyosabbra fordult. Oly heves sebláz tört rá, hogy elveszítette eszméletét. Később magához tért ugyan, de félrebeszélt. Zolta leszaggatta elrongyolódott, mocskos öltözékének minden fölösleges darabját, hogy Ilora kötéseket csinálhasson belőle, de az anyag kevésnek bizonyult. Meztelen felsőtestét friss sebek borították. A hercegnő szótlanul nézte a hegektől, véres vágásoktól szabdalt, izmos vállakat és a napbarnította mellkast.

– Éjjel hideg lesz megint! – mondta, miközben átvette a véres ruhadarabot. –

Szükséged lett volna erre a ruhára!

– Kibírom. – Zolta megpróbált a hercegnőre mosolyogni, de csak egy furcsa grimaszt tudott kipréselni magából.

– Mi az? – Ilora észrevett valamit a delebáti mellkasa alatt. – Valami mászik rajtad, Zolta!

– Nem. Az csak egy jegy. A születésemkor égették oda.

– Ilora bólintott. Közelebb hajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye, kérdezni akart valamit, de aztán csak fáradtan legyintett. Majd máskor…

– Megtennéd, hogy elsőként vállalod az őrséget? – kérte Zolta. – Most nem tudnék ébren maradni!

– Aludj csak! Majd én őrködöm.

– A delebáti bólintott, s lehanyatlott a földre, melyet vastagon borított a mélyzöld aljnövényzet. Nem törődött az alattomos tüskékkel és a nyüzsgő, apró bogarakkal.

Lehunyta a szemét.

– Zolta!… – kezdte egy pillanattal később Ilora bizonytalanul. – Mielőtt még…csak annyit szeretnék kérdezni, hogy most mihez kezdünk? Úgy értem, van valami terved?

103

Bán Mór: A hadak ura

– A delebáti fáradtan ráhunyorgott. Megpróbált gondolataira összpontosítani.

Nehezen ment. A szavak kihullottak agyából, s amikor már úgy érezte, tudja, mit kellene mondania, a megragadott gondolatok angolnaként siklottak ki a fejéből.

– Nem tudom… – ismerte be végül. – Tényleg nem tudom. Szétszóródtunk…

Talán el kellene jutnunk valahogy Őrtüzek Lángjába Igen… Szükségünk lenne… a nomádok segítségére.

– Ilora bólintott, de nem válaszolt semmit. Hagyta, hogy Zolta a következő

pillanatban átzuhanjon a tudattalanság megnyugtató ürességébe.

– A hercegnő úgy kötözte be legsúlyosabb sebeit, hogy a delebáti fel sem rezzent az érintésre.

– Ilora hosszan bámulta az alvó férfit: csapzott, fekete haját, ívelt, hosszú szemöldökét, egyszerű, mégis megnyerő arcvonásait, szájának kemény vonalát, s a gödröt az álla csúcsán. Olyan béke áradt Zolta arcából, ami csak az öntudatlan álomvilágban bolyongók sajátja.

– A hercegnő a vizestömlőben kotyogó utolsó cseppeket egy aprócska szövetdarabra löttyintette, s lassan letörölte a delebáti arcáról a vért és a piszkot.

– Vajon mit várhat ettől a férfitól? Megmentője lesz-e, vagy ellenfele? Társ és szerető, erős támasz, akire mindig számíthat, vagy halálos veszedelem, trónra törő, önmagát kikiáltó királyjelölt?

– Maga sem tudta, mit gondoljon, miközben ujjai eljátszottak a férfi arcán, aztán izmos felsőtestén, megakadtak a mellkasa alá égetett halvány tetováláson.

– Aztán lehunyta szemét, úgy döntött, mindent a sorsra bíz. Kérdéseire amúgy is hamarosan választ talál. Igen. Először el kell jutniuk Őrtüzek Lángjába Nincs más választásuk. Segítséget kell kérniük, bármi áron…

– Aztán majd meglátják…

– Hirtelen átvillant valami az agyán, szemei rémülten pattantak fel.

– Őrtüzek Lángja viszonylag közel volt. Igaz, a Fekete Vérterdőn kellene átvergődniük, de nem is ez lett volna baj… Hanem az, ami az útjukat állta.

Ha dél felé akarnak haladni, egyenesen Gadurba rohannak. A Hor-papok rettegett erőd-katedrálisa kikerülhetetlenül útjukat állta.

5.

– Zolta az éj közepén ébredt.

– Nem érezte magát kipihentnek, de fájdalmai jórészt elillantak. A kemény, átvirrasztott delebáti éjszakák megtanították, hogyan tud a legrövidebb idő alatt regenerálódni. Végigtapogatta tagjait. Megborzongott a hidegtől, de már elegendő

erőt érzett ahhoz, hogy folytassa az utat. Körbepillantott.

104

Bán Mór: A hadak ura

– Mellette Ugrin hevert, gyöngyöző arcán lázrózsák virítottak. Eszméletlen volt, arca szinte sütött a forróságtól.

– Másik oldalán Ilora aludt békésen, törökülésben, állát kardjára támasztva.

Göndör, vörös haja fátyolként keretezte arcát. Ahogy Zolta rápillantott, rögtön meg is bocsájtott neki, amiért elaludt az őrségben. Pedig e gondatlanság akár a halálukat is okozhatta volna.

– Egy ideig még bámulta őt, a sápadt, vékony arcot, a telt ajkakat és a hosszú, fekete szempillák seprőjét.

– Gyönyörűnek látta.

– Féltérdre ereszkedett, s óvatosan közel hajolt hozzá: megcsókolta a homlokát.

Remélte, hogy a hercegnő nem riad fel, s nem döfi keresztül ijedtében.

– Nem tette.

– Csak kinyitotta hatalmas szemét, s szelíden Zoltára pillantott. Aztán elmosolyodott.

– Elnézést. Azt hiszem, elnyomott az álom… – mondta réveteg hangon.

– Semmi baj. Átveszem az őrséget – válaszolta Zolta, s gyengéden kivette kezéből a kardot. – Aludj csak!

– Mielőtt Ilora engedett volna a szelíd unszolásnak, belecsimpaszkodott a férfi izmos karjába, s gyorsan közel húzta magát hozzá. Viszonozta a csókot. De ez a csók hosszabb volt az iméntinél. Sokkal hosszabb.

– Aztán szó nélkül elfordult, s álomra hajtotta fejét Nem akart Zoltára nézni, mert maga is meglepődött azon, amit az imént tett. Utoljára még arra gondolt, hogy a sors immár mindent eldöntött.

– Boldogan merült álomba.

– Zolta sokáig dermedten térdelt előtte, várva, hogy a hercegnő talán mond valamit. Aztán meghallotta egyenletes lélegzését, s lassan felegyenesedett. A Fekete Verterdő mélye felől, a távolból rémisztő rikoltozás ütötte harsant.

– Zolta aggodalmas tekintettel pillantott körbe.

– Ahogy a hőmérséklet csökkent, s a hideg szél kezdte kellemetlenül csípni a bőrét, úgy kuszálódtak össze egyre jobban gondolatai.

– Hogyan juthatnának el a nomád törzsszövetség fővárosába? A vérszlávok vajon milyen mélyen hatoltak be Dunava területébe az utóbbi napokban? Később rémképek szállták meg: Ilorát látta, amint elragadják, elszakítják tőle, s Gadurba hurcolják.

– Karjával átölelte magát, igyekezett némi életet dörzsölni átfagyott testébe. Fel-alá járkált a fák közt, mint egy bőszült oroszlán, csakhogy el ne nyomja az álom.

6.

105

Bán Mór: A hadak ura

– Másnap még kábán és rogyadozó léptekkel ugyan, de nekivágtak az útnak.

– Ugrin éppen csak visszanyerte erejét, különösen, miután Zolta elejtett egy gyanútlanul alacsonyra ereszkedő csaggurut. Nem sütötték meg: felfalták nyersen, épp' csak nagyjából fosztották meg satnya tollaitól. Húsa rágós volt, de legalább megtöltötte valami a gyomrukat.

– Aztán órákon át szótlanul haladtak az erdőben, arra, amerre a Holdtengert sejtették. Ébredés után megegyeztek, hogy visszatérnek a parthoz, s megvizsgálják a küzdelem nyomait.

– Hátha találnának néhány elszórt fegyvert! Erre égetően nagy szükségük volt, mert mindössze Ilora díszes, dunavai kardja maradt náluk.

– Valahol a Hamu-öböltől délre értek ki a vadonból. Ahogy az ágak mögül előbukkant a csillogó, fekete víztükör, Ilora csaknem felkiáltott meglepetésében. Már délre járhatott az idő, de a végtelen víz fölött sötét éjszaka honolt, csak a csillagok szikráztak hidegen a magasból.

– Zolta a hercegnő mellé lépett, és a vízre mutatott.

– Meglepettnek látszol – mondta. – A Holdtenger fölött örök éjszaka uralkodik.

Nem tudtad?

– Hallottam róla, hogy Gadur megtörhetetlen sötétségbe burkolja a környékét, de mindig azt hittem, hogy a krónikák ezt csak képletesen értik – suttogta a hercegnő. –

Nem tudtam, hogy itt valóban soha nem süt… a nap…

– Mágia. Sötét mágia – mondta rekedten Ugrin a hátuk mögött. – Valami irdatlan kupola feszül Gadur felett. A csillagok fényét átengedi, de a napét nem…

– Talán mert a nap sugarai ártanak a Hor-papoknak? – tűnődött Zolta. – Ki tudja?

Mindenesetre el kell döntenünk, hogy most merre indulunk tovább?

– Nincs sok választásunk, igaz? – kérdezte Ilora. – Gadurt célszerű lenne messze elkerülni!

– Célszerű! – Ugrin melléjük bicegett. Sápadt arcán keserű mosoly suhant át. – A magam részéről semmi kedvem még több Hor-pappal találkozni!

– Ahogy nekünk sem! – Zolta maga elé meredt, s igyekezett felidézni Magop mester bőrre festett térképének részleteit. – Elindulhatunk nyugat felé – mondta lassan. – Előbb-utóbb elérjük valamelyik nomád törzs szállásterületét. Azt hiszem, a Csete nemzetség földje terül el arra, túl a Vérterdőn. De ez rendkívül hosszú utat jelent: meg kell kerülnünk a góliátcsonterődöket, aztán át kell kelnünk a Rif-hegységen. Attól tartok, azok alapján, amit hallottam azokról a hegyekről, nem élnénk túl az utat! Megkerülni a nyúlványait pedig már valóban végzetes időveszteséget jelentene!

– Mi a másik lehetőség? – pillantott rá reménykedve a hercegnő.

106

Bán Mór: A hadak ura

– Visszafordulni északnak, és a part mentén megkerülni az egész Holdtengert.

Vissza, Fehértorony romjain át a keleti partvidéken, át a Garojon, az Ébererdőn és az Éberhegyeken.

– Ilora döbbenten pillantott Ugrinra. Arcuk elárulta, mennyi reményt fűznek egy ilyen út sikeréhez.

– Ami azt illeti – tette hozzá Zolta –, ez az út sem lenne rövidebb. Mire Őrtüzek Lángjába érkeznénk, a vérszlávok már rég kiirtották Dunava minden népét.

– Vagyis?

– Vagyis egy harmadik utat kell keresnünk! – A delebáti sokat mondón a lány szemébe nézett. – Azért indultunk el, hogy segítséget szerezzünk Dunavának! És túlságosan sok időt elveszítettünk, hogy valóra váltsuk Ayzaz… terveit. Hiába.

Elveszítettük a Kardot és a Könyvet is.

– Ráge mondott valamit ott, a rajtaütéskor… – szólt váratlanul Ugrin. –

Valakikről, akik a Holdtengeren horgonyoznak, és akik vártak minket. Kik lehetnek azok? Nem lehetséges, hogy esetleg?… – elhallgatott, s kérdőn nézett a többiekre.

– Zolta felkapta a fejét: valaki segített nekik felhajózni a Holdtengeren.

– Akkor az a valaki még mindig a Holdtengeren hajózhat! – csillant fel a hercegnő szeme.

– Hacsak a Hor-papok meg nem találták, és el nem süllyesztették. Ne feledd, hogy a Holdtenger Gadur magánbirtoka! Nem szívesen merészkedik rá épeszű

ember!

– De hátha nem találtak rájuk! Egy hajó segítségével a tengeren megkerülhetnénk Gadurt!

– Lehetetlen, hogy ne figyeljenek fel ránk!

– Szerencse kérdése. Gadurt a csillagcsatornákon túl sok száz kis sziget védi. Egy fürge hajó esetleg ellavírozhatna a szigetek között.

– Zolta elgondolkodott, aztán kénytelen-kelletlen beismerte, hogy bármennyire is nehezen kivitelezhető, mégis ez az egyetlen épkézláb terv arra, hogy idejében Őrtüzek Lángjába jussanak. '

– Na és ha ott leszünk… – kezdte bizonytalanul Ugrin – …hogyan veszed majd rá őket, hogy segítsenek nekünk? A nomádok az ellenségeink!

– Ezen ráérünk akkor törni a fejünket, ha ott leszünk! Egyelőre azt sem tudjuk, ki az, aki Ragéra és a kicsi Deőre várakozott a tengeren. És azt sem, hogy most hol lehet. A Holdtenger óriási!

– És bárki legyen is, ha csak csöpp esze van, messze elkerüli a Holdtenger nyugati medrét – jegyezte meg Ilora. – Én a helyében a keleti part mentén szépen visszacsorognék a Garojra, aztán meg ki a Dunára!

107

Bán Mór: A hadak ura

– Szóval kicsi az esélye, hogy megpillantjuk azt a hajót! – foglalta össze Zolta a rövid eszmefuttatást. – Valamerre azonban el kell indulnunk! – Egyre nyugtalanabbul tekintgetett ki a fekete víztükörre. – Nem várakozhatunk itt sokáig!

– A vaghurcs-ircsák tűvé teszik értünk a vadont! – mondta a sárga hajú lovag. –

Nemsokára a nyomunkra bukkannak! Átkozottul jó nyomolvasók!

– Hosszú csend ereszkedett rájuk, még a part szikláinak verődő hullámok halk csobogását is hallani lehetett. Aztán Zolta felkapta a fejét.

– Hogy is mondtad? A vaghurcs-ircsák?

– Minden jel szerint Gadur szolgálatába szegődtek! – bólogatott Ugrin. –

Könnyen tájékozódnak a vadonban. Őket fogják utánunk ereszteni!

– Úgy van! – mosolyodott el a delebáti. – Márpedig valószínű, hogy a vaghurcs-ircsa harcosok csónakokat használnak. Kizártnak tartom, hogy ne tartsák ellenőrzésük alatt a Holdtenger partvidékét!

– Arra gondolsz, hogy?… – A hercegnő elsápadt, aztán gyorsan rázni kezdte a fejét. – Nem, ezt felejtsd el! Egyetlen célunk lehet, hogy messze elkerüljük őket! Te pedig a karjukba akarsz rohanni!

– Szükségünk van valami vízi alkalmatosságra! – magyarázta türelmesen Zolta. –

És nekik remek kovjéik vannak!

– Ez túl veszélyes! – Ilora dühösen elfordította a fejét. A lovag értetlenül Zoltára meredt. Mit akar ez jelenteni?

– Ugyan mit veszíthetnénk? – kérdezte a delebáti.

– A hercegnő előbb csak vállat vont, aztán halkan megjegyezte:

– Tegnap óta még több féltenivalóm van! Ezt te is nagyon jól tudod!

– Most Zolta pirult el, s még jobban elvörösödött, amikor észrevette Ugrin lapos pillantását.

– Meg kell próbálnunk! – nyögte ki végül, s már-már átkarolta a lány vállát, de valami végül visszatartotta. Idegesen kapta el a kezét. E pillanatban inkább egy csapatnyi Hor-pappal csatázott volna, mintsem hogy folytassa e beszélgetést Aztán hirtelen kijózanodott. Megrázta magát: ugyan mi szégyellnivalója lenne? S ugyan ki előtt?

– Visszamegyünk a Hamu-öbölhöz, hogy fegyvereket szerezzünk! – mondta határozottan. – Azután elindulunk dél felé, végig a part vonalát követve. Minél délebbre jutunk, annál valószínűbb, hogy belebotlunk néhány vaghurcs-ircsa harcosba. S ha egy kis szerencsénk lesz, zsákmányolhatunk tőlük egy kovjét Egyetlen dologra kell ügyelnünk: hamarabb vegyük észre őket, mint ők minket!

Készen álltok?

108

Bán Mór: A hadak ura

– Ilora mélyen a szemébe nézett, mintha azt kutatná, vajon mi volt ez: javaslat, kérés, esetleg parancs? Nagyon kínosan érezte volna magát, ha utóbbi. Pedig a lelke mélyén tudta, hogy az.

– És ez egyáltalán nem tette nyugodtabbá…

7.

– A keskeny, sziklás utat undorító mocsok borította. A cetféreg testének cafatai még ott csüngtek a szélső köveken, a halálra tiport, eltaposott vaghurcs-ircsa harcosok tetemei mellett. Nem nézelődtek sokat.

– Gyorsan összeszedték a leghasználhatóbb fegyvereket, aztán elindultak dél felé.

– Magukkal vittek két láncos buzogányt, egy könnyű, egykezes kilidzset, s egy szépen megmunkált durzán samsírt – Zolta úgy vélte, ez Felice fegyvere lehet, de nem szólt róla a többieknek, csak magához vette a véres pengét –, s vagy fél tucatnyi gyilok-katart. Az aprócska tőrök a vaghurcs-ircsák legkedveltebb fegyverei lehettek, mert mindegyiknél találtak hármat: kettőt az övükbe dugva, egyet a csizmaszárba

– Szerencsére hevert a tetemek mellett egy felajzott nomád íj is, tele tegez nyílvesszővel. Zolta ennek örült a legjobban.

– Egy ideig követték az utat, de aztán ahogy a meredek part lankákká szelídült, beljebb nyomultak az erdőbe. A vízhez közelebb eső, ritkás részen hatoltak előre, hogy egy pillanatra se veszíthessék szem előtt a fekete víztükröt.

– Aztán néhány órás megerőltető menettel maguk mögött hagyták a Hamu-öböl legszűkebb részét.

– A Holdtenger itt hirtelen kiszélesedett.

– Az öböl szemközti partja a sötétség homályába veszett, odakint a nyílt vízen pedig milliárdjával ragyogtak a csillagok, mintha nem is a határtalan égről szórnák távoli sugaraikat, hanem valahonnan a végtelen mélységből.

– Ahogy bele-belepillantottak a tenger fekete vizébe, elfogta őket a szédülés: akárha a mindenség pereménél néztek volna a teremtés feneketlen kútjába. Lent, elérhetetlen messzeségben idegen világok fényei szikráztak jeges hártyát vonva az olajként hullámzó vízre. A fekete égbolt és a fekete víztükör egyeden részvéttelen, hideg palástot borított a világra. A földkéreg, melyen jártak, törékeny, vékony héjnak tűnt csupán. S e héjat a láthatáron túl elnyelte a mindent elemésztő sötétség.

– Úgy érezték, mintha lebegnének a fekete ürességben, a szikrázó csillagok között. Minden felől mélység vette körül őket.

109

Bán Mór: A hadak ura

– Hideg szél nyargalt a partvidék fölött; ha Ugrin nem ajánlja fel páncélja alatt viselt ruhadarabjainak egyikét, Zolta tagjai hamar elgémberedtek volna. Igyekeztek nem gondolni mindarra, ami előttük állt még ezen az úton…

8.

– A vértarjag kiegyensúlyozott szárnycsapásokkal repült a föld alatti járatokon keresztül, ügyesen manőverezve azokon a szakaszokon, ahol a járat leszűkült.

– Toba és Deö egy ideig figyelmesen bámulták az egybemosódó fáklyafényeket, de aztán, ahogy a járat ide-oda kanyarodott a mélyben, elveszítették érdeklődésüket.

Csak kapaszkodtak görcsösen a cifra nyeregkápába, s igyekeztek nem lepillantani az alattuk tátongó mélységbe.

– Nem tudták, mennyi ideig tartott az út. Talán egy órán át, talán még tovább.

Néha egy-egy belső erdő mellett suhantak el: a fák itt is fejjel lefelé nőttek, ugyanazokból a gyökerekből, melyekből föld feletti törzsük is sarjadt.

– Morfajet elhűlve nézte a ragyogó, aranyszínű gyümölcsöket, s magában lázasan számolgatta a hozzávetőleges összeget, amit értük kapna De amikor már fél Dunavára elegendő birtoknál, tucatnyi városnál, s vagy ezer falunál tartott, abbahagyta a számolgatást.

– Onnantól kezdve csak ült magába roskadva, karmos ujjaival a vértarjag gyér tollait markolászta, s kiguvadt szemekkel figyelte ezt az elsuhanó gazdagságot maga mellett.

– Végre a vértarjag lassított, hatalmas szárnyait elegáns mozdulattal kiterjesztette, így siklott be egy viszonylag szűk járaton, melyen túl egy minden eddiginél hatalmasabb csarnokba jutottak. Ennek falai már valóban a messzeségbe vesztek, pedig valahonnan a magasból halvány fénycsóvák hatoltak a mélybe. A vértarjag odabent újra kibontotta szárnyait, de már nem verdesett többet, csak kecses ívben, siklórepülésben suhant lefelé.

– A csarnok felső része felől száz és száz kötél csüngött, akárcsak egy hatalmas vitoriás hajó árbocának kötélzete Szabálytalan összevisszaságban kisebb teraszok lebegtek a levegőben, valójában azonban néhány kötél fogta közre őket, éppúgy, mint az árbocok csúcsánál a hajósok kosarait.

– Toba elhűlve kapkodta fejét. Szinte itta magába a lenyűgöző látvány részleteit.

Mielőtt azonban betelhetett volna vele, a vértarjag egy nagyobb teraszhoz siklott, majd karmaival belekapaszkodott egy kötélbe, hogy utasai kényelmesen átszállhassanak hátáról a pallóra.

– Megérkeztünk? – kérdezte Morfajet. – Arrrruhhh! Hol a csudában vagyunk?

110

Bán Mór: A hadak ura

– Reszkető lábakkal léptek át a deszkákra Amikor felnéztek, akkor látták csak, hogy ez a terasz jóval kiterjedtebb, mint a levegőből látták: hátsó fertálya egészen a homályba veszett, talán a csarnok faláig elhúzódott.

– S a kötélerdő mögött megpillantottak egy különös emelvényt, melyen egy ember feküdt.

– Deö szédelegve megkapaszkodott egy kötélben, s szemét erőltetve bámulta a mozdulatlan alakot Közben levegőt is elfelejtett venni, mert akit látott, nem volt más, mint…

– Zsupa! – kiáltotta döbbenten, s mielőtt Toba visszafoghatta volna, már rohant is az emelvényhez.

– A halottnak tűnő öregember szemei felpattantak a kiáltozást hallva. Lassan, fáradt mozdulatokkal felkönyökölt, hogy szemügyre vegye az érkezőket.

– Ráge! – Deö odaért hozzá, s boldogan átkarolta az öreg vállát. – Drága Ráge!

Azt hittem, meghaltál! Azt hittem, soha nem látlak többé!

– A sivatagi törzs zsupája könnyektől homályos szemmel nézett a lányra, s megsimogatta fejét Még mindig kába volt ahhoz, hogy felfogja, mi történt vele, csak mindent kitöltő megnyugvást érzett a lelkében.

– Toba és a kalmár is odaértek, s csodálkozva bámultak rá. Megismerték, holott eddig csak Fehértorony romjai között láthatták néhány pillanatra. Akkor különös, mágikus vibrálás vette körül, ahogy a Könyvet átadta Zoltának. Szeme fényesen csillogott, még termete is magasabbnak tűnt, arca pedig megfiatalodott a Hold ezüstös fényében.

– Most összetörtnek látták, betegnek és végtelenül elesettnek.

– Súlyos sebeid vannak, öregember! – mondta Toba, Ráge vállára és mellkasára mutatva.

– A zsupa végigsimította testét. A sebeket friss, zöld levelekből rászorított kötés fedte, melyből kellemes, zsibbasztó illat áradt.

– Nem érzett fájdalmat, csak a csontjaiból sugárzó ólmos fáradtságot.

– Ki kötözte be őket? – kérdezte Deö, fejét a zsupa vállára hajtva.

– Ráge elgondolkodva bámult maga elé. Próbálta felidézni mindazt, ami vele történt a rajtaütést követően.

7.

–

Elvették tőlem a Könyvet – sóhajtott az öreg keserveset. ~ És azt hittem, hogy meghaltam. Aztán… nem emlékszem. . Mintha valami hosszú, sötét folyosón cipeltek volna, különös árnyalakok… Nem emlékszem…

111

Bán Mór: A hadak ura

– Az erdei nép – bólogatott Morfajet. – Igen gazdag társaság, nekem elhiheted!

Ide nézz! – Azzal előkapott egyet a leszakított aranyalmák közül. – Rengeteg ilyen van nekik!

– Ráge eltűnődve bólintott.

– Igen, ez sok mindent megmagyaráz. De én azt hittem, az erdei nép sohasem mutatkozik más halandók előtt. Akkor most miért?…

– Egyikünk sem látta őket! – vágott közbe Toba. – Segítenek rajtunk, de nem szeretnék, hogy szemügyre vegyük őket!

– Különös! – Ráge egy gyenge kísérletet tett, hogy feltápászkodjon a falevelekkel bélelt, ám nem túl kényelmes emelvényről, ahová megmentéi fektették. – Mi a céljuk velünk?

– Ha szándékukban állt volna bántani minket, akkor most nem lennénk itt –

jegyezte meg Deö, miközben talpra segítette a zsupát.

– A baj csak az – nyögte Ráge –, hogy tudomásom szerint senki, de senki nem hagyhatja el az erdei nép birodalmát. Márpedig – fölpillantott a magasban vibráló napsugarakra – mi itt vagyunk, gyermekeim! És lehet, hogy itt is maradunk…

– Deö elsápadt, és Tobára sandított. Azt nem fogják hagyni. Azt aztán biztosan nem!

– Nincsenek fegyvereink! – suttogta Toba.

– Legjobb lesz, ha várunk! – Ráge óvatosan belesett a mellkasát fedő, zöld kötés alá. A Hor-pap, aki elragadta a Könyvet, mély sebet ejtett rajta. Ám a zöld kötés mögött már csak egy halvány, alig látható heg vöröslött.

– Morfajet, aki kíváncsian közel hajolt, elkerekedett egérszemével bámulta a csodát. Aztán kinyúlt, és leszakította a kötést az öreg mellkasáról.

– Elnézést, bocsánat! Ezt szeretném elrakni! – Mohón felpillantott a zsupa csodálkozó arcára. – Ugye, már nincs szüksége ezekre? – S mielőtt még választ kapott volna, szedegetni kezdte a kötések alól előbukkanó leveleket, s egyenként dudorodó zsebeibe gyömöszölte őket.

– Roppant elégedettnek látszott, lefoglalta a gyűjtögetés. Így nem csoda, hogy ő

vette észre utoljára a magasból lassan aláereszkedő pallót, mely néhány kötél segítségével melléjük csúszott.

– Vendégeik érkeztek…

9.

– Egy ideig szótlanul figyelték a partot a sűrűből, aztán Zolta intésére hangtalanul megindultak két irányban.

112

Bán Mór: A hadak ura

– Ugrin ügyetlenül mozgott még, de sikerült átsiklania a sűrű bokrokon, majd behúzódnia a szélső fák mögé. Zoltának nagyobb kerülő jutott, de csaknem ugyanabban a pillanatban ugrott a szikla fedezékébe.

– A Holdtenger partján nem mozdult semmi, csak a fák leveleit rezgette a szél. A táj kihaltnak tűnt: a sziklás part mentén néhány magányos szilfa hajlongott, itt-ott kisebb homokpad szélét nyaldosta a fekete víz.

A levegőben friss fenyőillat terjengett, bár nem láttak a közelben egyetlen fenyőt sem. Az édeskés illatba valami nehézkes pára vegyült, ami ott lebegett a tenger fölött.

Dórát leginkább erős algaillatra emlékeztette, melyet a királyvárosi csek-terházak alsó szintjein érzett, amikor még gondtalan napjait töltötte a palotában.

– E pillanatban éppen a hercegnő fedezte őket. Kezében megfeszített íjat tartott, készen arra, hogy halálos nyílvesszőt röpítsen az ellenség torkába.

– De erre most nem volt szükség.

– A partvidék nemcsak kihaltnak látszott, az is volt.

– Zolta azért kissé görnyedten lépett elő a sziklák mögül. Lemerészkedett a partig, ahol már semmi nem fedezte. Várt néhány percet, aztán intett a többieknek, hogy nyugodtan előmerészkedhetnek. Ott álltak a Holdtenger partján, s érezték a lomhán hullámzó víztömegből áradó, csontig hatoló hideget.

– Ilora kísérletképpen belenyújtotta egyik lábát a vízbe, de rögtön vissza is rántotta. Még csizmán át is megdermesztette a jeges ölelés.

– Döbbenten bámult a két férfira. Amint a vízbe ért a lába, mintha valami mágnesként vonzotta volna befelé. Meg kellett feszítenie a térdét, s lábának minden izmát, hogy visszaránthassa, mielőtt egy sötét áramlat besodorta volna.

– Ne menjetek közelebb! – tanácsolta a többieknek. Zolta csak bólintott. Semmi kedve sem volt megismételni a hercegnő mutatványát. Ehelyett leguggolt, és tüzetesen szemügyre vette a part kavicsait.

– Sehol sincsenek nyomok – jelentette ki néhány perc múlva. – Ha erre vonultak volna a part mentén, akkor még látszana a lábnyomuk.

– Hacsak nem ott maradtak az erdőben! – vont vállat Ugrin, és megrázta sárga sörényét – Kell, hogy legyen a közelben egy táboruk, mégpedig a part mentén! És ott lesznek koyjék is!

– Zolta körbefürkészte a partszakaszt. Nem túlságosan messze, mintha egy kis sziget körvonalai emelkedtek volna ki a csillagfényes éjszakából, azon túl pedig a Hamu-öböl egyre távolabbi, északi fala húzódott végig, amíg a horizont és a sötétség el nem nyelte.

– Ahogy megpróbálta maga elé idézni Magop mester térképét, szinte látta a déli partvonalat, amint innen lassan behúzódik kelet felé. Nem tudta, hogyan hívhatják ezt a félszigetet, csak kevés elnevezést pingáltak a térképre, de azt sejtette, hogy ha 113

Bán Mór: A hadak ura

követni akarják a szeszélyesen kanyargó partvonalat, bizony hosszú útra kell felkészülniük.

– A góliátcsonterödök pontos elhelyezkedését szintúgy nem ismerte, ám valószínűnek tűnt, hogy ha tovább haladnak a tenger mentén, lassan behatolnak az erődök által őrzött terület sávjába. S onnantól kezdve minden eshetőségre fel kell készülniük.

– Bárcsak találnának egy elhagyott kovjét! Lehet sérült is, hisz' könnyen megjavíthatnák. A vadonban rengeteg a fa, háncs és erős lián, legalább reményük lenne, hogy kikerülhetik Gadurt.

– Miután alaposan megvizsgáltak mindent visszasurrantak az erőbe, s a fák fedezékét kihasználva továbbindultak. Végig, a part mentén.

– Biztosak voltak benne, hogy ha követi őket valaki, az a rengetegből tartja szemmel a kis csapatot. Tévedtek.

– Odakintről, a fekete habok közül lestek minden mozdulatukat azóta, hogy először kibukkantak a Vérterdö sűrűjéből.

10.

– Mivel csak a csillagok szikráztak a tenger fölött, nemsokára teljesen elveszítették idöérzéküket. Fogalmuk sem volt, mikor lett este.

– Jó pár mérföldet megtettek feszített iramot diktálva, s eközben folyamatosan figyelmük kellett a környék minden rezdülését.

– Nem találkoztak egyetlen élőlénnyel sem.

– Amikor aztán már nem bírták szusszal a menetelést, letáboroztak a partszakasz egy sziklás részén, melyet három oldalról a tenger határolt. Innen jól beláthatták a környéket, s ha esetleg vaghurcs-ircsa harcosok bukkannak elő a vadonból, még esélyük is lett volna a menekülésre. Gépiesen elfogyasztották a csagguru maradékát, aztán igyekeztek minél kényelmesebbé tenni a tengert visszhangzó sziklaágyat.

– Ugrin sokkal jobban érezte magát. Ilora ellátta sebeit, s azt mondta, ha nem szakadnak fel az elkövetkezendő napokban, hamar beforr valamennyi.

– A lovag végre egész embernek érezte magát. Efölötti örömében felajánlotta, hogy elsőként áll őrt a sziklaágy fejénél. Zolta fáradtan bólintott, de közben a hercegnőt fürkészte tekintetével. Egész nap csak őt nézte – a lovag számára legalábbis úgy tűnt. Elgondolkodva figyelte őket néhány pillanatig

– Valami történhetett, amíg nem volt eszméleténél…

114

Bán Mór: A hadak ura

– Ahogy Ilora észrevette, hogy Ugrin mereven bámulja őket, elkapta a fejét, s úgy tűnt, el is pirul.

– A lovag zavartan felkapta a zsákmányolt kihdzset, övébe tűzött néhány gyilok-katart, azzal kimászott a sziklaágy túloldalára.

– A delebáti és a hercegnő nemsokára meghallották egyenletes lépteinek csikordulását a parti föveny kavicsain. Ketten maradtak.

– Sokáig csak derékaljukkal matattak, s nem is pillantottak egymásra. Egész nap nem foglalkozhattak gondolataikkal: minden figyelmüket lekötötte az óvatosság.

Most azonban biztonságban érezhették magukat. Amikor már elrendeztek mindent a sziklaágyon, Ilora lassan Zolta felé fordult.

– Ujjaival felemelte vörös hajzuhatagát, hogy egy kis kendővel letörölhesse izzadt homlokát. Aztán összekucorodott, karjával átölelve térdét, és szelíden, mint egy doromboló macska a delebátira emelte tekintetét.

– Zolta… – kezdte bizonytalanul. A férfi felemelte fejét.

– Igen?

– Kérlek, ülj ide mellém!

– Zolta szótlanul engedelmeskedett. Nem sok hely volt a sziklaágy peremén, lábuktól nem messze a Holdtenger jeges habjai morajlottak.

– Arról szeretnék beszélni, ami tegnap este történt…

– A delebáti zavartan motyogott valamit maga elé, s egyszerűen nem volt képes belenézni a lány szemébe.

– Mi a baj? – kérdezte a hercegnő, és két ujjával felemelte a delebáti arcát. – Bánt valami, Zolta?

– A férfi érezte, hogy remeg a keze. Szégyenében legszívesebben a föld alá süllyedt volna. Fogalma sem volt, mit tegyen: amit a szíve diktál, vagy amit a helyzetük megkövetel?

– Most olyan közel érezte magát a lány testéhez, hogy valósággal megbénította a gondolat, hogy átölelhetné, magához szoríthatná. Érezte az izzadságát, s a hajából áradó édes illatot. Karja hozzáért a lány feszes melléhez, s ez szinte a lélegzetét szegte.

– Mi a baj? – kérdezte Ilora. – Nem tetszem neked?

– Zolta összeszedte minden bátorságát, és felpillantott a hercegnőre.

– Soha, soha nem láttam nálad gyönyörűbbet! – mondta szárazon.

– Akkor?

– A delebáti szótlanul magához húzta a lányt, és gyengéden átölelte. Hosszan, szenvedélyesen megcsókolták egymást.

– Már azt hittem, megbántad a tegnapit!

115

Bán Mór: A hadak ura

– Nem! – Zolta arca ismét komornak tűnt, csak kék szemében csillogott egy csöppnyi melegség. – Bizonyos szempontból életem legboldogabb napja volt a tegnapi.

– Bizonyos szempontból?

– Tudod, hogy gondolom! – Tekintetét a csillagokra emelte. – Nem érezhetem boldognak magam, amikor csaknem mindenkit elveszítettünk a csapatból. Nyomuk veszett, talán meghaltak! Felice pedig…

– Mi van vele? – kérdezte élesen Ilora.

– Felice… ostobán hagyta elfogatni magát…

– A visszavonulásunkat fedezte.

– Nem. Úgy tűnt, mintha nem érdekelné, mi lesz a sorsa!

– Talán még kiszabadíthatjuk… – sóhajtotta a hercegnő, s igyekezett minél meggyőzőbb hangszínt találni szavaihoz. Zolta nem vette észre azt az apró kis remegést a hangjában….

– Te pedig… – a delebáti megfogta a kezét, s mélyen a szemébe nézett – .. .téged éppen akkor találtalak meg, amikor. .. talán mindennek vége!

– Ilora a vállára hajtotta fejét. Életük e pillanatban egy fabatkát sem ért, különös módon mégsem érezte magát boldogtalannak vagy elkeseredettnek. Pedig mint a király unokája, akire a trón száll majd – ha marad egyáltalán trón és ország –, úgy illett volna, hogy lelkét súlyos gondok marcangolják a nap minden percében.

– Mégis, ahogy megszorította, és szívéhez húzta a delebáti kezét, azt kívánta, bárcsak örökké tartana ez a pillanat, itt a sötétség peremén.

– Hallgattak. Figyelték a tenger morajlását, és Ugrin csikorduló lépteinek zaját a sziklaágy túloldalán.

– A lovag egyre idegesebben rótta a köröket.

11.

– Amikor felébredtek, a csillagok éppoly részvéttelen gőggel szikráztak odafönn és a fekete víz végtelen tükrén, mint amikor elnyomta őket az álom.

– Tulajdonképpen Zolta ébresztette őket, aki Dorát követte az őrségben.

Bemászott a sziklaágyba, s gyengéden felrázta a hercegnőt A neszezésre a lovag is magához tért, s gyorsan feltápászkodott. Ő vette észre először, hogy eltűntek a fegyvereik.

– Első pillanatban nem akartak hinni a szemüknek. Mindhárman jól emlékeztek, hogy a kardokat és tőröket, az íjjal együtt egy halomba szórták a sziklaágy tenger felőli szélénél.

116

Bán Mór: A hadak ura

– Csak a könnyű íj és a durzáni samsír, meg egy gyilok-katar maradt meg, amit Zolta vitt ki magával az őrségbe.

– A többinek se híre, se hamva!

– Dermedten bámulták a sziklaágyat, de nem volt nehéz átvizsgálni a néhány ölnyi területet. A fegyverek nem voltak ott.

– Pedig Zolta pontosan emlékezett rá, hogy amikor átvette az őrséget Ilorától, a hercegnő fáradtan a többi tetejébe hajította a kardját, s szinte eldőlt kezdetleges fekhelyén.

– Ő pedig vállára akasztotta az íjat, és kihúzta a samsírt a kupac aljából. Még azon törte a fejét, hogy gyiloktőrt vigyen-e magával, s úgy döntött, hogy egyre talán szüksége lehet. Átmászott a sziklaperemen, s lehuppant odakint, a fövenyen.

– Lelkiismeretesen őrködött, egy pillanatra sem hunyta le a szemét Az éjszaka nyomasztóan rátelepedett, s a tenger monoton morajlása többször is megkísértette, de sikerült ébren maradnia. Bizonyos volt benne, hogy teremtett lélek sem mászhatott be kívülről a sziklaágyba

– Nem hallottatok semmit? – kérdezte elgondolkodva a többiektől, miután minden más lehetőséget kizártak. – Bárki is vitte el a fegyvereket, csak a tengerből lopódzhatott mellétek!

– Nyugtalanul aludtam – morogta Ugrin, és vészterhes pillantásokat küldött a delebáti felé. Valahogy nem volt ínyére ez az egész. Örült, hogy ismét fegyvert tarthat a kezében, miközben ezt az elátkozott vidéket róják. Most pedig megfosztották őket szinte az összestől… – Felriadtam volna, ha bármi is kimászik mellénk a tengerből!

– Ezek szerint mégsem! – Zolta érezte, hogy egyre indulatosabb. Ennyi erővel az idegen tolvaj akár Ilora torkát is elvághatta volna, azt is csak most vennék észre.

– Ostobának és ügyetlennek érezte magát: odahaza a Delebátban egy ilyen vétkes könnyelműség biztosan a halálukat okozta volna. Valójában nem is értette, mit akarhatott a tolvaj. Mi szüksége volt a fegyvereikre?

– Nyomokat nem találtak, a sziklapadon nem is maradt volna meg semmiféle lábnyom. Amikor a tenger közvetlen közelébe merészkedett, hogy megvizsgálja a legsekélyebb vizet, Ilora rémülten rántotta vissza.

– Ne lépj közelebb! Az a víz… veszélyes!

Zolta gyengéden eltolta a hercegnő kezét, és a habok fölé hajolt. Azt hitte, megpillanthatja a fövenyt ott, ahol csak egykét hüvelyk mélységű a víz, de csalódnia kellett. A fekete habok olyan sűrűn kavarogtak ott is, hogy nem látta a medret.

– Még közelebb lépett. Nem vette észe, hogy a tengerből egy vékonyka, éjfekete csáp nyúlik ki lassan a lába felé.

117

Bán Mór: A hadak ura

– Ilora felsikoltott, és mielőtt a csáp a delebáti csizmája köré siklott volna, elrántotta a víz szélétől. A fekete, olajszerű nyúlvány villámgyorsan visszahúzódott, s a következő pillanatban a Holdtenger éppoly békésen ringatózott medrében, mint néhány pillanattal azelőtt.

– Mondtam, hogy vigyázz! – kiáltotta Ilora. – Valami nincs rendjén ezzel a vízzel!

– Látom én is! – Zolta felkapta a megmaradt samsírt és az íjat. – Próbáljuk megőrizni a nyugalmunkat! Az lesz a legjobb, ha indulunk!

– Ugrin csípőre tett kézzel figyelte, ahogy a delebáti kimászik a sziklaágyból, aztán flórához hajolt, és nagyon halkan megjegyezte:

– Talán csak egyszerűen elnyomta az álom! Nem meri bevallani magának sem…

– Ilora a fejét rázta. A fegyverek eltűnése csak gyanakvást plántált közéjük, s ezt nagyobb veszedelemnek érezte, mint a Pengék hiányát.

– Nemrég még bíztál benne, Ugrin! Hisz követted Nomádiába! – Nézett jelentőségteljesen a lovagra.

– Én nem őt követtem ide! – válaszolta Furtorony ura, és rosszkedvűen elfordult a hercegnőtől. – Hanem téged!

– Az elkövetkező órákban gondolataikba merülve haladtak tovább a part mentén.

– S amikor már maguk sem számítottak rá, váratlanul vagrcs-ircsa harcosokba botlottak.

12.

– A harcosok egy, mélyen a víz fölé benyúló hínárfa lecsüngő ágainak oltalmában pihentek, és szerencsére a vizet figyelték, így nem vették észre a valamivel feljebb, az erdőből kibukkanókat.

– Zolta is csak néhány lépés után látta meg őket. Dermedten megtorpant, s intett a háta mögött lépkedőknek, hogy azonnal álljanak meg. Ilora és Ugrin, akik nem láttak semmi rendkívülit, értetlenül meredtek a delebátira. Előttük vagy félmérföldnyi távolságra csak kihalt partvidék következett, néhány magányos szirttel, kisebb facsoportokkal.

– Zolta némán a hínárfa irányába mutatott, de a hercegnő még akkor sem fedezte fel őket: beletelt néhány pillanatba, míg megpillantotta a sűrű, haragoszöld ágak alatt megmoccanó lábakat. Hárman-négyen lehettek, háttal álltak az erdőnek.

– Zolta gyors kézmozdulattal jelezte, hogy jobb lesz visszahátrálni az erdőbe.

Onnan már nyugodtabban szemügyre vehették a vaghurcs-ircsákat.

118

Bán Mór: A hadak ura

– Mert azok voltak, kétségtelenül.

– Könnyű, szarvasbőrből készített lábbelijük és a bőrövükről lecsüngő medveirha darabok bizonyossá tették, hogy nem lovasnomádok rejtőznek a fa árnyékában.

Zolta előrehajolt, lehunyta szemét, hogy jobban szétválaszthassa az ismert és ismeretlen szagokat. Igen. Sós, algaszagú levegő, a hínárfa virágának édes illata és izzadságszag

– Maradjatok itt! – súgta Zolta a hercegnőnek. – Kikémlelem őket!

– Ilora bólintott, s rémülten figyelte, hogy a delebáti az íjat és a samsírt is magával viszi. Csak nehogy baja essék! – futott át agyán a gondolat.

– Zolta az erdő vonalától elszakadva néhány, a homokos fövényből kiemelkedő

szikla mögé osont. Aztán közelebb kúszott, egy félig a tengerbe merült szirt oltalmába. Néhány percig onnan leste őket, aztán ugyanazon az úton visszaosont a többiekhez.

– A fához egy koyjét kötöttek! – zihálta. – Valamit várnak vagy figyelnek, mert a tengert bámulják!

– Megtámadjuk őket? – kérdezte izgatottan Ugrin. Szemmel láthatóan nagyon szerette volna már megmozgatni izmait: a monoton menetelés nem tartozott a dunavai lovagok kedvelt elfoglaltságai közé. A harc annál inkább.

– Attól tartok, nem tehetünk mást! – Zolta egy nyílvesszőt húzott elő a rongyos tegezből, és a húrra helyezte. – Szükségünk van arra a koyjéra!

– Várj! – Ilora megragadta a karját, és a szirtre mutatott, ahová az előbb a delebáti kúszott. – Jobb lenne, ha egyikünk oldalról fedezne!

– És mivel? A samsírral?

– Nem maradhatunk együtt! Nekik is lehetnek íjaik!

– Bízd ezt rám! – A delebáti gyengéden eltolta a hercegnő kezét. – Hasalj le a földre! Ugrin, te állj ki a fák elé! Aztán kiálts rájuk!

– Mit csináljak?

– Állj ki, és kiálts egy nagyot! Semmi kedvem hátba lőni őket!

– A lovag elképedve meredt a delebátira, aki módfelett magabiztosnak tűnt.

– Azt akarod, hogy fegyver nélkül álljak ki oda, és ordibáljak ezeknek?

Megvesztél?

– Zolta megpróbált minél nyugodtabban válaszolni, de erezte, minél tovább halogatja a cselekvést, annál inkább elbizonytalanodik.

– Nem bízol bennem, Ugrin? – kérdezte. – Akkor ne csináld! Ne hidd, hogy nekem könnyű! Három nyílvesszőnk van! Nem téveszthetek célt, ehhez viszont az kell, hogy előlépjenek a fa alól! És egyedül te viselsz páncélt!

119

Bán Mór: A hadak ura

– Ugrin nagyot nyelt. No igen. Néhány vértdarab még valóban fedte a testét, de páncélja legerősebb, legsúlyosabb darabjait már régen elszórta útközben, mert akadályozták a mozgásban.

– Elég gyors leszel? – kérdezte fojtott hangon.

– Emiatt ne aggódj! – Zolta fia rávigyorodott, s egy gyors mozdulattal megfeszítette az íjat. – Csináld!

– Ugrin futó pillantást vetett Ilorára, aki beleegyezően bólintott. Hát jó. Legyen!

– Kilépett az erdőből, és elindult a part menti hínárfa irányába. Közben gondosan ügyelt arra, nehogy a lővonalba kerüljön.

– A vaghurcs-ircsa harcosok nem vették észre rögtön. Figyelmüket lekötötte valami odakint a tengeren, így csak a lovag harsány kiáltására kapták fel fejüket.

Rémülten ugrottak hátra.

– Egyikük félrehajtotta az ágakat, de arra sem maradt ideje, hogy végigmérje a fövenyen feléjük lépkedő ismeretlent. Mellkasába nyílvessző fúródott: a harcos hangtalanul összerogyott. Még nem érte el a földet, amikor a következő nyílvessző

sziszegve csapódott a mögötte álló nyakába.

– Ugrin odakint tágra meredt szemekkel figyelte, hogy mi fog történni. Valójában alig tartott két-három pillanatig az egész. A levegőben nyílvesszők zizegtek, és egymás után találták el a hínárfa alól kilépő harcosokat.

– Már csak egy maradt, de ő megpróbálkozott egy gyors támadással. Felemelte íját, és alig követhető mozdulattal vesszőt helyezett a húrra

– Ugrin nem aggódott, várta a következő szisszenést a háta mögül, majd a füle mellett elsuhanó vesszőt. De csönd volt, Zolta nem lőtt többet.

– Elfogyott a nyílvesszője!

– A lovag hátát egy szemvillanás alatt víz lepte el. Pontosan szemben látta maga előtt a vaghurcs-ircsa vigyorgó ábrázatát, amint maga elé emelte az íját A vessző

hegye ezúttal rá irányult.

– Ugrin mozdulatlanná merevedett, valami furcsa pózban, mintha nem tudná eldönteni, hogy a földre vesse-e magát, vagy futni kezdjen vissza, a fák felé. Nem mintha utóbbinak sok értelme lett volna: ez esetben ő kapja hátába a nyílvesszőt.

Valahonnan hallotta a hercegnő sikolyát, de e pillanatban megszűnt létezni körülötte a világ.

– Mintha jégmágiát bocsátottak volna a partvidékre: a harcos vele szemben végtelenségnek tűnő lassúsággal feszítette meg íját. A csillagok fénye szenvtelenül megcsillant a vessző hegyén.

– Találkozott a tekintetük: a kitaszított szeme alattomosan, a lovagé ijedten villant. Minden mozdulatlanná merevedett, csönd borult rájuk, mintha valóban fagyvarázs ejtette volna fogságba az időt.

120

Bán Mór: A hadak ura

– Aztán valami átszelte a levegőt, elsuhant a lovag feje mellett, de oly közel, hogy szinte érezte szelét a füle mellett.

– És megint a mozdulatlanság.

– A vaghurcs-ircsa vigyora a lovag agyába ivódott: azt az elnyújtott pillanatot soha többé nem felejtette el.

– Nem hunyta le a szemét, látni akarta a kiröppenő nyílvesszőt, amint egyenesen felé száguld, és szembe akart nézni a fájdalommal is. Már-már hallani vélte a koponyájának reccsenő lövedék sziszegését, amikor lassan, nagyon lassan a kitaszított térdre rogyott a fa alatt.

– A vigyor nem tűnt el kifestett ábrázatáról, mint ahogy a nyílvessző hegye sem mozdult jottányit sem. Megvívta rövid küzdelmét a halállal, és ráébredt, hogy esélytelen.

– Leengedte fegyverét, és hagyta, hogy a vessző ártalmatlanul fúródjon a fövenybe. Mire holtan arcra bukott, már nem vigyorgott: méltóképpen készült fel az előtte álló, hosszú útra.

– Ugrin reszketve megfordult. Az erdő fái előtt Zoltát pillantotta meg, még mindig dobópózban. Az íj mellette hevert, a földön.

– Mondtam, hogy ne aggódj! – nyugtatta halkan a delebáti. Odarohant a fához, és hasra fordította utolsó áldozatát. A vaghurcs-ircsa mellkasából egy gyilok-katar markolata meredt a sötét ég felé. A segédpengék fullánkszerűen a harcos húsába csaptak, és csak odabent nyíltak szét, a bordákhoz akasztva a főpenge hosszú, hegyes vasát.

– Zolta egy pillanatig azon tűnődött, hogy kirántsa-e a tőrt, de aztán úgy döntött, a halott megérdemli, hogy ne roncsolják szét mellkasát.

– Segítsetek! – kérte a delebáti, s nekilátott, hogy visszahúzza a tetemeket a hínárfa alá.

– A lombsátor alatt kisebb táborhelyre leltek. Kihunyt tűz maradványai mellett földbe szúrt lándzsák és a fa törzséhez kötözött kovje volt a vaghurcs-ircsa harcosok minden felszerelése. Zolta gyorsan összeszedte a fegyvereket és behányta őket a csónak aljára

– Szálljatok be! – utasította társait, miután tüzetesen átvizsgálta a koyje oldalát. A vízialkalmatosság egészen jó állapotban volt: a kivájt törzsre siklóleveleket erősítettek, belül pedig fakéregből szelt szalagokkal bélelték ki. Nem eresztette át a vizet, bár felső pereménél mintha behorpadt volna egy erőteljes csapástól. Külső

falán egy kitárt tenyér sárgállott. Bár kopottasnak tűnt, a célnak mindenképpen megfelelt.

121

Bán Mór: A hadak ura

– Elhelyezkedtek a kis padokon, aztán Zolta ellökte a csónakot a parttól, majd maga is beugrott a többiek mellé. A lovag és a delebáti erőteljes csapásokkal lapátolták a vizet.

– Így siklottak ki a Holdtenger fekete tükrére.

122

Bán Mór: A hadak ura

V. fejezet

VÍZMÉLY HERCEGE

1.

– A kötelek nyekergése mintha az idegeik húrjain játszott volna.

– A széles porond a fénycsíkokon áttörve ereszkedett alá, s megállapodott valamivel fölöttük. Ezt a pallót azonban termőföld borította, amiből aprócska fák nőttek. Valóságos utazó erdő volt, ki tudja mióta süllyedt és emelkedett itt, a földmélyi járatokban.

– És utasai is voltak…

– Többségük a fák mögött állt, hogy elrejtsék vibráló körvonalaikat, míg mások elléptek fedezéküktől.

– Néhány pillanatig szótlanul figyelték őket, aztán egyikük nyöszörögve így szólt:

– Valaki felkészült! Valakinek indulni kell!

– A vendéglátóink – suttogta Deö. – Úgy tűnik, meguntak minket!

– Hová mehetnénk? – kérdezte Ráge hangosan. – Odakint hemzsegnek az ellenségeink! Az életünkre törnek!

– Az idegenek halkan sutyorogtak egymás között, aztán az imént szóló így folytatta:

– Valaki sötétet hoz. Mindenhová viszi el! Valaki ellenségünk. Valakinek segítenie kell!

– Nem egészen értem! – súgta Deö a zsupának. – Kinek kell segítenie?

– Remélem, ők segítenek nekünk!

– Valaki látta a Fekete Erőd szolgáit – folytatta az árnyék. – Valaki ellenségeket hívott. Valaki ölni jön!

– Nagy háború tombol odakint! – magyarázta Ráge. – És lehetséges valóban, hogy eléri az otthonotokat is. És ha Gadurt nevezitek Fekete Erődnek, akkor igen: szolgái ott kémkednek mindenütt. Mindannyian veszélyben vagyunk!

– Az árnyék lassan bólogatott:

– Valaki vár benneteket! Valaki segít továbbjutni! A ló népe messzire még!

– Őrtüzek Lángjába kell jutnunk – helyeselt Ráge. – A barátaink, ha élnek, ott várnak minket. Ki visz bennünket oda?

– A vándorló törpeerdő fái közül halk sóhajok szálltak fel. Az izgő-mozgó árnyak felélénkültek a kérdés hallatán.

– Valaki már benneteket vár! Valakit neveztek Vízmély Hercege!

123

Bán Mór: A hadak ura

– Toba önkéntelenül elvigyorodott. No persze. A Vízmély Hercege…

– Ö segít, hogy eljussunk Őrtüzek Lángjába? – kérdezte a zsupa, de még az ő

hangából is hitetlenkedés csendült ki.

– Valaki vár. Valaki nem maradhat tovább! – nyekergett az árnyék, azzal hirtelen eltűnt. Abban a szempillantásban a többi figura is elillant, mintha beleolvadt volna a növekvő törpefákba.

– Aztán az emelvény hirtelen megmoccant, s a kötelek recsegve emelték ismét a magasba.

– Ne menjetek még! – kiáltotta hirtelen Morfajet. – Arrruhhh! Volna egy remek üzleti ajánlatom számotokra!

– Odafentről mintha halk kacajt sodort volna a szél a félhomályos mélységbe.

– A gnóm arca elvörösödött a dühtől, de amikor az ő emelvényük is megmoccant, ijedtében Toba karja után kapott.

– Micsoda modortalanság! Ezeknek semmi érzéke az ilyesmihez… – kárálta, majd gyorsan elhallgatott.

– Vízmély Hercege – nézett össze Deö és Toba. Ha helyzetük nem lett volna annyira képtelen, nevetésben, törnek ki.

– Nem tették, mert a fapalló váratlanul zuhanni kezdett mélybe.

– Jó néhány percig csak a süvítő szél hangját hallották: a összemosódtak szemük előtt. Csak azt érzékelték, hogy mellettük elsuhanó kötélerdő és a megdőlt, árbocra hasonlító oszlopok ritkulni kezdtek.

– Váratlan zöttyenés után süllyedésük megállt. A palló himbálózva lebegett egy darabig, a kötelek panaszosan nyekeregtek a megerőltetéstől. Az utasok óvatosan, hogy ki ne billentsék kényes egyensúlyából, átpillantottak a peremen. Odalent, a messzeségben egy fáklyafénytől szikrázó várost láttak.

– De sohasem jutottak oda.

– A vértarjag egy sötét üregből suhant melléjük. Tudták, mit kell tenniük: átkapaszkodtak nyergébe, s az öreg zsupát is átsegítették. Deö tartott tőle, hogy ez a súly soknak bizonyul a különös teremtmény számára, de a vértarjagnak meg se kottyant. A következő pillanatban könnyedén siklott tova egy másik sötét járatba, melynek száját mindaddig sűrű árnyék takarta.

– Az állat elképesztő biztonsággal repült a vaksötétben, kikerülve a járat falából előburjánzó, hófehér gyökereket. Ismerte ezt az utat, sokszor megtette már.

– Átvitorláztak néhány csarnokon, földmélyi erdőket érlelő termen, a távolban megláttak vörösen derengő viskókat, két-három hatalmas barna foltot, melyekről nem tudták megállapítani, hogy mik lehetnek. Éppúgy lehettek épületek, mint szerkezetek, vagy akár – bár erre nem is mertek gondolni – élőlények.

124

Bán Mór: A hadak ura

– Végül a tarjag elegánsan besiklott egy függőleges kürtőbe, s onnantól kezdve csak emelkedtek. Arcukon egyre közelebb érezték a szabad szél simogatását, de különös módon a sötétséget nem oszlatta semmi. Azt hitték, odakint éjszaka van. A Holdtenger fölött honoló örök sötétségről még csak Ragénak volt némi fogalma.

– Nem érték el a felszínt.

– A tarjag hirtelen megfordult, tett egy szűkülő sugarú kört, és megállapodott egy aprócska járat szájánál.

– Toba és Deö kelletlenül kászálódtak le nyergéből, miután a teremtmény semmi hajlandóságot nem mutatott arra, hogy továbbrepüljön.

2.

– Ráge neheztelve nézett vissza a tarjagra: vén tagjainak nem tettek jót az éjmadár szúrós hátcsontjai. Az egész utat a tarjag háttarajába kapaszkodva volt kénytelen megtenni.

– Szúrós pillantása mindenesetre hidegen hagyta az állatot. Amint megszabadult terhétől, karrogott egy nagyot, s elröppent tőlük.

– Ők pedig kétségbeesetten kapaszkodtak a járat szájánál, tanácstalan pillantásokat vetve egymásra. Még a zsupa is komoran tekintgetett a mélybe, balját csaknem begyógyult sebeire tapasztva. Nem volt más út, csak befelé.

– Néhány lépés után Deö sikoltva kapaszkodott Toba karjába A járatnak nem volt szilárd talaja: ingoványos, izgő-mozgó szőnyegen lépkedtek előre, és ahogy megtámaszkodtak az oldalsó falban, kezük alatt ott is besüllyedt a nedves fonadék.

– Morfajetnek ismerős volt ez a szédelgés: Füstbugyor vízre épült utcáin ténfergett így, karját széttárva, tömpe kis lábát ide-oda dobálva, nehogy elveszítse egyensúlyát.

– Attól tartok – mondta Ráge –, hogy a Holdtenger alatt vagyunk.

– A kis Toba elkerekedett szemekkel bámult rá. Járat a tenger alatt? Az erdőnép nem bízott semmit a véletlenre. Titkos járataik behálózták az egész környéket. Persze akkor…

– .. .hová vezet ez a járat? – kérdezte Deö.

– Egymásra pillantottak. A zsupa a lány vállára tette a kezét Ki sem kellett volna mondania, anélkül is tudták.

– A tengerbe…

– Jó ideig botladoztak előre úgy, hogy közben az orrukig sem láttak. A fonadékos talaj egyre inkább elingoványosodott. Hiába volt Morfajetnek a legnagyobb gyakorlata az ilyen terepen, megint feltűnően ügyetlennek bizonyult. Egy látványos orra bukását követően, ijedt tekintettel meredt koszos kezére.

125

Bán Mór: A hadak ura

– Mit találtál, Morfajet? – kérdezte fáradtan Toba.

– Semmit… – A gnóm lassan csóválta idomtalan fejét, hagyva, hogy kócos haja idétlenül lebegjen ide-oda. – Csak érzek valamit a fonadék alatt. Arruuh! Én legyek a vérszláv carün, ha nem hideg, mint egy ugor szűz!

– Persze hogy hideg! – sóhajtott Ráge. – Elvégre a tengervíz hideg!

– Persze, persze! – motyogta maga elé a kalmár, s meg sem próbálta szavakba önteni azokat a zavaros érzéseket, amit a víz közelsége keltett benne. Talán túlélik.

Talán nem ér többet bőréhez ez a fagyos víz! Egy időre elege volt az ilyen kalandokból. Kivéve… ha egy régi ismerőssel hozná össze a sors…

– Morfajet nagyot sóhajtott, mintha egy emlékképet hessegetne el magától. Aztán felkiáltott, és előremutatott.

– A távolban halvány, vörös fényforrás bukkant fel. Reménykedve gyorsították meg lépteiket, s szinte futva jutottak a kőből épült kis kamrába, melynek falán a többihez hasonló fáklya lobogott.

– Nehéz levegő terjengett az emberkéz által emelt, egyszerű helyiségben, melynek falain két bezárt acélajtót pillantottak meg. Kilincs vagy zár egyiken sem látszott, de volt rajtuk egy-egy kerek ablak, melyeket bronz-szögecsekkel kivert karikák öveztek.

– Ráge izgatottan az egyikhez lépett. A túloldalon vaksötétség bámult vissza rá.

– A másikhoz! – zihálta fáradtan, s már futott is. Arcát az üvegre tapasztotta, majd két kezét szeme mellé emelte, hogy ne zavarja a fáklya visszaverődő lobogása

– Felkiáltott megdöbbenésében. Nem hitte, amit lát.

– Toba és Deö ijedten emelték fel a fejüket; kíváncsiságuk erősebbnek bizonyult rémületüknél. Egymást félrelökdösve próbáltak az ablakhoz jutni. Ám a zsupa szigorúan félretolta őket.

– Nem! – mennydörögte. – Ezt nem kell látnotok!

– De igen! – nyüszített Deö, és megragadta Ráge kezét. – Kérlek, zsupa, kérlek!

– Ebben a pillanatban a szemközti ajtó éles szisszenéssel kitárult. Mögötte egy hosszú, kőből épült folyosót pillantottak meg, mely egy fényben úszó teremben végződött.

– Egy hosszú percig némán bámulták az ajtót

– Csak arra mehetünk! – jelentette ki Ráge. – Gyertek, gyermekeim, ne vesztegessük az időt!

– Deö és Toba egyszeriben megfeledkeztek a másik ablakról, s elindultak a kitárt ajtó felé. A folyosó végén ragyogó terem úgy vonzotta őket, mint éjjeli bogarakat a tornácra kiakasztott lámpás.

126

Bán Mór: A hadak ura

– Ráge megkönnyebbülten sóhajtott, és követte őket, maga mellett terelgetve Morfajetet is. Először a két gyermek lépett be az ajtón, majd nyomban utána a zsupa következett. A gnóm azonban megmakacsolta magát: megtorpant a küszöbön.

– Mi lesz? – mordult rá Ráge. – Igyekezz! Nem biztos, hogy sokáig nyitva marad!

– Morfajet egérszeme megvillant, hirtelen visszaugrott a kamrába, és a szemközti ajtóhoz szaladt. Nem érte fel a kerek ablakot: felugorva igyekezett egy pillantást vetni a túloldalra. Elrugaszkodott, és karmos kezével a levegőbe kalimpált. Ám az ugrás túlságosan kicsire sikerült, éppen csak a bronzcsík alját látta közvetlen közelről.

– Ráge dühösen rákiáltott.

– Morfajet azonban hangosabban hallotta annál saját szíve dobbanását. Nem is a zsupa kiáltása rémisztette meg, hanem a csikordulás, ami a másik ajtó felől érkezett.

– Az ajtó csukódni kezdett.

– A zsupa elkeseredetten figyelte a szűkülő résen át, hogyan rohan a végzetébe a kalmár.

– Morfajet is érezte, hogy óriási bajba kerül rögvest, ha nem tesz valamit.

Megfeszítette hát satnya izmait, hogy az utolsó pillanatban az ajtóhoz rohanjon. De az az átkozott csökönyösség, az a lelke mélyéből fakadó leküzdhetetlen kíváncsiság arra kényszerítette, hogy ne tegye.

– Visszafordult, és átkozódva újra elrugaszkodott a kamra padlójától. Jó ugrás volt, a legjobb, ami tőle telt.

– Csak egy villanásnyira tárult a szeme elé. Fel sem fogta rögtön, mégis, mélyen az agyába véste a kép minden részletét.

– Mert odakünn, a mélységes, éjfekete vízben, a magasból lemerészkedő kósza csillagfény halvány derengésében egy víz alatti palota körvonalait látta. Látta az épület: ezernyi apró részletét, a tenger mélyére nyúló csápokat, melyek valójában hosszú kőfolyosók voltak. Látta a palota ablakaiban a tündöklő fényt, mely végigúszott az ormokon, a csipkézett bástyákon.

– A gnóm visszazuhant a padlóra. Nem tudta megőrizni egyensúlyát, elterült, akár egy megszédült, felfuvalkodott béka.

– Ráge utolsó dühös hördülése még a fülében visszhangzott, amikor a szemközti ajtó hangos csattanással bezárult.

– Halálra váltan ugrott talpra, s néhány szökelléssel ott termett az ajtónál. Fel-felugrott, és a kerek üvegablak túloldalán ott látta Ráge arcát. De a szemrehányó tekintet gyorsan eltűnt.

– Még hallotta, hogy belülről rángatják és rugdossák az ajtót, de az meg sem moccant. Ő sem tehet semmit, bárhogy taszigálta, kaparászta, az a legcsekélyebb jelét sem adta, hogy az életben még egyszer ki kívánna nyílni.

127

Bán Mór: A hadak ura

– A következő felugrásnál a gnóm már a többiek egyre távolodó alakját látta az éles fény szolgáltatta háttérben. Körvonalaik élesen kirajzolódtak, s a kalmár úgy érezte, minden lépéssel újabb és újabb mázsás kőtömb gördül a szívére. Közvetlenül a terem előtt Morfajet még éppen elkapta egy ugrásnál Toba sajnálkozó arcát A fiú hátrafordult, aztán – ezt a gnóm már nem láthatta – szomorúan megrázta a fejét, és követte a többieket.

– Morfajet egyedül maradt a kamrában.

– Milliószor elátkozta kíváncsiságát, mely újra elszakította a többiektől. Most már kedvére ugrálhatott volna a másik ajtónál is, hogy szemügyre vegye a víz alatti palotát.

– De nem volt kíváncsi rá többé.

– Magába roskadva lekuporodott a kamra aljába. Egérszeméből vörös könnycseppek törtek elő.

3.

– A koyje engedelmes jószágnak bizonyult: hangtalanul siklott a csillogó, fekete víztükrön.

– Zolta körbepillantott, és megengedett magának egy elégedett mosolyt. Szinte hallotta szíve heves dobogását. Afféle izgalom lett úrrá rajta, amit csak a sivatagi népek éreznek ilyen töméntelen víz láttán. Ráadásul ez nem is akármilyen víz volt, hanem a félelmeket szító, mélységes-mély Holdtenger.

– Nem akartak túlságosan eltávolodni a parttól. Néhány evezőcsapás után Zolta és Ugrin összehangolták mozdulataikat; aki nem ismerte őket, azt hihette, egész életükben mást sem csináltak, mint cicomás ruhájú nemes asszonyokat csónakáztattak.

– A szél gyeplő nélkül nyargalászott a víz fölött, átbukott a Hamu-öböltől északra terülő Gyapjastetőn, végigsiklott a part menti erdőkön, meglegyezte a hullámok fölé hajoló hínárfák lombjait, aztán gonoszkodva fekete ráncokat fodrozott a víztükörre.

– Most éppen a hátukba kapaszkodott.

– Néhány órán át tartjuk ezt a tempót, aztán kievezünk a partra és pihenünk! –

lihegte Zolta. – Néhány megállással elérhetjük a félsziget csúcsát.

– És aztán? – nézett rá kérdőn Ilora.

– Azután kintebb evezünk, mert a foktól délre nem messze nyílnak a csillagcsatornák.

– Nincs túlságosan sok vizünk és élelmünk! – figyelmeztette a hercegnő. – Ha beosztjuk, talán két-három napig kitart. Tovább nem!

128

Bán Mór: A hadak ura

– A foknál… nem tudom a nevét… a foknál megpróbálok elejteni valamit az erdőben. Vizet nem biztos, hogy találunk. De nem kockáztathatjuk, hogy túlságosan megközelítsük Gadurt. A csillagcsatornák bejáratánál Hor-gályákba botolhatunk!

– Azt inkább elkerülném, ha lehet! – jegyezte meg lihegve Ugrin.

– A baj csak az… – Ilora elgondolkodva emelte tekintetét a csillagokra, mintha onnan várna segítséget. – Csak az, hogy Gadur megkerülése legalább három-négy napunkba kerül kint a nyílt tengeren! Ne feledkezz meg az ezernyi szigetről!

– Nem teszem – morogta Zolta. Három-négy nap._

– Az bizony sok. Összezárva, hármuknak, ebben a parányi kis kovjéban. Egy napra elég vízzel!

– Talán kiköthetünk valamelyiken!

– Én nem teszem… egyikre sem a lábam! – szólt megint a lovag, és undorodva bámult a vízbe. A felszínen, akár egy tömör, fekete tükörben, megpillantotta saját képmását. Egy vibráló, sárga hajú alakot, aki szánalmas vértdarabokkal ruháin evez minden erejét megfeszítve egy vaghurcs-ircsa koyjéban.

– Talán mégis azok jártak jobban, akik ottmaradtak Kaduz mezején, gondolta keserűen.

– Ha három nap, akkor három nap! – mondta Zolta. – Ha négy, akkor négy. Ki fogjuk bírni! Ha élve elvergődünk a Nomád-öbölhöz, akkor nyert ügyünk van!

– Gondolod? – Ilora metszőn rápillantott.

– Higgy nekem! Kérlek! – mondta a delebáti, s egy pillanatra még evezni is elfelejtett. Ugrin éppen jókorát belehúzott: a koyje eltért az irányától, s félfordulatot tett.

– Elnézést! – szabadkozott Zolta, s máris megmerítette az evezőt a vízben.

– Várj csak! – Ugrin ujjai a vállához értek. – Nézd!

– A megadott irányban apró pontok mozogtak a parton. Közvetlenül a fák alatt néhány vaghurcs-ircsa harcos osont a fövenyen: kezükben íjat szorongattak, övükbe görbe haridzsot tűztek.

– A hétpoklok összes ördögére! – Zolta a kovje aljába dobta az evezőt, és felkapta íját. Szerencsére a megölt vaghurcs-ircsa harcosok készletéből degeszre tömhette tegezét. – Hasaljatok le! Hasaljatok le azonnal!

– A hercegnő és a lovag gyorsan követték parancsát, és a csónak aljához préselték magukat. Épp idejében: a kovje oldalába sziszegve csapódott egy nyílvessző.

– Zolta nem késlekedett a válasszal: célzott és lőtt.

– Fájdalmas üvöltés harsant az éjszakában, és a parton halálos sebbel bukott el egy harcos.

– Mielőtt újabb vesszőt helyezhetett volna az idegre, megérkezett a vaghurcs-ircsa sortűz: a kicsi kovje palánkján jégesőként kopogtak a becsapódó nyílvesszők, 129

Bán Mór: A hadak ura

fölötte pedig sivítva húztak el a célt tévesztettek. Zolta megvárta, amíg pillanatnyi csend lesz, aztán kiegyenesedve újra célzott. Szeme sarkából látta, hogy a koyje oldala már sündisznóhoz hasonlít: szerencsére fala vastagabb volt annál, semhogy a nyílvesszők komoly kárt tehettek volna benne.

– Második lövése sem tévesztett célt újabb vaghurcs-ircsa bukfencezett a fövényre, torkából nyílvessző állt ki.

– Csakhogy addigra a koyje lendülete elfogyott, s ők tehetetlenül kezdtek forogni, nem túlságosan messze a parttól. Újabb kopogáshullám jelezte, hogy az ellenség nem adja fel. Most már Zolta is lekushadt a kovje aljára.

– Kitart ez az izé? – kérdezte Ugrin, még mindig a lapátot szorongatva.

– Egy ideig! – A delebáti kék tekintete megvillant. Amikor újra felemelkedett, szinte célzás nélkül eresztette el a nyílvesszőt az idegről. Csak egy pillanatra vált láthatóvá, s máris négy-öt vessző suhant felé. Kettő a feje mellett zúgott el, s messze a kovjétől hasítottak a vízbe. Egy a palánkba fúródott, a negyedik homlokát horzsolta.

– Ő viszont ezúttal nem talált.

– Ez így nem fesz jó! – dühöngött a csónak aljában. – Kimászom, és behúzom a nyílt vízre, ahová nem érnek el az íjaik!

– Meg ne próbáld! – rivallt rá Ilora, és megragadta a delebáti palánk felé nyúló karját. – Mondtam már, hogy ez a víz… veszélyes! Minél bentebb mégy, annál veszélyesebb! Ha belemártózol, meghalsz!

– Ha itt maradok, akkor is meghalok!

– Zolta megint vesszőt helyezett a húrra, várt néhány pillanatig, amíg a koyje oldalán újabb találatok koppantak.

– Aztán villámgyorsan térdre emelkedett, célzott és lőtt. Nem volt ideje megfigyelni, talált-e vagy sem. Ám amit e töredék pillanat alatt látott, lényegtelenné is tette, hogy eggyel több vagy kevesebb harcos maradt-e odakint.

– A vaghurcs-ircsák ugyanis nem maradtak a fövenyen: a fák árnyékából néhány széles koyjét húztak a parthoz, s vízre lökték őket. Kettő máris teljes sebességgel szelte a hullámokat feléjük, tele harcosokkal.

– Mindjárt ideérnek! Eveznünk kell!

– Ilora rémülten fordult felé.

– Evezni? Ebben a nyílzáporban?

– Amíg Zolta kétségbeesetten keresgélt valamit a koyje aljában, Ugrinnak eszébe jutott valami. Előbbre kúszott, ügyet sem vetve arra, hogy a palánkhoz szorítja a hercegnőt. Aztán az egyik zsákmányolt kalidzsal visszafordult a csónak hátsó fertálya felé, és minden erejét megfeszítve feszegetni kezdte az egyik padot.

130

Bán Mór: A hadak ura

– Mit művelsz? – Zolta kérdéséből inkább csodálkozás hallatszott ki. De a következő pillanatban felderült a delebáti arca is. – Gondolod, ekkora elég lesz?

– Nem, nem lesz elég! – nyögött a lovag, s egy végső feszítéssel kihasította helyéből a padot. – De ennél nagyobbat akkor sem találunk!

– A közeledő kovjékban a vaghurcs-ircsák észrevehették a mozgolódást a csónak aljában, mert most minden nyílvesszőt a lovag irányába eresztettek el. Az acélhegyek kitartóan kopogtak a fabordákon, s egyre több helyen szakították át a kéregborítást.

– Te tartod, vagy én tartom? – kérdezte Ugrin, kezében szorongatva a kiszakított padot.

– Én jobban evezek! – vigyorgott rá a delebáti. – Te tartod!

– A lovag valami olyasmit motyogott, hogy „sejtettem”, a másik kettő nem hallhatta tisztán. De a következő pillanatban a magasba tartotta a padot, hogy annak szűkös fedezékében Zolta felemelkedjen és evezzen.

A padba azonnal vesszők tucatjai csapódtak, csaknem kitépve azt a lovag kezéből. Úgy tűnt, a vaghurcs-ircsa harcosok egyre dühödtebben vadásznak rájuk.

– Magasabbra! – sziszegte Zolta, miközben hatalmasat húzott evezőjével. –

Tartsd már magasabbra, a szakállas istenre kérlek!

– Ugrin kipréselt magából egy igyekszemet, s próbálta oly hosszúra nyújtani karját, amilyenre csak tudta. A kovje aljából közben aggódva figyelte, hogy könyökét és csuklóját csupán egy-két kisebb vértdarab védi.

– Nem kellett sokáig várnia az első vérre: egy nyílvessző sziszegve tépte fel a húst bal vállában.

– Húzd meg! – üvöltötte hátra az evező delebátinak. – Nem akarom, hogy szétlyuggassák a kezemet!

– Zolta nem válaszolt. Nem pazarolta szavakra energiáját, csak rávicsorgott a mellette heverő lovagra. Izmai megfeszültek, lábával kitámasztotta magát, nehogy elveszítse egyensúlyát. Közben hallotta, hogy a padot elkerülő nyílvesszők hogyan zúgnak el a füle mellett.

– A következő lövedék Ugrin csuklóvédőjéről csúszott le, s a hercegnőre esett.

Ilora felpillantott, s csak ekkor vette észre, hogy a lovag karjai eszelősen remegnek, s nemcsak az erőfeszítéstől. Ő is tudta, hogy egy vessző bármelyik pillanatban átdöfheti a csuklóját, s akkor mindannyiukat beteríti a férfi ereiből kiömlő vér.

– Zolta nagyokat nyögve evezett, szeme sarkából a sebesen közeledő kovjékat figyelte. A köztük lévő távolság egyre csökkent. Egymagában nem veheti fel a versenyt a többi csónakban evező két-két harcossal. Perceken belül utolérik őket…

– A part már fekete ködbe veszett hátuk mögött: bent siklottak a Holdtenger nyílt vizein.

131

Bán Mór: A hadak ura

– Tartsd még! – kiáltotta Zolta, mert a pad hirtelen megingott a lovag kezében.

Ugrin a következő pillanatban fájdalmasan felüvöltött. Bekövetkezett, amitől legjobban tartott: az egyik lövedék mélyen felsértette csuklóját. Nem talált főeret, de a vér így is bőségesen hullott arcába és sárga hajába. Ám minden fájdalma ellenére sem engedte le a kezdetleges pajzsot.

– Nem bírom már sokáig! – nyögte.

– A delebáti nem válaszolt, összeszorította fogát, mert egy vessző az oldalát sértette fel. Érezte, hogy nem mély a seb, a hegy éppen csak megkarcolta a húst, mégis sajgott, vörös karikák táncoltak a szeme előtt.

– Már hallották a közeledő kovjékban ülő vaghurcs-ircsák diadalmas kiáltását.

Olyannyira közel értek, hogy játszva eltalálhatták volna a lovag karját, vagy akár a vékonyka pad mögött a delebátit.

– Most azonban már, hogy prédájuk biztos volt, élve akarták az áldozatot.

Néhányan haradzsot rántottak, mások kezében nomád dobótőr villant a csillagfényben.

– Korán örültek.

– Mert a nyílt tenger felől, amerre a menekülő kovje suhant a fekete vízen, váratlanul nyílzápor szökkent feléjük. A fullánkok átrepültek Zolta feje fölött, és aztán meglepő biztonsággal találtak célt az üldözök hajóiban.

– A vaghurcs-ircsák arcáról lehervadt a vigyor. A koyjék aljára vetették magukat, csakúgy mint imént áldozataik. Nem láthatták a ködből előbukkanó dereglyéket, melyek széles felépítményein éles szemű révkapui legények álltak, s egymás után szórták gyilkos vesszeiket

– Az üldözők csónakjaiból dühödt ordítások harsogtak, de már csak néhány lövésre telt tőlük. A dereglyék száma és a fedélzetükön sorakozó, árnyszerű alakok sokasága meggyőzte őket. Üldözőből üldözött, ragadozóból préda válhat, ha nem takarodnak vissza a partra!

– Üvöltözve megfordították csónakjaikat, és eliszkoltak a közelből. Csak akkor fékezték le a kovjékat, amikor kikerültek a dereglyék lőtávolából. Onnan nézték tehetetlen dühvel, hogy sodródik a menekülő csónak a főhajó mellé.

– Zolta zihálva kapaszkodott meg egy lehulló kötélben.

– A szakállas istennek hála! – lihegte. – Mindig jön segítség, ha valóban nagy a szükség!

– A dereglye palánkja mögött egy ismerős, barna arc bukkant fel. Szemétől a szája szegletéig széles sebhely csúfította.

– Azt is mondhatnánk… – nevetett le a kovje kimerült utasaira –, hogy mindig akad megmentő, ha te bajba kerülsz, Zete fia, Zolta!

132

Bán Mór: A hadak ura

– Vákó! Sereges Vákó! – vigyorodott el a delebáti, és megtörölte izzadt homlokát. – Te vagy az csakugyan?

– Elárulnád, hogy az isten csudájába kerülsz te ide?

4.

– Morfajet magában motyogva támolygott visszafelé az ingoványos folyosón.

Hatalmas orrát lehorgasztotta, s időnként reménytelenül szipogott egyet.

– Csak magát okolhatta, amiért itt maradt ebben a sötét, nyirkos járatban: az ajtó a kamra végében végleg bezárult előtte.

– Óvatosan araszolt vissza, vaksin támaszkodva a süppedő falaknak, s közben hallgatta, hogyan cuppog lába alatt a jeges hideggel átitatott fonadék. Igyekezett minél gyorsabban haladni, de tömpe lábai egyre gyakrabban botlottak el a járat aljában.

– Amikor végre mégis kibukkant a kürtő torkában, kóchaja égnek meredt a látványtól.

– Mert a kürtő már nem volt kihalt és félhomályos, mint amikor a vértarjag hátán ideérkeztek.

– A hatalmas csarnok szinte lángolt az ezernyi fáklya fényében. A kötélerdőben színes selymekkel díszített teraszok sokasága lebegett, és vidám zene hangjai töltötték be a levegőt.

– Azonban ahogy a gnóm szurtos koponyája megjelent a sötét járatban, a zene elhallgatott, s a lebegő teraszokról minden tekintet felé fordult.

– Morfajet a szeme elé kapta kezét: a csalhatatlan, ősi kalmárösztön azt súgta neki, ajánlatosabb, ha nem veszi szemügyre mindazt, ami a kürtőben fogadta.

– Valaki visszatért! – mennydörögte csalódottan egy mindent átható hang, melyet sokszorosára erősítve visszhangoztak a kürtő falai. – Valaki megszegte ígéretét!

– Nem, én nem… – Morfajet hevesen rázta idomtalan fejét, karmos kezét pedig védekezőn maga elé emelte. – Én igazán nem, csak hát ott volt az az ajtó….

– Van ajtó, csak egyszer nyílik. Van, hogy soha többé. Valaki belép, valaki nem!

– harsogták a lebegő teraszokról a fényárban fürdőző, tündöklő árnyak. Módfelett dühösnek tűntek, mert ily oktalanul megzavarták ünneplésüket.

– Nem lehetne… – a gnóm hunyorogva megpróbált átlesni szőrös ujjai között –

…nem lehetne esetleg még egyszer kinyitni egy csöppet azt az ajtót! Elég csak résnyire. Az a helyzet, hogy nagyon kis helyen beférek! – Zavarodottan vihogott a vörös fényárra. – Jaj, igazán, ne legyetek már ilyen dühösek!

– Néhányan felhördültek. Ez már több volt a soknál.

133

Bán Mór: A hadak ura

– Valaki segít nektek! – nyökögte egy hang, de a visszhang valóságos dübörgéssé erősítette. – Valaki eljut a Vízmély Hercegéhez, valaki nem! Valaki megmenekül, valakire kínok kínja vár!

– Beszélhetnétek egy kicsit érthetőbben! – motyogta Morfajet. – Valaki így, valaki úgy… miért nem lehet…

– A következő pillanatban rémülten felsikított, mert izmos karok ragadták meg: a fényből nyurga árnyak nyúltak felé, s vonszolni kezdték az egyik lebegő terasz irányába Aztán csak azt érezte, hogy illatos csiffagerendákon hever, kötelek surrognak a feje fölött, s az emelvény hihetetlen sebességgel emelkedik.

– Nem ajánlom, hogy felbosszantsatok! – figyelmeztette a körülötte táncoló, nálánál alig magasabb figurákat. – Még nem láttatok, ha igazán kijövök a sodromból!

– A kürtő egyszeriben megtelt harsány kacagással, s az erdőnép fiai és lányai nem haragudtak rá többé.

– De segíteni sem tudtak már rajta

– A kalmár úgy érezte, kihúzzák lába alól a talajt, minden elsötétült körülötte.

Nem veszítette el eszméletét, az árnyak egyszerűen átlendítették a kürtő pereme felett.

– Ismét odakint volt a hideg, fagyos nomádiai éjszakában.

– A magas aljnövényzetben feküdt. Méltatlankodva feltápászkodott, s rémülten látta, hogy nem messze tőle a Hold-tenger fekete víztükre csillog. Amarra a sűrű erdő

fenyegető tömbje húzódott végig, amíg ellátott a horizonton.

– Morfajet leporolta szakadt gönceit. Vigyorogva nyugtázta, hogy zsebeiben még mindig ott dudorodnak az arany gyümölcsök.

– Arruuuhhhh! Modortalan népség! – vetett egy utolsó, lesújtó pillantást a szűkös veremre, melynek kiöblösödő méhe az erdőnép egyik kincses városát rejtette. Aztán égnek emelte horgas orrát, és határozott léptekkel elindult előre, a part mentén.

– Csak jó pár perccel később lassított az ütemen, amikor eszébe jutott, hogy fogalma sincs, hol lehet. Egyre jobban sajnálta, hogy nem lépett be azon az ajtón.

5.

– A dereglyéslegények az egyik kötélgubacshoz rögzítették a koyjét, míg a többiek a vitorlák szélirányba állításán serénykedtek. A sárga és zöld vásznak csattogva kibomlottak, s hirtelen meglódult velük a világ. A hajók eresztékei recsegve-ropogva engedelmeskedtek az elemek akaratának. A fekete víz fölött metsző hideg nyargalt, szárnyain hangtalanul távolodtak a partvidéktől. Nemsokára az öklüket dühösen rázó vaghurcs-ircsák is eltűntek a messzeségben.

134

Bán Mór: A hadak ura

– A látóhatáron időnként fel-felbukkant néhány sziget homályos körvonala, de egyikhez sem kerültek oly közel, hogy alaposabban szemügyre vegyék. Igaz, senki sem érzett késztetést, hogy ezt tegye.

– Zolta megkapaszkodott egy kötélben, s fázósan összehúzta magán a lovagtól kapott ruhát, melyet már kiegészített egy révkapui mentével. Elgondolkodva bámulta a hátborzongató vizet. Mintha valami végtelenül veszedelmes élőlény hátán siklanának. Egyáltalán nem lepődött volna meg, ha a tükörsima víz egyik pillanatról a másikra felkavarodik, s deres tajtékot vetve elborítja a törékeny révkapui dereglyéket.

– Minél tovább nézte a lomha hullámokat vető olajfekete felszínt, annál erősebben borzongott. „Ez a víz veszélyes!” – óvta Ilora a kovjéban, s még jól emlékezett a csizmája felé tapogatózó, különös tajtékra is.

– A dereglyéslegények sápadtan rohantak fel-alá a fedélzeten; elejtett szavaikból arra következtetett, hogy valami ijesztően gyorsan marja, rohasztja a hajók hasát.

– Valami?

– A víz…

– Jó ha néhány napig egyben tudják tartani ezeket a tákolmányokat!

– Zolta megrázkódott, és elindult a fedélzetköz legtágasabb helyisége felé: ideje egy kicsit rendezni a sorainkat! – gondolta fáradtan.

– Sereges Vákó éppen a hercegnőnek hozatott étkeket szolgálta fel a vezéri kabinban. Végtelenül boldognak látszott, hogy ebben a kegyben részesülhet, elvégre Dunava királyi házának egyetlen élő tagját szolgálhatta ki.

– Zolta! – derült fel Ilora arca, amint a delebáti belépett a kabinba. Ugrin, aki az ablaksornál álldogált, és egy csillogó dunavai kardot fényesített éppen, csak biccentett felé. – Meg kellene beszélnünk néhány fontos dolgot! Ülj le, kérlek! –

mutatott a sajátja melletti székre Ilora. – És maga is foglaljon helyet, kapitány!

– Vákó engedelmesen bólintott, de igen kényelmetlenül érezte magát, amikor leült. Az általa ismert legmagasabb méltóság jelenlétében kellett volna természetesen viselkednie.

– A legjobb lesz, ha közben harapunk néhány falatot! – javasolta a hercegnő

könnyedén, és kiemelt egy kisebb sültet a tányérjára. – Nem illene tanácskozás közben enni, de kevés az időnk, így nem fogjuk betartani az udvariassági szabályokat!

– Ilora ismét hercegnőhöz méltón viselkedett. Ruhája szakadt volt és elnyűtt, de mozdulatai, hangja, szavai már ismét a dunavai udvar legfényesebb hölgyét idézték.

– A többiek is szedtek, még Ugrin is félretette a kardot.

– Örömmel hallom a kapitánytól – fordult ismét Zolta felé Ilora –, hogy már találkoztatok korábban!

135

Bán Mór: A hadak ura

– Úgy bizony! – A delebáti arcán szomorkás mosoly suhant át. – Jó atyád oldalán harcolva ismertük meg egymást Révkapuban, Lungo árulását követően. Kemény küzdelem volt…

– Jó. Legalább a bemutatkozással nem kell bajlódnunk. Most azt szeretném hallani, kapitány, hogyan kerültek ilyen messze Révkaputól? A Holdtenger tiltott terület még a nomádok számára is. Alig hittem a szememnek, amikor a dunavai hajókat megpillantottam!

– Ez egy hosszú történet, fenség – sóhajtott Sereges Vákó. – Miután Révkaput elfoglalták és lerombolták a vérszlávok és a grakhurok, a maradék gályákkal a csatornafolyón maradtunk. A legényekkel úgy döntöttünk, hogy a Dunán felhajózunk Királyvárosba, de aztán értesültünk a Kaduz-mezei vereségről.

Kénytelenek voltunk dél felé fordulni, abban a reményben, hogy esetleg segíthetünk néhány szerencsétlen lelken, akik a folyón igyekeznek menekülni.

– Értem. És sikerült?

– Vákó Zoltára pillantott.

– Csak két menekültet tudtunk a fedélzetre venni. Két delebátit. Az egyik neve Ráge volt, Zolta törzsének zsupája. A másik egy lány, ugyanabból a törzsből. Az ő

kérésükre hajóztunk fel a Garojon.

– Zolta felkapta a fejét:

– Azt mondtad, menekültek? Mi történt? Mi elől menekültek?

– Vákó lehorgasztotta a fejét.

– A faludat feldúlták a kaghirok, Zolta. A tieid elmenekültek, de az öreg és a lány nem tartott velük.

– A delebáti arca megkeményedett. A hercegnő Zolta kezét nézte. Úgy markolta a kis asztalkát, hogy ujjai belefehéredtek.

– Úgy tudom, fontos küldetést kellett teljesíteniük. Valami ilyesmit hámoztam ki a zsupa szavaiból – folytatta Sereges Vákó. – És én igyekeztem segítem nekik…

– Ilora csodálkozva fürkészte a kapitány arcát. Várt néhány percig, hátha Vákó maga ad magyarázatot utolsó mondatára, de amikor látta, hogy csak zavartan pislog maga elé, ő kérdezett.

– És vajon mivel vette rá egy delebáti zsupa Révkapu dereglyehadnagyát arra, hogy a Hor-papok tiltott vizeire hajózzon vele?

– Megvoltak az okaim… – motyogta Vákó. Nem mert a hercegnőre pillantani.

– Azt hiszem, egyáltalán nem baj, hogy így történt – jegyezte meg halkan Ugrin.

– A hadnagy az életünket mentette meg!

– Engem mégis érdekelne, hogy mivel vette rá erre a veszedelmes utazásra. Ne felejtse, hogy az uralkodójával beszél!

– Nem felejtem, fenség!

136

Bán Mór: A hadak ura

– Akkor rajta! Beszéljen! Parancsolom!

– Tisztelettel, fenség, ezen a hajón én parancsolok. És ön nem uralkodó, bár bizonyára az lesz, talán nemsokára.

– Akkor kérem… – Ilora kifürkészhetetlen arckifejezéssel bámult a kapitányra.

– Vákó hallgatott néhány pillanatig, aztán beadta a derekát.

– Tudnia kell, hogy akkor ott nem volt sok időnk mérlegelni a lehetőségeket Vérszláv drómonok vettek üldözőbe minket, s csak a Garoj medrében nyertünk menedéket előlük.

– Ilora bólintott. A hadnagy részben kitért a válaszadás elől, s ez nem kerülte el a figyelmét. Hosszan emésztgette a hallottakat, közben aprókat csippentett a sültből.

– Van valami, amit szeretnék megkérdezni tőled, Zolta! – mondta végül, és a delebátira pillantott. – Kapitány, megtenné most, hogy magunkra hagy? Ugrin?

– A lovag elvörösödött, aztán intett Vákónak, hogy kövesse. A kabinban ketten maradtak: a hercegnő és Zolta. Amikor a dübörgő léptek elhaltak, Ilora gyengéden a férfi karjára tette kezét.

– Zolta! Mi ez az egész? Az öregember egy könyvet hozott Fehértoronyba. Az a Hor-pap és a nomád pedig egy kardot. .. A barátod, Ayzaz úgy beszélt róluk, mint a Porladó Király ékeiről, s téged eljövendő királynak nevezett…

– Ilora, én…

– Kérlek, hallgass végig! – szorította meg a kezét szeretetteljesen a hercegnő.

Mélyen a szemébe nézett, mintha könyörögne, holott gyengéd szavaiba kemény parancsot burkolt. – Beszélj! Tudni szeretném, mi ez az egész! Miféle királynak neveznek téged?

– Zolta elsápadt.

– Agyában lázasan kergették egymást a gondolatok. Mit mondhatna a hercegnőnek? Hogyan magyarázhatná meg ezt a képtelen helyzetet, az eseményeket mozgató, múltban gyökerező, rejtélyes jövendöléseket? Hogyan értethetné meg a lánnyal Ayzaz talányos szavait, melyeket maga sem értett teljesen?

– Elkomorodott. Nem! Mindez csak önámítás.

– Annyit maga is kihámozott a renegát szavaiból, hogy a Porladó Király ékeivel ŐT fogják felövezni. Neki kell megmentenie a pusztulás szélére sodródott Dunavát.

Ő lesz az ország eljövendő KIRÁLYA! Ezt nem titkolhatja el Ilora elöl, hiszen törvény szerint egyedül ő a trón várományosa.

– Csakhogy a trónt meg kell mentenie valakinek…

– Tudnod kell – kezdte végül fáradtan a lány szemébe nézve –, hogy véletlenül keveredtem ebbe az egész, átkozott históriába. Az én feladatom csak annyi volt, hogy elkísérjem atyádat és Ayzazt Révkapuig. Aztán…

137

Bán Mór: A hadak ura

– Ne mentegetőzz! – kérte a lány. – Én nem felelősségre vonlak, csak szeretném tudni, mi történik körülöttem! Hallgatlak…

– Zolta nagyot nyelt. Miért ilyen kínos ez az egész? Legszívesebben a karjába zárta volna a lányt, és csókjával pecsételte volna le a száját. De a lelke mélyén tudta, hogy ezt a beszélgetést nem kerülheti el…

– Aztán megismertelek téged… – mondta. – Azon a reggelen, a Kaduz-mezei csata előtt… sokat gondolkodtam, hogyan segíthetnék a népemen. Az országon…

És akkor… Ayzaz egy különös jövendöléssel jött hozzám… Azzal, hogy meg kell keresnünk a Porladó Király ékeit, s azok hatalmával egyesítenünk kell a nomád és a dunavai seregeket a vérszlávok ellen.

– Tudom, hogy ez a terved – vetette közbe elgondolkodva Ilora. – De a jövendölésekről fogalmam sem volt. E jövendölések szerint…

– Én leszek az eljövendő király… – Zolta mélyen a szemébe nézett. – Ne kérdezd, miért! Fogalmam sincs! Egy ősi történet végjátékába csöppentem, egy régóta szövögetett háló kellős közepébe!

– Ilora bólintott, s eltolta maga elől a tányért.

– És neked mi a véleményed erről a… próféciáról? Csakugyan te lennél az eljövendő király?

– Zolta nem állta a hercegnő tekintetét. Felkelt az asztaltól, és a kajütablakokhoz lépett. Kibámult a sötét tengerre: a dereglyék sebesen siklottak a csillagkupola alatt.

A fedélzetről a révkapui legények fojtott kiáltásai hallatszottak, a deszkák recsegése, kötelek nyikorgása. A delebáti az üveghez nyomta lüktető homlokát. Nagyon jól tudta, milyen sok függ válaszától.

– Talán a jövője. Az egész élete…

– Nem tudom, mit hoz a holnap – mondta lassan, megfontoltan. Igyekezett megőrizni nyugalmát, próbálta leplezni felindultságát. – Nem ismersz engem, Ilora.

Alig néhány napja találkoztunk, és teljesen más világban nőttünk fel. Tudnod kell, hogy soha nem kértem senkitől semmiféle kegyet, címet vagy jutalmat. Ezt a titulust sem. Eljövendő, király…

– Nem vádoltalak.

– Azt hiszem, ez a cím atyádat illette volna Savik király és Ayzaz titkos tervei szerint De…

– Apám nem bizonyult méltónak erre – jelentette ki fagyosan Ilora, igyekezve palástolni, mennyire fáj ezt kimondania. – Nem tudta leküzdeni büszkeségét. Nem tudott megalázkodni, mert számára a nomádoktól segítséget kérni megalázkodást jelentett De még nem válaszoltál a kérdésemre!

– Sejtelmem sincs, hogy valóban én vagyok-e az eljövendő király! – válaszolta Zolta. – Mint ahogy azt sem tudom, megállíthatja-e bárki is a vérszlávokat. De 138

Bán Mór: A hadak ura

mindent meg fogok tenni, hogy Dunava megmeneküljön! És ha sikerül visszaszereznem a Porladó Király ékeit, s ha…

– Igen? Akkor mi lesz? – vágott közbe egy metsző pillantás kíséretében Ilora.

– Ha sikerül, és győzelemre vezetem a nomádokat akkor igen! Én leszek az…

eljövendő király.

– Lehorgasztotta fejét Kimondta. Kimondta végre. Tudta, hogy ezzel mindennek véget vethet, ami kettejük között kialakult, vagy kialakulhatott volna. De nem tehetett mást: ki kellett mondania, mit érez, s hogyan döntött.

– Ha ez a sorsom, akkor nem menekülhetek előle! – mondta aztán, mert Ilora hosszas némaságba burkolózott. – Nem akarom, hogy ostoba, felfuvalkodott rongyosnak tarts, aki túl magasra tör, mint ahogy ott, a palotában tartották rólam a fényes hölgyek és lovagok. De…

– Még egyszer mondom! – suttogta Ilora, és lehunyta szemét. Nagyon nem szerette volna, ha akarata ellenére egy árulkodó könnycsepp szökik az arcára. – Még egyszer mondom, nem kell mentegetőznöd! Csak szerettem volna hallani, mit akarsz tulajdonképpen…

– Zolta megrázta fejét Odalépett a hercegnő mellé, és gyengéden átölelte.

– Nem! – mondta halkan. – Tévedsz! Nem én akarom. Úgy érzem, réges-régen kiválasztottak arra, amit tennem kell! Csak eddig nem tudtam az egészről semmit…

És ami… minket illet!

– Ilora gyorsan a férfi szája elé emelte ujjait, aztán fejét izmos mellkasára hajtotta.

Nem tudott többé megálljt parancsolni könnyeinek. Hagyta, hogy a sós cseppek lassan a delebáti ruhájára peregjenek, s átitassák a szövetet.

– Szeretlek! – suttogta most már ő. – És ezen nem változtathat semmi és senki!

Azt mondod, nem ismerjük még egymást. Ez igaz. De én hiszek a szerelemben.

Amit érzek, az erősebb mindennél! És azt is tudom, ha valaki képes megmenteni Dunavát, az most csak te lehetsz! Hiszek benned, Zolta, mint nő és mint királynő! És mint nő, imádkozom, hogy ne veszítselek el!

– Zolta felemelte a lány arcát. Letörölte könnyeit, és hosszan megcsókolta.

– De mint királynő… – folytatta Ilora, miután ajkuk elvált egymástól. – …Mint királynő nem engedhetem, hogy elvedd tőlem a trónt! Savik király unokája vagyok, az utolsó Erlau! Prófécia ide vagy oda, nem lehetsz király, Zolta! Sajnálom! – Ilora szemében jégkristállyá fagytak a könnycseppek.

– Azzal kitépte magát a delebáti karjából, s mielőtt a férfi bármit mondhatott volna, felrohant a fedélzetre vezető lépcsőn. Lépteinek döreje elviselhetetlenül lüktetett Zolta dobhártyáján.

– Egyedül maradt a kabinban.

139

Bán Mór: A hadak ura

– Sokáig kifejezéstelen arccal bámult maga elé, aztán – maga sem tudta, mennyi idővel később – megrázta magát. Nem akart gondolni semmire.

– És senkire.

– Várt még egy kicsit, majd elindult felfelé a lépcsőn. Mire a fedélzetre ért, a szívében éppolyan fekete űrt érzett, mint amilyen fekete az alattomosan hullámzó tenger volt körülötte – végeláthatatlanul.

6.

– Ugrin a kormányállásnál támasztotta a korlátot, közvetlenül a hercegnő mellett.

– Amint észrevette Zoltát, sötét pillantást küldött feléje. Fogalma sem volt arról, mi történt az imént a fedélközben, de az utóbbi napok eseményei alapján és Ilora könnyes arca láttán volt némi elképzelése róla Korábbi rajongásának a delebáti iránt végleg nyoma veszett Csak gyanakvást érzett és…gyűlöletet? Nem. Azt azért nem.

De kardja markolatára tévedt a keze, ahogy közeledni látta.

– Zolta észrevette a réveteg mozdulatot, de nem törődött vele. Egykedvűen elhaladt előttük, és odalépett a palánknál álló Vákóhoz, aki éppen parancsokat osztott néhány révkapui legénynek.

– Jó, hogy jössz! – derült fel a hadnagy arca. – Van valami, amiről tudnod kell!

– Zolta bólintott, és a korlátnak támaszkodva Vákóra emelte tekintetét.

– A hercegnőnek nem mondtam el a teljes igazságot? –halkította le a hangját a dereglyehadnagy. – Mert igaz, hogy Ráge mester kérésére hajóztunk fel a Holdtengeren, de… nem csak ezért vagyunk itt!

– Tudom – mondta Zolta. – Ez a partszakasz nem esett utatokba! Gondolom, Ráge sem tért vissza a megbeszélt pontra!

– Vákó szomorúan bólintott.

– Hallottuk a harc hangjait a vadonban, de nem tudtunk… nem mertünk behatolni a fák közé

– Semmi baj! – ingatta fejét fáradtan a delebáti.

– Elindultunk vissza délnek, a Garoj felé. Igyekeztünk a part közelébe húzódni, hogy elkerüljük a Hor-gályákat. Aztán…

– Zolta szemében most először villant érdeklődés, mióta fellépett a fedélzetre.

– Aztán?…

– Aztán a Kenekcse-foknál… üzenetet kaptam.

– Miféle üzenetet?

– Nehéz elmagyarázni… – szabadkozott Vákó. – Az embereim partra szálltak, hogy vizet keressenek… és akkor… hangokat hallottak.

– Hangokat?

140

Bán Mór: A hadak ura

– Azt mondták a hangok, hogy forduljunk vissza, hajózzunk fel a part mentén a Holdtenger nyugati medrébe, és közelítsük meg a Sarvaly-fokot, mert valaki vár ott minket!

– Zolta elhűlten bámult a hadnagyra.

– Így találtatok ránk? A hangok mondták? – kérdezte halkan, nehogy a hercegnő

és a lovag bármit is meghalljanak beszélgetésükből.

– Pontosan. Először nem akartam hinni az embereimnek. Tudod, a hajósnép hajlik arra, hogy elferdítse a valóságot. Főként, ha egy kis itóka is kerül a kezébe…

De nem az a lényeg. A hangok azt mondták, egy rég barátot kell megmentenem. Egy régi barátot és valakit, akiért kötelességem meghatni, ha kell!

– A delebáti kibámult a tengerre.

– Különös – mondta. – Vajon ki lehet, aki ilyen pontosan tudta, hogy itt leszünk?

– A legények szerint az erdei nép volt Nem látták egyiküket sem, mert mindvégig a fák takarásában maradtak. Nem engedték, hogy bárki közelebb menjen hozzájuk.

Aztán úgy döntöttem, legyen meg, aminek meg kell lennie.

– Én sem tudom, mit gondoljak! – sóhajtotta komoran Zolta, aztán megveregette a révkapui vállát. – Akárkik is voltak, hálásak lehetünk nekik! Megmentették az életünket! Ezekkel a dereglyékkel talán még Őrtüzek Lángjába is eljuthatunk! –

Bágyadtan a víz felé fordult. – Talán mégis sikerülhet…

– Még valamit! – krákogott a háta mögött Sereges Vákó.

– Még valami, Zolta…

– Igen? – A delebáti mindenre felkészülve fordult vissza.

– Essünk túl rajta, aztán kérlek, hagyj pihenni, barátom!

– Azok a hangok… Még valamit mondtak. Parancsoltak…

– Zolta kérdőn nézett Vákóra.

– El kell mennünk egy kis szigethez. Itt kell lennie a közelben. ..

– Egy szigethez? Minek?

– Sereges Vákó megtörölte a homlokát, és aggódva pillantott a feszülő, sárga vitorlákra. Nem tudta, hogyan fogadja majd a hírt a delebáti. Mert hát hercegnő ide vagy odar a dereglyehadnagy számára nem volt kérdéses, ki vezeti a csapatot.

– Szóval… – súgta bizalmasan a fülébe. – Azt mondták, hogy annál a kopár, teknős alakú szigetnél…

– Mondd már!

– Fel kell vennünk néhány utast!

– Milyen távolságra van az a sziget?

– Fél nap. Tulajdonképpen útba esik, mert ha Őrtüzek Lángjába akarsz eljutni, jókora kerülőt kell tennünk Gadur körül. Nem akarok behajózni az Ezersziget labirintusába!

141

Bán Mór: A hadak ura

– Én sem! – A delebáti összehúzta mellkasán a mentét. A tenger felett változatlan erősséggel süvített a jeges szél. – Jól van! – mosolygott halványan Vákóra. –

Meglátjuk, mi vár ránk annál a szigetnél…

7.

– A legények felkúsztak az árbocok csúcsára, s azt lestek, mi bukkan fel a horizonton.

– Mindentől tartottak, ami ezen a tengeren előfordulhat, de leginkább a Gadurból felszálló vörös vitorlás gályáktól, melyek levegőt szántó evezősorait halott kezek húzták a sötét palánkok mögött.

– Szerencsére a láthatáron csak a távoli szigetek foltjai derengtek a kristálytiszta éjszakában. Akadálytalanul és sebesesen siklottak kelet-északkeleti irányba.

– Sereges Vákó nagyon bízott benne, hogy elkerülnek mindenféle kellemetlen találkozást. Mivel pontos térkép nem létezett a Holdtengerről, a dereglyehadnagy tapasztalatai és ösztönei alapján kormányozta a vezérbárkát. Egy pergamenre felrótta tervezett útvonalukat, vörös krétával jelölve a tekintélyes ívet, mellyel kikerülni igyekeztek a Hor-papok rettegett erőd-katedrálisát.

– Ilora nem szólt semmit a terv hallatán: tudomásul vette, hogy a nomád törzsszövetség központja felé hajóznak. A „kis kitérőt” elfelejtették megemlíteni neki.

– A viszonylag eseménytelen órákat Zolta és Ilora pihenéssel töltötték.

– Ugrin gróf, Furtorony ifjú ura azonban bizonyos volt benne, hogy nem jönne álom a szemére. Felkapaszkodott inkább a fedélzetre, és a végtelen tengert bámulva magányosan megállt a vezérbárka orrában. A révkapui legények összesúgtak a háta mögött. Éppen elég hozzá hasonló, dölyfös nemest láttak már megfordulni Lungo kán palotájában. Egykutya volt az valamennyi: az egyszerű hajósemberhez odavetett szavuk sem volt. Átnéztek rajtuk, mintha csak a dereglyék alkatrészei lennének, mint a köteleket tartó csigák, vagy a sárga festékben megforgatott trigonvitorlák.

– Igaz, ez a lovag itt egészen gyászos képet mutatott. Arcát és testét számtalan seb borította. Vértezetének legtöbb darabja hiányzott már, a maradék is horpadtan, koszosan fürdött a csillagok pisla fényében.

– Még tisztálkodni sem jutott ideje: sárga, oroszlánsörényre emlékeztető haját elszínezte a rátapadó mocsok: alvadt vérrögöktől összeragadt fürtjei az arcába hulltak.

– Viszont végre ismét dunavai kardot köthetett az oldalára. Viselte is büszkén, pedig csak valamelyik dereglyés tiszté volt, aki elesett a drómonokkal vívott csatában. Se díszítés nem borította, se prémes hüvely nem óvta a pengét. De így is fontos volt új tulajdonosa számára, mert megint teljes értékű emberré tette.

142

Bán Mór: A hadak ura

– Nyugtalanul nézte a fekete olajként hullámzó tengert. Rossz előérzete nem hagyta nyugodni. Jobban zavarta, mint a gondolat, hogy nemsokára ellenségeik legfőbb fészkébe kell behatolniuk Dunava jövendő királynőjével.

– Ahogy ott állt a hajóorrban, megpróbált arra gondolni, mit tenne a helyében apja Szája kedvtelenül lebiggyedt. Ugarri grófot soha de soha nem látta bizonytalanul a messzeségbe bámulni.

– Persze neki könnyű volt…

– Ritkán fontolgatta a jövőt.

– Egymás után veszítette el gyermekeit a hosszas háborúkban. Legutóbb két legdélcegebb fiát. Ufrezt és Jupretet, akik az északi sereg tán legvitézebb lovagjai voltak Kara-Kosa kán keze alatt. És amikor a keserves hírt futár hozta Furtoronyba, apjuk még csak meg sem siratta őket. Meghaltak a királyért, mormolta halkan, s számára ezzel sorsuk könyve örökre becsukódott.

– A királyt és az országot karddal szolgálni: számára csak ez jelentette az élet célját és értelmét.

– Boldog emberként halhatott meg Kaduz mezején…

– Ugrin arra riadt gondolataiból, hogy ujjai beleakadtak valamibe széles lovagi övénél. Valami rongyos szövetdarabba. Kihúzta. Sápadtan meredt a kék lobogóra.

– A kék szárnyú griffet valaha Furtorony ormain lobogtatta a nyughatatlan cumanei szél. Ugrin gyorsan összehajtotta, és visszagyömöszölte övébe a zászlót.

Egy napon talán… ismét hirdetheti majd nemzetsége dicsőségét. Amikor véget ér ez a pokoli háború, és ismét szép napok köszöntenek az országra.

– Az ifjú gróf elmosolyodott.

– Karcsú várat látott lelki szemei előtt egy erdőktől szegélyezett szakadék szélén.

A várudvaron gyermekek szaladgálták: a fiúk éppen a kopjavetés fortélyait tanulták, egy kisleány pedig korát meghazudtoló ügyességgel kapaszkodott fel a híd feletti kapurostélyra.

– A zömök főépületből egy látszólag haragos tekintetű, de szája szegletében vidám mosolyt őrző asszony lépett ki.

– Egy csodaszép, vörös hajú teremtés…

– Valaki hirtelen felkiáltott. Ugrin összerezzent a váratlan hangra.

– Felkapta fejét, s tekintete az árbocra felkúszó dereglyéslegényre siklott, aki eszelősen integetett előre, valahová a távolba A lovag csak néhány pillanattal később fogta fel, mit is ordítozik odafönt.

– Ott van! Ott van! – harsogta. – Megtaláltuk! Ott van a sziget!

8.

143

Bán Mór: A hadak ura

– Valójában nem is sziget volt.

– Közelebb érve már jól látszott, hogy a tenger vizére egy szeszélyesen összetákolt építményt emeltek.

– Hosszú, szürke cölöpökön nyugodott, nem sokkal a víz színe felett húzódott vaskos rönkökből álló padozata Mintha egy oldalpalánkok nélküli, rosszul épített bárka lett volna. Még fedélzeti építmények is sorakoztak rajta.

– A dereglyék óvatosan közelítették meg, s amikor látszott, hogy semmi sem moccan odaát, Vákó jelt adott néhány legénynek, hogy másszon át a különös tákolmányra.

– Kivont tőrökkel merészkedtek a bárka belsejébe. Néhány perccel később aztán meglepett kiáltás hallatszott a mélyből.

– Zolta nem bírta tovább türtőztetni magát, és átugrott a rönkökre, hogy saját szemével győződjön meg arról, amit már amúgy is sejtett. Berohant a bárka egyik tágas kabinjába, ahonnan fából ácsolt lépcső vezetett a mélybe. Gondolkodás nélkül lerohant rajta, s egy félhomályos kis helyiségben végre megpillantotta őket.

– Ott feküdtek egymás mellett, s békésen aludtak.

– Elsőként Ráge tápászkodott fel de meg is kellett kapaszkodnia rögvest, mert még mindig szédelgett a különös szertől, amit italába kevertek. Aztán a többiek is kinyitották a szemüket. Toba zavartan pislogott a tőrüket szorongató hajósokra, s csak néhány pillanattal később vette észre Zoltát.

– Nem úgy a kicsi Deö. Ahogy megpillantotta a delebátit, sugárzó arccal rohant felé, és a nyakába borult.

– A révkapui dereglyések vigyorogva kacsintottak egymásra.

– Zolta nagy nehezen lefejtette magáról a lányt, majd gyorsan megölelte a zsupát.

Ráge könnyein keresztül bámult rá, és sokáig nem is tudott megszólalni.

– Hogy kerültetek ide? – kérdezte Zolta, amikor Toba is túl volt már az üdvözlés első örömén.

– Majd később… – mondta gyorsan a fiú. – Elaltattak minket odalent…

– Hol?

– Vízmély Hercege kastélyában. Azt hiszem – motyogta Toba – Alig emlékszem valamire! Az erdőnép segített odajutni… Elveszítettük Morfajetet… Aztán egy asztalt találtunk. . roskadozott az ételtől és italtól… Utána…

– Akárkié is az a víz alatti kastély, nem akarta, hogy személyesen mondjunk köszönetet a segítségéért – tette hozzá Deö vidáman.

– Jól van! – Zolta a legényekre pillantott. – Visszamegyünk a dereglyékre!

Segítsetek átkísérni őket!

144

Bán Mór: A hadak ura

– A révkapuiak engedelmeskedtek, s felvezették a még mindig szédelgő

menekülteket. Zolta kis ideig még odabent maradt, mintha valami megmagyarázhatatlan erő tartotta volna ott.

– Hallotta, ahogy odakint a többiek átlépnek a dereglye fedélzetére, s hallotta Vákó és Ilora hercegnő örömteli kiáltásait is.

– Itt volt az ideje, hogy ő is induljon.

– Egy lépést tett a lépcső felé, de az első foknál megtorpant. Lassan hátrafordult.

A kis helyiségre félhomály borult, Zolta csak hunyorogva nézte a szemközti fal sötétjétől elütő mélykék sávot.

– Egy ajtó volt ott. Résnyire nyitva.

– Zolta megpróbálta jobban kivenni a szobának azt a részét, de az árnyak túlságosan sűrűn borultak össze, áthatolhatatlanul.

– Csönd volt. Odakint elnémultak az örömkiáltások. Már csak őt várták. Zolta vállat vont. Indulni kell. Most.

– Kényszerítette magát, hogy hátat fordítson az ajtónak, de nem sikerült.

– Valami mágnesként vonzotta vissza, pedig ösztöne azt súgta, induljon, mégpedig haladéktalanul. Egy pillanatra lehunyta szemét.

– Valaki állt az ajtó mögött. Biztosan tudta. Szinte a zsigereiig hatolt az idegen lényéből áradó bizsergés. Az idegen őt figyelte. Kíváncsiság áradt belőle és aggodalom.

– És… jóindulat.

– Zolta elmosolyodott. Kinyitotta szemét, és lassan az első lépcsőfokra tette lábát.

Az ott nem félt tőle.

– Sőt… Legszívesebben megszólította volna, de úgy sejtette, a másik kerüli a beszélgetést. Csak látni akarta őt. Az idegen harcost, akinek visszaadja barátait.

Akiről az erdei nép már annyit beszélt.

– Zolta felért a lépcső tetejére, s utoljára még visszafordult

– Bizonytalanul búcsút intett a sötétség felé.

– Tudta, bárki is legyen a teremtmény, aki a Vízmély Hercegének hívja magát, hálával tartozik neki. És azt is tudta, hogy egy napon – talán nem is olyan soká –

visszatér ide, a Hold-tenger elátkozott vidékére, és megkeresi majd a víz alatti palotát.

– Felért a tákolmány fedélzetére, s megpillantotta a dereglyén felsorakozó, nyugtalan révkapuiakat. A kicsi Deö felsóhajtott, amikor végre megjelent az ajtóban.

– Zolta mosolyogva intett neki, és elindult a dereglye felé. Nem nézett hátra.

– Amikor a hajók már a feltámadó északi széllel hasították a tenger fekete habjait, a didergő, megtört tekintetű Ráge így szólt Zoltához: 145

Bán Mór: A hadak ura

– Sajnálom, fiam! Elveszítettem, ami rám bízatott! Nem vagyok arra méltó, hogy a Könyv bölcse legyek…

– Zolta az öreg vállára tette kezét. Ráge megint nagyon rossz bőrben volt: mióta Morfajet leszedegette sebéről a leveleket, a láz újra elhatalmasodott rajta.

– Ne emészd magad, zsupa! – mondta Zolta. – Visszaszerezzük a Könyvet!

Egyre erősebben hiszem, hogy sikerrel járunk!

– Ráge elgondolkodva bámult a tengerre. A csillagokkal telehintett égbolt magasából jéghideg szél söpört végig a habokon. A zsupa arra gondolt, hogy ha minden meg van írva abban a könyvben, benne van-e vajon az a mérhetetlen szenvedés is, ami népükre vár, ha mégsem járnak sikerrel…

146

Bán Mór: A hadak ura

VI. fejezet

A HETEDIK VARKOCS

1.

– Morfajet azt kívánta, bárcsak meghalna, mielőtt a förtelmes menet eléri Gadurt.

– Amióta fogságba esett, nem kapott egy falatot sem enni, egy kortyot sem inni.

De ez volt a legkisebb gondja abban a szűk kalitkában, ahová bezárták. Elveszítette időérzékét, megbecsülni sem tudta, mióta senyvedhetett a rothadó, bűzlő húsdarabok között. Persze örült, hogy legalább életben hagyták.

– A vaghurcs-ircsa harcosok legszívesebben végeztek volna vele, amikor rátaláltak az erdőben. De vezérük, a sebhelyes arcú másképp döntött. Sietős volt az útjuk: nem messze a góliátcsonterődök koponyatornyai fehérlettek a sötét égbolt hátterében. S a kitaszítottak menetének minden lépését fürkész szemek kémlelték.

Az ő figyelmüket nem kerülte el, hogy a Hor-papok főszentélyébe tartó harcosok mindössze egy foglyot cipelnek magukkal.

– Egyetlenegyet.

– A gnóm boldogtalansága nem ismert határokat: felbecsülhetetlen értékű arany gyümölcseit elvették tőle, amikor megkötözték. Az ostobák kiforgatták a zsebeit, s a drága almákat hagyták szétgurulni a magas aljnövényzetben. Morfajet végignézte, hogyan tipornak rá fekete csizmáikkal, s hogyan nyeli el éhesen a megátkozott fold a szétloccsanó, arany nedűt.

– Legszívesebben nekiesett volna a bűzhödt, durva harcosoknak, de ezúttal hallgatott a józan eszére, és hagyta, hogy megkötözzék. Aztán belökték ide, e nyomorúságos ketrecbe.

– A salamárok talán meg sem érezték, hogy a kordé nehezebb lett. A rothadó húshegy, ami a kordén bűzlött, amúgy is éppen elég súlyos volt, hiába pusztítottak el belőle a harcosok estéről estére emberes adagokat. Nyersen zabálták fel: csak kihasítottak egy-egy darabot a zöldes, nyálkás hártyával fedett hústömegből, s azonmód felfalták.

– Morfajet egyre cudarabbul érezte magát, amikor betaszították a ketrec ajtaján, s ő magatehetetlenül rápenderült a húsra. Hatalmas orra belenyomódott a masszába.

Azonnal megérezte a nyüzsgést a húsban: apró, fehér lárvák hemzsegtek a zöld hártya alatt. Öklendezve pattant talpra, s kétségbeesetten igyekezett orráról letörölni a rákenődött mocskot.

– Aztán a kordé meglódult: a menet újra nekivágott az ösvénynek. Dél felé tartottak, ugyanazon az úton, ahol a cetféreggel kellett volna haladniuk.

147

Bán Mór: A hadak ura

– A két igavonó salamár húzta kordé rácsai közül a döghús zöldes cafatai türemkedtek ki. Morfajet igazán gyakorlatias lélek lévén úgy döntött, ilyen körülmények között is megpróbálja a lehető legnagyobb „kényelmet” biztosítani magának. Vackot csinált hát odabent. Ruád szabású darócrongyai közül a nélkülözhetőkkel kibélelte e helyet, hogy ne kelljen állandóan az undorító szállítmányhoz dörgölőznie. A rongyok alól előbukkantak sovány, aszott vállai, karcolásoktól, réges-régi sebektől tarkállva

– A kordé csak haladt, hol közvetlenül a Holdtenger partján, hol beljebb, az erdőben. Ahogy közeledtek Gadurhoz, úgy lett megint egyre hidegebb. A gnóm fázósan kuporodott a kordé aljába, s vacogva leste a menet többi tagját.

– Volt köztük egy kitaszított, aki különös figyelmet szentelt a gnómnak. Kissé görnyedten lépkedett a kordé mögött, csuklyája alól gyanakodva figyelve Morfajet minden mozdulatát.

– Különös, gondolta a gnóm. Egy pillanatra ismerősnek tűnt…

– De megszokta jelenlétét, nem foglalkozott vele. A vaghurcs-ircsa harcosok rosszkedvűek voltak. Egyre gyakrabban gondoltak a percre, amikor kitárulnak majd előttük Gadur kapui, s nekik el kell számolniuk a hiányzó foglyokkal. Egy darabig néhány Kadan Gur lovas is velük ügetett, de ezek később eltűntek az egyik góliátcsonterődben, melynek lábainál éjszakára letáboroztak.

– A kordét vaskos fák mögé gurították, így a kalmár nem láthatta, az odafönn, a koponya szemgödreiben vöröslő fáklyafényt és a karcsú nőalakot, aki szinte egész éjszaka ott állt a szemgödör szélén, és kifelé bámult a végtelen éjszakába…

2.

– Reggel a vaghurcs-ircsa harcosok a szokottnál is morcosabban szedelőzködtek.

A Kadan Gur lovasoknak végleg nyoma veszett, valószínűleg még az éjjel útra keltek. Morfajet nem riadt fel a rémlovak patáinak dübörgésére, amint keresztülléptettek a puha, nedves avaron.

– Ruh-Radah, a kitaszítottak sebhelyes arcú vezére sem mutatkozott. Morfajet úgy vette ki a kordé körül kapkodva nyergelő harcosok elejtett szitkozódásaiból, hogy váratlanul és ismeretlen okból kellett elhagynia a csonterődöt, valami nagyúr parancsára. Aztán mintha néhány szó esett volna nomád harcosokról is, akik a közelben bukkantak fel, hogy kikémleljék a góliátcsonterődöt.

– A menet kapkodva, idegesen útnak indult. Morfajet úgy számolta, vagy negyven-ötven vaghurcs-ircsa kísérte a kordét. A többiek ott maradtak az erődnél.

– Amikor megindultak az erdei ösvényen, a kalmár hátrapillantott a fehérlő

csonttorony felé. A hajnali ködpára már felszakadozott annyira, hogy kivehesse az 148

Bán Mór: A hadak ura

erőd előtt készülődő, különös alakok körvonalát. Csuhás Hor-papok voltak: felnyergelték lovaikat, de vártak még valakire. Míg a kordé lassan eltűnt az erdő

kanyarulatában, Morfajet a rácsokra tapadva, egérszemét tágra nyitva bámulta a rettegett kapun kilépő karcsú alakot.

– Hosszú, fekete úti köpenye meglibbent a háta mögött a barátságtalan, reggeli szélben. De baljával félrecsapta a köpenyt, hogy csizmás lábát megvethesse lova kengyelében.

– Morfajet meglepetten felkiáltott.

– A karcsú alak fekete haja zászlóként lobogott, ahogy a nyeregbe tornázta magát. A kalmár csak egy röpke pillanatra látta sápadt arcát, a sötét karikákat a nemrég még oly csillogó szemek körül.

– Aztán kiegyenesedett a nyeregben, tekintetét a távoli horizontra emelve, az előtte földig hajoló Hor-papokra ügyet sem vetve elvágtatott a Holdtenger irányába.

Arra, ahol a Fekete Vérterdő talán a legsűrűbb ág-bogaival várta, hogy elnyelje lovastul.

– A következő pillanatban a kordé is eltűnt a rengetegben.

– Morfajet vacogva roskadt rongyos vackára, és fejét még akkor is hitetlenkedve ingatta, amikor az apró, fehér lárvák megint megpróbáltak felkapaszkodni karmos kezére.

– Lesöpörte őket, s reszketve meredt maga elé. Könnyeit nyelve, magában ismételgette Felice cel Arcsak nevét…

3.

– Őrtüzek Lángjában mindenki talpon volt ezen az éjszakán. Északról, a Vérterdőn túli nomád szállásterületekről nyugtalanító hírek érkeztek Az emberek hatalmas, vörös Hor-gályákról beszéltek, melyek váratlanul bukkantak fel a sátorfalvak és városok felett, s melyekből dühödt gocsamul-hordák rajzottak ki, hogy összeszedjék a gyermekeket. Most nem csak néhány túszt szedtek, ahogy tették azt számtalanszor, hanem minden fiút és lányt összefogdostak, akik még nem estek át a harcossá avatás szertartásán. A nomádok dermedten várták, mi fog történni. A törzsszövetség törvénye szerint nem emelhettek fegyvert egyetlen Horra sem.

– Amikor aztán látták, hogy a betolakodók magukkal akarják vinni gályáikon a kétségbeesetten sikoltozó gyermekeket, fegyvert ragadtak Ezek után szinte mindenütt ugyanaz történt. A nomádok támadását látva a gályákról tűzcsóvák röppentek a sátrakra, kunyhókra. A falvak percek alatt porig égtek. A gyermekeket magukkal vitték a Hor-papok, s a felnőttek nagy része holtan maradt a megperzselődött, üszkös romok között.

149

Bán Mór: A hadak ura

– A hírek villámgyorsan terjedtek, s elborzasztották Őrtüzek Lángja lakóit. A szabad nomádok izgatottan találgatták: mi lehet igaz a szóbeszédből, s mit tettek hozzá a hírt továbbadok?

– A törzsi tanács tagjai álló napja bezárkóztak a döntések termébe. Egy aracsak harcos, aki állítólag délelőtt a fapalotában járt, látni vélte a nemezlap előtt fel-alá járkáló Jabdier agát, aki halkan vitatkozott Bour agával és Boyta kenézzel, miközben odabentről Tar Ogul rettenetes üvöltése remegtette meg a terem falait.

– Hogy miről folyt a vita, s mit üvöltött a törzsszövetség ura, arról az aracsak nem tudott beszámolni, mert lábát kapkodva sietett eltűnni még a közelből is.

– A nomádok népe egyedül az ifjú herceget láthatta a vezérek közül azon a napon. Ogul fia, Ompud déltájban lépkedett végig a totemektől övezett téren.

Medveszőrrel fedett válltakarója a háta mögött lebegett, ahogy öles léptekkel haladt a tér átellenes végében lévő fővezéri sátor felé. Arca komornak tűnt, szép, szabályos vonásait súlyos barázdák szabdalták.

Szét sem tekintve lépett a sátrába.

– A téren álldogáló nomád asszonyok izgatottan várták, mikor bukkan elő

megint, de Ompud herceg estig nem mutatkozott. Az Apphony-törzset képviselő

íjászok halkan azt találgatták, vajon apja parancsolta-e ki a döntések terméből az indulatos fiút, vagy más okból volt kénytelen otthagyni a tanácsot?

– Senki sem tudott semmit de délután újabb, elkeserítő hírek érkeztek a Kővár és Ed környéki falvakból. A Hor-gályák szinte minden nomád települést lerohantak: összegyűjtötték a gyermekeket, s ahol ellenállásba ütköztek, kíméletlenül végeztek mindenkivel.

– A nomádok dermedten várták, mi történik most Évszázadok óta először támadtak rájuk Gadur urai, s a támadás felkészületlenül érte őket. A halottakat ezrekben számolták, miközben az elrabolt gyermekek sorsáról semmi hír sem érkezett.

– Kora este híre jött, hogy a vezértörzs néhány tumánja már előző nap megközelítette a góliátcsonterődöket és Gadur nyugati csillagcsatornáit, hogy kikémlelje, mire készülnek a Hor-szentély környékén? Az Apphony-nemzetséghez tartozó nomádok szerint azok a tumánok nyomtalanul eltűntek, de

– Tar Ogul meffcízható, vén kopárjai csak a fejüket ingatták: Csete harcosai tapasztaltabbak annál, semhogy hagynák magukat lemészárolni.

Este aztán Őrtüzek Lángja ismét felbolydult.

– A Rif-hegyek titkos hágóin át egy erősen megtépázott tumán-maradvány vánszorgott le a Nomád-öböl medencéjébe, s napnyugtára elérték a várost. Vezérük, egy haragos képű, sok sebből vérző torgai íjászzöm kapitány szót sem szólt senkihez, csak beviharzott a döntések termébe, s elő sem jött onnan reggelig. Addig egy falatot 150

Bán Mór: A hadak ura

sem evett, kortyot sem ivott, pedig katonái szerint már két napja étlen-szomjan küszködtek, csakhogy foglyaikkal áttörjék magukat a nomád szállásterületekre.

– A foglyokat, hat-hét vaghurcs-ircsa harcost, a fold alatti vermekbe vezették.

Némelyek felismerni vélték a legmagasabb rangút közülük, a fúróférgektől felduzzadt arcú, vad pillantású Ruh-Radaht, ki bizonyára a kitaszítottak vezére lehetett néhány hónap óta, mióta Csák emberei végeztek Pata-Dzsagorral.

– A tumán harcosait sem faggatta senki: enni és inni kaptak, aztán pihenni térhettek. Sebeiket elnézve rájuk fért már. Órákkal később aztán újabb váratlan dolog történt. Egy magányos nomád lovas érkezett, ugyancsak északról, a Rif-hegyeken túlról.

– Feje kókadtan csüngött széles mellkasára, arcán három vékony égésnyom vöröslött. Az őrök felismerték: Agulai volt, a Csák-nemzetség nevezetes íjászzöm-kapitánya, kit árulással vádoltak meg előző este Tar Ogul színe előtt.

– A nomád asszonyok közül néhányan elrohantak, hogy felköltsék a sátrában pihenő Anács kaludot. Elveszettnek hitt fia megtért Őrtüzek Lángjába! Az ősz asszony csak magára kapott egy hímzett, fekete köpenyt, s mezítláb rohant a nyugati kapu felé. Amikor megpillantotta félájult fiát, felsikoltott.

– A harcosok óvatosan leemelték Agulait a nyeregből, és a földre fektették.

Szakadozott ruhája alól különös sebek bukkantak elő: mintha valami mérgező

növény ölelte volna magához az ifjú íjászt.

– A Holdtenger vize… – suttogta Anács kalud, és félresimította fia szeméből az izzadt hajtincseket – Vigyétek a sátramba. Ismerem a főzetet, ami segíthet rajta!

– Agulait gyengéd kezek emelték a magasba, s nemsokára a kalud sátrának kényelmes gyékényére fektették. Néhány perccel később a félhomályos helyiségben balzsamos illat szállt a sátor nyílása felé. A kis tűzhely fölött kuporgó anya az ősi füvekből készített főzetet kavargatta

– Agulai hagymázas lázálmában pedig csak egyetlen szót hajtogatott: a kard… a kard….

– Anács kalud Összeszorított szájjal kevergette tovább a főzetet. Most már biztos volt benne, hogy a dolgok a lehető legrosszabbul alakultak. Apshar terve kudarcot vallott. Az Őrizők hosszú éveken át szövögetett összeesküvése nem érte el célját: nem sikerült megszerezni a Porladó Király ékeit.

– De legalább fia életben maradt.

– E pillanatban ez volt minden, ami bizakodással tölthette el szívét.

4.

– A napkelte újabb izgalmas hírekkel ébresztette Őrtüzek Lángja népét.

151

Bán Mór: A hadak ura

– Hajnalban a Nomád-öbölben cirkáló kovjék felfigyeltek néhány megviselt bárkára, melyek teljes vitorlázattal igyekeztek beúszni a Cseteőr-sziget északi szorosán. A Cseteőr-sziget éppen az örök éjszaka határán fekszik, így a sötétségből besuhanó bárkák utasai a szorosban láthatták újra a felkelő nap sugarait.

– A nomád kovjék azonnal körbevették őket, felkészülve a betolakodók feltartóztatására. Ám ekkor vörös vitorlás Hor-gályák bukkantak fel a távolban. A dereglyéket követték, s néhány perc múlva be is érték mindet.

De amikor a Csete-nemzetség vizeire értek, hirtelen megfordultak a levegőben, s eltűntek a Gadurt ölelő ezernyi sziget irányában. A vörös vitorlákat kisvártatva elnyelte a feneketlen éj.

5.

– Zolta a vezérdereglye orrában állt, s fázósan húzta össze köpenyét testén.

– Az égbolt derengeni kezdett, ahogy átlépték a Gadur felett lebegő örök éjszaka határát, s átvitorláztak a felkelő nap fényének birodalmába. Mégsem töltött be mindent a narancsvörös derengés: rájuk vetült a látóhatárt csaknem betöltő, irdatlan fa árnyéka.

– Az Éjsziget, melynek közelében elsiklottak, alig néhány száz ölre feküdt a parttól.

– S közepén ott magasodott az Életfa.

– Törzse legalább húsz öl vastagságú volt. Szinte kitöltötte az Éjszigetet.

Gyökerei mélyen a Holdtenger medre alá nyúltak, le, a föld mélyén megbúvó végtelen tárnákon is túlra.

– A sziget fölé magasodó törzs nyílegyenesen kapaszkodott a felhők fölé, millió irányba elágazó ágerdőt bocsátva a távoli csillagok felé. A lombkorona vészjósló fellegeket sejtetett a magasban, de a halvány derengésben csupán egy kiszélesedő, várossá terebélyesedő zöld tömbnek tűnt.

– Zolta még soha nem látott ilyen faóriást.

– A Delebátban hallotta ugyan hírét az Életfának, a nomádok szent helyének, de álmában sem hitte volna, hogy a valóságban is ilyen hatalmas. Bárhogy nyújtogatta nyakát, csak a fa legalsó ágait tudta kivenni a hajnali köd páráján keresztül. A fa mérhetetlen árnyékot vetett az öböl vizére: a révkapui dereglyék ezen az árnyékon siklottak az Éjsziget mentén a nomádok kikötője felé.

– Ilora Zolta mellett állt, s ő is döbbenten bámult felfelé. Arca kialvatlannak tűnt, szeme sarkában könnycseppek csillogtak.

152

Bán Mór: A hadak ura

– Megérkeztünk – mondta halkan a delebáti, és átkarolta a lány vállát.

Ilora idegesen letörölte könnyeit, s megigazította öltözetét, melyet szemmel láthatóan megpróbált helyrehozni az utóbbi órákban.

– Gondolod, hogy valóban a csillagokig nyúlnak az ágai? – kérdezte fagyosan.

– Zolta felpillantott a vörös derengésen túl nyújtózkodó, valószínűtlenül távoli ágak felé.

– Talán igen… – válaszolta. – Talán valóban elérik a csillagokat.

– Mindig szerettem volna látni – mosolyodott el keserűen a hercegnő. –

Gyermekkoromban ráhímeztem egy kis kárpitra. De ez… sokkal gyönyörűbb…

– Elharapta a mondat végét, és gyorsan megpördült.

– Szólok Ugrinnak, hogy a nomádok mindjárt ideérnek!

– Zolta kérdőn nézett rá, ezért Ilora hozzátette:

– Nem szeretném, ha fegyverrel fogadná őket. Békével jöttünk, elég volt a vérontásból!

– A delebáti meghajtotta fejét. Arról hallgatott, hogy a lovagnak valószínűleg arra sem maradna ideje, hogy felemelje a kardját. E pillanatban máris nyílvesszők százainak hegye meredt rájuk.

6.

– A menet közeledett Gadur felé.

– Ezt a salamárok vontatta kordé egyetlen utasa is megérezte a vaghurcs-ircsák idegességéből. A vadonban mind több és több Hor-pap csatlakozott hozzájuk. Mire elérték az egyik nyugati csillagcsatornát, csapatuk valóságos hadsereggé duzzadt.

– Morfajet mindezt növekvő fásultsággal vette tudomásul.

– Már a lábára felkapaszkodó fehér lárvákkal sem törődött: hagyta, hogy az apró élősködők ellepjék testét. Ügyet sem vetett már a vicsorgó vaghurcs-ircsákra sem, akik apró csontdarabkákat hajigáltak a ketrecbe, s fel-felröhögtek, amikor sikerült eltalálniuk a gnóm szánalmas alakját.

– Morfajet érezte, hogy rohamosan fogyatkozik ereje. Most sajnálta csak igazán, hogy az összes aranygyümölcsét elvették. Egyetlen csepp elég lett volna abból a nedűből, hogy ismét erő és bizakodás tölthesse el…

– Hirtelen dacos gondolat gyúlt agyában. Felkapott egy éles szélű csontdarabot, és lassan a kocsi széléhez húzódott. Megvárta, míg a kordé mellett poroszkáló harcosok lemaradnak egy kicsit, aztán néhány gyors mozdulattal a rácsnak dörzsölte a csontot.

– Arra azért nem számított, hogy rögtön felfigyelnek ténykedésére.

153

Bán Mór: A hadak ura

– Csak azt vette észre, hogy egy súlyos, fekete árny vetül a rácsra. Amikor felemelte a fejét, egy óriási lovast pillantott meg a kordé mellett. A fenyegető alak Kadan Gur lovat ült meg, teste java részét bőrpáncél borította.

– De arcát nem takarta semmi. Morfajet látta a foszló bőrdarabokat, a vörösen izzó szemeket és a csontból előburjánzó, gyulladt göböket. A fércember félelmetes átváltozáson ment keresztül.

– Morfajet megremegett. Kiejtette kezéből a csontot, ahogy hátrahúzódott a húskupac felé. A fércember gonosz pillantást vetett rá, és kicsit előredőlt nyergében, hogy alaposan szemügyre vehesse.

– Halk nevetés hallatszott az oszló arcból, gurgulázó, torz zörej, aztán valami elhaló hörgés. Morfajet a félelemtől szinte eszét vesztve várta, mi történik.

– A démonlovas intett egy mellette elhaladó vaghurcs-ircsa harcosnak, azzal továbbléptetett. A mozdulat félreérthetetlen volt.

– Morfajet mindenre felkészülve lehunyta szemét.

– Hallotta, hogy a harcos felkapaszkodik a kordéra, kinyitja a rácsot, és lassan mellélép.

– , Arruuuhhh! Arrmuuhhh!” – hörögte a szerencsétlen, és vacogva elhadarta magában a kalmárok utolsó imáját.

– Csend.

– A mellette álló árnyék közelebb hajolt, rongyos köpenye alól egy kéz nyúlt ki, s megérintette a gnóm arcát. , Arruhhh, arruuuhh!”

– Valami lehullott, egyenesen a kalmár ölébe. A harcos felállt mellőle, kilépett a kordé rácsajtaján, majd eltűnt a többiek között.

– És Morfajet végre ki merte nyitni a szemét.

– Azt hitte, álmodik. Élt, sőt, egyetlen hajaszála sem görbült meg! Hitetlenkedve megrázta fejét, és megpróbált a rácsokba kapaszkodva feltápászkodni. Ekkor vette csak észre azt a valamit, amit a vaghurcs-ircsa az ölébe ejtett.

– Egy kissé fonnyadt, de még így is tündöklő, aranyló almát. Az ő gyümölcseiből egyet!

– Remegő kézzel felemelte, s nem törődve azzal, látja-e valaki, vagy sem, gyorsan felfalta az almát.

– Csodatevő gyümölcs… Életet adó…

– Megnyugodva huppant le a kordé aljába.

– A gyümölcs ereje szétáramlott testén, felpezsdítve vérét, megfeszítve minden izmát.

– Néhány perccel később úgy érezte: újjászületett.

– Felpillantott. A vadon fölött jeges fuvallat nyargalt végig. A kalmár reszketve húzta össze gönceit testén.

154

Bán Mór: A hadak ura

– Hiába…- gondolta.

– Innen nem szökhet meg.

– A távolban felbukkantak Gadur tornyai.

7.

– A rémlovasok megtorpantak a fekete víz partján. Gadur katedrális-tornyai, bástyái komoran magasodtak az északi csillagcsatornák fölé. Először csak a vadon kezdett ritkulni, majd elértek egy széles, nyomasztóan sötét mocsárhoz.

– A mocsár halk sóhajokkal fogadta őket, mintha minden förtelmes lakója köszönteni akarta volna az érkezőket. Túl a bűzös lápon az egyik csillagcsatorna vízén megcsillant a fekete eget szitává szaggató csillagok fénye.

– Fenséges, hideg éj.

– Az örök sötétség templomerődje.

– A mocsáron túl baljós csönd várt rájuk, ahogy a csatorna partját követve egyenesen Gadur északi kapuja felé vágtattak.

– A fércember kegyetlen iramot diktált.

– Mihamarabb át akarta adni életre keltőjének, amire annyira vágyott. Közel érve a katedrálishoz, amikor már az égbolt javarészét betöltötték a fémesen csillogó falak, a gonoszul tekergőző növények, a hideg kőbástyák, s amikor a Kadan Gur lovasok is nyugtalanul kezdtek fészkelődni, Gran Goa Gotecha egy pillanatra megálljt parancsolt a menetnek.

– Felemelte fejét, s végigmérte a Hor-papok fészkét.

– Nem érzett félelmet. Mégis, valami űzte, hajszolta tovább.

– Sietnie kellett. De előbb még…

– Megsarkantyúzta a Kadan Gur szörnyeteget, mire az földöntúli horkanással iramodott neki az utolsó szakasznak. Messze előttük láthatatlan kezek kitárták Gadur kapuját.

8.

– Nem nézett szét, amikor az egyik irdatlan belső udvarra vezették a csuklyás Hor-papok.

– Szeme sarkából látta ugyan, amint néhány vaghurcs-ircsa harcos egy vonakodó cetférget terelget a nagy gerinccsatorna felé, de nem törődött velük. Mint ahogy nem törődött a másik menettel sem. A reszkető, fáradt harcosok egy különös kordét kísértek a belső udvarok irányába. A kapuk mögött lebegő vörös gályák várakoztak 155

Bán Mór: A hadak ura

indulásra készen. Gotecha elhaladt alattuk, kitartóan lépkedett előre, hogy megszabaduljon végre terhétől.

– Gadur felbolydult.

– Az égbe vesző tornyok tövében, a sötét árnyékok oltalmában termetes alakok siettek a fémmel borított tereken keresztül, át a templomhajók árkádos ívei alatt, a távoli udvarok felé.

– Gotecha érezte a falakból áradó fenyegető energiát, agyának még élő része csalhatatlanul jelezte a mélyben fortyogó indulatok irányát is, de igyekezett nem gondolni most arra, amire Gadur urai készültek.

– Elege volt az egészből.

– A parancsot pedig már teljesítette.

– Amikor a lidérc grif felbukkant a végtelennek tűnő, acél-padlózatú udvaron, s egyenesen feléjük tartott, a fércember megálljt parancsolt a menetnek.

– Jobb lesz itt.

– Semmi kedve nem lett volna lejjebb ereszkedni Gadur kazamatáiba, legalsó bugyraiba, ahol annyi ismeretlen, távoli világból érkezett szolga leste a hatalmas Bazabool parancsait.

– A Kadan Gur lovasok megtorpantak intésére, kettejük a földre huppant, hogy leemelje a nyeregkápákra erősített csomagokat.

– Gotecha meghajolt újrateremtője előtt, megfeketedett arcán halvány mosoly játszott.

– Üdvözlégy, sötétség küldötte!

– Gayagh gyanakodva mérte végig, de hat szemével inkább már a fércember háta mögé, a csomagokra pislogott.

– Elhoztad? – kérdezte izgatottan. – Ügye, elhoztad nekünk?

– Gotecha bólintott. A testében száguldó idegen vér nagyobb fájdalommal feszítette ereit, mint valaha; koponyájában mintha ezer és ezer halott lélek üvöltése visszhangzott volna.

– Itt vannak! – mondta leverten, és a csomagokra bökött. – A Könyv. És a Kard.

Ahogy kívántad.

– És a harmadik?

– Nem tudom. Ők sem találták meg.

– A kriptában?

– Nem volt a kriptában, sötétség küldötte!

– Gayagh különös arcán elégedett mosolyféle terült szét, éles, apró fogai alattomosan csillantak meg a holdfényben. Igen. A fércember elhozta. Megtette, ami tőle telt.

– Derék… – suttogta. – Tudtam, hogy rád mindig számíthatok. .. gyermekem!

156

Bán Mór: A hadak ura

– Ne nevezz így! – morogta a fércember, s szemében különös fény villant. –

Elvégeztem a küldetésem, ennyi az egész!

– Helyes! – bólintott Gayagh, aztán ügyet sem vetve teremtményére, karmaiba kapta a két tárgyat. – Itt vannak! A sab-ghelt és a liab-targah! Gadurban megint!

– Már fordult volna el, de a fércember hirtelen kinyúlt és megragadta a vállát. A lidérc grif meglepetten pislogott hátra, összehúzódó szemeiben különös tűzgyűrű

kavargott.

– Mit akarsz? – sziszegte. – Nincs többé szükségem rád!

– Egy kérdés, csak! – mondta Gotecha, és tekintetét Gayagh förtelmes ábrázatára függesztette. A kitáguló göbkocsonyákban azonban saját tükörképét pillantotta meg, s ez egy pillanatra a szavát szegte. Ezt a látványt akkor sem szokná meg, ha örökké élne. Pedig… – Meddig még? – kérdezte. – Csak azt mondd meg, meddig?

– A lidérc grif elvigyorodott, aztán érdeklődve közelebb hajolt a fércemberhez.

Fekete kezének egyik hosszú karmával végigcirógatta a rothadó arcot, s az egyik illesztésnél lefittyedő bőrdarabot gyengéden visszanyomogatta a helyére.

– Rossz színben vagy! – állapította meg kajánul. – Nem hiszem, hogy sokáig húzod… – bökött Gotecha testére.

– A fércember lelkében sötét lángot vetett a düh. Legszívesebben újrateremtője torkának ugrott volna, de tudta, nincs már annyi ereje, hogy végezzen vele. Az összefércelt hús rohamosan veszített feszességéből: szinte óráról órára érezte, hogyan erjed tovább, bűzös nedveket eresztve.

– Mégis, meddig? – szorította meg a lidérc grif vállát. Nem. Nem engedi el.

Érezze, hogy komolyan gondolja. Hogy EZ valóban fontos számára… Az egyetlen fontos dolog!

– Gayagh tekintetében érdeklődés csillant, s még közelebb nyomakodott a fércemberhez. A háttérben a Kadan Gur lovasok ösztönösen hátrébb léptek: nem akarták hallani, ami most következik.

– Sietnem kellett… – suttogta szánakozva a lidérc grif. – Ugye, megbocsátasz nekem… gyermekem!

– Válaszolj! – sürgette Gotecha egyre türelmetlenebbül. – Meddig még?

– Gayagh lebiggyesztette száját, illetve azt a valamit, amit leginkább szájnak lehetett nevezni.

– Irtóztató vigyor, torz, alattomos pillantás.

– Az csak a gyűlöleteden múlik! Ha elég erős – a lidérc grif utoljára végigcirógatta a foszló arcot –, elegendő lesz a szűkre szabott idő is!

– Elég a gyűlöletem! Őt akarom!

– Ó, valóban?

– Még a segítségedre lehetek, Gayagh! Válaszolj! Hol vannak?

157

Bán Mór: A hadak ura

– A segítségemre lehetsz?

– Mindent megteszek. Csak add őt nekem!

– Őt?

– Tudom, hogy megteheted! A hatalmadban áll. És azt is, hogy nincs szükséged rá. De nekem igen!

– Jól van hát! – A lidérc grif elégedetten hunyorgott. – Velem jöhetsz! Talán még valóban a hasznodat vehetem, mielőtt…

– Nem csalódsz bennem, Gayagh! – hajtott fejet a férc-ember.

– Akkor hát készülj, gyermekem! Nemsokára indulunk! Azzal elviharzott.

– Arról nem beszélt, hogy a fércember vágyai minden ígéret ellenére sem teljesülhetnek A Porladó Király ékei után ugyanis Bazabool elé kell vinnie az összeesküvés résztvevőit is, hogy megbüntetésükkel véget vethessenek e szánalmas ellenállásnak.

– Sebaj…

– Addigra talán…

– Most semmi más vágya nem maradt, mint Bazabool elé tenni a visszaszerzett kincseket. A Porladó Király ékeit.

– Bazabool elégedett lesz velem! – gondolta boldogan, amikor belépett a belső

szentély csarnokába, s a fáklyafény vörös palástja görbedt, pikkelyes hátára borult.

9.

Valahányszor a fonatokra pillantott, valami különös, régről ismert remegés futott végig testén. Emlékképek elevenedtek meg: a sátor közepén lobogó tűz, a fehér nemezülőkék a férfiak sarlójánál, a barnák a nők sarlójánál, a családfő díszes, támlás szukenje, a házi isteneknek fenntartott árnyas sátorbelső, a szemben feketéllő, megkormosodott nemezlap, ahol Anács kalud kukoricalepényt és szarvashúst sütött.

– Szemben egymással két világ megkopott tárgyai. Itt íjak, nyergek, szíjak, szablyák, tegezek, kürtök, lószerszámok, bőrpajzsok, buzogányok és tarsolyok.

– Ott facsészék, őrlőkövek, sütőharangok, kézi malmok, vetőbotok, aratókoszorúk, gyékénykaptárak, orsók halcsontkések, kumiszerjesztő sajkák és egy takaros kis bölcső.

– Igen, a bölcső…

– Hasonlatos az ő és testvérei bölcsőjéhez. Egyszerű, gyorsan ácsolt kis ládafia…

– Agulai lehunyt szemmel morzsolgatta ujjai között a szűken rojtos díszeit.

– Igen. Épp olyan bölcső, mint abban a másik jurtasátorban, ahol született, a Csák nemzetség földjén. Visszafojtott csöndben szedegette magára öltözete darabjait. A szaggatott boringet újra cserélte, de fekete övszíjától nem akart megválni. Néhány 158

Bán Mór: A hadak ura

percig szótlanul forgatta kezében, ujjaival a roncsolt szöveteket simította vissza a bőrre. A Vérterdő tövisei alaposan megtépázták, jószerivel csak az apjától kapott, ezüst csatok tartottak össze, de még így is elég erősnek tűnt ahhoz, hogy kitartson néhány napig.

– Többre talán nem is lesz szükség. Ha akad egy kis ideje, saját kezével javítgatja ki a szakadásokat, s illeszti vissza a feltépett foltokat.

– Halk sóhajjal derekára kötötte a szíjat, s tokjába csúsztatta legkedvesebb vadásztőrét. Aztán felcsatolta új szablyáját

– A hideg vashüvely érintésétől ismét végighullámzott agyán a fájdalmas gondolat: a Kard!

– Mintha fejében olvasna, Anács kalud mögé lépett, és gyengéden vállára tette kezét. Ráncos kéz volt nyugtató most is, mint valami titokzatos, keleti balzsam.

– Ne aggódj! Még nem veszett el minden!

– Agulai arcán fáradt mosoly suhant át.

– Te mindig reménykedni fogsz, anyám – mondta. – Akkor is, amikor már minden elveszett. Hiába, jól tudod, hogy kudarcot vallottam! Elveszítettem az Isten kardját!

– Ez igaz – ismerte el az asszony. – De élsz, s van elég erőd, hogy visszaszerezd!

S van elég erőd, hogy aztán átadd annak, akit illet!

– Agulai megfordult, és megragadta Anács kalud kezét.

– Különös! – mondta. – Megint a sárkánnyal álmodtam. Most is látom magam előtt a hatalmas szemeit, ahogy rám néz…

– Az asszony elgondolkodva figyelte fia minden rezdülését. Igen… A sárkány…

– Nem tudtam, hogy Lángrab ott rejtőzik a kazamatákban! – sóhajtotta. –

Mondják, mióta Gadur századokkal ezelőtt elpusztította párját, a fényes Tűzaranyt, Lángrabnak nyoma veszett. Szerencsétlen szörnyeteg… Én aztán tudom, milyen magányosan élni… Agulai gondolatai már másutt jártak:

– Nagy háború készül, anyám! – mondta feszülten. – Vagy gyáván megbúvunk, feladva minden eddigi hódításunkat, vagy Gadur legalávetettebb szolgái leszünk! S a te drágalátos kiválasztottad nincsen sehol, hogy segítsen!

– Anács kalud talányosan elmosolyodott, s gyorsan kirántotta kezét fia hatalmas tenyeréből.

– Nagy háború készül, valóban – válaszolta aztán. – Ha Tar Ogul mégsem akar háborút Gadur ellen, majd más kardot ragad, hogy felvegye a harcot! Talán éppen a kiválasztott lesz az!

– Tar Ogul, a Hadak Ura! – villant rá Agulai tekintete. – A szava parancs!

– Gondolod? – Anács kalud a sátor bejáratához lépett, felhajtotta a nemezlapot, és kimutatott a tengeröböl irányába.

159

Bán Mór: A hadak ura

– Az előbb úgy hallottam az aracsak őröktől, hogy dereglyék közelednek az öbölben! Rajta idegenekkel. Én hiszem, hogy nem véletlenül kerültek ide. S azt is, hogy köztük van… a kiválasztott!

– Agulai anyja mellé lépett, és kibámult a hűvös reggeli égboltra. A Táltosdomb takarta ugyan előlük az Öblöt, de a távolból már hallani lehetett a nomád őrök izgatott kiáltásait.

– Menjünk! – mondta pillanatnyi habozás után Csák íjászzöm kapitánya. – Ha valóban köztük van, akkor meg kell találnom!

– Anács kalud elmosolyodott, és megigazította a harcos összekuszált fürtjeit.

Nem vette észre, hogy a hét varkocsból hiányzik egy.

10.

– Egy másik, jóval díszesebb hajlékban Tar Ogult öltöztették szolgái. A Hadak Ura megadón tűrte, hogy a fürge asszonykezek eligazítsák magas, merev nyakú ingjét, övvel megszorított kattanja redőit, buggyos nadrágjának ráncait, fémveretes csizmájának rojtjait.

– A palotában nem volt tükörüveg. Tar Ogul nem állhatta, pedig asszonyai nagy kedvvel illegették volna magukat előtte. De így legalább nem kellett önmagával szembenéznie.

– Nehéz választás elé kerül ezen a napon.

– Gadur…

– A gyermekek elrablása…

– Béke…

– …vagy háború.

– Nagyot sóhajtott, próbálta csillapítani keze reszketését.

– Rossz vezéretek vagyok… – suttogta maga elé. – Rossz vezér…

– Felemelte jobbját, és végigsimította érdes ujjait arcán, a hegek és forradások kráterei között. Minden seb egy-egy hőstett emléke. A nomád vitézség dicsőségének érdemjelei, kitüntetések, melyet nemcsak ünnepekkor visel. Mégis minden érdem, minden hőstett elévül majd, gondolta keserűen, miközben eligazította vezéri sisakját koponyáján.

– Elfújja a szél a harcok emlékét…

– Elfeledik dicső tetteit, és csak úgy emlegetik majd: a gyenge vezér. A gyenge vezér, aki nem volt képes megbirkózni a törzseket fenyegető veszedelmekkel. Aki hagyta, hogy az idegenek elragadják gyermekeiket… Aki semmit sem tett…

– Aki… gyáva volt…

160

Bán Mór: A hadak ura

– Lehajtotta fejét, és hallgatta a hadúri palota távoli termeiből kiszűrődő harcias beszédfoszlányokat.

– A népe harcra készül. Indulat forr a lelkükben. Őrült, gyilkos indulat, s csak arra vár, hogy valakijeit adjon.

– Harcra!

– De ő nem fogja megadni ezt a jelt…

– Bárcsak megadhatná. Bárcsak megtehetné…

– Nem tudott szabadulni a rémképektől, melyek az első rossz hírek érkezése óta gyötörték. A dunavai sereg elpusztult egyetlen csatában… Egyetlen, öldöklő

küzdelemben… Pedig jó vezér irányította őket…

– A veszett Kadzsal nagy vezér volt… – futott át agyán, amikor megérintette lecsüngő bajszát. – Pedig nem tett mást, csak ölt, gyilkolt és rabolt. De a törzsek jólétben éltek az uralma alatt.

– Rettegett Zsomb is nagy vezér volt… Pedig nem hódított, nem harcolt a szomszéd népek ellen. Mégis úgy emlékeznek rá, mint igazságos, bölcs fejedelemre…

– Csege-Cilh nagy vezér volt… Pedig megalázkodott Gadur előtt… Gyáván viselkedett… De megmentette a népét. Tisztelték… Szerették.

– Engem is fognak, ha kitérek a harc elől? Vagy gyűlölnek majd? Tar Ogul lehunyta szemét, és ökölbe szorított kézzel megfeszítette izmait.

– Bárcsak minden olyan egyszerű volna, mint a harcmezőn! Ezek mind azt hiszik, én nem vágyom a háborúra! Nem ismernek! Nem tudják, hogy eljött az idő…

Idő… ideje indulni…

– Ideje dönteni. Ahogy egy bölcs vezér döntene a helyemben! Igen.

– Tar Ogul megkeményítette vonásait, és elhessentette maga mellől az öltöztető

asszonyokat. Tudta, mit kell tennie. Alázat.

– Csak az alázat és a béke mentheti meg a szövetséget a pusztulástól, ami Dunavára méretett.

– Nagy levegőt vett, mielőtt kilépett a hadúri palotából. Ő mindent megtesz, hogy alázatos maradjon.

– De vajon a népe képes lesz-e rá?

11.

A dereglyék biztos kíséret mellett hajóztak be a Nomádöbölbe. Átsiklottak az Éjszigetre vezető hosszú függőhíd alatt, s horgonyt vetettek Őrtüzek Lángja külső

kikötőjénél, Mocsarasnál.

161

Bán Mór: A hadak ura

– Az utasokat megkötözve, gyalogosan terelték a törzsszövetség központjába, hogy Tar Ogul színe elé vezessék őket A sátorváros nemez útvesztőiben azt suttogták, hogy Dunava királynője is köztük van…

– A főtéren hallgatták ki őket.

– Tar Ogul díszes trónusát most a törzsfők székei fogták közre. Csaknem az összes nagyúr odagyűlt már: mind látni akarták Savik király unokáját, Dunava koronájának örökösét, amint megkötözve térdepel Tar Ogul előtt.

A foglyok különös látványt nyújtottak. Főképp a királynő, aki haragos arccal tekintgetett körbe, viszonozva a köribük sereglő nomádok gúnyos pillantásait. Aztán volt ott egy vicsorgó dunavai lovag, egy fekete hajú harcos, aki szintén dunavai vértdarabokat viselt öltözete fölött, két megszeppent gyerek, egy roskatag vénember, meg harmincegynéhány révkapui dereglyés.

– Tar Ogul intésére a delebátiak köteleit eloldozták: az ifjú lányka dühös tekintettel fogadta a szívességet, de az öreg azonmód összerogyott a láztól, ami idáig gyötörhette. Eszméletét veszítve terült el, néhány asszonyt szalajtottak oda, hogy bevigyék az egyik sátorba.

– Tobát, aki dunavai alattvaló volt, megkötözve hagyták.

– A nomád vezérek fenséges tekintettel méregették a foglyokat, a szabad harcosok pedig inkább érdeklődve sereglettek köréjük, néhányan rosszul leplezett gyűlölködéssel. Ompud herceg volt az egyetlen, aki jóindulatú pillantásokat vetett feléjük. Különösen Ilora hercegnő felé. A lány észrevette, hogy nézi, és halvány mosollyal viszonozta.

– Ekkor Tar Ogul felemelte kezét, és csöndet parancsolt.

– Kik vagytok? – kérdezte mennydörgő hangon. – lgaz-e – fordult Ilora felé –, hogy te volnál Aranyoskapui Ilora, lánya Thangar kánnak Szigetföld gyűlölt urának és unokája Saviknak, a dunavaiak királyának?

– Én vagyok – mondta Ilora.

– Mi keresnivalója van Dunava eljövendő királynőjének a nomádok földjén?

– Segítségért jöttünk hozzád! – válaszolta Ilora. Hangjában nyoma sem volt félelemnek. – Dunavára vérszlávok támadtak, grakhur és kaghir csatlósokkal!

Bizonyára hírét vetted már balsorsunknak! „

– Tar Ogul alig észrevehetően bólintott.

– A Hor-papok uszították ránk kelet söpredékét, mert tudomást szereztek titkos összeesküvésünkről, melyet Gadur ellen szőttünk!

– A körbe gyűlt sok ezernyi férfi és nő felmorajlott Gadur nevét hallva.

– Dunava és a nomád törzsszövetség régi ellenségek… – folytatta Ilora. –.. .Bár valaha egy nép voltunk, erre egyre kevésbé emlékszünk! Dacára az ősi 162

Bán Mór: A hadak ura

gyűlölködésnek, a nemes és büszke nomád nép segítségét kérni jöttem! Csak együtt győzhetjük le a betolakodókat! Dunavának és Nomádiának közös az ellensége!

– Tar Ogul szeme összeszűkült. Mereven a hercegnőre bámult, s csak nagy sokára törte meg a térre ereszkedő csöndet.

– Dunava nincs többé! – mondta halkan. – Megsemmisítették! Nincs többé kin vagy min segítsünk!

– Ez nem igaz! – kiáltott fel flóra. – Seregeink vereséget szenvedtek, ezt nem tagadhatom, de északi tartományaink még megvannak! Néhány légiónk esetleg…

– Északi tartományaitokat legyőztük! – figyelmeztette Tar Ogul. – Tumánjaink ott vannak. A háború népeink között ezzel véget ért!

– A nomádok egy része értetlenül felzúgott törzsfőjük szavai hallatán. Nem ilyen válaszra számítottak. A segítségért könyörgő ifjú lány sokak szívét meghatotta, még akkor is, ha éppen halálos ellenségük lányáról volt szó.

– Tar Ogul dühösen tekintgetett körbe. Még soha nem fordult elő, hogy elégedetlenül felzúgtak volna szavai hallatán.

– Gadur ellenségei vagytok! – jelentette ki hidegen, visszafordulva a hercegnő

felé. – És mi nem avatkozhatunk Gadur ügyeibe! Hiba volt idejönnötök! Ki fogunk adni benneteket a Hor-papoknak!

– Utolsó szavait már dühödt kiáltások nyomták el. A harcosok egy népes csoportja értetlenül pillantott fel a trónusára, míg mások némán figyelték a vitát. Csak nagyon kevesen bólogattak helyeslőn a Hadak Ura szavaira.

– Tar Ogul egyetlen intésére a testőrség tagjai elálltak az utat a nomádok és a trónus között. Ezt látva három-négy törzsfő felpattant helyéről, s elindult felé.

– Amit mondtam, megmondtam! – kiáltotta Tar Ogul dühtől elfúló hangon, és felemelkedett trónusáról.

– Apám! – Minden tekintet az ifjú harcosra szegeződött, ki eddig le sem vette szemét a megkötözött flóráról. – Apám, a Hor-papok felrúgtak az egyezséget! Nem tehetsz úgy, mint aki semmit sem lát! Elrabolják gyermekeinket, és Gadurba viszik őket! Harcosainkat és asszonyainkat legyilkolják, falvainkat és városainkat felperzselik! Ez háborút jelent, apám!

– Tar Ogul Ompud herceg felé fordult, s sziszegve így szólt:

– Ha még egyszer kinyitod a szád, megkötöztetlek téged is, nyavalyás!

– A herceg elvörösödött. A térre sereglett sok ezernyi nomád értetlenül tekintgetett rájuk: milyen rontó átok mérgezte meg a tisztelet és az engedelmesség ősi légkörét?

– Mióta szokás, hogy a nomádok kiszolgáltatják a magatehetetlen foglyokat a Hor-papoknak? Ti is engedelmes szolgákká váltatok?

163

Bán Mór: A hadak ura

– Akik hátul álltak, először nem tudták, kinek a hanga harsogta túl a zűrzavart. De Tar Ogul, Ompud, a nemzetségfök és az elöl állók jól láthatták a fekete hajú harcost, aki mindeddig némán figyelte az eseményeket.

– Mit merészelsz? – sziszegte Tar Ogul. – KI VAGY TE? A fekete hajú előbbre lépett.

– A nevem Zete fia, Zolta. Ráge törzséből származom.

– Nem vagy hát dunavai!

– Nem.

– Akkor hogyan merészelsz beleavatkozni az ügyeinkbe? – Tar Ogul résnyire szűkült szemei veszett villámokat szórtak a fogoly felé. – Hogyan mersz bennünket szolgáknak nevezni?

– Az én otthonomat is elpusztították a támadók. Ahogy a ti otthonaitokat is elpusztítják majd! Azért jöttünk ide, hogy segítséget kérjünk! Ha kell, hát én könyörgök nektek! De Savik unokája nem fog!

– Micsoda?

– Vagy együtt harcolunk, vagy mindannyian elveszünk!

– Igaza van! – mondta komoran Ompud herceg és a Hadak Urára függesztette tekintetét. – Nézz körül, apám! Nem mi kezdtük a háborút!

– Ezt már hallottam! – szakította félbe fagyosan Tar Ogul, és intett testőreinek. –

A foglyokat vigyétek a hadúri palotába, és erősítsétek meg az őrzésüket! Még ma átadjuk őket a Hora-papoknak! És még ma tisztázzuk Gadurral… a félreértéseket…

– A nomádok újra felhördültek. Soha nem hallottak még ilyen szavakat a törzsszövetség büszke urának szájából. Talán öngyilkosság hadba lépni Gadur ellen, de sutba vetnék szabadságukat és büszkeségüket, ha mégsem ezt teszik. A lázongó hangzavarból ítélve egyre többen akarták ezt.

– A hullámzó, izgatott tömegen ekkor két alak vágott keresztül. Egy törékeny asszony és egy hatalmas termetű, nemes tartású harcos.

– Nem dönthetsz egyedül háború vagy béke kérdésében! – kiáltotta Anács kalud a trónus felé.

– Tar Ogul ölni tudott volna tekintetével.

– A Hadak Ura vagyok! – kiáltotta. – Én döntök…

– Nem! – Anács kalud megállt előtte. – Nem dönthetsz! Elfelejted talán, hogy nem vagy a nomád törzsszövetség fejedelme?

– A tömeg elnémult egy hosszú pillanatra. Aztán suttogni kezdtek egy nevet. Egy nevet, amit már esztendő óta nem ejtettek ki szájukon. A szent fejedelem nevét.

– Tonuzoba… Tonuzoba…

– Csak nem azt akarod mondani… – bődült fel Tar Ogul –, hogy….

164

Bán Mór: A hadak ura

– De igen! – Agulai előrébb lépett, hogy takarja anyját, ha a hadúr testőrei valamiféle könnyelműségre ragadtatnák magukat. – Én bármikor meghalnék érted, Hadak Ura, de most nem engedelmeskedhetek neked! Követelem, hogy a fejedelem döntsön a foglyok sorsáról!

– Tonuzoba… Tonuzoba… – suttogták a nomádok izgatottan a háta mögött. –

Tonuzoba… Tonuzoba – hallatszott innen is, onnan is, egyre hangosabban a szent fejedelem neve.

– Talán már nem is él a vén bolond! – fintorodon el Tar Ogul. – Annak a vénembernek a döntésére bízzátok magatokat?

– Agulainak igaza van! Tonuzoba a nomád törzsszövetség fejedelme! – kiáltotta ekkor Rab fia, Vorja aga, az Apphony-nemzetség feje. – Ne feledd, Hadak Ura, a nomádok törvénye él! Ő a mi fejedelmünk.

– Tonuzoba… Tonuzoba!

– Tar Ogul újra intett testőreinek, de azok mintha lomhábban indultak volna a foglyok felé, mint az előbb.

– Apám! – mondta halkan Ompud herceg. – Nem szegheted meg a törvényt! Ha a törzsfők úgy döntenek, a fejedelemnek kell kimondania a végső szót! Ez a törvény!

– Tar Ogul tekintete elsötétült, kezét görcsösen ökölbe szorította.

– Jól van! – suttogta. – Lássuk, hogyan döntenek a törzsfők! – Azzal végigpillantott a körülötte ülő nagyurakon.

– Tonuzoba! – mondta késlekedés nélkül Rab fia, Vorja.

– Tonuzoba! – bólintott Jabdier aga, Vászoly törzsének vitéz vezére.

– Tonuzoba! – Csák aga, a Láz-nemzetség feje, Csák törzsének ura habozás nélkül szólt.

– Tonuzoba! – helyeselt Bour aga, a Kazur törzs feje.

– Tonuzoba! – kiáltotta indulatosan Kelead aga, Uderik törzsének vezére.

– Zoward aga csak biccentett, Lucián és Nicetas, a két ifjú harcos Bertram törzséből pedig követte példáját. Tar Ogul villámsújtotta faként állt trónusa előtt.

12.

A nomád törzsszövetségnek az olmuzi csata óta volt két uralkodója. Ahogy az eltelt évszázadok alatt a fejedelem szerepe egyre csökkent, úgy nőtt a seregeket vezérlő Hadak Ura befolyása népe felett.

Tonuzoba csaknem nyolcvan éve viselte a fejedelmi címet, de legkevesebb tíz esztendeje nem döntött egyetlen érdemleges kérdésben sem. Dédunokája, Réva herceg eltűnése óta visszavonultan élt, nem mutatkozott az emberek előtt. Tonuzoba 165

Bán Mór: A hadak ura

annak idején a tűz szertartásával lemondott ugyan a fejedelmi címről, de Réva eltűnése után a nomád törvények értelmében visszaszállt fejére a cím.

– Tonuzoba nem akart uralkodni többé. Utolsó reménysége, dédunokája elvesztése nagyon megviselte. Jobban, mint a tragikus história Réva szerencséden házasságával és elrabolt gyermekével.

– Az aranyszarvas nemzetségének magva szakadt. Nem sarjadt új hajtás az ősi fan: az utolsó, elszáradt ág pedig már csak arra várt, hogy megadja magát az idő

végső parancsának.

– A szent fejedelem kora közel járt a százhúsz esztendőhöz. Palotájának szolgái tudták: már nem sok maradt hátra neki, amíg megtér őseihez, a hadak útjának csillagaira

– Tonuzoba a dicső Csete-nemzetség utolsó élő tagja volt, akinek halálával a fejedelmi cím is Tar Ogulra szállt volna. A Hadak Ura, aki a fejedelmi család egyik mellékágából származott, már rég tudta: közel a nap, amikor reá, majd fiára, Ompudra hárul a nomád törzsszövetség minden gondja, vezérletének felelőssége.

– Maga sem tudta, mióta nem látta már Tonuzobát. Úgy hitte, legközelebb kiterítve, a fejedelmi máglyán köszöntheti a matuzsálemet.

– A város lakói sem látták rég. Most azonban, hogy az érte menesztett törzsfők karjára támaszkodva, csoszogva felbukkant a tér szélén, a nomádok fejet hajtottak előtte.

– Tonuzobából megfoghatatlan fenség áradt, másfajta, mint ami Tar Ogulból vagy a dunavaiak hercegnőjéből.

– A kor apró öregemberré zsugorította a hajdan szálfatermetű, legendás harcost.

Göcsörtös botra támaszkodott, de így is két oldalról kellett támogatni, hogy össze ne essen. Egyszerű kaftánt viselt, mint szinte minden agg a nomádok között. Öltözetét összefogó vastag öve azonban ezüstből készült, rajta a Csete-nemzetség gazdagon díszített, ősi jelvényeivel.

– Százhúsz esztendeje ellenére fejét büszkén tartotta, ahogy reszketegen körbepillantott az izgatott tömegen. Feje teteje kopasz volt, csak tarkóján nőtt még hosszú, hófehér haj, mely derekát verdeste. Millió ránc barázdálta arcán bölcs nyugalom ült. Karvalyorra a valaha uralkodott nemzetségbéli őseire emlékeztetett.

– Tekintete élesen villant, ahogy a foglyokra emelte. Ilora állta pillantását, pedig úgy érezte, a vén szempár mindenen áthatol, s látja a vihart is, ami a lelkében tombol.

Látja kétségeit, félelmeit, reményeit…

– Hívtatok – mondta reszkető hangon a matuzsálem. – Itt vagyok…

– Nagyságos fejedelem – hajtott térdet előtte Anács kalud – Kérünk téged, dönts egy fontos kérdésben! Válaszod határoz népünk sorsában!

166

Bán Mór: A hadak ura

– A nomádok helyeslőn felmordultak. Tonuzoba végigjáratta tekintetét a körülötte állókon, majd így szólt:

– Reménykedtem, hogy többé nem szorultok egy vénember ostoba tanácsaira De úgy látszik, bolond idők jönnek megint. Mondjátok hát miben kéritek a tanácsomat, gyermekeim?

– Itt vannak e foglyok! – mutatott Zoltára és a többiekre Rab fia, Vorja aga – Ez a leány itt színed előtt Ilora, Savik király unokája, Dunava jövendő királynője!

– Valóban? – A matuzsálem arcán halvány mosoly suhant át. – Hogy van az a csalárd kölyök? Még mindig neheztel, amiért elvívtuk Morvagyepü felét?

– Ilorának szüksége volt néhány pillanatra, amíg felfogta, hogy a csalárd kölyök csakis Savik lehet. Meghökkenve válaszolt:

– Nagyatyám meghalt, fejedelem! Ahogy apám is. Segítségért jöttem népedhez!

– Értem. Dunavának segítségre van szüksége. Ki ellen?

– Anács kalud segítőkészen lépett a hercegnő mellé.

– Nagyságos fejedelem, vérszláv hordák támadták Dunavára! Gadur zsoldjában állnak. De a Hor-papok a mi falvainkat is fenyegetik! Embereket gyilkolnak, gyermekeinket rabságba vetik és Gadurba hurcolják!

– Tonuzoba vén arca elsötétült

– Az baj… – mondta hosszú hallgatás után. – Nem húzhatunk ujjat Gadurral! Az a végzetünk lehet!

– Tar Ogul azt akarja – folytatta Anács kalud –, hogy adjuk át Dunava jövendő

királynőjét és társait a Hor-papoknak. De mi nem hisszük, hogy ez helyes döntés!

– Tonuzoba lehajtotta fejét. Szemét lehunyta, úgy tűnt álltában elnyomta az álom.

– Hogy mi helyes és mi helytelen, azt az eljövők ítélik meg.

– De… – próbált tiltakozni Agulai, ám a matuzsálem közbevágott.

– Ne is folytasd, fiam, tudom, mit akarsz! Gyávaságnak tartanád, ha kiadnánk őket! Csakhogy más a büszkeség és más az élni akarás! A döntés súlyos!

– Kezedbe tesszük le sorsukat! – mondta tiszteletteli hangon Ompud herceg, és mélyen meghajtotta fejét a nagyfejedelem előtt.

– Tar Ogul mind ez alatt vészjósló arccal ült trónusán, bősz hallgatásba burkolózva.

– Reméltem, hogy nem kerül erre sor többé – sóhajtott a matuzsálem, azzal félretolva kísérőit, csoszogva a foglyokhoz lépett. Az első néhány lépésnél még ingadozott, de aztán kiegyenesedett, és büszkén kihúzta magát a hercegnő előtt.

– Látom az arcodon Erlau vonásait – mondta halkan. – Ifjú vagy még, nagyon ifjú! De vajon megvan-e a bátorságod, hogy vezesd népedet?

– Volt bátorságom, hogy ellenségeimtől kérjek segítséget! – válaszolta Ilóra. –

Ahogy ez az ifjú delebáti tanácsolta nekem! – mutatott Zoltára.

167

Bán Mór: A hadak ura

– Tonuzoba arrébb csoszogott, s most a férfit vette szemügyre.

– Hosszan fürkészte az arcát, jóval hosszabban, mint a hercegnőét. Aztán zavartan motyogott maga elé valamit, fejét rázva. Végül lassan visszacsoszogott kíséretéhez.

– Döntést vártok tőlem! – nyöszörögte megtörten. – De túlságosan nehéz döntés ez. A Hor-papok nyilván okkal dühödtek meg Dunavára! S okkal akarják kézre keríteni ezeket az embereket! Ha nem adjuk ki őket, elsöpörhetnek minket!

– A nomádok feszült csöndben lestek a fejedelem szavait.

– Ha viszont – folytatta Tonuzoba reszketeg hangon – kiadjuk őket, örök időre szégyen mocskolja nevünk. Mit mondhatnék? Gadur elrabolja gyermekeinket. Talán nincs többé értelme megalázkodni! Talán itt az ideje…

– Elhallgatott, felemelte fejét, és beleszimatolt a friss levegőbe. Moraj…

– Nyugtalanító, mindenen átható moraj. Tonuzoba kiegyenesedett, fejét felszegte, aztán lassan hátrálni kezdett.

– Mi ez?…

– Zolta csak ebben a pillanatban hallotta meg.

– Valami közeledett az Életfán túlról, a Holdtenger felöl.

– A nomádok szorongva pillantottak egymásra. Jól ismerték, túlságosan jól, ezt az átkozott hangot…

– Amikor az égig érö fa koronái között vörös fénycsóva szelte át a levegőt, a parton kiáltások harsantak.

– Jönnek!

– JÖNNEK!

– A vibrálás erősödött, az Életfa millió ágán reszkettek a levelek, és egy pillanatra elviselhetetlen hőség söpört végig a part felett.

– Aztán felbukkantak.

– Az ágak széthajoltak az erősödő szél nyomására, s mögöttük három vörös vitorlás Hor-gálya úszott feléjük.

– A nomád harcosok szempillantás alatt harci rendbe sorakoztak: a reszkető

levegőben szablyák pengéin csillant a fény. Tar Ogul bőszen felemelkedett trónusáról. Íme, amitől tartott, máris bekövetkezett.

– Nyugalom! – intette őket Tonuzoba, mielőtt a Hadak Ura megszólalhatott volna. Az öreg rezzenéstelenül állt a helyén, cserzett arcán maszkká keményedett a millió ránc szőtte háló. – Nyugalom, fiaim!

– Zolta szíve a torkában dobogott, ahogy metsző pillantást vetett Ilorára.

– És most? – Ezt kérdezte a hercegnő tekintete. – És most?

– ÉS MOST?

– Három gálya! – gondolta Zolta. CSAK három gálya….

168

Bán Mór: A hadak ura

– Nyugalom! – Tonuzoba előbbre lépett, szemét le sem véve a közelgő hajókról, melyek közül a középső lassan ereszkedni kezdett a tér felé.

– Nem támadnak!

– A másik kettő fedezete mellett a középső közvetlenül a felszín felett foglalt el pozíciót: a nomád íjászok azonnal célba vették a fekete palánkot, felkészülve, hogy az első gyanús jelre nyílvesszők tucatjait röppenthessék az érkezőkre.

– A sátorvárosra ereszkedő csendet hirtelen irtóztató dübörgés hasította fel. A hajó hasából egy palló nyílt le.

– Két alak ereszkedett alá.

– A nomádok felhördültek: felismerték a lidérc grifet.

– Gayagh most szertartásos Aib köpenyében lépett közéjük, pikkelyes hátán csak egy keskeny csíkban csillogott a fáklyák fénye.

– Nyomában egy fekete ember jött komoran: arcáról bőr-foszlányok csüngtek, izzó tekintetében földöntúli fény villant, ahogy körbetekintett a sátrak között.

– Élőholt! Élőholt! – suttogták a nomádok, miközben elborzadva utat nyitottak nekik.

– A gályáról nem követte senki az érkezőket. Végighaladtak a harcosok sorfala között, a tér közepéig. Ott megtorpantak.

– Gayagh hátravetette csuklyáját, és hat szemét a foglyokra emelte.

– Hát itt vannak! – hörögte elégedetten. – Ti rejtegetitek őket!

– Nem rejtegetünk senkit! – kiáltotta Tar Ogul. – Ezek a foglyaink!

– A foglyaitok? Valóban? – A lidérc grif hangjában gúny bujkált. – Azt hittem, a barátaitok!

– Mit kívántok? – Tonuzoba barátságtalan kérdése hallatán elégedett moraj hullámzott végig a nomádokon. Az indulat érezhetően nőttön-nőtt a tömegben.

– Legyetek üdvözölve! – tette hozzá sietve a trónusról Tar Ogul, hogy tompítsa az agg fejedelem szavait. – Bármit kívántok, teljesítjük!

– A nomádok legtöbbje most haragosan kiáltott fel. Gayagh elképedve pillantott szét közöttük.

– Lám csak… – hörögte. – Megfeledkeztek a tiszteletről…

– Azt kérdeztem, mit akartok itt? – Tonuzoba hangja ostorcsapásként hasított végig rajtuk. – Mondjátok, miért jöttetek, aztán takarodjatok!

– Gran Goa Gotecha nem várta meg, míg mestere válaszol: lassan elővonta övéből a fekete kardot, és a magasba emelte. Minden mozdulatából az elmúlás lehelete áradt.

– Mielőtt elpusztítjuk ezt a helyet – bömbölte –, magunkkal visszük ezeket! – A fekete karddal a foglyokra mutatott: a kard hegye egyenesen Ilora torkának szegeződött. Gotecha elvigyorodott, és gúnyosan fejet hajtott a hercegnő előtt. –

169

Bán Mór: A hadak ura

Nekünk még van egy kis elintéznivalónk, kedvesem! – hörögte. – Be kell hogy teljesüljön egy halálos szerelem!

– Már rég meg kellett volna döglened! – kiáltott fel Ugrin, és csaknem rávetette magát, de Zolta az utolsó pillanatban visszarántotta.

– Elég ebből! – Gayagh fenyegetőn Tonuzoba felé fordult, előrehajolt, és kitátotta pofáját. Sok száz tűhegyes foga közül dögletes bűz áradt az öregember arcába –

Messzire merészkedtél, vénember! Meg kellett volna, hogy öljelek azon a napon!

Emlékszel?

– Emlékszem – felelte rezzenéstelen arccal Tonuzoba – És remélem, emlékezni fogok arra a napra is, amikor Gadur falai leomlanak!

– Gayagh csodálkozva pislogott rá összetett szemeivel. Meglepte az őszinte szó.

– Mi ütött belétek? – kérdezte.

– Kérlek, bocsáss meg nekünk! – kiáltotta kétségbeesetten Tar Ogul. –

Megvesztek mindannyian, de ez nem jelenti azt, hogy…

– Attól tartok – gurgulázta Gayagh bosszúsan –, hogy nem érdekel a mentegetőzésed!

– A nomádok legtöbbje megvető pillantásokat vetett a Hadak Urára. Még Ompud is, aki fokozatosan Tonuzoba mellé sodródott. Ám jó néhányan érezhetően megrettentek a lidérc grif fenyegetőzésétől.

– Meghallgattuk jöveteletek célját! – vette át a szót az agg nagyfejedelem.

– És?…

– Magunk döntünk a foglyok sorsáról. – Tonuzoba ezúttal inkább kitért a válasz elöl.

– Akkor döntsetek most!

– Az agg fejedelem a hercegnőre és a többiekre pillantott.

– Az Öregisten útjai kifürkészhetetlenek! – sóhajtotta – Bízzuk a döntést az ő

kegyére!

– Micsoda? – hördült fel a lidérc grif.

– A foglyok megvívhatnak a szabadságukért.

– NEM! Ők Gadur foglyai!

– Hallgass! – Tonuzoba Zoltára mutatott. – Itt ez az ifjú! Szemében a végzet tüze, s karjában az erő, ami megváltoztathatja a dolgok folyását!

– Zolta rosszat sejtve pillantott az öregre, aztán a fércemberre, aki fenyegetően megindult felé, kezében a fekete pallossal.

– Te vívsz meg a szabadságotokért, fiam! – folytatta Tonuzoba.

– Én, uram?

– Ha győzöl, szabadon távozhattok Őrtüzek Lángjából, s nem eshet bántódásotok, míg nomád földön jártok!

170

Bán Mór: A hadak ura

– S ha nem?

– Ha alul maradsz, velük kell mennetek! – mutatott Tonuzoba Gayaghra és a hátrébb lebegő vörös gályára. – Ennyit tehetek értetek! Tudd, amit vállalok ezért, az a halál!

– A tömeg java része helyeslőn morajlott fel, csak Tar Ogul arca torzult a tehetetlen dühtől.

– Ebből elég! – kiáltott fel türelmét vesztve Gayagh. – Nem lesz semmiféle viadal! Magunkkal visszük őket! MOST!

– A fércember mellé lépett, és fenyegetőn a magasba emelte a fekete pallost.

– Ebben a pillanatban azonban máris nyílvesszők százai emelkedtek a magasba, a megfeszülő húrokon táncolva. Minden nyílvessző fémhegye a lidérc grifre és a fércemberre irányult.

– Végzetes ösvényre léptetek! – hörögte Gayagh döbbenten, ahogy felismerte, hogy ezúttal könnyedén alulmaradhat elbizakodottsága miatt. – Olyan ösvényre, ami csak egy irányba vezet!

– Tévedsz! Nem tagadjuk meg az engedelmességet! Ha akarod… – hajolt meg előtte Tonuzoba –, megvárhatod a viadal kimenetelét, uram!

– Gotecha nem várt tovább, a kivont pallossal megindult az agg fejedelem felé, de Gayagh megragadta és hátrébb tántorította.

– Erre most nincs idő!

– Izzó szemeivel körbepillantott az ellenségessé vált sokaságon, így is jó…

Sejthette volna, hogy ez az átkozott csőcselék előbb-utóbb megtagadja az engedelmességet. Túlságosan régen kaptak már leckét! Túlságosan régen!

Ráadásul…

– A harmadik éknek nyoma sincs itt. Nem, biztosan nincs náluk! Ezúttal tévedett.

– Kövess, gyermekem! – intett bosszúsan a fércembernek, azzal sarkon fordult, és elviharzott a gálya felé.

– Gotecha, mielőtt követte volna, odalépett Zoltához, hogy közelről szemügyre vette.

– A delebáti igyekezett nem moccanni.

– Irtóztató bűz csapta meg orrát, és ahogy felemelte a tekintetét, egy izzó szempárt látott maga előtt.

– A fércember körbeszaglászta, akár valami vadászó véreb, aztán gúnyosan elvigyorodott, és követte mesterét.

– A gálya a következő percben a magasba emelkedett, s a másik kettő kíséretében eltűnt az Életfa szétnyíló ágai között.

– Elmentek.

– A tömeg fellélegzett.

171

Bán Mór: A hadak ura

– Elmentek, még ha mindenki tudta: nemsokára visszatérnek is.

– És akkor nem csak három gályával jönnek…

– Átkozott, vén bolond! – sziszegte Tonuzoba fülébe Tar Ogul, és szitkozódva elvonult testőrei kíséretében.

– A tömeg megvetően engedett utat neki, de amikor eltűnt a sátorpalota előtt, egy népesebb csoport bizonytalanul követte.

– És most? – Jabdier kérdőn az agg nagyfejedelemre pillantott. – Mit parancsolsz, ki küzdjön meg a delebátival?

– Ez a harcos, itt! – mutatott Tonuzoba Agulaira. – Ismerem születésétől fogva!

Büszke és bölcs nomád. Lépj ide, Anghel!

– Agulai előre lépett, de nem javította ki a matuzsálemet.

– Itt vagyok, fejedelem! – hajolt meg Tonuzoba előtt.

– Kezdődjék a viadal!

13.

Mocsárosnál készültek fel a párviadalra. Az aracsak örök némán odavezették a foglyokat, a tömeg izgatott morajjal követte őket. Néhányan kijelölték a kezdőkört, mások a Táltosdombról átívelő keskeny függőhídon át az Éjsziget felé vették az irányt, hogy az Életfánál is elhelyezzék a szükséges fegyvereket.

– Zolta feszülten figyelte a készülődést: nem ismerte a nomádok párbajainak szabályait. Ahogy nézelődött, észrevette, hogy Ilora aggódva lesi minden mozdulatát. Tekintetük egy pillanatra találkozott. A meleg, nagy szemekből sugárzó féltés megmelengette szívét.

– Aggódik érte. Félti őt…

– Megrázta magát, igyekezett minden idegszálával az előtte álló megmérettetésre összpontosítani.

– A nomádok két gyönyörű paripát vezettek elő. Kikötötték őket egy cölöphöz, a függőhíd innenső végénél. A többiek vagy kéttucatnyi lándzsát ástak be egy megközelítőleg tíz öl átmérőjű körbe úgy, hogy a lándzsahegyek alig egy-két hüvelykre álltak ki a talajból. Zolta értetlenül tekintgetett szemközt készülő

ellenfelére, aki láthatóan nyugodtan várta az összecsapást.

– Készen állsz? – kérdezte Tonuzoba váratlanul. – Ismered a szabályokat?

– Nem – vallotta be Zolta.

– Jól van! – A fejedelem intett Agulainak, aki kelletlenül a delebátihoz lépett. Rá várt a feladat, hogy beavassa a viadal rejtelmeibe.

172

Bán Mór: A hadak ura

– Figyelj, mert csak egyszer mondom el! A viadalt a Csete-nemzetség szabályai szerint kell vívnunk. Én a Láznemzetség tagja vagyok, Csák népéből, én sem harcoltam még így.

– Mondd a szabályokat! – sürgette borús tekintettel Zolta. – Kevesebb időnk van, mint sejtenéd, barátom!

– Agulai szeme villámokat szórt. Ritkán vádolták szószátyársággal, különösen nem ezernyi nomád előtt.

– Jól van! – sziszegte dühösen. – Csak a halálodat sürgeted! A viadal három részből áll. Elmondom mind, bár már az elsőnél végzek veled! Itt kezdünk harcolni, ebben a körben. Háttal összekötöznek minket, s ha valamelyikünknek sikerül a másikat a földre taszítania, azt átdöfik a lándzsahegyek. Ha nem bírnánk egymással, a köteleket előbb-utóbb elszakítjuk, vagy a lándzsahegyeken vasnak majd el. Akkor a lovakért fogunk versenyezni. Ott állnak a függőhíd előtt. Láthatod, hogy a híd roppant keskeny! Egy ló fér el rajta, a másik csak mögötte! Aki előbb átér a hídon, az kaphatja kezébe a harci fejszét a túloldalon, az Életfánál. A későn érkező puszta kézzel harcol. Ez a szabály. Felkészültél? Zolta bólintott.

Két harcos lépett melléjük, és háttal összetaszította őket. Néhány pillanattal később Agulait és Zoltát már egymáshoz húzta a rájuk vetett kötél, igaz, nem túl erősen. Zolta úgy remélte, néhány komolyabb rándítás után le is bomlik testükről a gúzs.

– Lassan csönd ereszkedett a Táltosdombra.

– Zolta az Éjsziget felé nézett, látta a szélben rezgő függőhidat a mélység fölött.

Mintha szakadékot ívelt volna át a Nomádöböl habjai fölött, hogy aztán az égig érő

óriásfára kapaszkodhasson. Innen nem lehetett pontosan kivenni, de mintha egy széles ágnál végződött volna a híd, mely mintegy teraszként nyúlt a sziget fölé.

– A nomádok közül már sokan átrohantak a túlpartra, abban bízva, hogy nem szakad vége a küzdelemnek az innenső oldalon. Tudták: az igazi látványosságra a szigeten kerül majd sor. Már persze, ha az idegen túléli az első összecsapást.

– A csönd hosszúra nyúlt.

– Tonuzoba megvárta, míg az utolsó pisszenés is elhal. Sok-sok ezernyi szempár szegeződött a lándzsaerdő közepén álló, összekötözött párra.

– Zolta magában számolta a pergő pillanatokat.

– Hátán érezte a nomád verejtékét, s megfeszülő izmainak játékát. Megpróbálta összevetni az erőviszonyokat, latolgatva, a küzdelem során miben lehet esélye, s miben nem. A nomád jóval magasabb volt nála és erőteljesebb is. Egyedül gyorsaságában és kitartásában bízhatott.

– Utolsó pillantás a körön túlra.

173

Bán Mór: A hadak ura

– Elmosódó képek: Ugrin aranysárga haja, a hercegnő sápadt arca, amint kezét a szája elé tapasztja. Ismerősök és ismeretlenek. Feszült, izgatott pillantások.

– Tonuzoba felemeli fejét, s a híd túloldala felé néz. Ősz haját bágyadtan lengeti a friss namur. Valahol a messzeségben, az óriásfa ágain apró hangyaként nyüzsögnek a nomádok. Aztán hirtelen tüzes nyílvessző röppen a magasba. Az izzó vessző vörös ívet varr az égboltra, aztán a Holdtenger vízébe hullik, s haragosan felsistereg, mielőtt végleg kihunyna.

– Tonuzoba felemeli kezét:

– Kezdődjék a viadal! – kiáltja érces hangon.

– A tömeg felhördül: mintha máris vérszag terjengene a levegőben.

– Zolta minden izma görcsbe rándul. Az első roham csaknem leveri a lábáról: a nomád megfeszíti a hátát, és egyetlen, lendületes mozdulattal megpróbálja átvetni feje fölött ellenfelét. Zolta kapaszkodik, megmarkolja Agulai bőrövét, nem engedi, hogy a lendület átbillentse súlypontján.

– Zihálva keres támaszt a lábával, de csak arra marad ereje, hogy visszarántsa a nomádot. Többre nem telik: amaz diktálja az iramot, nem ő. Valóságos násztáncot jár, hátán a delebá-tival. Úgy játszik vele, mint anyamedve az oktondi boccsal.

– Zolta fogcsikorgatva igyekszik hárítani az újabb és újabb támadásokat, ügyelve, nehogy oldalra zuhanjanak mindketten. Mert akkor bármelyiküket felnyársalhatják a lándzsák! Lépkednek, toporognak a hegyes vasak közt, dülöngélnek, lökdösődnek, de minden egyes lökés után közösen tántorodnak arrébb. Mint két összeláncolt részeg, rnint két ádáz, acsarkodó véreb, kiket összeakasztott a szolgalánc.

– A tömeg üvöltve biztatja Agulait. A nomád győzelme nem lehet kétséges számukra.

– Ahogy izomszaggatva ide-oda pörgetik egymást a lándzsamezőn, Zolta egy pillanatra Ilorát látja elsuhanni a körbe-körbetáncoló, ezerarcú embermasszában.

Pillantása erőt ad, most ö taszít jókorát Agulaion, félig oldalra lódítva az izmos nomádot, hogy az kis híján rátalpal egy alattomos halálkaróra. Fel is kapja gyorsan csizmás lábát, mintha izzó parázsra taposott volna, s a következő pillanatban már ő

lendít nagyot Zoltán. Lehajol, s fél térddel megtámasztva magát a hátára kapja a delebátit, hogy oldalt pördülve rádöfhesse az egyik lándzsára.

– Zolta a hátára is csúszik, nincs már elég ereje megakadályozni a nomád támadását, s mint páncéljára fordított por-morge, lábával a levegőben kapálózva próbál egyensúlyt találni.

– De már késő.

– A lendítés átbillenti a holtponton, a laza kötelékben megfordulnak karjai, s már zuhan is lefelé, a nomád fején átbillenve.

174

Bán Mór: A hadak ura

– Azonnal terpeszbe vágja lábát, de csak ösztönösen, mert úgysem látja, hol várják a túloldalon lándzsák. Hangos dobbanással ér földet.

– Hallja, hogy lábszárán felsercen a bőr, s érzi a kiserkenő vér melegét bokáján.

– Felpillant. Farkasszemet néz most Agulai-jal. Karjuk kicsavarodva, a fájdalom állati vicsort feszít mindkettejük arcára. De mielőtt a delebáti felmérhetné, hogyan tudna szabadulni szorongatott helyzetéből, a nomád máris újabb csellel próbálkozik.

Oldalra lendíti, s fél karral igyekszik rálökni a legközelebbi lándzsahegyre.

– Zolta zihálva, szédelegve hárít, de csontja reccsen a bal vállában. Kétségtelen: nem bírja már sokáig.

– Itt az ideje egy gyors ellentámadásnak.

– Most.

– MOST!

– Váratlanul térdre rogy, lehorgasztja fejét, s karját előrenyújtva, a nomád ingébe kapaszkodva dob egyet rajta. Maga is meglepődik, milyen könnyen megy. Kiáltást hall, szeme sarkából látja Agulai kaszáló karját, aztán mindketten a föld felé zuhannak. Még a levegőben érzi, hogy lehull mellkasáról a kötés, a nomád izzadt háta elszakad az övétől, s most már két irányban esnek tovább a föld felé.

– Csak ne…

– Csak ne most…

– Egy csillogó lándzsahegyet lát maga előtt, szinte egyenesen a mellkasa felé száguld. Ösztönösen homorítja hátát, s feszíti meg izmait, hogy elkerülje a végzetes találkozást. Nem tud figyelni a másikra, aki szerencsésen a földre huppant két dárda között, s már talpon is terem.

– Nem látja azt sem, hogy Agulai azonnal rá is rontana, de az aracsak harcosok rákiáltanak: nem érintheti ellenfelét, miután elszakadt a kötél. Itt nem.

– Csak odaát…

– Az Éjszigeten…

– Zolta lihegve lefordul a lándzsáról: csak hasát karcolja meg a hegye. De jó lecke volt ez, nem engedhet meg magának több könnyelmű mozdulatot. Szédelegve feltápászkodik, s tántorogva megindul a teljes erővel rohanó Agulai után. A nomád előnye azonban már hat-nyolc öl, mindjárt eléri a kikötött lovakat.

– A tömeg üvölt. Tudják, aki előbb éri el a híd végét, az szinte győztesnek tarthatja magát.

– Ebben a viadalban nem lehetsz második. Első lehetsz vagy halott…

– Zolta csuklójába éles fájdalom mar ott, ahol a kötelek elpattantak.

– Fut. Zsibbadtan szedi lábát, hogy lefaragjon valamit a hátrányából. Nem mintha lenne jelentősége: Agulai már el is éri a lovakat, s lendületből felpattan az egyik 175

Bán Mór: A hadak ura

hátára. Nyereg nincs egyiken sem. A nomád inogva szorítja combjával a selymes, fekete lóhátat.

– Zolta akkor ér a másik lóhoz, amikor ellenfele már vágtára sarkallja sajátját.

– A tömeg kiáltozása elnyomja a függőhíd deszkáin végigdübörgő patadobogást.

– Megkezdődött a viadal második szakasza.

– Nem egymással kell itt megküzdeniük: a cél csupán, hogy élve átjussanak az Éjszigetre, az Életfa terebélyes alsó ágaihoz, ahol egy harci fejsze várja őket. Azé lesz a fegyver, aki előbb ér oda

– Ha odaér egyáltalán valamelyikük is…

– Ahogy Zolta is felpattan a lóra, rögtön megérzi, hogy tökéletesen idomított, eszes és engedelmes állattal van dolga Igazi nomád ló, lételeme a harc, nem ijed meg, ha veszedelmes helyzetbe kerül.

– Vágtára sarkallja, s máris radübörögnek a vékony hídra, a part, túl a Táldosdombon, meredeken ér véget, szinte függőlegesen szakad a mélybe. Lent, vagy húsz-harminc öl mélyen a Holdtenger fekete habjai hullámzanak nyugtalanul, alattomosan.

– A delebáti szeme elkerekedik, önkéntelenül is a ló nyakára kushad, ahogy alatta hirtelen kiterebélyesedik a szakadék. Mintha ég és föld között száguldana, valami bizonytalan, vékony héjon, ami bármelyik szempillantásban összeomolhat a kemény paták alatt

– A függőhíd megremeg, hullámozni kezd a két ló súlyától. Fája keskeny, nincsen korlátja sem. Zolta paripája éppen csak le nem csúszik a mélybe. Mintha még inas lábait is befelé lenne kénytelen dobálni, felvéve Agulai lovának ritmusát Felerősödik a szél, s a delebáti rémülten érzi, hogy a paták megcsúsznak a híddeszkák szélén. Remegés fut át az állat egész testén.

– Zolta dobhártyáját fülsiketítő dübörgés szaggatja. A horizont hullámzik előtte, valahol a magasban aranyfényű napsugarak tűznek át a felhők között, arrébb, túl az Éjszigeten, a Holdtenger főmedre felé a mindent elnyelő sötétség borul.

– De aztán próbál előre, a közeledő Életfára összpontosítani. A lebegő függőhíd vékonyka csapás a semmiben, az élet ösvénye a halál végtelenjében.

– Néhány perc, és elérik a híd túlsó végét, egy kiterjedt pallót az Életfa törzsénél.

– Zolta jó lovas. Ahogy sebesen illannak a pillanatok, ahogy megközelíti az előtte dübörgőt, vakmerő gondolat ébred agyában. Aztán, mielőtt józan esze kerekedhetne felül, megsarkantyúzza a lovat, amitől az hirtelen még jobban megugrik, pofájából a hab már Agulai paripájának farára fröccsen.

A nomád hirtelen hátrasandít: maga sem hiszi, hogy ez igaz lehet Hogy valaki ezen a keskeny hídon próbál elhúzni mellette.

176

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta lova felhorkan. Hevesen rázni kezdi a gyeplőt. Állati ösztönei tiltakoznak az öngyilkos parancs ellen. Két ló nem fér el a hídon.

– Nem előzheti meg a másikat: egyiküknek a mélybe kell zuhannia. Egy józan gondolatfoszlány még felvillan a delebáti agyában: nem ölheti meg a másikat, aki hisz' ismeri mán a Kard Hordozója

– De már nincs erő, mely gátat vetne a győzni akarás ősi ősztönének.

– Vadul megsarkantyúzza lovát, előre szökteti: még néhány mozdulat, s csak egyikük marad a hídon… Arca kipirul, fekete haja homloka körül lobog, szeme haragos villámokat szór. Kihúzza magát a ló hátán, izmai megfeszülnek, érzi a szél száguldásán, hogy ez a harc végre az övé. A halál peremén táncolva gyors rántásokkal ösztökéli lovát, hogy túrja le a hídról az előtte repülőt.

– Agulai megfordul, s izmos karjával igyekszik ellökni a delebátit. De ahhoz még távol van. El nem éri, csak megszédül az izzadt, csúszós lóháton.

– Átkozott! – sziszegi. – Átkozott! Mind a ketten itt veszünk!

– Zolta erőszakosan újra odarántja lova fejét: egy pillanatra a két ezüst zabladísz összeakad, de a két paripa haragosan rántja szét sörényes koponyáját.

– Már csak néhány öl…

– Már csak néhány…

– Alattuk nem víz fodrozódik, hanem az Éjsziget zöld mezei hullámzanak.

Mintha a híd is kiszélesedne, de éppen csak annyira, hogy a paták széle nem csúszkál a deszkák peremén. A két büszke lófej végre teljesen elszakad egymástól, Zolta hátasa – dacára a véknyába mélyedő csizmasaroknak – megpróbál visszasorolni a másik mögé.

– Zolta utolsó kísérletre szánja el magát. Vadul megsarkantyúzza a lovat, aztán felemelkedik a széles lóháton. Régi, jól bevált trükk: nyeregben, kengyellel könnyebb ugyan, de kellő gyakorlással így is sikerülhet. Felrántja magát, aztán –

mint a megfeszülő rugó – ellöki magát a paripától.

– Szerencsétlen, csak egy pillanatra örülhet, hogy megszabadult az öngyilkos lendülettel hajtó lovastól. Ahogy Zolta elrúgja magát, a lökés arrébb taszítja az állatot. Ez elég ahhoz, hogy szélső patái hirtelen a levegőbe kaszáljanak.

– Rettenetes nyerítés harsan.

– A ló tehetetlenül rúgkapál a függőhíd peremén, egy pillanatig úgy tűnik, sikerül visszakapaszkodnia, de aztán megcsúszik, és a mélybe zuhan.

– Zolta ezt már nem hallja: átkarolja Agulai nyakát, s abban a pillanatban rántja a földre, amikor a híd végre a széles függőpadozatba torkoll. Nyekkenve érnek földet, de máris tova-hempergőznek, egymásba gabalyodva, acsarkodva, mint két fenevad.

177

Bán Mór: A hadak ura

– Oldalról nomádok biztatják őket, ők, akik jól jártak: közvetlen közelből izgulhatják végig, melyikük éri el előbb az Életfa falként húzódó óriástörzsére erősített harci fejszét.

– A viadal harmadik szakaszánál már csak a puszta erő és a gyorsaság dönthet.

Egy fegyver jut kettejükre: aki azt eléri, győztesnek tekintheti magát.

– Zolta abban reménykedik, hogy egy-két ütéssel, rúgással megroggyanthatja ellenfelét. De csalódnia kell: a nomád fel sem veszi a csapásokat. Megrázza magát, s most már rajta az ütések sora. Két elemi erejű ökölcsapás, külön-külön is elég ahhoz, hogy letaglózzon egy embert. Zolta szédelegve a perem felé lendül. Az utolsó pillanatban tér magához. Megragadja a perem szélét, s találomra hátra rúg. A legjobbkor a rúgás mellkason taszítja Agulait, aki már-már ráveti magát, hogy letaszítsa a mélybe.

– Feltápászkodnak, de a nomád megrázza fejét, és otthagyja a delebátit Inkább a fejsze után veti magát

– A közelben állók felrikoltanak örömükben.

– Korán örülnek. Zolta talpra szökken, gyorsan végigtapogatja tagjait. Mindene ép, csakhogy most puszta kézzel kell lefegyvereznie a harci fejszével közeledő

nomádot. Nem lesz könnyű, még akkor sem, ha Agulai arcáról lerí, hogy nincs ínyére a rá váró feladat.

– Ahogy kézbe kaparintja a fejszét, megforgatja, a legmegfelelőbb helyen markolja meg a nyelet aztán fegyverét lóbálva elindul ellenfele irányába. E pillanattól számára a küzdelem csak ostoba vérengzés, semmi más. Az idegennek nincs többé esélye.

– Éppen ezért nem szereti a Csete-nemzetség viadalait. Aki másodiknak ér a szigetre, az halott.

– Tán éppen ezért támad a kelleténél könnyelműbben a delebátira. Megpörgeti a fejszét, lazán előrelép, és lesújt. A fegyver süvítve szeli a levegőt, de a csapás iránya annyira kiszámítható, hogy hárítása nem okoz gondot Zoltának. Elhajol, aztán előreszökkenve megragadja Agulai izmos karját. Csavarint rajta egyet, de a fegyvert nem szerezheti meg ilyen egyszerűen: a nomád lerázza magáról, s máris arrébb ugrik.

– Utoljára távolodnak el egymástól néhány ölre. Mindketten tudják, hogy a következő támadásnál vér folyik…

– Zolta levegő után kapkodva próbálja felmérni a roham várható irányát. Aztán lassan kihúzza magát, kezét leereszti maga mellé, jobb lábát hanyagul előreveti.

– És elmosolyodik.

– A támadásra lendülő nomádot ez zavarja meg. Nekilódul, feje fölé emeli a harci fejszét. Két öles ugrás, már ott áll ellenfele előtt, de az még mindig csak áll, mereven 178

Bán Mór: A hadak ura

a szemébe néz. Mosolyog rá. Mint egy kíváncsi kölyök, aki nem érti, hogy mi végre ez a nagy felhajtás…

– A fejsze sziszegve sújt le.

– Az idegen csak áll, aztán… Nem látni pontosan a mozdulatot: az előbb még szoborrá merevedve várta a támadást, most pedig….

– Agulai csak azt érzi, hogy a fejsze acélfalba ütközik, izmaiba fortyogó fájdalom hasít, ahogy megtörik a lendülete. Aztán feje tetejére fordul minden, s mielőtt levegő

után kaphatna, valami a mellkasára zuhan.

– Vége. Magatehetetlenül fekszik a földön, füléből vékony patakban szivárog a vér. A kín vörös hullámokba tör rá. Hiába nyitja ki szemét, csak egy homályos körvonalat lát, ami betölti látómezejét.

– Legyőztelek – mondja az árnyék.

– …De….hogyan?

– Odaátról, a híd túloldaláról nem hallatszik semmi. Elnémulnak a nomádok ezrei. Szájtátva bámulják a csodát. Nem értik, mi történt. Soha nem harcoltak a sivatagi magyarok törzseivel, nem sejthették, hogy ez is régi csel, amit a ruádok véres leckék árán ismertek csak ki.

– Zolta beletérdel a nomád mellkasába. Tudja, mennyit bírnak annak bordái: mekkora nyomástól nem kap majd levegőt, s mekkorától veszti az eszméletét. És mekkorától hal meg… Nem emiatt kell sietnie. Felemeli a harci fejszét, aztán körbepillant

– Mindenki őt nézi. Győzött. Jogában áll lesújtani. De miután hosszú pillanatok teltek el, s a levegőben semmi sem rezdül a Nomádöböl fölött, lassan leereszti a fegyvert

– Kelj fel, Kard Hordozója! – súgja oda Agulainak. – Ideje, hogy komolyabb dolgokkal foglalkozzunk!

– A nomád csodálkozva néz rá, aztán boldog sejtelem gyúl az agyában.

– Kard Hordozója. A nevén szólította. Új nevén. Ő volna az?…

– Nem vagyok a nomádok ellensége! – kiáltja Zolta, azzal elhajítja a fejszét.

– A fegyver pörögve hasítja a levegőt és az Életfa törzsébe csapódik.

– A viadalnak vége. Először fordult elő, hogy mindkét küzdő életben maradt.

14.

Elsőként Tonuzoba ért át a hídon. A többiek illedelmesen, bár türelmetlenül várták ki sorukat s még a törzsfők sem merészeltek elé hágni, hogy hamarabb láthassák a csodát.

179

Bán Mór: A hadak ura

– Amíg átértek, Zolta felsegítette Agulait, s intett neki, hogy hallgasson, amíg a többiek át nem érnek az Éjszigetre. Csák íjászzömének kapitánya engedelmeskedett, bár legszívesebben kérdések özönével árasztotta volna el. Addig is megelégedett azzal, hogy alaposan végigmérje újra, most már egészen más szemmel.

– Ő lenne? Ő lenne valóban?

– Nem vagyok a nomádok ellensége! – kiáltotta Zolta, miután Tonuzoba odacsoszogott hozzá. – Nem azért jöttem, hogy gyilkoljak! A barátotok vagyok. Be is bizonyítom!

– Szakadozott öltözete alól előhúzott valamit odadobta Agulainak.

– Mondd meg nekik, Kard Hordozója, mi ez!

– Agulai némán forgatta a fekete hajtincset. Vörös ínszalaggal kötözték össze, végén vágásnyom jelezte, hogy sebtiben szelték le.

– Az ö hajtincse volt. A hetedik hajfonat.

– Te voltál az… – hebegte felszakadó örömmel, és Zoltára emelte tekintetét. Sok minden ott csillogott abban a tekintetben: hála, felszabadultság, kitörő érzelmek, melyeket mélyen magába fojtott eddig.

– Te voltál! Te szabadítottál ki a cetféreg gyomrából!

Agulai a fejét ingatta, mint aki csak most látja mindazt, ami mindvégig ott volt az orra előtt. Ostobának érezte magát. Végzetesen ostobának…

– Mindvégig tudtad, de nem kérkedtél vele! Elkerülhetted volna a durva fogadtatást és a viadalt is.

– Igen, el.

– De nem tetted.

– Nem tehettem.

– Mert szükséged volt a tiszteletünkre! Megküzdöttél velem és legyőztél!

– Legyőztelek.

– Kard hordozójának nevezel, holott senki nem tudhatja…

– Egy biztosan.

– A kiválasztott!

– Agulai mélyen Zolta szemelje nézett, és bólintott. Mindent értett, mindent tudott már. Maradt még számos kérdése, amire választ szeretett volna, de egyik sem volt többé fontos.

– Körbepillantott, s elmosolyodott, látva a nomádok értetlen tekintetét.

– Ez a harcos itt – ragadta meg Zolta kezét, s a magasba emelte. – Ez a harcos legyőzött engem. Egyenlő és becsületes harcban. De nem most mentette meg először az életemet. Ő szabadított ki a vaghurcs-ircsa fogságból!

– A nomádok elismerően morajlottak fel.

– Ez a harcos… – folytatta Agulai. – .. .nemes és bátor! Igaz ember!

180

Bán Mór: A hadak ura

– Tonuzoba halvány mosollyal arcán bólogatott. Elismerően a delebáti vállára tette ráncos kezét s mekkorától veszti az eszméletét. És mekkorától hal meg… Nem emiatt kell sietnie. Felemeli a harci fejszét, aztán körbepillant.

– Szabad vagy, Zete fia, Zolta. És szabadok a társaid is. Az Erlau-sarj is.

Megtartjuk a szavunkat!

– Zolta meghajolt.

– Köszönöm, fejedelem! – mondta Tonuzobának. – De nem azért jöttünk ide, hogy szabadon távozhassunk!

– Zolta kijelentése egy csapásra elnémította a tömeget. Csak a híd irányából hallatszott futó léptek dobogása: Ilorát és a többieket csak most engedték át az őrök.

Amint odaértek a sziget fölé tornyosuló fához, igyekeztek átverekedni magukat a tömegen.

– Tonuzoba ezalatt összeszűkült szemmel méregette a delebátit.

– Vénséges tekintete valahová a nagyon távoli múltba révedt, ráncoktól barázdált, napcserzette arcán különös kifejezés suhant át. Aztán megrázta magát, mintha valami kísértettől akarna szabadulni.

– Tudom, fiam, hogy nem azért jöttetek! De most nem várhatsz többet tőlünk. El kell hagynotok Őrtüzek Lángját, mert bajt hozhattok népünkre. Abból pedig elég nekünk az is, ami van!

– Zolta válaszolni akart valamit, de a fejedelem türelmesen leintette.

– Megértem indulatodat, ifjú barátom. De sötét időket élünk: Gadur végleg az ellenségünkké vált. Meg kell békítenünk őket, különben elveszünk. Ha segítünk nektek… az Öregisten látja a lelkem, boldogan tenném, talán még magam is íjat ragadnék… de nem tehetem… Nem segíthetünk…

– A delebáti szemében vad fény gyúlt. Szólni akart, de a tömegből a kicsi Deö rohant oda hozzá, és a nyakába borult, megakadályozva, hogy tiszteletien legyen az öreggel. A lány pontosan érezte, meddig feszíthetik a húrt.

– Induljatok! Menjetek békével! – fejezte be Tonuzoba a mondandóját, és megérintette Zolta arcát. Tekintetében még egyszer feléledt az iménti értetlen, viaskodó kifejezés, aztán gyorsan ki is hunyt, mintha túlságosan hihetetlen, volna, amit lát.

– A többiek odasereglettek bajnokukhoz: még Ugrin is sugárzó arccal szorongatta Zolta kezét.

– Mit csinálunk most? – kérdezte halkan Ilora, miután puha ujjaival végigsimította a delebáti izzadt arcát. – Ugye, mindennek vége?

– Zolta nem válaszolt. Tanácstalanul körbepillantott. Agyában egyre csak Ayzaz szavai visszhangoztak:

181

Bán Mór: A hadak ura

„Tudom, mit akarsz! Szövetséget a nomádokkal! De ki vesz majd emberszámba itt?… Senki vagy… A szemükben idegen vagy… – Felrémlett előtte a kámzsás Hor-pap, ahogy élénk gesztusokkal igyekszik meggyőzni őt igazáról. – Előbb meg kell szereznünk a Porladó Király ékeit! A Karddal felövezve, kezedben a Könyvvel eljövendő királyuknak fognak tisztelni!…

…Az eljövendő király, aki újraegyesíti Kárpáthia népeit! Akiválasztott!”

– Lehajtotta fejét. Nem válaszolt a hercegnőnek, pedig az feszülten várta, mit fog mondani. Csak ott állt, nem törődött többé a nomádokkal, akik mind nagyobb számban sereglettek köré, hogy vállon veregessék. Nem törődött Agulai-jal sem, aki ott állt mellette, mint aki el sem akar mozdulni onnan többé.

– Igazad volt, Ayzaz? – suttogta magában. – Bárcsak láthatnád! Bárcsak segíthetnél! – Hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. Minden fájdalma, testének minden gyötrelme ott lüktetett ereiben.

– Csak arra figyelt fel, hogy a kicsi Deö és Toba vadul rázzák a karját.

Felpillantott.

– Az Éjsziget félhomályos levegője vibrált, fölöttük az Életfa felhőkbe vesző ágai tornyosultak. Hozzá képest apró pontszemnek tűnt a magányos alak, aki görnyedezve, sápadtan közeledett a hídon.

15.

Jabdier aga jól ismerte Ragét. Ifjúkorukban nemegyszer hadakoztak együtt, hol a végtelen nyugati nomád gyepüknél, hol pedig Ruadisztán perzselő tartományaiban.

– Jabdier is az érkező felé fordult, s amikor látta, hogy a delebáti zsupa közeledik, szolgájának dobta díszes palástját, és elé sietett.

– Ráge köhécselve omlott a vállára: talán néhány lépésen belül összeroskadt volna, ha nem érkezik segítség. A tömeg szétnyílt előttük, mert a zsupa csak előre mutogatott, abba az irányba, ahol a viadal néhány perccel korábban véget ért. Jabdier szó nélkül arra vezette az öreget. Különös látványt nyújtottak: a díszes öltözetű, nagytekintélyű aga, amint egy aszott, sebektől borított öreget támogat, A nomádok közül sokan nem is látták még Ragét, hiszen a dereglyék érkezése után szinte azonnal egy sátorba vitték. Eszméletét veszítette seblázától.

– Ismerlek téged! – mondta Tonuzoba, amikor elé értek. – Te az ifjú Radcsuk vagy! Rah, a ruádölő fia!

– Radcsuk unokája vagyok – mosolyodott el Ráge, és próbált meghajolni, de a mozdulat megint heves köhögő rohamot váltott ki. – Radcsuké, aki sokat beszélt Tonuzoba dicső tetteiről a Delebátban!

182

Bán Mór: A hadak ura

– Az unokája… – suttogta Tonuzoba elgondolkodva. – Légy hát a vendégünk, Ráge!

– Fejedelem! – krákogta a zsupa vörös homlokkal. – Hallgass meg, kérlek!

Fontos mondandóm van erről a harcosról. Hallanotok kell mindőtöknek!

– Jabdier csodálkozva Ragéra pillantott. Tonuzoba közelebb lépett hozzájuk, s szemügyre véve a zsupát, így szólt:

– Rossz bőrben vagy, fiam! Pihenj, gyűjts erőt, s holnap mindent megbeszélhetünk. Túlságosan sok minden történt ma velünk! Ránk fér egy kis pihenés!

– Nem! – kiáltotta Ráge. – Most kell beszélnünk! Tonuzoba nem ütközött meg az éles hangon, csak kissé közelebb hajolt, hogy megnyugtathassa a delebáti vezért.

– Ha annyira fontos, mondd hát most!

– Ráge bólintott, s Jabdierre támaszkodva a körülöttük tolongókhoz szólt, olyan hangosan, amennyire csak bírt. Közben az odasiető Zoltára mutatott.

– Nomádok! Tudnotok kell még valamit erről a harcosról! Valamit, amit esztendőkön át magamban hordoztam, mint feltett titkot: egy gyönyörű asszony titkát!

– Zolta odalépett hozzá, és segített leülni az öregnek. Jabdier zavartan félreállt az útjából.

– Ráge a fiúra mosolygott, atyai szeretettel, azzal az érzéssel, amit azóta táplált a fiú iránt, mióta az a kék szemű, csodaszép asszony a gondjaira bízta. Szabad kezével megragadta szakadozott ingét, és egyeden mozdulattal letépte róla.

– Zolta döbbenten nézett rá.

– Jöjj és láss, fejedelem!

– Tonuzoba gyanakodva közelebb hajolt, s egy pillantást vetett a fiú szabaddá vált mellkasára. Más talán nem látta volna meg, de ő azonnal észrevette.

– Megszédült. Szívébe izzó villámok hasítottak. Azt hitte, soha többé nem történhet ez meg vele. Hirtelen elfogyott a levegő. A part felől a szigetre sugárzó ferde napfénykévék kifakultak, az idő megtorpant, s a világ sebesen forogni kezdett körülötte. Szívét vad karmok marcangolták, százhúsz esztendő alatt soha nem érzett fájdalommal.

– Kezét remegve kinyújtotta, s megérintette Zolta mellkasát. Látását most már könnyek homályosították: az elfeledett reménykedés és az öröm könnyei.

– Látod? Igen…

– Igen, kétség sem férhet hozzá. Halványan, nagyon halványan, még jól látszott a jel. A kör alakú, aprócska, ősi jel. Más egy nagyobb anyajegynek látja csak…

– De több annál…

– A szökellő szarvas.

183

Bán Mór: A hadak ura

– A Csete-nemzetség jele.

– Igaz lehet ez? – kérdezte reszkető fejjel Tonuzoba, és megragadta Zolta vállát –

Ráge, mondd, valóban jól látok?

– Nézz a szemébe, fejedelem! – mosolygott a zsupa, és lemondóan hátrébb lépett, hogy helyet adjon az öregnek. – Nézz csak!

– Tonuzoba vén keze közé fogta a zavarban lévő Zolta arcát.

– Ő tudja? – kérdezte halkan.

– Most már tudja… – mondta Ráge.

– Zolta döbbenten lepillantott a mellizmai alatti aprócska foltra. „Odaföntről” sohasem látta a belé égetett jelet: csak valami halvány bőrelváltozást. Soha sem hitte volna, hogy jelent valamit.

– A szarvas jele! – suttogta Tonuzoba Arca közvetlen közel került a fiúéhoz, most már a közelben állók is felfigyelhettek valamire, ami túlságosan kézenfekvő volt ahhoz, hogy addig észrevegyék.

– Miféle jel? – Zolta megérintette a mellkasát, aztán felpillantott a fejedelemre.

Az igazság ott bujkált tudata legmélyén, csak nem merte még kimondani.

– Magam égettem egy csecsemő bőrébe, jó pár nyárral ezelőtt! – nevetett Tonuzoba – A saját kezemmel!

– A nomádok felkiáltottak körülöttük. Aki ott volt azon a napon, aki látta, mint valami elmerült emléket emelte tudata előterébe.

– Ősi rítus ez. Az elsőszülött, a fejedelem családjában… A szarvas jelével…

– Zolta összeszorította fogát, s szeme sarkából a zsupára pillantott. Ráge tekintetében ott bujkált a válasz. A válasz, amit egész életében magában kellett tartania.

– Réva fejedelem… fia… Réva…

– Jabdier aga felhördült. Szinte megszédült, amikor a felismerés eljutott a tudatáig. Aztán, mint valami engedelmes szolga, térdre rogyott Zolta előtt.

A nomádok elhallgattak.

– Jabdiert követve lassan térdre ereszkedett Rab fia, Vorja aga, aztán Bour aga is.

Fejüket lehajtották, jobbjukat kardjukra helyezték. Azok a kardok e pillanattól fogva Zoltát illették. A nomádok régi fejedelmének, Révának fiát

– A száműzött fejedelem gyermeke! – suttogták a nomádok, s egymás után mindenki térdre ereszkedett az Életfa árnyékában.

– Édesanyád hozott el hozzám, amikor a fejedelemmel együtt menekülnie kellett!

– mondta Ráge gyengülő hangon. – A Hor-papok már a nyomában voltak Tudta, hogy ha magával visz hazájába, Adrionba, akkor menthetetlenül végeznek veletek!

A szavamat vette, hogy nem adom ki a titkot, amíg…

184

Bán Mór: A hadak ura

– Tonuzoba váratlanul magához rántotta Zoltát, és megölelte. A fiú érezte, hogy a vénembert heves zokogás rázza. A nomád törzsszövetség legfőbb ura, akit soha nem láttak sírni, most könnyeit ontva rázkódott a vállán.

– Mennyien elhullottunk az ezeréves háború csatáiban! – zokogta. – Ha sejtenéd, mennyi büszke ifjút, szép harcost láttam meghalni százhúsz esztendő alatt! Mennyi vér ömlött hiába, s most… most, amikor már azt hittem, hogy úgy kell távoznom, minden hiába volt… Amikor elszáradni láttam nemzetségünk valaha oly erős fáját…

lám, új, friss hajtás sarjad a fán! Gyermekem!

– Tonuzoba minden erejével magához szorította ükunokáját, de mi volt ez a csöppnyi erő ahhoz a viharhoz képest, ami Zolta lelkében tombolt

– Nem. Ezt nem láthatta Ayzaz sem…

– Nincs szüksége a Kardra. Sem a Könyvre.

– Talán örülnie kellett volna, de e pillanatban csak mérhetetlen csalódottságot érzett. Becsapták. Az ördögi összeesküvés, melynek hálójába került, öntudatlan bábként kergette végig Nomádián, hogy eljusson végre ide…

– Az otthonába…

– Körbepillantott a térdeplők ezrein, s tekintete találkozott flóráéval, aki magányosan állt a térdeplők erdejében. Szemében szomorúság és félelem csillogott.

– Ő volt a másik, akit nem ragadott magával a túláradó öröm. Még Toba és Deö is mosolyogva pillantgattak felé, önkéntelenül is térdet hajtva előtte. A nomádok pedig szinte istenként néztek rá.

– Az Éjszigetre ívelő függőhídon nemrég még egy halálraítélt idegen száguldott át. Visszafelé már a nomád fejedelmi család tagja lépkedett, Tonuzobával és Ragéval az oldalán.

– Őrtüzek Lángjában este örömtüzek gyúltak.

– Tar Ogulnak addigra hű harcosai siettek jelenteni a váratlan fejleményt.

185

Bán Mór: A hadak ura

VII. fejezet

CSONT ÉS VÉR

1.

– A jó hírek gyorsan terjednek

– A fenyegetettség és a veszedelem baljós légköre ellenére azon az éjszakán nem aludt egyetlen nomád sem Őrtüzek Lángjában.

– Futótűzként terjedt a hír: a megtalált Csete herceg még az éjjel teljesíti a csont és a vér próbáját. Ha kiállja, holnaptól új fejedelme lesz a nomád törzsszövetségnek.

– A sátorvároson izgalom és feszült várakozás lett úrrá. Harcosok kézművesek és közemberek sereglettek a környékbeli falvakból Őrtüzek Lángjába, hogy tanúi legyenek a nem mindennapi látványosságnak.

– Örömük azonban csak halvány reménysugarat jelentett; a tengernyi baj és vészjós jelek mellett nem ünnepelhettek önfeledten. A gyermekek elrablásáról érkező hírek a végsőkig hergelték őket. Vért akartak: háborút Gadur ellen. Csak az idősebb hadfiak próbálták csitítani a forróvérű ifjakat: a Hor-papok ellen hadat viselni veszedelmes vállalkozás!

– Túlságosan is veszedelmes…

– A gyülekező tömegben azt suttogták: a Hadak Ura ragaszkodik a békéhez, mint ahogy a törzsfők is inkább hajlanak a részleges behódolásra Gadur előtt.

– Ők megtehették.

– De a nincstelen harcosok egyet vártak az új Csete hercegtől. Háborút.

2.

Kérte, néhány percre távozzanak. Csak néhány percre.

– Amikor otthagyták a fejedelmi sátorpalota egyik eldugott nemezfolyosójának torkolatában, lerogyott a földre, és a tenyerébe temette arcát.

– Csete herceg…

– Réva fia…

– A szarvas jele…

– Én…

– ÉN.

– Valami fojtogatta. Nyomasztó teher nehezedett a lelkére, olyan teher, amiről tudta, soha többé nem vetheti le magáról. A szarvas jele…

186

Bán Mór: A hadak ura

– Úgy érezte, a sors gonosz csapdát állított neki. Mindvégig hitte, hogy saját útját járja Saját döntését követte, amikor segített Thangar kánnak, amikor részt vett a királyvárosi csatában.

– A saját döntését követte, amikor szembeszegült Thangar-ral. A saját döntését követte, amikor meghallgatta Ayzaz próféciáit, és úgy határozott: Nomádiába jön.

– A saját döntését…

– És most itt térdel a folyosón, ö, a Csete-nemzetség utolsó sarja. Ide tartozott, mindvégig ide, a vad nomádok közé.

– A sors vezette ide, küldetése csak álca volt, amivel magát is elvakíthatta egy időre. Hol van már az a szabad, delebáti harcos, aki merész tervvel vágott neki az ismeretlennek?

– Nincs többé választása.

– A folyam magával sodorta; a folyam, melyben eddig önszántából gázolt, de amely eresebbnek bizonyult nála Keserves csalódást érzett.

– Zete fia, Zolta megszűnt létezni. És helyette?… Azt sem tudta, kik voltak a szülei. Csak neveket hallott… Réva herceg. Adrioni Ravenna grófnő…

– Idegen, arisztokratikus nevek… Idegenek. Akik elhagyták.

– Vajon élnek még valahol?

– Csete herceg…

– Zolta nagyot lélegzett, s minden erejével igyekezett visszatartani könnyeit.

– Becsapták. Es ezt még Ayzaz sem látta előre. Ostoba renegát! Azt hitte, talált valakit, aki a kiválasztott helyébe léphet, s megvalósítja az évezredes álmokat.

– Tévedett.

– Ő maga volt a kiválasztott.

– Mindig is ő.

– Az eljövendő király?

– Tenyerébe temetette arcát megint, a gondolatok lázasan keringtek agyában…

Csete herceg… Zete fia, Zolta… Én… Ki vagyok én? Ezt akarom?

– Észre sem vette, hogy valaki mögé lép. Az árnyék a sátorpalota belsejéből jött, rövid ideig méregette az előtte kuporgó alakot, aztán megszólalt

– Te volnál az?

– Zolta felkapta a fejét. Egy sötét körvonalú alak állt előtte: széles vállú, robosztus ember.

– Te volnál az? – Lekicsinylés, gúny bujkált e hangban, haragos lángot lobbantva Zolta lelkében.

– Vagyok, aki vagyok! – sziszegte, és talpra szökkent. – A nevem Zete fia, Zolta!

És ne merészelj ilyen hangon beszélni velem!

187

Bán Mór: A hadak ura

– A másik meghökkent. Hátrébb lépett valamelyest, de szemmel láthatóan jót derült az ifjú hevességén.

– Bölcs vezér leszel? – kérdezte aztán, egészen más hangot megütve. Kétséggel, reménytelenséggel.

– Ezt hogy érted?

– Tudnod kell! – noszogatta az árnyék. – Képes vagy vezetni ezt a népet?

– Igen! – vágta rá gondolkodás nélkül Zolta. És tudta, ez az igazság.

– Megmented őket?

– Igen!

– Hiszel magadban?

– Hiszek!

– A másik némán méregette. Igen. Talán valóban hisz. Talán valóban képes rá.

Talán valóban alkalmas rá.

– Legyél bölcs vezér! Jó uralkodó.

– Zolta gyanakodva közelebb lépett

– Ki vagy te? – kérdezte.

– De a másik csak a fejét csóválta.

– Felejtsd el ezt a találkozást! Soha nem ismerem el, ha bárkinek beszélsz róla.

De azért… ha kell, számíthatsz rám!

– Azzal megfordult, és eltűnt a nemezfolyosó kanyarulataiban.

– Zolta értetlenül nézett utána, s még látta a díszes aranycsatokon megcsillanó fényt, melyet engedékenyen eresztett át a sátor lapja Ott maradt egymaga, és érezte, hogy gondolatai megtisztultak, lelkében kevesebb már a kétség.

– Vagyok, aki vagyok… – suttogta maga elé, és mosolyogva elindult kifelé, ahol már vártak rá.

3.

– A nap éppen eltűnt az Éjszigetet uraló Életfa koronája mögött, amikor Tonuzoba sátorpalotájában hozzáláttak Zolta felöltöztetéséhez.

– A vén fejedelem csak nagy sokára tudott elszakadni tőle, de belátta, hogy az esküre méltó módon kell felkészíteni megtalált ükunokáját.

– Zolta magára maradt, azonban néhány pillanattal később három fiatal nomád leányzó érkezett. Szó nélkül levetkőztették, majd egy hatalmas dézsában gyengéden megfürdették. Bőrét illatos balzsammal dörzsölték be, aztán hófehér inget adtak rá, fölé díszes bőrmentét, aranyozott övvel. A mentére medvebőrös válltakarók kerültek, s kifényesített nemezszíjak, melyek a sátorváros ötvöseinek mesteri munkáját dicsérő

tarsolylemezeket, és az aranyos szegekkel kivert tegezt tartották. Oldalára széles 188

Bán Mór: A hadak ura

nomád szablyát kötöttek, melynek markolatát gyémántokkal díszítették. Zolta dermedten csodálta a fegyvert. A pengébe nomád rovásokkal a következőt vésték a régmúlt fejedelmi udvarok fegyverkovácsai:

– Vezess és követni fognak

– A mondat a nemzetség jelképére, a szarvasra utalt, mely a végítélet előtt évezredekkel vezette régi szállásterületükről az újba a vándorló törzseket.

– Zolta visszacsúsztatta a kardot hüvelyébe, s megadóan tűrte, hogy a puha leánykezek ügyesen eligazítsák a fegyvert az oldalán. Egyik szolgáló sem mert felpillantani rá. Szemüket lesütve, teljes odaadással végezték munkájukat

– Zolta megadóan tűrte, hogy a mente utolsó gyűrődéseit is eligazítsák mellkasán, frissen mosott fekete haját rövidke, nomád varkocsokba fonják, s lábára puha szattyáncsizmát húzzanak. Úgy érezte, még mindig álmodik. Behunyta szemét, hátha visszacsöppen a valóságba, amikor kinyitja A szemhéjára ereszkedő sötétség jólesett: megnyugtató csöndbe zuhant az idő fenekeden kútjába. Dobhártyáján távoli morajlásként dohogtak a nomád harci dobok, melyek már az esti ünnepségre hívták Őrtüzek Lángja lakóit.

– Gondolatban messze járt.

– Egy kicsiny sivatagi falut látott maga előtt. Az ütött-kopott jurta előtt egy becsületben megőszült, de még mindig szálfatermetű harcos lépett a belépő-

gyékényhez. Mogorva ábrázatán ritka vendég a mosoly. Szava kevés, s mindig parancsoló. Zolta még cseperedő fiúként állt előtte, és tágra nyílt szemekkel figyelte, ahogy az ősz Zete egy csorba, ruád szaifot nyújtott felé.

– Ez a tiéd. Viseld és forgasd mindig becsülettel!

– Ennyit mondott, csak ennyit, mosoly, biztató vállveregetés nélkül. Ezzel tudatta, hogy attól a naptól fogva felnőttnek tekinti az ifjút, kit Ráge parancsára fiaként nevelt Soha nem mutatta, de szerette őt.

– Talpraesett, eszes gyermek volt, mondják. Zalán fia, Zete becsülettel felnevelte, s egy napon még életét is áldozta azért, hogy ő ma itt állhasson, a nomád fejedelmek szertartásos öltözetében, engedelmes, szép szolgálólányoktól kényeztetve.

– Hogy e napon elnyerje Nomádia legfőbb tisztét.

– Riadtan kinyitotta szemét. De a sátorpalota belső lapjai most is ott vöröslöttek előtte, s testét még mindig a leányok érintése bizsergette.

– Nem álmodott, csak a valóság állt tótágast vele.

– A szolgálók befejezték hajának fonását, és gyorsan kihátráltak a helyiségből.

Négy aracsak harcos lépett helyükbe, s mélyen fejet hajtva utat mutattak neki a kifelé vezető nemezfolyosón.

– Zolta elindult a harcosok mögött.

189

Bán Mór: A hadak ura

– Amíg kiértek, igyekezett rendet teremteni lázas gondolatai között. De amikor megpillantotta a főtéren némán várakozó tízezres tömeget, az ünnepélyes arcokat, a millió fáklya fényében csillogó szemeket, rdrtelen visszazuhant iménti zsibbadtságába.

– A tér fölött néma csönd lebegett.

– Mindenki őt bámulta.

– A megtalált Csete herceget, Réva és Ravena elveszett gyermekét.

– Nem! Zete fia, Zolta vagyok! – ismételgette magában kétségbeesve még akkor is, amikor a törzsfők kiváltak a tömegből, hogy elébe járuljanak.

– Felkészültél, nemes Csete herceg.

– Zete fia, Zolta a nevem! – szólalt meg végre, s zavartan pislogott a fáklyaerdőből áradó fényszikráktól. – Engem így szólítsatok.

– Jabdier aga oldalra pillantott, de látva Rab fia, Vorja beleegyező bólintását, maga is halványan elmosolyodott.

– Ahogy óhajtod, nagyúr. Kérlek, jöjj velünk! A próbatétel tüze vár rád! Már mindent előkészítettünk.

– Zolta nem válaszolt, de a kíváncsi tekintetek sokaságának kereszttüzében elindult a nemzetségfők mögött a tér közepén lobogó, hatalmas tűz felé.

– Tonuzoba és Ráge már ott vártak rá. Biztatóan rámosolyogtak, aztán intettek, hogy üljön le a földre.

– Őseink törvénye – kezdte a vén Tonuzoba, amikor úgy ítélte, valóban minden készen áll – …őseink törvénye, hogy próbatétel alá vessük a fejedelmi család tagjai közül mind, ki a törzsektől távol nő fel, s idegenből hazatér. Próbatétel alá vessük, valóban a szarvas nemzetségének sarja-e?! íme, lássátok a bizonyosságot magatok!

– Azzal a földre helyezett arany fémhüvelyből kiemelt egy hófehér csontdarabot Zolta tudta, mi vár rá, felkészítették a próbatétel minden mozzanatára.

– A csont a legenda szerint a Porladó Király jobbjából származott. A legrégibb nemzetség ősatyjának jobbjából, hisz' a Csete-nemzetség is a nagy király távoli leszármazottjának tartotta magát. Tonuzoba átszellemült arccal a tűz mellé készített állványra helyezte az ereklyét

– A csont és a vér próbája ad választ! – kiáltotta a tömeg felé. – Ahogy törvényeink megkívánják sok-sok ezer éve már. Kezében egy széles tör pengéje villant ahogy Zolta felé fordult. – Nyújtsd a karod, fiam!

– Zolta szótlanul nyújtotta jobbját

– Tonuzoba gyors mozdulattal megmetszette a harcos karját, épp csak annyira, hogy vékony vérpatak serkenjen, s forrón előbuzogva egy arany serlegbe csöpögjön.

A serleget a fejedelem a tűz fölé tartotta néhány hosszú pillanatig, míg a sűrű, vörös folyadék fortyogni nem kezdett.

190

Bán Mór: A hadak ura

– Így! – mondta ünnepélyesen a fejedelem, és a magasba emelte a serleget, hogy mindenki jól láthassa a téren.

– Íme, az ifjú vére! És ez itt – mutatott az állványkára – az őskirály csontja!

Valljon a vér és valljon a csont! Adja bizonyságát, vér-e a vérből, csont-e a csontból?! Adj bizonyságot nekünk!

– Azzal a serlegből néhány cseppet a domború kézcsontra csöppentett.

– Zolta dermedten várta, mi történik.

– A sátorpalota előtt elmagyarázták neki a próbatétel lényegét: ha vére lecsorog a csontdarabról, az azt bizonyítja, hogy a csont megtagadja a vért, vagyis megtagadja a rokonságot

– De ha a vér a csonton marad, rátapad, akkor szent a bizonyság: a vér és a csont együvé tartozik.

– A tömeg körös-körül felhördült

– Zolta tágra nyílt szemekkel pillantott az állványra. Vérének sűrű cseppjei egy aprócska kört képeztek a domború csont közepén.

– Tonuzoba felsóhajtott, mint akinek szívéről mázsás kő gördült le. Ragyogó szemmel a fiúhoz fordult, és így szólt:

– Zolta! A véred és a Porladó Király csontja vallott. E naptól ismét Csete herceg vagy, fia Réva hercegnek, aki fia volt Rhideg hercegnek, aki fia volt Gara hercegnek, aki az én fiam volt egykor. Újra itt vagy, közöttünk! Az Öregisten vezérelt vissza hozzánk.

– Zolta meghajolt, és hangosan, hogy mindenki hallja, így sióit

– Köszönöm, fejedelem! És köszönöm mindőtöknek, akik úgy fogadtok, mint rég látott testvért! Amikor útra keltem, hogy ide jöjjek, még sejtelmem sem volt róla, hogy hazatérek! – Tekintete Ragéra siklott, aki elgondolkodva bámult a tűzbe, s rátörő köhögésével küszködött. – Nem számítottam ekkora tisztességre! De meg kell értenetek, hogy még új nekem mindaz, ami… – elakadt, segélykérőn Tonuzobára pillantott, de az csak talányos mosollyal válaszolt. E perctől kimondva, kimondatlanul a nomád törzsszövetség fejedelme beszélt a tömeghez. – Meg kell szoknom, hogy közétek tartozom! De mindez a szakállas isten… akit ti Öregistennek neveztek… kegyelme rajtunk! Ő vezérelt el hozzátok, hogy most együtt harcolhassunk.

– A nomádok felmorajlottak, de Zolta nem tudta, hogy lelkesedésük készteti-e erre őket, vagy valami egészen más.

– És most térjetek nyugovóra, mert holnap nehéz nap vár mindannyiunkra! A nemzetségfőkkel még beszédem van! Adjon Isten jó éjszakát mindőtöknek!

– Zolta, mintha áldást osztana, felemelte kezét Hangja nyugodt volt és határozott, a nomádok fejüket lehajtva, némán engedelmeskedtek szavának.

191

Bán Mór: A hadak ura

– Néhány perc alatt lett az ifjú harcosból vezér.

– Tonuzoba intett szolgáinak, akik gyorsan összeszedték az állványt, a csontot és a kelyhet. A próba véget ért, az ereklyét visszahelyezhették titkos rejtekhelyére.

– Látod, ifjú barátom! – mondta ekkor Tonuzoba a le-gyengülten talpra álló Ragénak. – Csete vére ő! A vén, elszáradt fa újra virágba borul! – hunyorogva az Éjsziget fölé magasodó Életfára pillantott. – Még minden rendbe jöhet

– Eszes fiú és vakmerő, valóban! – bólogatott fáradtan a zsupa. – Ha valaki megszabadíthatja népeinket az Ezeréves háború átkától, akkor az ő. Képes lesz rá, meglásd.

– Tonuzoba Ragéra pillantott. Ráncos arcán különös kifejezés suhant át: mintha a jövőbe látna, s mintha elrémisztené mindaz, amit ott lát.

– Mint Nomádia fejedelme, háborút fog indítani Gadur ellen! – sóhajtotta. – Ez kétségtelen.

– Magam is úgy vélem – köhécselt Ráge.

– Háborúba rántja a törzsszövetséget, s ez jogában is áll.

– Talán nem végpusztulásba vezet e háború…

– Talán nem. Talán szükségünk van a harcra…

– A kérdés csak az – vetette közbe Ráge –, hogy mit szól mindehhez a Hadak Ura? Nem láttam a próbatétel alatt.

– Ogul eleinte nem fogadja el őt, mint fejedelmet! De majd megbékél, és szolgálni foga őt. Ideje, hogy ismét fejedelem kormányozza a törzseket, s nem a Hadak Ura.

– Fejedelem… – suttogta maga elé Ráge. – Fejedelem.

– Ez a legtöbb, amit ember elérhet e földön! – Tonuzoba büszkén a sátorpalotára pillantott, melynek nemezlapja mögött a fiú az imént eltűnt. – A legtöbb.

– Ráge nem állta meg, hogy el ne mosolyodjon a vénember szavain. A legtöbb?

Agulaira sandított, aki mogorván ácsorgott a sátorpalota bejáratánál, mint valami hűséges ajtónálló. De nem volt nála a Kard, amivel megvédhetné az eljövendő

királyt. Mint ahogy nála sem volt a Könyv, amiből kiolvashatná a sorsát.

– Fejedelem? – visszafordult az agg fejedelem felé, és így szólt: – Tévedsz, bölcs Tonuzoba! A fejedelemség csak a kezdet.

– Az öreg hallgatott. Ízlelgette a zsupa szavait. Aztán nagy sokára, amikor már Ráge is azt hitte, elmerült gondolataiban, s nem is kívánja folytatni a beszélgetést, megszólalt:

– Talán egy napon valóban meglátom! De az is lehet, hogy holnap mind meghalunk! Egy bizonyos: visszakaptam valamit, amiről azt hittem, örökre elveszett.

Most már akár meg is halhatok.

192

Bán Mór: A hadak ura

4.

Életfa.

– Csillagok felé nyújtózkodó ágai között, mint labirintusban bolyongó elveszelt lelkek, egy vértarjag-csapat suhant távoli fészke felé, az ág-bogokat kerülgetve.

– Némán repültek: itt a magasban, a végtelen csend birodalmában a hidegen szikrázó csillagok éppoly távolinak tűntek, mint az alant pislákoló fáklyafények.

Előbbiek kupolát alkottak a sötét égbolt felett, utóbbiak pontosan kirajzolták az emberek lakhelyének körvonalait.

– Idefenn, a girbegurba ágak között, a levelek végtelen sátorlapja alatt a vértarjagok uralták a levegőt.

– Ám azon az éjszakán, amikor a tűzfények szokatlanul fényesen ragyogtak, vörös fényhálót terítve a Holdtenger tükrére, vértarjag-rajok röppentek rémülten a csillagok felé. Eszeveszett szárnycsattogás, rémült karrogás jelezte, hogy valami rendkívüli történt, valami rémisztő, ami egy csapásra megzavarta a fellegek fölé nyújtózkodó világ rendjét.

– A szél hirtelen megélénkült, az Életfa megszámlálhatatlanul sok levele reszketve rázta meg magát, az ágak hajladozni kezdtek, recsegés-ropogás ébresztette az odvakban lakozó, sötét lelkű teremtményeket.

– Hűvös fuvallat kélt.

– Valami közeledett.

5.

– Néhány percig néma csöndben ülték körül a tanácsterem tűz-gödrét, és zavartan pislogtak egymásra.

– Amíg a szolgálók csöndesen elrendezték az ivókupákat, s a kopárok meggyújtották a lavana-füvel tele bronztányérok alatt a tüzet, meg sem szólaltak.

– A levegőt lassan édeskés, tudattisztító illat töltötte be, a sátorlapra aggatott pajzsok, dárdák és íjak lassan kék ködbe burkolóztak.

– Valakinek meg kellett törnie a csendet.

– Zolta feszengve ült a törzsfők között. Fogalma sem volt, hogyan kezdjen bele mondandójába De ahogy a lavana-fü illata fokozatosan elérte tudatát, lehullottak róla az agyát bénító görcsös gondolatok.

– Meg kell kérdeznem tőletek – kezdte minden kertelés és udvariaskodás nélkül –

, hogy mennyire bízhatok a hűségetekben.

– Jabdier aga meglepetten társaira pillantott Rab fia, Vorja, Csák aga, Bour aga és a többiek oly feszesen ültek ott, mintha kihallgatáson lennének.

193

Bán Mór: A hadak ura

– Végül Kelead aga, Uderik törzsének vezére adott választ a kérdésre.

– Nagyságos Csete herceg! A törzsfők elismerik a vér és a csont próbáját.

Elismerjük, hogy a fejedelmi család tagja vagy, s azt is, hogy mint ilyen, hatalomban följebbvaló a Hadak Uránál.

– Elismertek hát uratoknak.

– Lucián és Nicetas, a délvidéki Bertram törzs küldöttei zavartan egymásra pillantottak. Mint a szövetséghez legutóbb csatlakozott törzs, bizonyos mértékig még mindig vendégnek érezték magukat Őrtüzek Lángjában, de soha nem késlekedtek hangúkat hallatni, ha őszinte szavakra volt szükség.

– Nagyságos Csete herceg! – szólt Lucián, a legnevesebb déli lovag a nomádok között. – Megbocsáss, ha őszinte leszek hozzád!

– Ezt várom el.

– Jól van hát! Ahogy minden nemzetség, úgy mi is feltétel nélkül elfogadunk fejedelemnek! A csont és vér próbája bizonyosság számunkra is. De nem várhatod, hogy elfelejtsük: tegnap még csak ismeretlen delebáti voltál.

– A törzsfők felmorajlottak. Megkönnyebbülten pillantottak egymásra, s örültek, hogy a délvidéki mondta ki a mindannyiukat nyomasztó gondolatok legfontosabbikát.

– Zolta megértően bólintott, s megvárta, hogy elüljön a morajlás.

– Az őszinteséget elvárom! – Végigpillantott a törzsfőkön. – S megértem a bizalmatlanságotokat is, hiszen nem ismerjük egymást! Most először, s talán utoljára kérem a tanácsotokat. Halljam legőszintébb szavaitokkal: mit tennétek a helyemben?

– Zavart csend megint.

– Kisvártatva Jabdier, a Vászoly-nemzetség vezére emelkedett szólásra.

– Nagyságos Csete herceg! Kérünk téged, bármilyen döntést is hozol, vond be a tanácsba a Hadak Urát! Ne feledd: hosszú-hosszú esztendőkön át ő vezérelte a törzsszövetséget! Keménykezű uralkodó, kit nem állíthatsz félre egyik napról a másikra! Sok a híve a törzsek hadinépében. Mi magunk is hű barátai és társai voltunk és maradunk! Te viszont idegen vagy közöttünk. Nem ismered szokásainkat, harci fortélyainkat, céljainkat! Elismerjük jogod a fejedelmi címre. Nemzetünk összetartó ereje a hűség és az engedelmesség. Alávetjük magunkat és népünket parancsaidnak, mert ez a törvény! De kérlek, ne hozz könnyelmű döntéseket! Hallgasd meg Tar Ogult! Döntsetek ketten, s mi engedelmeskedünk.

– A törzsfők elismerően bólogattak. Szinte tapintani lehetett azt a láthatatlan, s áthághatatlan falat, ami köztük és Zolta között magasodott.

– Értem! – bólintott a delebáti. – Elfogadom a tanácsodat… ööö…

– Jabdier aga! – dörmögte dühösen a Vászoly-nemzetség ura. – A nevem Jabdier.

194

Bán Mór: A hadak ura

– Értem, Jabdier aga! – vörösödött el füle tövéig Zolta. A törzsfőknek még a nevét sem tudta. Valóban hagymázas rémálomnak tűnt a gondolat, hogy ő egyedül vezérelje a nomád törzseket Idegesen pillantott körbe a büszke vezéreken.

– Megfogadom tanácsotokat! Elvárom hát a Hadak Urát reggel a haditanácsba.

Meghallgatom, s megfontolom mindazt, amit javasol nekem. Azután meghozom a döntést a háború kérdésében.

– Háborút akarsz Gadurral, igaz? – kérdezte visszafojtott hangon Bour. – Háborút a Hor-papok ellen! Ez minden vágyad, ugye.

– Nem vágyom háborúra! – válaszolta keményen Zolta. – De attól tartok, nem kerülhetjük el az összecsapást.

– Ebben a pillanatban mindannyian felkapták a fejüket.

– Lábdübörgés… Agulai fojtott kiáltása… Zolta felpillantott, s egyetlen szökelléssel a sátorlapnál termett

– Éppen idejében ahhoz, hogy útját állja a zihálva közeledő íjászzöm kapitánynak.

– Fejedelem!… Fejedelem.

– Mondd már! Mi történt.

– Jönnek! Itt vannak! Jönnek.

– A vezérek szempillantás alatt talpra ugrottak, s kivont szablyákkal rohantak a kijárat felé.

– Zolta döbbenten rájuk pillantott, s amikor meglátta szemükben a vészterhes fellegeket, ismét reménykedni kezdett.

– Jönnek.

– Nem kellett senkinek magyarázni, kik azok. S hogy miért.

– Mintha valami álomból ébredne, bámult le kezére, amiben nomád szablyát markolt. Mikor húzta elő? Mióta forgatja ilyen lázas igyekezettel.

Megrázta fejét, s egy pillanatra elbizonytalanodott, vajon valóság-e mindez? Itt áll-e valóban, fejedelmi díszben, karddal a kezében, s arra várnak-e a fényes nomád urak, hogy parancsot adjon nekik.

– Mert minden szempár rászegeződött, mindenki azt leste, mit tesz most.

– Ezer szó helyett egyeden tett kell, hogy helyette beszéljen. A magasba emelte a szablyát.

– Jól van – szólt nyugodtan, és elmosolyodott.

– Látjátok, minden eldöntetett. Jönnek! Várjuk hát őket méltóképpen, urak.

– A vezérek izgatottan felmorajlottak.

– Hogyan akarod megállítani őket?

– Vezettél már tumánokat, uram?

– Nem lenne jobb, ha sátradban maradnál?

195

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta elmosolyodott.

– Nem! Megállítjuk őket! – tette hozzá. – Gyertek! Ne mondhassák Gadur szolgái, hogy nem készültünk fel a fogadásukra.

– Miközben kirohantak a fejedelmi sátorból, arra gondolt, hogy nomád fejedelemként ez lesz az első próbatétele. S nagyon remélte, hogy nem az utolsó.

6.

– Agulai egy csapzott nomád futárt rángatott elő az aracsak örök sorfala mögül.

– Beszélj! Mondd el a fejedelemnek, amit odakint láttál.

– A nomád úgy emelte Zoltára tekintetét, mintha valami istenségre nézne.

– Fejedelem…. – hebegte, aztán elhallgatott. Agulai türelmetlenül oldalba taszította.

– Beszélj már!

– Vörös gályák! – kiáltotta erre a futár, és a sötétlő égboltra mutatott. – Vörös gályák jönnek Gadur felől, fejedelem! Most érkezett a fényjel! Már a Rif-hegyek felett járnak.

– Mennyi? – Zolta arcán egyetlen izom sem rezdült a hír hallatán.

– Számított erre: a lidérc grif megtért pokolbéli fészkébe, s most elküldte szolgáit maga helyett.

– Mennyi.

– Négy gálya, fejedelem! – suttogta a futár, szemét lesütve.

– Négy? Azt hittem, több lesz. – Zolta figyelmét nem kerülte el, hogy a törzsfők dermedten egymásra pillantanak. Tántoríthatatlannak kell lennem, gondolta.

Eltökéltnek és határozottnak. – Négy gályával könnyűszerrel elbánunk! Reméltem, ennél azért többre becsülnek bennünket.

– Négy gálya, fejedelem! – kérdezte lassan Jabdier, mintha süketnek vagy eszementnek magyarázna. – Egyetlen gálya könnyűszerrel lángba boríthatja a várost.

És most négy jön! NÉGY.

– A városnak nem esik semmi baja – mondta Zolta. – Nem kell aggódnod.

– Tonuzoba halkan kuncogott a háta mögött, s Zolta nem tudta, kineveti-e, vagy csupán örül, amiért az új fejedelem megőrizte nyugalmát e vészterhes percekben.

– Ez még nem minden – szólalt meg ismét Agulai komoran, miközben intett a futárnak, hogy eltakarodhat.

– Beszélj!

– Az aracsak őrök jelentették, hogy különös árnyakat láttak a Holdtenger mentén, lentebb, Gázlósnál. A dombok mögött szállhattak partra. Nagyon sokan vannak.

– Mégis, mennyien.

196

Bán Mór: A hadak ura

– Másfél ezren, fejedelem – hajtott fejet Agulai.

– Értem. – Zolta a törzsfők felé fordult. – Urak, kevés az időnk. Gadur szeretné mihamarabb bevégezni az ügyet.

– Talán meg kellene adnunk magunkat! – jegyezte meg Mátéján kenéz, de rögtön el is harapta a mondat végét, mintha máris röstellte volna, amit kimondott. – Nincs értelme a harcnak, ha…

– Nem! – Zolta haragosan rávillantotta tekintetét. – A gályák nem azért jönnek, hogy megfenyegessenek benneteket! Azt már megtette a lidérc grif! Ezek azért jönnek, hogy elpusztítsák Őrtüzek Lángját! De elég a fecsegésből! Most cselekedni kell. Kard Hordozója.

– Igen, uram.

– Szedj össze pár száz jó lovast! A partraszállókat rád bízom: Készüljetek fel a legrosszabbra!

– Igen, fejedelem.

– Urak, ti szedessetek össze annyi fáklyát, amennyit csak tudtok. Szükség lesz legalább kétszáz íjászra is.

– Igen, fejedelem.

– Hozassatok köteleket, amennyit csak tudtok! És…

– Igen, fejedelem.

– Mivel erősítitek a parthoz a benyúló pallókat és deszkatornyokat?

– Láncokkal.

– Erősek azok a láncok?

– Erősek.

– Jól van. Hozzátok valamennyit!

– Hozzuk? Hová?

– Zolta megfordult, és az Éjszigeten magasodó Életfa felé fordult. A deszkapalló, mely a nevezetes párviadal helyszíne volt nemrég, most üresen állt.

– Oda! – mutatta Zolta. – Odafel.

7.

A lángocska alig reszketett az éjszakai szélben. Pedig Vitor az összes fahasábot ráhányta, amit a közelben talált.

– A tűzrakást cikcakkos kőfal védte a Holdtenger felől érkező jeges fuvallattól, de ez éppen csak arra volt elég, hogy ne hunyjon ki azonnal.

– Még dacolt kicsit a széllel, gyengén fel-fellángolt, de aztán minduntalan elvékonyodott, hogy megadja magát a partvidék felett nyargalászó hideg áramlatoknak.

197

Bán Mór: A hadak ura

– Vitor bosszankodva igazgatta a fahasábokat, s arra gondolt, ha kialszik a tűz, a medveprémek alatt alvó gyermekek bizonnyal felébrednek majd a hidegre.

– Ezt végképp szerette volna elkerülni: mindkét fiúcska kimerült volt az egész napos vadászattól. Rájuk fér a pihenés.

– Megígérte atyjuknak, hogy mire visszatérnek Őrtüzek Lángjába, ügyes íjász lesz mindkettőből. S ha megígérte, meg is tartja a szavát.

– Eleddig jól alakult a dolog, a kis Válla egészen tehetségesnek bizonyult a nyomolvasásban, Gidra pedig boszorkányos ügyességgel kezelte az íjat, s a vadásztőrt szintúgy.

– Két napja, hogy a Holdtenger partja mentén vadászgattak. Vitor szándékosan hozta ide őket, hisz tudta, csak a legfürgébb vadak merészkednek ilyen közel a tengerhez. Ki azokat elejti, bármit elejt.

– Jó iskola ez.

– Kemény, de eredményes.

– Titkon még abban is reménykedett, hogy egyik éjjel, amit a part mellett töltenek el megpillantanak egy billogkígyót, amint elősiklik a fekete vízből.

– S ha megpillantják, megmutatja majd a fiúknak, hogyan kell meglovagolni a bestét.

– Amíg élnek, nem felejtik el.

– Halk nesz… Vitor felkapta fejét.

– Orra megtelt ugyan a szánalmas tűzrakásból felszálló füsttel, de kifinomult érzékei idegen teremtmény jelenlétére hívták fel a figyelmét.

– Dermedten guggolt a tűz fölött, és hallgatózni kezdett.

– A Holdtenger megszokott morajlásán túl…. Igen, mintha apró lábak dobogtak volna a sziklafal mögött, lent a fövenyen.

– Apró lábak… Vitor a fiúkra sandított. Mindketten mélyen aludtak, Gidra egyenletes szuszogása szinte visszhangot vetett a sziklák között.

– A vadász lassan felegyenesedett, keze önkéntelenül is övéhez siklott, ahová vadásztőrét tűzte.

– Mi ez?

– Lehunyta szemét, hogy kizárólag szaglására és hallására hagyatkozhasson.

– A füst szagán túl hirtelen megcsapta valami gyenge, alig érezhető bűz.

– A part felöl sodorta felé a szél.

– Idegenszag… Dögszag… A léptek dobogásán túl fémcsikordulást is hallott, s rögvest aztán elfojtott suttogást is.

– Vitor villámgyors mozdulattal kihúzta vadásztőrét, és a fiúk felé ugrott.

Közel vannak. Már nagyon közel.

198

Bán Mór: A hadak ura

– Nem gondolkodott, ösztönösen cselekedett. Felkapta a két alvót, nem vesződött azzal, hogy életet verjen beléjük. Könnyedén vitte őket, bár fiatalabb korában bizonyára nagyobbakat szökellt volna a sziklákon.

– Dögszag… Fémcsikordulás… Suttogás… Egyre közelebb.

– Fürge zergeként ugrált egyik szikláról a másikra, befelé futva, az erdő sávja felé. Válla felnyöszörgött, még félig aludt, amikor a vadász lepillantott rájuk, látta, hogy Gidra már ébren van, de a rémülettől nyikkanni sem mer.

– Dobogó léptek a hátuk mögött… Lihegés…

– Tudsz futni? – zihálta a vadász. – Futnod kell! Nem bírlak.

– A fiú csak bólintott, mire Vitor szinte lehajította mindkettőt. Válla rémülten felkiáltott, de már futott is velük.

– Ne nézzetek hátra! – kiáltotta Vitor, mert érezte, hogy lelassultak.

A két kicsi képtelen volt tartani vele a lépést.

– MI AZ? – Gidra gyermekhangjában halálfélelem bujkált, elcsukló zokogását alig tudta visszafojtani. – Vitor, MI AZ?

– NE NÉZZ HÁTRA! – Durván megtaszította a gyereket, de szerencsétlen rosszul lépett, lábai megbicsaklottak.

– Sikoltva zuhant el a sziklákon.

– Gidra!

– A másik gyermek is megtorpant, reszketve ránézett.

– Vitor! – sikoltotta. – JÖNNEK!

– A háta mögött, egyenesen a part felé bámult.

– Mondtam, hogy ne nézz hátra!

– Látom ŐKET.

– Fuss tovább! Fuss az erdőbe!

– Válla falfehér arccal engedelmeskedett, de többször is megbotlott, miközben távolodott tőlük. Nem nézett hátra többet.

– Jól vagy? – Vitor a földön heverő fiúra pillantott, aki különös arckifejezéssel bámult a sötét égbolton csüngő Holdra.

– Vitor – suttogta alig hallhatóan. – Eljöttek értünk. Elvisznek minket? Elvisznek, Vitor?

– Léptek dobogása… Lihegés… Fém csikordulása… És dögszag…

– Fel tudsz, kelni? – A vadász szeme sarkából a távolságot méregette.

– Azok vagy harminc ölre lehettek, és mohó fürgeséggel futottak feléjük.

– Honnan kerülhettek ide? – villant át a gondolat a vadász agyán. – A Holdtengerből.

– Megszámlálhatatlanul sokan voltak: a többiek lépteinek zaja a sziklafalon túl dobogott.

199

Bán Mór: A hadak ura

– Mindjárt ideérnek! – suttogta Gidra bágyadtan. – Ugye, meghalunk, Vitor?

Ugye, meghalunk.

– A vadász egyetlen rándítással talpra állította a fiút, és hevesen megrázta.

– Ide figyelj! – kiáltott rá. – Fuss! Fuss az erdő felé! Megpróbálom megállítani őket! Érted, amit mondok.

– Gidra üveges tekintettel bámult a háta mögé, de a vadász pofonja egy csapásra magához térítette.

– Fuss már, az istenedet!

– Ahogy eliszkolt, Vitor követte a tekintetével. A másik már ott rohant, közel járt az erdőhöz.

– Ha egy kis szerencséjük lesz… Talán… Megfordult, és lassan maga elé emelte a vadásztőrt. Jöjjön, aminek jönnie kell!

– Dögbűz… Rothadás szaga. És már látta őket.

– A sötétségből görnyedt alakok bontakoztak ki, sárgán izzó tekintetükből gyilkos mohóság áradt.

– Vitor megtántorodott a teremtményekből áradó tömény gonoszságtól.

– Sokan voltak, s egyre többen gyűltek köré. Teljesen bekerítették, mintha örülnének az első koncnak, ami az útjukba került. A két gyermeket egyelőre nem üldözték, bár a vadásznak szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy ez csak pillanatok kérdése.

– Maga elé emelte tőrét, és nagyon sajnálta, hogy nem tud parancsolni reszkető

kezének

– Kik vagytok, nyomorultak? – hörögte.

– Azok lihegve közelebb húzódtak hozzá. Kezükben hosszú, tű vékony kardok csillogtak.

– Vitor az őrület határán kapkodta fejét. Beesett arcú élőholtak vonták egyre szorosabbra a kört, pergamenszerű, hófehér bőrük a Hold sápadt fényében szinte világított.

– Fehér arcok… Izzó, sárga tekintetek, szembogár nélküli, üres szemek…

Megvillanó, tűhegyes fogak…

– Vitor magában elmormolt egy rövid fohászt, és igyekezve, hogy ne hagyják cserben reszkető lábai, küzdőállásba helyezkedett.

Remélte, hogy a fiúk már elérték az erdőt.

8.

– A függőhídon nomád fegyveresek csörtettek végig. Fáklyáik fénye ide-oda táncolt az óriásfa törzsén. Zolta a függőhíd végén állt, és az egymás után érkező

íjászokat irányította tovább.

200

Bán Mór: A hadak ura

– Oda! Másszatok arra az ágra, helyezkedjetek el egy-egy ölre egymástól! Ti arra! Távolodjatok harminc öl távolra! Igyekezzetek, nincs sok időnk!

– A harcosok némán engedelmeskedtek, nem kérdeztek semmit.

– Zolta mellett, nem messze a törzsfők és a vezérek egymással tanácskozó csapatától, Tonuzoba állt. Elgondolkodva figyelte a fejleményeket, szemmel láthatóan azon törte a fejét, mire készülhet az ifjú fejedelem.

– Hozzátok a köteleket és a láncokat! Hol vannak a fáklyák?

– Fiam! – érintette meg gyengéden Zolta karját az öreg. –Tudod, hogy ha hibázol, a Hor-papok mindent elpusztítanak itt?

– Tudom.

– És tudod, hogy mit csinálsz?

– Igen, tudom.

– Tonuzoba szemében vidám fény csillant.

– Ha tudod, hát jó – motyogta. – Nem szeretném, ha tévednél.

– Zolta megérintette az öreg arcát. A vénséges vén bőrt a milliónyi ránc éppoly kuszán szabdalta, mint a fa kérgét a bonyolult, növényi erezet.

– Bízzál bennem!

– Tonuzoba bólintott, és arrébb botorkált, hogy ne legyen útjában a közeledő

Jabdier agának.

– Fejedelem! Mit kell tennünk?

– Készüljetek! – Zolta az Életfa ágain túl, a fenekeden sötétségbe mutatott. –

Mindjárt felbukkannak. Ha egy kis szerencsénk lesz, nem vonalban közelednek.

– Ide akarod csalni őket az Életfához?

– Ide KELL csalogatnom őket… Jabdier.

– Az aga elégedetten bólintott.

– A nevem legalább már megjegyezte. Gyorsan tanul.

– Majd meglátod! – Zolta a közeledő menetre mutatott. Ilora és Ugrin már a függőhíd közepénél jártak, értetlen tekintettel lestek, mi történik odaát, a deszkapallón.

– Jabdier felcsuklott meglepetésében.

– Képes lennél csalinak használni őt

– Zolta nem válaszolt. Elfordult a vezérektől, mintha figyelmét az íjászok elhelyezkedése kötné le.

9.

Eljött a bosszú ideje… Gran Goa Gotecha mögött kiterjesztett szárnyként lobogott fekete köpenye.

201

Bán Mór: A hadak ura

– A gálya orrában állt, a szakrith orrcsonkot markolva. Halott tekintete a sötétséget fürkészte.

– Ott rejteztek, túl az örök éjszaka falán, a távolban kibontakozó, sűrű fellegként gomolygó égi tengeren, ami valójában a nomád óriásfa koronája volt.

– Ott rejteznek mind.

– A gondviselés – lám, még egyszer utoljára – kegyes volt hozzá. Hisz kétségtelen, Gayaghnak esze ágában sem volt átadni neki a lányt. Sokkal inkább bízott abban, hogy az a harmadik amit időtlen-idők óta kerestek ott lesz a nomádoknál. És akkor, a segítségével megkaparintja azt is.

– Tudta ezt.

– Nagyon is jól tudta.

– Újrateremtőjével mégsem szállhatott szembe. Hogy a nomádok megmakacsolták magukat, egyben azt is jelentette, hogy a lidérc grif kénytelen volt meghátrálni. S elküldeni maga helyett a bosszú angyalát. Őt.

– Miközben a vörös gályák vitorlájukon a Vérszemű Csillag jelével, mind közelebb sodródtak a nomád törzsi központhoz, a fércember arra gondolt, hogy a számára megadatott, egyre fogyó idő még éppen elegendő lesz küldetése bevégzéséhez. Háta mögött izgatottan mocorogni kezdtek a gocsamulok Készültek hogy a föld színével tegyék egyenlővé a nomád sátorvárost.

– Felégessék, porba döntsék lakóit az utolsó szálig kiirtsák.

– Gran Goa Gotecha kivonta a fekete pallost, Saghar pallosát, és felállt a gálya orrcsonkjára.

– A jeges szél belekapaszkodott ruhájába, s kínzó fájdalommal égette összefércelt bőrét.

– Oldalra pillantott.

– A többi gálya engedelmesen sodródott mellettük. A fércember teleszívta rothadó tüdejét az éjszaka leheletével, és várta, hogy kezdetét vegye a harc.

10.

– Szellemseregként dübörögtek végig a part mentén. A Hold fénye kísérteties hálót vont köribük a lovaik patája alól sűrű permetben felcsapó víz üveggyöngyesőként csillogott az éjszakában.

– Agulai igyekezett a fövenyen tartani a hadoszlopot, bár tudta: a lovaknak nem esik különösebb baja a fekete víztől. Ám ha kintebb merészkednek, a sziklákon csattogó paták zaja messziről megelőzi őket.

– A nomádok némán ügettek mögötte, erejükkel takarékoskodva, felkészülve, hogy bármely sziklabeugró után felbukkanhatnak a titokzatos partraszállók.

202

Bán Mór: A hadak ura

– Anghel fia oldalra pillantott.

– Mi a?…

– Az ismeretlen dunavai fiú megint ott lovagolt mellette. Pedig a lelkére kötötte, hogy hátul kell maradnia, bármi történjen is.

– Mi a neved, te kölyök? – vetette oda neki.

– Toba. Tavi Szák fia – zihálta amaz.

– Ügyesen ülte meg a lovat, pedig nem sok gyakorlata lehetett benne.

– Kapott egy könnyű, nomád szablyát, azt szorongatta most nagy lelkesen.

– Megmondtam! Hátramaradj, vagy magam kaszabollak le! Kár volt engedni, hogy jöjj!

– A kölyök engedelmesen bólogatott, vissza is fogta lovát, hagyva, hogy a szótlan nomád harcosok elsuhanjanak mellette.

– Agulai elvigyorodott magában. Pár perc, és megint itt lohol mellette. Beste kölke!

– Egy keskeny homokszakaszon vágtak keresztül. Egyik oldalt a sziklafal, másik oldalt a végtelennek tűnő Holdtenger. És a sötétség.

– Agulai felpillantott az égre, s hirtelen valami érthetetlen megnyugvás árasztotta el lelkét.

– Ahogy ott vágtatott a lovasok élén, bele az ismeretlen, ellenséges éjszakába, érezte, hogy megint önmaga. A régi önmaga.

– A magasban, a csillagok között mintha fellegek úsztak volna.

– Ha hallasz, barátom, figyelj!

– Jóváteszem minden bűnömet! Figyeld, hogy harcolok! Érted is teszem!

Bocsáss meg!

– A lovak elöl hirtelen felnyerítettek idegességükben. Elfojtott kiáltás harsant, s léptek robaja dübörgött. A következő kanyarulatnál, a sziklafal mögött sötét árnyak mozogtak izgatottan. Nagyon sokan voltak.

– Kintebb, a part közelében széles bárkák ringtak a vízen: a partra szállt idegenek hajói. – Itt vannak! Itt vannak.

– Harci kiáltás hasította ketté a baljós morajlást, a levegőben szablyák acélja szisszent, ahogy a száz és száz penge kiszökkent hüvelyéből.

– Agulai megsarkantyúzta lovát, s vaktában, előreszegezett karddal rohamra vezette a csapatot.

– Szeme sarkából látta, hogy a dunavai fiú ott vágtat mellette, kezében vadul villog a szablya.

11.

203

Bán Mór: A hadak ura

– Kérlek, bocsáss meg! – Zolta megcsókolta Ilora arcát. Néhány pillanat maradt csupán, éppen arra elég, hogy utoljára ellenőrizze a csomókat a hercegnő karján és lábán. A lány kibomló, vörös haja a homlokába hullott, testére a szél tapasztotta a puha selymet.

– Ilora megrándult, de a kötelek, melyekkel a közeli ágak közé feszítették, nem engedtek. Csak a lány szemei szikráztak a delebátira.

– Gyilkos tekintet volt az.

– Zolta úgy tett, mintha nem venné észre. Felpillantott. A távolban négy vörös gálya közeledett sebesen, a tenger felöl.

– Jönnek! Jönnek!

– Vigyázok rád! Megígérem!

– Otthagyta a kikötözött hercegnőt, és a vaskos ágon egyensúlyozva az Életfa gigászi törzséhez rohant. A többiek vártak rá: egy ifjú fegyverhordozó ugrásra készen állt, hogy ha a fejedelem megszédülne, időben elkaphassa.

– De Zolta biztosan állt a keresztágon, csak hangja remegett kicsit, amikor megint kilesett az ág mögül.

– A gályák vonalban közeledtek.

– Az egyik középső orrában sötét alak tornyosult: Zolta szívverése egy pillanatra elnémult, amikor megpillantotta. Ő az! Ahogy számította… Gayagh őt küldte!

– Fejedelem? – suttogta a háta mögött izgatottan Jabdier. – Mire várunk még.

– Várunk! – Zolta hangja keményen reccsent. – Senki ne mozduljon!

– A gályák közeledtek, most már egészen pontosan ki lehetett venni, hogy az orrban álló alak egy hatalmas, fekete pallost emel a magasba.

– Most! Gyújtsátok meg a fáklyákat! – suttogta Zolta.

– A következő pillanatban sok száz fáklya sercent az éjszakában.

– Vakító, vörös tűzfény világította meg az Életfa koronáját.

– És a fénykör közepén, a végtagjainál négyfelé feszített hercegnő rángatózott kötelékein, hófehér ruhája vakítóan szikrázott a fényben.

– Mint pókháló közepén a légy! – Zolta újra kilesett a faág mögül. – Bocsáss meg, Ilora! Kérlek, bocsáss meg!

– Látni akarta, milyen messze vannak a gályák, elérték-e a kellő távolságot.

– Ám ekkor valami az oldalába döfött.

– Értetlenül lepillantott, és egy hosszú tőr hegyét látta megcsillanni.

– Ha bármi baja lesz, megöllek! – suttogta Ugrin alig hallhatóan.

– Zolta megfordult, s a lovag szemébe mélyesztette tekintetét.

– Csak most értette meg.

– Nem lesz semmi baja! – mondta szárazon. – Elteheted a tőrödet, Ugrin.

204

Bán Mór: A hadak ura

– Nem! – A lovag szomorúan rázta a fejét. – Megmondtam: ha csak egy haja szála is meggörbül, meghalsz.

– Pontosabb nekem az élete, mintsem gondolnád.

– Hazudsz.

– Higgy nekem!

– Valami baj van, fejedelem? – kérdezte Jabdier nem messze tőlük, mert felfigyelt a delebáti különös testtartására.

– Semmi baj! – Zolta bágyadtan ingatta fejét. – Készüljetek! Mindjárt kezdődik!

– Kipillantott az ág takarásából. A gályák hirtelen irányt változtattak, és most egyenesen az Életfa koronája felé tartottak, a belső ág-gyűrűhöz, melynek közepén a hercegnő vonaglott szánalmasan.

– Ugrin sóhajtott egyet a háta mögött, és visszadugta tőrét az övébe.

– Én időben figyelmeztettelek! – mormolta maga elé. Zolta ügyet sem vetett rá: már minden figyelmét a közeledő gályák kötötték le.

– Gyertek! Gyertek közelebb! – suttogta.

12.

– Vitor szíve halálra fagyott a rémülettől.

– Mozdulatait már nem volt képes uralni, vadásztőre céltalan, szaggatott köröket írt le a teste körül.

– Lihegett, de kiáltani már nem bírt.

– Nem volt ez igazi harc.

– A közeledő kísértetalakok nagyon jól tudták ezt: játszottak vele, élvezték szenvedésének minden pillanatát.

– Sárgán izzó tekintetükben fel-felparázslott ugyan a mohó vágy, de azzal, hogy húzták, halasztották az elkerülhetetlent, csak hergelték magukat.

– A vadász számára ez már mindegy volt, egyetlen célját így is elérte: húzta az időt.

– Amikor támadói megfelelő közelségbe merészkedtek, villámgyorsan előredöfött.

– A tar vérszláv harcos azonban, akinek mellkasát célba vette, könnyedén kitért a döfés elől.

– Sátáni kacaj harsant, s vetett visszhangot a sziklák felett.

– Vitor izzadtan forgolódott, reszkető tagokkal, ugrásra készen várva, hová szúrjon megint.

– Teljesen bekerítették.

205

Bán Mór: A hadak ura

– Oly szorosan álltak körülötte, hogy a távolodó, két gyermekalakot már nem is láthatta.

– De remélte, hogy elélték az erdőt… Most már biztosan elérték… Ha elég gyorsak lesznek, kis szerencsével eltűnhetnek e pokolfajzatok elől… Vitor hirtelen felsikoltott.

– A hátához kapott, s amikor visszahúzta kezét, látta, hogy forró vér festi vörösre ujjait.

– Saját vére.

– Oldalra bámult, s közvetlenül maga előtt látta a vicsorgó vérszláv pofáját A harcos kilátott szájában tűhegyes, sárga fogak villantak.

– Megszúrt… Megszúrt az átkozott….

– A vérszláv felemelte vékony pengéjét, és vigyorogva lenyalta róla Vitor gőzölgő vérét.

– A többiek izgatottan felmordultak, a kiontott vér szaga csaknem az eszüket vette.

– Közelebb nyomultak, és a vadász tudta, hogy most mindennek vége…

Kétségbeesetten megpördült, tőrével körbekaszált.

– Húst vágott, eleven, lüktető húst. A földre fekete vércseppek hullottak, de ez már nem jelentett semmit

– Még egyszer, utoljára felemelte karját, tőrén megcsillant a tenger felett trónoló Hold fénye. Aztán üvöltés harsant

– És Vitor testét tucatnyi, tűhegyes penge járta át.

– Megdermedt,

bámulta

a

mellkasából,

combjából,

ágyékából

sündisznótüskékként meredező kardokat, és orrát megcsapta a vér nehéz, édes illata.

– Homályosan még látta, amint a vérszlávok térdre rogynak előtte, és mohón sebeire tapasztják szájukat, és nyeldeklik kibuggyanó, forró vérét.

Kezéből kihullott a tőr, aztán jótékonyan elsötétült előtte minden.

13.

A parton maradt fekete köpenyes vérszláv harcosok szinte egyszerre kapták fel fejüket.

– Dübörgés… Vízzuhogás, csobogás… A part mentén egy lovascsapat száguldott feléjük eszeveszett tempóban.

– A Holdfényben fehér köpenyek lobogtak mögöttük, kezükben szablyák villantak.

– A vérszláv sztrigoj, aki a partraszálló bárkákat vezérelte, döbbenten felkiáltott; torokhangon elvakkantott parancsait azonban már senki sem hajtotta végre.

206

Bán Mór: A hadak ura

– Mert a lovasok förgetegként csaptak le rájuk.

– A sztrigoj felemelte lándzsáját, hogy felnyársalja az elsőt, aki elé vetődik, de egy szablya kettéhasította a lándzsa nyelét. A következő pillanatban öt-hat nyílvessző

szisszent a közelből.

– Iszonyú fájdalom csapott a sztrigoj mellkasába, s ahogy értetlenül odabámult, látta a még rezgő nyílvesszőket kiállni testéből.

– Aztán a lovasok kíméletlenül legázolták, a paták alaktalan húsmasszává lapították a part menti sziklákon.

– Az egész néhány pillanatig tartott csupán.

– Az érkezők irgalmatlan dühvel estek a bárkáknál őrségben maradt vérszlávoknak. Pengék cikáztak, néhány elkeseredett vérszláv kiáltás harsant, aztán hirtelen elcsöndesedett minden, a lovasok visszarántották lovaik zabláját, hogy kifújják magukat.

– Miután végeztek az utolsó, sebesülten vergődő ellenséggel is, néhány gyújtónyíl röppent a magasba, és a bárkák szinte ugyanabban a pillanatban lángba borultak.

– Arra! Arra mentek! – mutatta Agulai a kardjával.

– A part menti sávban, széles, kitaposott ösvény vezetett a szárazföld belseje felé, ahol a vérszláv támadósereg eltűnt a sziklák mögött.

– Megsarkantyúzták lovaikat.

– A következő sziklasor mögül kibukkanva megpillantották őket.

– Legalább másfél ezren voltak.

– A nomádok gondolkodás nélkül nekik rontottak.

14.

Gran Goa Gotecha ereiben sebesen áramlott az idegen vér. Ő az! Kétség sem férhet hozzá

– Előttük, az égig érő fa lombkoronája közepén, egy törékeny nőalak bukkant fel.

Megszámlálhatatlan fáklya fénye világította meg.

– A fércember – mint a vérszemet kapott vad – megmarkolta a szakrith orrcsonk fémjét, s előrehajolva bámulta a közeledő faóriást.

– Arra! – vetette oda a háta mögött sorakozó gocsamulok-nak.

– Lehet, hogy csapda! – suttogta egy Hor-pap, de ahogy Gotecha hátrafordult, és metszőn rápillantott, jobbnak látta, ha hallgat.

207

Bán Mór: A hadak ura

– ARRA! – A fércember elvigyorodott. – Azt hiszed, nem látom, ostoba?

Készítsétek a tűzköpőket!

– A négy gálya egymás mellett siklott tovább mindaddig, amíg oly közel nem értek az irdatlan fakoronához, hogy egymás mögé sorolva kellett tovább haladniuk.

– Mint valami óriási labirintusba, úgy sodródtak egymás után, és a lombsátor engedelmesen összecsukódott mögöttük.

15.

Ilora felemelte fejét, hogy szembenézhessen a közelgő halállal.

– A fáklyák vakító fényében nem sok mindent látott: a hajladozó ágak, a reszkető

levelek végtelen tengerén túl – úgy tetszett – csak a sötétség áthatolhatatlan fala húzódott.

– Csönd. Az Életfa magasában baljós csönd honolt.

– Aztán, onnan kintről, az éjszakából hirtelen négy vörös árnyék bukkant fel, tompa moraj kíséretében.

– Egyenesen felé tartottak… Ilora igyekezett palástolni félelmét, s elég volt Zoltára gondolnia, máris elfogta a gyűlölet. Emberfeletti erővel kezdte tépkedni köteleit.

– Az átkozott! Megparancsolta a nomádoknak, hogy kötözzék ki. Mint valami szolgát… foglyot… Dacosan felvetette fejét, de haja megint az arcába hullott.

– Már nem látta, csak érzékelte a gályák közeledtét.

– Az átkozott!

– Ezért még megfizet!

– Valami feldübörgött a közelben: a hang valósággal megremegtette az Életfa ágait.

– Ilora oldalra vetette fejét, hogy láthasson valamit. Egy hatalmas hajótestet pillantott meg, mely a faágak alkotta boltív alatt lebegett egyenesen felé.

– Ott!

– Ott, annál a vaskos ágnál, ahol a nomádok kuporogtak, s ahol az átkozott Zoltának is állnia kellett, valami fellobbant

– Ilora felsikoltott: a közeledő gálya mögött a másik három is felbukkant

– Már látta az első orrában álló fekete csuhás Hor-papokat. Egyikük embertelenül testes teremtmény volt, legalább másfélszerese a mellette ácsorgó gocsamuloknak.

Kezében hosszú kampót szorongatott, és lassan kinyúlt, hogy minél közelebb tolhassa fegyverét a hercegnő nyakához.

– Ilora szíve csaknem megszűnt dobogni.

– Ezek érte jöttek.

208

Bán Mór: A hadak ura

– Ugrin, segíts!

– Csönd.

– Ugrin! Miért hagyod? Segíts, az istenre kérlek!

– Kiáltása ott visszhangzott a milliónyi ág között, mindhiába. Nem jött válasz.

– Pedig tudta, hogy a lovag ott lapul nem messze tőle a nomádokkal együtt, s őt figyeli. Miért hagyja? Miért?

– Ilora megremegett, kisebzett csuklójából vér csorgott hófehér karjára.

– A bizonyosság keserű tudata minden maradék erejét kiszívta. A nomádok feláldozzák őt odavetik a Hor-papoknak, hogy így váltsák meg békéjüket.

– AZ ő élete váltja meg Nomádia jövőjét!

– Zolta!

– Te átkozott! Elárultál!

– Sokkal fájdalmasabb volt ez, mint a biztos halál tudata. Hirtelen elernyedt kötelékein, nem érzett már erőt ahhoz sem, hogy felemelt fejjel várja a gályákat.

Zolta! Elárultál!

16.

Ugrin csaknem kiugrott a biztos fedezékből, de Zolta az utolsó pillanatban visszatartotta.

– Még ne! Még ne!

– Mindjárt elérik! – kiáltott rá szinte eszét vesztve a lovag. – Hát nem látod?

– Mielőtt az új fejedelem válaszolhatott volna, mellettük a törzsfők közül valaki felcsuklott rémületében.

– Mert a már szinte mellettük sodródó gályák egyikéből hirtelen izzó lángnyelv csapott ki.

– SSSHHHHHHÜ!

– A gálya fortyogó fényfolyamot okádott magából, mely rövid félkörívet leírva az ágtenger között, szikrákat szórva fröccsent az Életfa törzsének.

– SSSHHHHHAAUUNNN!

– Fájdalmas üvöltés harsant.

– A lángcsóva izzó magokat köpködve robbant szét, a nomádok egyik rejtekhelyének közvetlen közelében.

– Néhány megfeketedett test zuhant a mélybe, mások kínlódva, égő sebeiket szorongatva kúsztak hátrább a vaskos ágakon.

– SSSHHHHAAAUNN!!!

– Újabb tűzköpet lövellt az élen haladó gályáról.

209

Bán Mór: A hadak ura

– Ugrin sápadtan engedte el Zolta karját, és szablyáját kivonva, gondolkodás nélkül rohanni kezdett a kikötözött Ilora felé.

– A delebáti meg sem próbálta visszatartani. A következő pillanatban elszabadult a pokol.

– MOST! – üvöltötte Zolta. – Előbb az idegeneket, aztán a gocsamulokat!

– A mellette álló nomádok és a szemközti ágakon lapulók egyszerre feszítették meg izmaikat.

– Zolta egy szemvillanásnyi időre azt hitte, elkéstek mert az élen sodródó vörös gálya már csaknem túlhaladt rajtuk.

– Ilora!

– Szeme sarkából látta, hogy a hercegnő erőtlenül csüng kötelékein, leszámolva már mindennel, várva az elkerülhetetlent.

– MOST! – visszhangozták a nomádok itt is, ott is, az Életfa koronájának minden irányából.

– Lánccsörgés semmi mással össze nem téveszthető zaja hallatszott, s a következő pillanatban fémesen megcsillant valami az alattuk tátongó szakadék fölött.

– Ívként feszült reszketve a vaskos acéllánc a gálya palánkja felett.

– MOST!

– Nyílvesszők szisszenése, apró lánggöbök haragos sistergése válaszolt a megfeszülő lánc csikordulására. A gálya megállíthatatlanul sodródott tovább.

– Tartsátok! Tartsátok!

– Újabb tűzköpet röppent a fekete palánk mögül, de onnan ez volt az utolsó.

– A lánc hirtelen megfeszült, és sorban kettészelte az útjába kerülő palánkdíszeket Egy gocsamul rémülten üvöltött fel az orrban, de a következő pillanatban már kettéfűrészelt testtel hanyatlott hátra.

– A Hor-gálya orremelvénye következett: az egész hajó beleremegett, ahogy a vaskos acéllánc kettévágta a szakrith oldalpajzsokat.

– Lőjetek! Lőjetek! – kiáltotta Zolta, és kivont szablyával előugrott eddigi fedezékéből. – MOST!

– Tüzes nyílvesszők százai röppentek ki innen is, onnan is, a fakorona minden zugából, és haragosan sziszegve csapódtak az élen haladó gályák testébe.

– Amelyik a veres vitorlákba suhant, azonnal emésztő lángtengert keltett, amely a fekete palánknak koppant, ártalmatlanul hullott a mélybe.

– A lánc ebben a pillanatban ért a gálya főemelvényéhez, ahol az árboc is magasodott.

– A hajó csak ekkor lassult le, de már későn: a shadomul nem tudta eltéríteni pályájáról. Ez volt a gálya halálos ítélete. Az árboc fülsiketítő recsegés-ropogás 210

Bán Mór: A hadak ura

kíséretében törött ketté, s a lángoló vitorla vörösen izzó cafataival együtt hullott a fedélzetre.

– Földöntúli üvöltés jelezte, hogy az idegen Hor-pap és a körülötte álló gocsamulok ott maradtak a lezuhanó törmelék és a rájuk szakadó lángförgeteg alatt

– Ugyanakkor üdvrivalgás harsant az ágak között, amikor a gálya a következő

pillanatban süllyedni kezdett.

– Vigyázzatok! – kiáltotta Zolta, túlharsogva a visszhangot. – Lőjétek a másodikat! Lőjétek a másodikat!

– Mielőtt a nomádok újabb sortűzzel teríthették volna be a Hor-gályákat, a következőről egyszerre három tűzköpet lövellt az ágakra, ahol a harcosok álltak.

– Láng és faforgácsok, fénycafatok repkedtek szerte, a levegő megint megtelt égő

hús és a megperzselődött levelek bűzével.

– A hőség elviselhetetlenné fokozódott, s néhány pillanatig az íjászok nem látták a megmaradt gályákat a vibráló levegőtől és a felfelé terjengő, fekete füstfelhőtől.

– Ám eközben az eddig élen haladó, s most lángolva zuhanó hajó pörögve törte át magát az alsóbb ágakon, hogy végül fülsiketítő robbanással csapódjon a földbe az Életfa törzse mellett. Nyomában törmelék és egy jókora kráter maradt, melyből vaskos, fekete oszlopban dőlt a füst

– A nomádoknak nem maradt ideje ünnepelni.

– Még kilőttek néhány sorozat tüzes nyílvesszőt a maradék három hajóra, aztán szablyát rántva követték támadásba lendülő vezéreiket.

– Százak és százak bukkantak elő a takarásból, és rohantak végig a vastag ágakon, hogy vakmerő ugrással a gályák fedélzetén teremjenek.

– Mint megcsáklyázott hajókra a martalócok, úgy vetődtek át a Hor-gályákra Zolta harcosai.

– A gocsamulok felhördültek meglepetésükben, és a lángoló vitorlák kísérteties fényében nekiveselkedtek, hogy gyilkos ellentámadással akasszak meg a roham lendületét.

– Nemsokára vörös pengék villantak a tűztengerből megperzselődött, félholt harcosok tántorogtak elő, nyílvesszők suhantak a tülekedő sokaságba, fájdalomkiáltások harsantak mindenfelé. A nomádok engedelmeskedtek Zolta parancsának és igyekeztek előbb az idegen Hor-papokkal végezni. Minden bátorságukat összeszedték és ketten-hárman rontottak az embernél másfélszer magasabb, csuklyás teremtményekre.

Mindhárom hajón elkeseredett közelharc tombolt.

– Zolta, mielőtt maga is belevetette volna magát a küzdelembe, még azt fontolgatta, ne siessen-e előbb Ilora segítségére.

– De látta, hogy Ugrin már csaknem eléri, hogy megszabadítsa kötelékeitől.

211

Bán Mór: A hadak ura

– És látta a mellette sodródó gályán tornyosuló fekete árnyat, aki halálos csapásokat osztogatva verekedte magát keresztül a nomádok falán.

– Gotecha! – sziszegte Zolta, és minden óvatosságról megfeledkezve átugrott a gálya fedélzetére.

– Tonuzoba, aki mindeddig mellőle küldte nyílvesszeit a hajók felé, most sápadtan eresztette le fegyverét.

– Az új fejedelem a sírból visszatért ellenfelet választotta magának…

17.

A két fiúcska reszketve lapult meg az avarban. Hallották a part felől felszakadó fájdalmas üvöltést: Vitor halálüvöltését.

– Egymásra pillantottak, két riadt, halálra rémült gyermek minden kétségbeesésével.

– Hallottad?

– Hallottam…

– És… most?

– Meglapulunk, Gidra!

– Futnunk kellene tovább. Be az erdőbe!

– Utolérnek! Gyorsabbak!

– Itt nem maradhatunk!

– Gidra összeszedte minden bátorságát, és kilesett fedezékükből. A sűrű fák mögött, ahol berohantak az erdőbe, éppen láthatta a lassan meginduló vérszláv harcosokat. Egy alaktalan húskupacot hagytak maguk mögött a sziklákon. Körülötte tócsába gyűlt a vére: a Hold fényében olyan volt, mintha sűrű cetféregolaj csillogott volna az éjszakában.

– A vérszlávok feléjük tartottak, tar fejüket felemelve, sárgán izzó tekintetüket a Holdra szegezve lépdeltek egyre közelebb, s közben szaglászták a hideg levegőben sodródó, számukra ismeretlen szagokat.

– Ha futunk, végünk van! – suttogta Válla. – Mik ezek, Gidra? Mik ezek?

– Nem tudom! – A másik fiú beleharapott ajkába, szeme sarkából egy könnycsepp serkent. – Félek.

– Válla hirtelen eszeveszetten kaparni kezdte maguk alól a földet, csakhogy mélyebbre áshassa magát az aljnövényzetben.

– Előttük egy megdőlt fa takarta a part felőli részt. Nem látták, milyen közel járhatnak a vérszlávok és ahhoz még messze voltak, hogy meghallhassák lépteiket.

– Vitor most azt mondaná… – kezdte remegve Gidra –, hogy maradjunk veszteg… Talán… Talán… elmennek… Talán…

212

Bán Mór: A hadak ura

– Levegőt se végy! – Válla megragadta a vállát, és oly görcsösen belémárt, hogy Gidra csaknem felkiáltott fájdalmában.

– De inkább összeharapta ajkát, és tűrte, hogy a másik fiú lenyomja fejét a rothadó avarba. Léptek közeledtek.

– A vérszlávok nem tévesztették el a nyomot, továbbra is egyenesen feléjük tartottak. Hallották lépteik neszét.

– Egyikük felvihogott odakinn: dermesztő, üveges hangja volt. A többiek halkan suttogtak egymás között, kemény, szláv szavak pattogtak az éjszakában.

– Közeledtek.

– Gidra lehunyta szemét, és próbálta azt elképzelni, hogy nem itt van.

– Valahol nagyon távol, a nomád pusztákon lovagol, ahol minden reggel felkel a nap, és ahol nincsenek fekete vizek, csak tejillatú mezők, békésen csatangoló ménesek gyorsfolyású patakok és… Léptek… Nem! – gondolta dermedten. Nem itt vagyok… nem itt vagyok, nem a földbe bújva, apróra összegubódzva……Jönnek… Már közvetlenül a fatörzsnél jártak. Gidra hallotta, hogyan szimatolnak körbe, mint vadászebek a vér szagát kutatva.

És akkor megtorpantak.

– Izgatott szláv suttogás hallatszott, gonosz röhögés, aztán valami kapargálás nesze. Őket keresték. Tudták, hogy itt vannak. Gidra megfogta Válla kezét.

– Most együtt halnak meg… És ekkor megcsapta az orrukat a förtelmes, dögletes bűz.

18.

– A nomád lovasok rohama elsöpörte a meglepetten hátraforduló vérszlávok hátsó sorait. Agulai vezetésével mélyen bevágták magukat közéjük, szablyáikkal halált osztva mindkét oldalra.

– Rövid, kegyetlen összecsapás volt.

– A roham lendületét nem törte meg semmi, a lovasok átvágták magukat az ellenségen, aztán kisebb félkörívet leírva újabb támadásba lendültek

– A vérszlávok nem számítottak támadásra, mire többségük leemelte válláról íját, előcibálta tűvékony kardját, már késő volt: soraik egyszer, s mindenkorra megbomlottak, lehetővé téve, hogy a következő roham két-három részre vágja a seregtestet.

– Csaknem ezerötszázán szálltak partra Bazabool parancsára itt, nem messze a nomád törzsszövetség központjától, s íme, alig egy órával később már felére fogyatkozva, egy dühödten támadó lovascsapat elől menekülve igyekeztek menedéket keresni az erdőben.

213

Bán Mór: A hadak ura

– A nomádok pillanatnyi szünetet sem hagyva üldözték őket. Szablyák emelkedtek a magasba, aztán egy-egy suhintás, és tar koponyák repültek a nomád paripák lábai közé.

– Csont reccsent, hús sercent.

– Mire a vérszlávok elérték az erdőt, a part menti sávot öthatszáz tetem borította.

– Látva, hogy a túlélők bevetik magukat a sűrűbe, Agulai visszarántotta lova kantárját, és megálljt parancsolt a többieknek is.

– Nem volt értelme folytatni az üldözést: a fák túlságosan sűrűn nőttek itt, könnyebben menekülhettek amazok gyalogosan.

– A nomádok fújtatva, zihálva borultak lovaik nyakára, elégedetten pislogva egymásra.

– Láttad? Tízet öltem! Tízet!

– Láttátok? Három fejet metszettem le!

– Csák íjászzöm kapitánya széttekintett a rögtönzött harcmezőn.

– Veszteség? – kérdezte komoran.

– A harcosok egymásra sandítottak, a tizedsahunok meg gyorsan sorra vették, ki hiányzik embereik közül.

– Kiderült összesen negyvenhat maradt levágva a vérszláv tetemek közt. És vagy hatvan sebesültjük is volt.

– Jól van! – mondta Agulai, és letörölte szablyájáról a zsíros, fekete vért. –

Visszatérünk Őrtüzek Lángjába! Ezek már nem lesznek képesek komolyabb támadásra.

– Észrevette, hogy valaki meredten bámulja A kölyök volt az.

– A dunavai kölyök, aki az új fejedelemmel érkezett hozzájuk.

– Arca maszatos volt a ráfröccsenő vértől, és Agulai legnagyobb megdöbbenésére szablyája is vérmocskos volt.

– No, neked hamar kijutott a jóból! – sóhajtotta Agulai együtt érzőn. – Jól vagy, fiam?

– Semmi bajom! – Toba szomorúan megrázta a fejét, aztán az erdőben menekülő

vérszlávok felé bökött kardjával.

– Miért nem megyünk utánuk? A közelben vannak nomád falvak, nem?

– Agulai elgondolkodva bámulta a kölyök arcát. Valami különös, vészterhes árnyék suhant át rajta, gomolygó felleg.

– Falvaink? Vannak, de nem hiszem…

– Emberek fognak meghalni, ha nem üldözzük őket! Gyerekek, öregek és asszonyok! A tieid, nomád.

– Néhány harcos meglepetten felhördült a közelükben. Agulai arcán haragosan felizzottak a Gutaur tépte sebek.

214

Bán Mór: A hadak ura

– Háború van! – válaszolta a fiúnak. – Sokan fognak meghalni értelmetlenül.

– Éppen azért…

– Csete herceg azt parancsolta, verjük szét az ellenség csapatát, és siessünk vissza Őrtüzek Lángjába!

– De…

– Ott nagyobb szükség van ránk… fiam… – Körbepillantott a nomádok kipihenték magukat, készen álltak az indulásra Egy pillanatig még habozott, az erdő

felől vad, vérszláv kiáltások harsantak Talán igaza van a fiúnak… Talán valóban üldözniük kellene őket… – Indulunk! – adta ki halkan a parancsot, és nem nézett Tobára.

– Amikor néhány lovasa odaviharzott hozzá, szinte maga is megkönnyebbült, hogy a sors mégis másképp döntött helyette.

– Agulai! – harsogta már messziről az egyik harcos. – Agulai, gyermekek vannak az erdőben! Segítségért kiáltanak!

– Ötven lovas! – kiáltotta Agulai, és már nyargalt is a megadott irányba. – Te itt maradsz! – vetette hátra dühösen a kölyöknek.

– Toba ügyet sem vetett rá, megsarkantyúzta lovát, és felzárkózott az élen száguldó harcosokhoz

– A következő percben már mindannyian meghallották az erdőből kelő

segélykiáltásokat.

– Útjukból vérszláv árnyak röppentek szét…

19.

Ugrin nem törődött a feje mellett elsüvítő tűzköpetekkel: egyenesen a lombkorona legvaskosabb keresztága felé rohant, ahová Ilorát kötözték.

– A hercegnő látszólag aléltan csüngött kötelékein, vörös haja előrebukott, karján vércsíkok peregtek hófehér ruhájára.

– Ilora! – üvöltötte a lovag, s néhány szökelléssel átugrotta az alatta tátongó szakadékot. Mielőtt elérte volna célját, csizmás lába megcsúszott egy ágon, s csaknem a mélybe zuhant.

– Ilora! Hallasz? – A lány mögé penderült és villámgyorsan elmetszette a csuklóját tartó köteleket. A hercegnő csaknem a karjába zuhant, félig önkívületben volt már a fájdalomtól és a félelemtől.

– …Elárult… – suttogta, miközben Ugrin elmetszette a lábát tartó köteleket is, és a vállára vette a lányt.

– Nyugodj meg! Most már biztonságban vagy!

215

Bán Mór: A hadak ura

– Terhével nehezebben futott, jobban kellett egyensúlyoznia is. Attól tartott, a gályákról észreveszik, és megcélozzák őket, ezért a legközelebbi vastag ág felé rohant.

– Már csak néhány lépés… Már csak… Szeme sarkából a Hor-hajók felé pillantott.

– A gályák fedélzetén talán e percekben tombolt a legöldöklőbb küzdelem.

– A közelharc meglepte a Hor-papokat: mire észbe kaptak, az idegenek többségével már végeztek a nomádok. Annál nagyobb dühvel akaszkodtak össze a gocsamulokkal.

– A nomád fegyverek húst és csontot szeltek, vér fröccsent a hajók veres vásznaira és a fedélzetre. A három gályából kettőnek lángolt a vitorlája, izzó pernye és sivítva zuhanó árbocdarabok hullottak a fekete hajótesten forgolódó harcosokra.

– Oldalról, a fák ágairól még mindig nyílvesszők tucatjai röppentek, tovább tizedelve a gocsamulok amúgy is megritkított sorait.

– Ugrin végre elérte a biztos fedezéket ígérő ágat: óvatosan leemelte a válláról a lányt, és a mohos törzsre fektette.

– Ilora! Hallasz? Én vagyok… Ugrin…

– Igen, itt már biztonságban lesznek végre. Nem biztos, hogy jól látta, de mintha az egyik gályáról hatalmas, fekete árnyék röppent volna feléjük abban a pillanatban, amikor az ág mögé értek.

– Nem bizonyosodhatott meg róla.

– A hercegnő ugyanis kinyitotta szemét.

– Meggyötört tekintetéből csalódottság áradt: a lovagnak elszorult a szíve, hogy így kellett látnia úrnőjét.

– …Elárult…. – suttogta Ilora, és ökölbe szorította apró, fehér öklét.

– Ugrin lelkében engesztelhetetlen harag támadt. Mielőtt meggondolhatta volna magát, felpattant, kardját a magasba lendítette, hogy máris rohanjon megkeresni Zoltát.

– Megölöm! – üvöltötte magán kívül.

– Mielőtt azonban otthagyhatta volna, Ilora váratlanul felsikoltott, és hevesen megragadta a karját.

– A könnyes, zöld szemekben most a sértett értetlenség csillogott

– Mit képzelsz? Mit képzelsz, Ugrin?

– Megölöm! – hebegte most már sokkal erőtlenebbül a lovag.

– Ilora átölelte a lábát, és hevesen felzokogott

– Hogyan ölhetnéd meg? Hogyan ölhetnéd meg ÖT? ŐT…

– Ugrin leforrázva roskadt a lány mellé.

– ŐT!

216

Bán Mór: A hadak ura

– Ahogy ezt mondta, abban minden benne volt. Nem kellett magyarázkodnia, nem kellett tovább hitegetnie önmagát.

– ÖT! Ugrin lassan visszacsúsztatta kardját hüvelyébe, kő-merev arccal bólintott.

– Nem szólt többet.

– Hallgatta Ilora zokogását és a lombkorona között dúló, pusztító csata zaját.

217

Bán Mór: A hadak ura

VIII. fejezet

…ÁGAIN AZ ELJÖVŐ

1.

Valahol, túl az Égigérő fa végtelen koronáján, az éjfekete égbolton megdörrent az ég

– Mintha a mennyek kárpitja hasadt volna meg…

– A Holdtenger felett haragos, sötét fellegek sodródtak, eltakarva a Holdat és a szikrázó csillagokat.

– Sötétség borult az irdatlan fekete vízre, csak a nomád partok mentén izzott valami pokolbéli vörös fény a magasban.

– Ott, ahol az égig érő fa árnyéka a sátorvárosra telepedett, fel-fellángoló villámfények hasítottak kifelé, a lombkorona belsejéből.

– Mintha az égiek fáján istenek háborúztak volna…

2.

– A fércember a burjánzó füst, a körülötte rohanó figurák és a fel-felrobbanó lángnyelvek dacára is észrevette a kötelekre feszített lány felé rohanó apró emberalakot.

– Magában elvigyorodott: arcára már nem ült ki mosolya, mert az idegen bőr elviselhetetlen fájdalmat okozott a legkisebb rezdülésre is.

– Megfeketedett, maszkká merevedett képpel indult a gálya orra felé.

– A fedélzeten harcolókkal nem törődött: a nomádok babonás félelemmel tértek ki útjából, s a gocsamulok is jobbnak látták nem háborgatni.

– Tudta, hogy egyik gályájukat elveszítették, de a veszteség nem aggasztotta különösképpen.

– Csak a lány érdekelte.

– Ahogy kezében a fekete pallost szorongatva átvágott a vérben úszó fedélzeten, arra gondolt, nem állíthatja meg többé semmi.

– És a bosszúra gondolt, aminek természetéről nem lehetett fogalma emberfiának.

– Mielőtt azonban a szakrith-acél orrcsonkhoz ért volna, egy fürge árny penderült elé.

– Gran Goa Gotecha csodálkozva végigmérte.

218

Bán Mór: A hadak ura

– Az idegen nomád harci öltözéket viselt, de díszesebbet, mint a többiek.

– És… olyan ismerős volt.

– A fércember beleszimatolt a levegőbe.

– Ő az…

– Az ismeretlen, aki…

– Ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és dühtől eltorzult arccal, rosszul leplezett undorral méregette őt.

– Ki vagy? – hörögte a fércember értetlenül.

– A jövő vagyok – felelte Zolta.

– Gotecha magáról megfeledkezve elvigyorodott; fekete szája szegletéből gennyes lé csordult alá.

– Akkor én vagyok a múlt, igaz? Nem ismerlek, nincs dolgunk egymással!

– Tudom, miért jöttél vissza!

– Gotecha elkomorult. Ez a harcos bizonyára a hercegnő pártfogója és kísérője.

Talán még annál is több. …A szeretője!…

– Dühödten felmordult, és fenyegetőn tett egy lépést felé.

– Amaz nem tűnt ijedtnek, gyakorlott mozdulattal védekező állást vett fel vele szemben.

– Gotecha figyelmét nem kerülte el, hogy néhány gocsamul észrevette őket, s megpróbáltak elvergődni feléjük, de a nomád harcosok azonnal gondoskodtak róla, hogy vezérüket ne háborgathassa senki.

– Nekem már… – kezdte komoran Gotecha, és leeresztette a fekete pallost –

semmi közöm ehhez a. háborúhoz. Halott vagyok. HALOTT!

– Zolta undorodva rázta a fejét.

– Gadur szolgája vagy, s nekem ez elég! És pontosan tudom, miért jöttél vissza!

Jobban ismerlek, mintsem sejtenéd, Gotecha!

– Visszaszerzem, amit elvettek tőlem! – hörögte fájdalmasan a fércember. Zoltát egy pillanatra megdöbbentette, mennyire védtelennek és kiszolgáltatottnak látja a rettegett szörnyeteget.

– Soha nem volt a tiéd! – ingatta a fejét. Gotecha ereiben megfagyott a vér.

– Ezt már hallotta valahol…

– Mintha ezer évvel ezelőttről szóltak volna hozzá e szavak, nagyon messziről…

– Mit értheted, te? Ostoba kölyök! Semmit sem tudsz még!

– Éppen eleget, Gotecha! Ha még egyetlen lépést teszel, meghalsz!

– A fércember gúnyosan meglengette kezében Saghar fekete pallosát.

Szórakoztatta ez a bátor kis ember: szánalmasnak tűnt, mégis sugárzott belőle valami fenyegető, valami ellenállhatatlan erő.

219

Bán Mór: A hadak ura

– Tudod, hogy könnyedén végezhetek veled? – kérdezte kissé lehajolva, hogy rothadó arcát közel nyomhassa az idegenhez.

– Zolta zavartan körbepillantott.

– Igen.

– Mégis…

– Egy villámgyors szökkenés előre, és a nomád szablya villanva hasította a levegőt, hogy leszelje a fércember fejét.

– Túlvilági nevetés harsant, és Zolta kardja szilánkokra törve hullott a fedélzetre.

– A fekete pallos ott szikrázott kettejük között.

– Aztán Gran Goa Gotecha felemelte fegyverét, és sajnálkozva nézte a sápadt harcost, aki lépésről lépésre hátrált előle.

– A lány az enyém! MINDIG is az enyém volt!

– Már halott vagy, Gotecha! – hebegte Zolta, és várta a csapást.

– A fércember elgondolkodva, vörösen izzó szemekkel bámult, valahová a végtelen lombkoronán túlra.

– Mit számít az? – kérdezte aztán. – Most már… semmi jelentősége sincs!

– Zolta elbotlott egy tetemben, és elzuhant a pallón. Megpördült, rémülten felpillantott: a fércember ott tornyosult felette.

– Utolérte hát a végzete…

Gran Goa Gotecha átszellemült arccal emelte fel a fekete pallost.

3.

A vérszláv harcosok torokhangon tanakodtak a fatörzs felett. Az erdő

visszhangzott társaik rémült és dühös kiáltásaitól: a hangok irányából arra lehetett következtetni, hogy szétszéledtek a szélrózsa minden irányában. Rajtuk ütöttek…

– Most már nyilvánvalóan nem térhetnek vissza a bárkákhoz a partra.

– Mit tegyenek?

– Tar koponyák hajoltak össze a rengeteg mélyén, szembogár nélküli, sárga tekintetek parázslónak fel dühödten, ahogy ráébredtek mindannyian csapdába estek.

– A két gyermek a fa oltalmában, a félig földbe ásott lyukban persze egyeden szót sem értett az egészből. Csak azt tudták biztosan, hogy üldözőik megrettentek valamitől.

– És ez egyet jelenthetett a meneküléssel is…

– A távolból mintha lódobogás hangjait sodorta volna feléjük a szél.

– Igaz lehet?…

– A vérszlávok felszisszentek dühükben.

– Vitatkoztak valamin, néhány hang már gyorsan távolodott is.

220

Bán Mór: A hadak ura

– Ám ekkor bekövetkezett a baj.

– Egyikük beleszimatolt az erdő áporodott levegőjébe, és izgatottan felkiáltott.

– Észrevettek! – gondolta halálra váltan Gidra. Megérezték minket!

– A vérszláv hörgött valamit, s a hangjában félreérthetetlenül ott bujkált a friss vér utáni sóvárgás.

– Hosszú karmok kaparászó nesze kélt, ahogy a vérszlávok mohón keresni kezdték őket Félregörgették a kidőlt fatörzset, körbeállták a fát, és reszketve szimatoltak a told felett.

– Válla nem merte kinyitni a szemét: oly erősen szorította Gidra kezét, hogy szinte összeroppantak csontjai.

– Most…

– Megtalálnak minket… Távoli, közeledő patadübörgés… Förtelmes dögbűz…

Itt vannak…

– Gidra sem mert levegőt venni, de valami arra késztette, hogy egyik szemét felnyissa.

– A félhomályban egy vicsorgó, hosszúkás fejet pillantott meg A vérszláv előttük térdepelt, hosszú karmai közvetlenül a szeme előtt kaparásztak.

– Gidra felsikoltott.

– Aztán érezte, hogy a jeges ujjak megragadják, és rángatni kezdik kifelé a lyukból. Patadübörgés… Rémült kiáltások…

– Látóterét e pillanatban teljesen betöltötte a vérszláv pokoli arca: látta a megvillanó, tűhegyes fogakat, a vérvörös ínyt és a sötét torkot, ahogy a harcos tágra nyílt pofával röhögött.

– Patadübörgés…

– Suhanás…

– Patadübörgés…

– Gidra ösztönösen hátrarántotta fejét.

– Mert a vérszláv szájából, a feneketlennek tűnő, sötét torokból, a sárga, tűhegyes fogak közül egy nyílvessző csapódott ki, hegyén húscafatokkal, melyek egyenesen a fiúcska arcára fröccsentek.

– A vérszláv képén egy pillanatra a döbbenet tükröződött, aztán a harcos megremegett, és eleresztette foglyát.

– Az idő megfagyott…

– Gidra oldalra penderül, látja, hogy a többi vérszláv rémülten fordul hátra, látja az elmosódott, suhanó árnyakat, hallja a kiáltásokat, és csak nagyon lassan fogja fel, hogy ezek az övéi!

– Nomád harcosok zúgnak el mellettük, s a vérszlávok egymás után rogynak térdre, s terülnek el halálos sebekből borítva.

221

Bán Mór: A hadak ura

– Felpillant: a vérszláv, aki kihúzta a lyukból, még mindig ott magasodik előtte, tágra nyílt pofájában rezeg a nyílvessző. SHHHHHHHHH!

– Egy fémpenge villan, s a koponya – nyílvesszőstül – máris pörögve hull a fiú lába elé.

– Gidra nem várja meg, hogy a test is eldőljön: megragadja Válla kezét, és már vonszolja is maga után, el a lovasok útjából.

– Megtorpannak. A lovas, aki levágta a vérszláv fejét, visszarántja paripáját, csaknem lezúg nyergéből nagy igyekezetében.

– Aztán visszatáncoltat, hogy lássa: nem esett-e baja a két gyermeknek.

– Gidra felkiáltana meglepetésében, ha jönne még hang a torkán.

– A nyeregben egy náluk alig idősebb fiú ül, mélyen lova nyakára borulva, hogy a kezében tartott szablyával elérje a vérszlávokat.

– A szablyáról fekete vér csurog a fűre.

– Gidra bizonytalanul int néki, s amaz visszaint.

– Aztán már nyargal is tovább a suhanó harcosokkal, hogy üldözze a most már fejvesztve menekülő vérszlávokat.

– Gidra, akit később Otoak kán néven ismernek majd a nomádok földjén, ekkor találkozott először a másik majdani nagy harcossal, akit viszont csak régi nevén emleget majd mindenki.

– Toba, Tavi Szák fia átszellemült arccal, bosszúra szomjazva igyekezett ismét felzárkózni Agulaihoz. A partra szálló csapat nem jelentett komolyabb erőt, de az erdőben szétszórt vérszlávok felkoncolása jó néhány órába beletelhetett.

– És Toba tanulni akart még.

– Megtanulni a gyilkolás minden fortélyát…

4.

Zolta nem adta fel.

– Oldalra penderült, hogy elkerülje a fekete pallos pengéjét A kard suhogva szelte keresztül a levegőt és belecsapott a fedélzet masszív anyagába.

– Mindketten ziháltak: a delebáti fürgén kitért az újabb csapás elől, Gotecha pedig újabb és újabb vágásokkal igyekezett megsebesíteni, de egyre ólmosabban mozgott.

– Összefércelt teste nem engedelmeskedett megfelelően akaratának, nem volt már alkalmas efféle viadalokra.

222

Bán Mór: A hadak ura

– Ám ereje még így is messze felülmúlta a fiúét: palástja sötét szárnyként lebegett a háta mögött, ahogy újra támadásba lendült.

– Néhány szemvillanásnyi előny azonban elegendőnek bizonyult: addigra Zolta ismét talpra szökkent, s fegyvertelenül hátrált a szakrith-acél orrcsonk felé.

– A gálya egyre közelebb sodródott ahhoz a helyhez, ahová Ilorát kötözték ki.

Mögöttük a másik két megmaradt hajó lebegett, de mindkettő vészesen oldalára dőlt, s a lángok már csaknem teljesen elborították fedélzetüket.

– A nomádok igyekeztek elszakadni ellenfeleiktől, hogy még idejében elmenekülhessenek. Ez nem mindenkinek sikerült: sokan zuhantak a mélybe, vagy vesztek ott a gyorsan elharapózó lángtengerben.

– Jabdier, Pavles és még néhányan a nomád vezérek közül az izzadságtól csuromvizesen vagdalkoztak, amíg csak lehetett

– Aztán látva, hogy a gályák már nem fenyegetik többé a várost, jelt adtak embereiknek a menekülésre. Csak ekkor kezdték keresni új urukat. Nem látták sehol…

– Tehetetlenül forgolódtak, pajzsos harcosokat gyűjtve maguk köré, de mindhiába. A veszély minden perccel csak tovább nőtt, ideje volt, hogy mindannyian, akik még tehetik, elhagyják a gályákat.

– Á mélyből, az Életfa aljáról ekkor elkeseredett kiáltások harsantak.

– A fatörzsnél gubbasztó és íjából időnként egy-egy vesszőt kiröppentő

Tonuzoba e kiáltásokra kapta fel fejét. Karját alig bírta már emelni, reszkető kézzel kapaszkodott meg az ágakban, hogy lepillanthasson.

– A látványtól csaknem elhagyta maradék ereje is.

– A gályákról kilövellt tűzköpetek és a véletlenül szétfröccsenő lángdarabkák itt is, ott is felgyújtották az Életfa lombjait.

– A tűz recsegve-ropogva, sisteregve terjedt, mind nagyobb felületet borítva vérvörös lángokkal. A lomblabirintusban elviselhetetlen hőség tombolt, a tűzfény nappali világosságában harcosok hajladoztak ide-oda a gályák fedélzetén.

– Az Életfa!

– A szent fa!

– Tonuzoba sápadtan hajította el íját: a küzdelemnek semmi értelme sem marad, ha a fa a lángok martalékává válik!

– Megfordult, a sodródó gályák felé pillantott. A fiút kereste kétségbeesetten, tőle várva segítséget.

– Először nem látta Zoltát sehol…

– Aztán az első gálya orránál észrevette őt.

– A fiú harcias arckifejezéssel, de teljesen fegyvertelenül hátrált éppen a diadalmasan közeledő fércember elől.

223

Bán Mór: A hadak ura

– Már csak két lépés választotta el őket egymástól.

– Tonuzoba megtántorodott, nekizuhant az Életfa törzsének.

– Öregisten! – suttogta maga elé. – Öregisten, kérlek, most segíts!

5.

Zolta a szeme sarkából egy fejszét lesett, ami nem messze tőle a fedélzeten hevert egy halott nomád harcos kezében. Három öl… talán négy…

– Nekirugaszkodni készült, várta az alkalmas pillanatot, amikor a fércember figyelmét – ha csak egy szemvillanásnyi időre is – eltereli valami. De a fércember csak mosolygott rajta: idegen szemét nem kerülhette el a fiú egyetlen rezdülése sem.

– Zolta arra gondolt, ha végképp nincs más hátra, leveti magát a gálya orrából.

Inkább a zuhanás, mintsem hogy a szörnyeteg kezei között pusztuljon el.

– Háta nekiütődött a gálya palánkjának.

– Ennyi.

– Nincs hová hátrálnia.

– Gotecha is megállt, megfeketedett, rothadó arcán bosszús kifejezés suhant át.

– Elég volt ebből! Elég a hasztalan várakozásból! A lánynak nyoma veszett, amíg ezzel a kölyökkel foglalkozott!

– A pallos hegyét maga elé tartva nekilendült, hogy felnyársalja a delebátit, ám ebben a pillanatban egy árnyék suhant el mindkettejük felett.

Bősz üvöltés, csizmás lábak dobbanása hallatszott.

– Valaki melléjük vetődött: testes, széles vállú harcos, hátán kövér verejtékcseppek gyöngyöztek a pokoli tűzfényben.

– Hátra! El innen! – intett Zoltának, és kétkezes harci bárdját feje felett megforgatva máris támadásba lendült.

– Mielőtt Zolta bármit tehetett volna, a bárd éle fémes szikrát vetett a fércember vállvértjén.

– Gotecha dühödten felhördült, egyre bosszúsabban vágott vissza az ismeretlennek.

– A fa ágairól nomádok százai kiáltottak fel, amikor felfigyeltek arra, mi történik odalent.

– Egy öregedő harcos vívott a fércemberrel: mozdulatai nem voltak már éppen frissek, de érződött rajtuk a Nomádia csataterein több évtized alatt elsajátított tapasztalat.

– Tar Ogul! – kiáltották a nomádok. – Hadak Ura!

– Zolta felkapta a fejszét és egy mellette heverő könnyű, kerek pajzsot, hogy a nagyúr segítségére siessen.

224

Bán Mór: A hadak ura

– Tar Ogul észrevette, mire készül, és bosszankodva ellökte maga mellől.

– Ez az én dolgom, kölyök! Ne avatkozz bele! Kotródj innen!

– A gálya középső része felől néhány idegen Hor-pap tűnt fel, hogy a fércember javára fordítsák az arányokat, de őket a lesben álló nomád íjászok nyílvesszei térítették jobb belátásra.

– Azok ketten újra összecsaptak.

– Fém szikrázott fémen, s a harci bárd éle kicsorbult, ahogy megakaszkodott a fekete pallos pengéjében.

– Gotecha egyre nyugtalanabbul támadott, mert bárhogy tekintgetett el támadója mellett, a lányt már sehol sem látta.

– Ráadásul a harci zaj is mintha alábbhagyott volna a másik két gályán.

– Valaminek történnie kellett, valaminek, ami veszélybe sodorta eredeti tervét.

– A gályák elvesztése egyáltalán nem érdekelte, ám azzal tisztában volt, hogy ha egyedül marad, bajosan viheti magával zsákmányát.

– Támadóját ellenben jól ismerte: legalább kétszer találkozott már vele. Egyszer mint Mara Garamia nagykánja, egyszer mint Bazabool titkos követe. Tar Ogul mindeddig Gadur engedelmes alattvalójának számított.

De hogy így tud még harcolni, ennyi esztendő súlyával a vállán, arra nem számított.

– A Hadak Ura szusszanásnyi időt sem hagyott magának: bárdját újra és újra megsuhintva csapott le a fércemberre, hol jobbjával, hol baljával pörgetve meg a súlyos kézifegyvert.

– Gotecha kénytelen volt minden figyelmét új ellenfelére összpontosítani, így nem láthatta a díszes ruhájú kölyköt, aki most fejszével és pajzzsal felfegyverkezve leste, mikor avatkozhat a harcba.

– A megfelelő pillanatra nem kellett sokáig várnia: Tar Ogul az egyik támadás után megcsúszott a vériszamos fedélzeten, s fél térdre rogyva próbálta védeni a fekete pallos elsöprő erejű csapását.

– Zolta tudta, hogy ha most nem lép közbe, a Hadak Ura kettéhasítva terül el a lábai előtt.

– Felkiáltott, hogy elterelje a fércember figyelmét a védtelenül előtte térdeplő

harcosról.

– Számítása ezúttal bevált: Gotecha rezzenéstelen arccal hátrált egy lépést

– Ám mielőtt a delebáti rátámadhatott volna, Tar Ogul korát meghazudtoló fürgeséggel talpra szökkent, és egyetlen, jól irányzott oldalrúgással a palánknak taszította Zoltát.

– Mondtam már, hogy takarodj innen!

225

Bán Mór: A hadak ura

– Elemi erejű rúgás volt, és teljesen felkészületlenül érte az új fejedelmet. Zolta nekizuhant a palánknak, de az nem állította meg. Önkéntelenül is elhajította a fejszét, hogy megkapaszkodhasson valamiben, de már késő volt.

– Teste átbillent, s a következő pillanatban kizuhant a mélybe.

– Dermedt kiáltások harsantak a lomblabirintusban: a lassan süllyedő gályáról, a lángoló ágtengerben egy magatehetetlen emberalak hullott a nagyon távoli felszín felé.

– Zolta – különös módon – megnyugvást érzett.

– Arcát ágvégek karmolták, megcsapta az egyik lánggóc iszonytató melege, bőrén érezte, hogy egy pillanatra tűznyelvek nyalogatják, aztán csak a zuhanás hűvös, szívdermesztő szelét érezte arcán.

– Szíve nagyot dobbant.

– Ez lenne?

– Ilyen lenne?

– Aztán…

– Hirtelen rándulás…

– Elviselhetetlennek tűnő fájdalom mart karjába: mintha valaki kitépte volna törzséből.

– Szeme előtt izzó karikák táncoltak s mire az első, intenzív fájdalomhullámok elcsitultak, megérezte, hogy roppant mélység fölött csüng.

– Homlokát alaposan beütötte valamibe, combjából vékony patakban szivárgott a vér, de legalább élt.

– Igyekezett visszanyerni önuralmát is, lassan felemelte fejét, hogy lássa, mi történt vele.

– Egy kéz…

– Egy izzadt férfikéz markolta az övét.

– És rezzenéstelenül tartotta a mélység felett.

– Szemébe izzadság és vércseppek maró elegye csöpögött, de a vöröslő tűzkődön át is látta, hogy ki az, aki életét kockáztatva kinyúlt érte, hogy elkapja, mielőtt….

– Ugrin! – zihálta fájdalommal teli hangon. – Húzz fel!

– A sárga hajú, csapzott lovag vicsorogva feszítette meg izmait, de még túlságosan gyenge volt: az utóbbi napokban szerzett számtalan seb, a láz csaknem minden erejét kiszívta.

– Tartalak! Ne engedd el a kezem!

– Azzal lassan, hüvelykről hüvelykre húzni kezdte felfelé a delebátit.

– Sistergő, lángoló ágak hullottak mellettük a mélybe, egy-egy pillanatra vörösre festve mindkettejük izzadt arcát.

226

Bán Mór: A hadak ura

– Amikor a vastag keresztágon térdeplő lovag derékmagasságba emelte megmentettjét, Zolta átlendült az ágra.

– Egy pillanatra kénytelenek voltak átölelni egymást, nehogy átzuhanjanak az ág túloldalára. Ám valóban csak egy pillanatig tartott: a sólyomarcú lovag eltaszította magától, nekilökte egy függőleges ágnak.

– Zolta felhördült, de aztán nem szólt semmit.

– Ugrin mögött egy reszkető, kucorgó alakot pillantott meg, aki könnyektől csillogó arccal bámult rá.

– Odaegyensúlyozott hozzá, és a karjába zárta.

– Ilora képtelen volt megszólalni, csak hagyta, hogy Zolta magához szorítsa.

– Valahol felettük irtózatos robbanás döreje remegtette meg a levegőt, de egyikük sem nézett fel.

– Csak Ugrin tornyosult ott mellettük, csak ő nézte szomorúan, hogyan végződik a párharc a süllyedő gálya fedélzetén.

6.

Tar Ogul ismét ifjúnak érezte magát. Ifjúnak, aki a puszták végtelenjén száguldhatott egymagában, aki egy szál karddal kezében számtalan, veszedelmes kaland során barangolta be a világvégfaltól a távoli Uralusig terjedő kontinenst, akinek még nem számított semmi más, csak a jelen.

– Az uralkodás hosszú évei bilincsbe verték kezét: maga sem vette észre, mikor veszítette el szabadságát.

– Most ismét szabad volt izmai megfeszültek, tudomást sem véve éveiről, a tespedésben eltöltött, eseménytelennek számító őszökről és telekről, az örökös aggodalomról, népe iránt érzett felelősségéről.

– Ismét önmaga volt.

– Nem kellett agyafúrt terveken törnie fejét.

– Nem kellett minden lépését ezerszer is meggondolnia, nem kellett meghazudtolnia egyszerű, őszinte természetét.

– Életében utoljára az lehetett, ami valójában volt: harcos.

– Bőszen, önmagát sem kímélve rontott újra és újra a férc-emberre, szusszanásnyi időt sem hagyva az élőholtnak.

– Lecsapott, s már emelte is megint a magasba a kicsorbult harci fejszét, hogy ismét lecsapjon.

– A fekete pallos vitustáncot járt, hogy háríthassa az ütéseket, s jó ideje már, hogy egyetlen riposztra sem jutott ideje.

– Gotecha folyamatosan hátrált.

227

Bán Mór: A hadak ura

– Nem rémült meg, erre nem volt már képes, de tudta, hogy sarokba szorították.

– Aztán, mielőtt halott reflexei engedelmeskedhettek volna akaratának, váratlanul a szakrith-acél fedélzeten találta magát.

– Tar Ogul ott tornyosult felette, feje fölé emelt harci bárddal.

– Gotecha értetlenül oldalra pillantott: a fekete pallos ott hevert nem messze tőle.

– Ördögi csapás volt, rothadó húsa már nem tudta elegendő erővel szorítani a kardot.

– Legyőzték…

– A Hadak Ura lesújtani készült: sebek barázdálta, vad arcán kegyetlen kifejezés suhant át Gotecha a fejét ingatta. Nem… nem lehet…

– Váratlanul irdatlan robbanás rázta meg az egész gályát: a fedélzet oldalra dőlt, lángnyelvek csaptak ki a tat felől.

– Nekisodródtak az Életfa egyik nagyobb ágának: a hajó recsegve-ropogva préselődött a fának, aztán hogy árboca ripityára tört, előredőlt, hogy mind sebesebben zuhanjon a mélybe.

– A váratlan irányváltoztatás leverte a lábáról Tar Ogult.

– Kezéből kihullott a harci fejsze: ő maga tehetetlenül nekivágódott a palánknak, ahol az előbb Zolta küszködött, hogy visszanyerje egyensúlyát

– A Hadak Urának azonban sikerült is.

– Megkapaszkodott, s már fordult is meg, hogy újra szembe nézzen a fércemberrel, amikor egy hosszú lándzsa csapódott mellkasának.

– Az acél lassan döfte át, hallotta, hogyan serceg húsa az éles hegy alatt a testében.

– Üveges tekintettel felpillantott, és a fércember ördögi pofáját látta a lándzsa vége fölé hajolni.

– Gotecha tett egy lépést.

– Sercenés. Vérsugár fröccsent a fekete arcra.

– A fércember undorodva megforgatta lándzsáját a Hadak Ura testében, aztán erőteljesen megnyomta a fegyvert, hogy az acélhegy átszakítsa áldozatát, és a hátán bukkanjon ki megint.

– Tar Ogul térdre rogyott.

– Nem tudott többé megmoccanni, tehetetlen bábként csüngött a lándzsa végén.

– Csak nézte, villámló szemekkel nézte gyilkosát.

– Aztán fejét – iszonyatos fájdalmak közepette oldalra fordította, és ezt kiáltotta:

– Ha hallasz……légy jó fejedelem… Vezesd őket!…

– Többet nem mondhatott, mert Gotecha lehajolt a fekete pallosért, és egyeden mozdulattal levágta a fejét.

228

Bán Mór: A hadak ura

– A koponya a lába elé gurult a fércember felvette, és kihajította az Életfa ág-bogai közé.

– A viadal véget ért.

– Beletelt még néhány pillanatba, míg a harcosok felfogták, mi történt.

– Aztán felüvöltöttek, s a következő pillanatban már nyílvesszők százai röppentek ismét a gályák felé.

– Gotecha ügyet sem vetett a feje mellett elszisszenő vesszőkre: megfordult, és intett a gálya közepénél gyülekező go-csamuloknak, akik mostanra megtisztították a fedélzetet a nomádoktól.

– Egyikük a hajó tatjához ugrott, hogy megpróbálja megmenteni a gályát Pörögtek még egy ideig, tovább süllyedve az itt is, ott is lángoló ágak között, aztán kínkeservesen sikerült megállítaniuk a hajó süllyedését.

– A nomádok tomboltak dühükben, de már semmit sem tehettek. Tehetetlenül kellett nézniük, ahogy a vezérgálya lassan ismét emelkedni kezd, aztán visszanyerve manőverezési képességét messze a fejük fölé emelkedik, és eltűnik a lomblabirintusban.

– Egy másik gálya még követni tudta, bár lángokban állt. Dacolva a nyílzáporral megfordult, sőt, még arra is maradt ideje, hogy néhány újabb tűzköpetet lövelljen az ágakon álló nomádok felé.

– Üvöltés harsant, a fedélzetén a Hor-papok csak most végeztek az utolsó harcosokkal.

– A harmadik hajónak már nem volt ilyen szerencséje: bár az is irányba fordult, hogy felzárkózzon, néhány öl emelkedés után megrázkódott, belsejéből tűzvirágok nyíltak, hogy aztán a gálya egyetlen, mindent elemésztő robbanás kíséretében hulljon ezernyi darabra.

Lángoló szilánkjai sisteregve csaptak szét, újabb tüzeket gyújtva szerte a lombkoronában.

– Mire a sistergés elhalt, mindent megremegtető morajlásra lettek figyelmesek a meggyötört nomád harcosok.

– Fentről jött.

A csillagok felől.

7.

A támadókat visszaverték.

– Mégsem harsantak üdvrivalgások sehol: a megmaradt harcosok meggyötörten ereszkedtek alá a lángoló Életfa ágairól a távoli fapalló felé.

229

Bán Mór: A hadak ura

A tüzek fénye nappali világosságot adott: láthatták ki élte túl a rövid, de annál kegyetlenebb harcot, s ki veszett oda a Hor-papok kezei vagy a burjánzó lángok között.

– Közöttük egy magányos, aszott emberalak: az ősz Tonuzoba húzódott sántikálva a kötélhágcsók felé.

– Fel sem fogta, hogy elképesztő győzelmet arattak de ha felfogja, sem tudott volna örülni neki.

– Az Életfát mindenütt tűzférgek emésztették.

– Ahol a gályákat megtámadták, s ahol a lángköpetek szétfröccsentek az ágak között, tűztenger ömlött szét, s harapózott mind magasabbra.

– Füst és pernye mindenütt.

– Tomboló hőség az éjszakában…

– Odalent ütemes kántálás erősödő hangjai fogadták az alá-ereszkedőket: a kopárok könyörgő énekét azonban kisvártatva elnyomta a csillagok felől kelő

dübörgés és mennydörgés hangja.

– Amikor Zolta a deszkapallóra ért karjában Ilórával, háta megött a szótlan Ugrinnal, valami az arcára hullott. Nem lehet a hercegnő könnye… Felemelte fejét.

– A tűzben égő óriásfa koronái felől vízcseppek hullottak alá.

– A nomádok hitetlenkedve, aztán a hirtelen felismeréstől boldogan nyújtották karjukat az égbolt felé. Az Öregisten az Életfát siratta.

– Az ő könnyei hullottak a csillagok közül, az ő könnyei sűrűsödtek, hogy aztán zuhogó, jeges esőfallá duzzadva elárasszanak mindent.

– Zolta óvatosan lefektette Ilórát, aztán maga is a pallóra rogyott.

– És hagyta, hogy az eső lemossa a vért és a kormot arcáról.

8.

– Amikor a hajnalt namur elűzte a füst és a megperzselődött hús förtelmes szagát, mélységes csönd borult Őrtüzek Lángjára.

– A holtakat kiterítették a törzsek oszlopai előtt, s a nomádok ezrei várták, hogy a kopárok befejezzék szertartásos imáikat És várták, hogy új fejedelmük, kit véres csata forgataga avatott urukká, visszatérjen.

– Zolta még az Éjszigeten rótta a köröket az Életfa körül. Az eső áztatta fű

elnyelte léptei neszét, tapintatos némaságba burkolva magányos alakját.

– Nem mert felpillantani, az óriás lombkorona, felől párálló füst saját meggondolatlanságát idézte volna eszébe. A nomádok szent fája csaknem odaveszett a tűzben.

– Soha nem bocsátották volna meg neki.

230

Bán Mór: A hadak ura

– Soha.

– Zolta megtorpant a kráter szélén, amit az első Hor-gálya roncsai mélyítettek a földbe, nem messze az Életfa törzsétől. Roncsok… Halál…

– Elgondolkodva bámult a sötét, felismerhetetlen szakrith-masszára, s gondolatai kétségbeesetten keresték a megoldást. Most mit kell tennie? A háború elkerülhetetlen. De…

– Az események kicsúsztak irányítása alól. Magatehetetlenül sodródik az árral, miközben mindenki hiszi, hogy pontosan tudja, mit kell tennie.

– Bíznak benne.

– Végtére is vezérletével meghátrálásra kényszerítették a lidérc grif küldötteit. A nomádok hosszú ideje először arattak győzelmet Hor-papok felett. Igaz, soványka győzelem volt ez, s talán nagyobb vészt hoz fejükre, mintsem gondolták volna e pillanatban.

– S tudták, Gadur bosszúja kegyetlen lesz.

– Legközelebb nem négy gályával térnek majd vissza…

– Ahogy ott állt a kráter szélén, a túlpartról távoli ének foszlányait sodorta felé a szél.

– Vékonyka női hang volt, bús, de tiszta hang.

– Zolta felemelte fejét, és hallgatta.

– Ismerte ezt a dalt.

– A Delebátban is énekelték…

–

Ha holdfény úszik lenn a mélyben,

Holdtenger sötét vízében,

Fehértorony árnya fúl,

Vörös kőre vére hull.

– Szép dal, gondolta Zolta. Sokkal régebbi dal, mint az összes többi, amit ismert.

–

Ott leszek az Éj szigetén

Eltemetett, ősi remény,

Hol a Fa a felhőkbe nő,

Végtelen mély égbe vesző.

Földrögből a csillagokba,

Két világ közt az Életfa,

Gyökere a múltba markol,

S ágain az eljövő' .

231

Bán Mór: A hadak ura

– Az ének foszlányait a namur sodorta el a Holdtenger felé. Zolta magába roskadva állt a kráter szélén. Indulnia kell.

– A nomádok már várnak rá, ott kell lennie a gyors szertartásnál, aztán a rögtönzött haditanácsban.

– Gondolataiban kétségek kergették egymást, válaszra váró kérdések ezrei nyüzsögtek fejében.

– Indulnia kell…

– Hirtelen megdermedt, összehúzta testén a prémes köpenyt. A dal… A dal…

– Hogy is szól a dal?

Földrögből a csillagokba,

Két világ közt az Életfa,

Gyökere a múltba markol,

S ágain az eljövő.

Lehetséges volna?

Zolta arcán reménykedő, boldog mosoly terült szét Lehetséges volna?

9.

A tanácsteremben szélsőséges indulatok feszültek egymásnak.

– Volt, ki még az iménti harcról beszélt, elégedetten emlegetve a dicsőséget, mások inkább a veszteségeket vették számba.

– Arra, hogy most mi lesz, nem mertek gondolni.

– A hadúri trónus mellé egy hasonlóan előkelő ülőalkalmatosságot állítottak.

Előbbin Zolta ült, utóbbin a komor tekintetű Ompud herceg. Zolta maga gondoskodott róla, hogy a Hadak Urának fia méltó helyet kapjon. A legegyszerűbb megoldást választotta: maga mellé ültette, bár tudta, nem sokáig időznek a teremben.

– Míg várakoztak, magában sorra vette a teendőket. Számtalan sürgős feladat állt előttük, s az idő vészesen fogyott.

– A moraj még el sem csendesült, amikor az új fejedelem felemelkedett trónusáról.

– A háború kezdetét vette! – kiáltotta. – Vitézül harcoltatok mind! De a neheze még hátra van!

232

Bán Mór: A hadak ura

– Nincsen esélyünk! – mordult fel Rab fia, Vorja. – Az Öregisten szent nevére mondom, boldogan aprítottam őket, de nemsokára visszatérnek! Száz és száz vörös gályával! Őket mivel állítjuk meg?

– Zolta bólintott. Pontosan ilyen vélekedésre számított.

– A kérdés az – kezdte megint –, hisztek-e magatokban? Hisztek-e a győzelemben, ha minden erőnket összeszedjük?

– Magunkban hiszünk, fejedelem, de a csodákban nem!

– Elég, ha magatokban hisztek! Néhány órával ezelőtt nem is reménykedtetek, hogy egyáltalán visszaverhetjük őket. S most…

– Megbocsáss, fejedelem! – intette Nicetas. – De ezek pusztán szavak. Igaz, a terved kiválóan működött. És láttalak harcolni! Veled tartunk ezután is, de lásd be, a helyzetünk reménytelen!

– VAN, amiben reménykedhetünk! – válaszolta Zolta.

– Ugyan miben?

– Úgy tartják legendáink, hogy ki megtalálja a Porladó Király ékeit, legyőzhetetlenné válik, s megtörheti a Hor-papok uralmát.

– A nomád törzsfők és vezérek meglepetten egymásra pillantottak.

– Úgy tartják legendáink, hogy azok hatalmától még Gadur is tart!

– Ha léteznek is a Porladó Király ékei – vetette közbe Zoward aga –, senki sem tudja, hol vannak elrejtve! Emberfia többé nem találja meg őket!

– A vezérek döbbenten bámultak maguk elé. Még mindig nem hittek a fülüknek: az ősi uralkodó, s jelvényeinek említése kizökkentette őket addigi gondolatmenetükből.

– Zolta a fejét csóválta.

– Tévedtek mind! A Porladó Király ékei igenis léteznek! A Kardot és a Könyvet megtaláltuk már… de Gadur elragadta őket! Azt azonban ők sem tudják hol rejtezik a Porladó Király harmadik éke. – Zolta körbepillantott a törzsfőkön. – A hatalom jelképe!

– Miért? Te talán tudod? – kérdezte elképedve Jabdier aga. – Az ékeknek évszázadokkal ezelőtt nyoma veszett! Azt sem sejtjük már, hogy mi egyáltalán a harmadik!

– Ma reggel megleltem a megoldást! A Porladó Király éke itt van!

– Itt?

– Itt?

– A törzsfők izgatottan talpra ugrottak. Zolta tudta: most dől el, hitelt adnak-e továbbra is a szavának Ha téved, örökre elveszíti bizalmukat.

– Itt van a közelben! Kövessetek!

233

Bán Mór: A hadak ura

10.

Kiléptek az éjszakába. Az aracsak harcosok vigyázzba vágták magukat, a velük strázsáló Agulai is kihúzta magát.

– Kérlek, Kard Hordozója – pillantott rá barátságosan Zolta – Jöjj te is velünk!

– Némán haladtak a Táltosdomb felé. Az őrök három fáklyát vittek előttük, egyiküket Zolta elszalasztottá ásókért.

– A törzsfők furcsállva pislogtak egymásra, nem tudták nevessenek inkább, vagy valóban várhatják a beígért csodát.

– Ismeritek az ősi regét! – törte meg a csendet Zolta, miközben lendületes léptekkel elhaladt a földbe ásott lándzsák mellett. – Nálunk… a Delebátban minden gyermek tudja.

–

Ha holdfény úszik lenn a mélyben,

Holdtenger sötét vízében,

Fehértorony árnya fúl,

Vörös kőre vére hull,

Ott leszek az éj szigetén

Eltemetett, ősi remény,

Hol a Fa a felhőkbe nő,

Végtelen mély égbe vesző.

Földrögből a csillagokba,

Két világ közt az Életfa,

Gyökere a múltba markol,

S ágain az eljövő.

Nem énekelt, csak a szöveget mondta, hanga mégis egy regös érces hangjával szárnyalt az éjszakában. Mire az utolsó sorhoz ért, már ott álltak a függőhídnál.

– A túlparton ott magasodott előttük a nomádok szent fája, a még mindig sűrű

füstöt vető, ezeréves matuzsálem.

– Az Életfa… – mondta Zolta. – Szégyellem, hogy korábban nem jutott eszembe.

Hiszen ez a megoldás! Az a vers több száz éves. Az költhette, aki annak idején elrejtette a Hor-papok elől a Porladó Király ékeit. A vers fennmaradt, csak sokáig senki sem sejtette, hogy mi a jelentése.

– Azt akarod mondani… – hebegte mellette Jabdier aga –, hogy ez a vers jelzi a rejtekhelyet?

234

Bán Mór: A hadak ura

– Zolta kivéve az egyik őr kezéből a fáklyát, megindult az éjszakai szélben most is reszkető hídon. A többiek követték.

– Amíg a hídon lépkedtek, nem szóltak egymáshoz. Átérve a fa irdatlan törzséhez, Zolta a mélybe mutatott

– Le kell mennünk a felszínre. A sziget szintjére, ahol a gálya a földbe csapódott.

– A törzsfők izgatottan számolták a nyolcszáz lépcsőt, ami a fa törzsére erősített hídfőt a talajtól elválasztotta.

– Amikor odalent álltak, Zolta áhítatosan a fához lépett, s gyengéden megérintette a vén kérget.

– Jól mondja a vers.

Ha holdfény úszik lenn a mélyben,

Holdtenger sötét vízében,

Fehértorony árnya fúl,

Vörös kőre vére hull…

– Igen. Porladó Király kriptáját Fehértorony romjai között találtuk meg. De amit kerestünk, nem volt már ott. Nem is lehetett, mert évszázadokkal előbb valaki kiemelte onnan, és biztosabb helyre rejtette… Ide.

Ott leszek az éj szigetén

Eltemetett, ősi remény,

Hol a Fa a felhőkbe nő,

Végtelen mély égbe vesző.

– Tisztább beszéd már nem is lehetne.

– A törzsfők dermedten nézték a mosolyogva előttük álló Zoltát. A vers sorai valóban kristálytisztán jelölték a helyet. De….

– Honnan veszed, hogy a Porladó Király ékeiről van szó? – kérdezte Rab fia, Vorja.

– Zolta a vers utolsó soraival válaszolt.

Földrögből a csillagokba,

Két világ közt az Életfa,

Gyökere a múltba markol,

S ágain az eljövő.

–

235

Bán Mór: A hadak ura

– A vezérek izgatottan várták a megoldást, de amikor Zolta elhallgatott, csalódottan sütötték le a szemüket.

– Ez minden? – kérdezte Zoward aga. – Ez a homályos jövendölés?

– Hiszek a jövendölésben – jelentette ki Zolta ellentmondást nem tűrő hangon. –

És most hozzátok az ásókat!

– Az aracsak harcosok közelebb léptek, és tanácstalanul a delebátira pillantottak.

– Itt? – kérdezték.

– Itt. – mutatott a fa előtti kráterre Zolta. – Bővítsétek ki, szélesítsétek! Ha kell körbeássuk az egész fát!

– Ásni kezdtek.

– Nem sokkal később Zolta újabb harcosokért küldetett. Az éjszaka csöndjében csak az acéllapok csusszanását lehetett hallani a földrögök között, mind nagyobb hányást kerítve a mélyülő gödör köré.

– Egy órával azután, hogy megkezdték a munkát, Agulai ásója megcsúszott valami keményen. A többiek izgatottan köribe sereglettek. Agulai óvatosan letisztította a földet a kemény tárgyról, aztán az egyik fáklyát lenyújtotta a gödör aljába.

– Egy rozsdás, de masszív ládikó sarka kandikált ki a szakrith acél roncsok alól.

– Ez lesz az! – mondta lélegzetét visszafojtva Zolta, és félretolva a többieket, lehuppant a gödörbe. – Ez az! Tudtam!

– Gondosan körbeásta a ládikát, aztán lassan felemelte, és a halom peremére helyezte.

– Csúnyácska, vaspántokkal borított láda volt, sarkain erős veretekkel. A törzsfők felhördültek meglepetésükben.

– Ez rejti a Porladó Király harmadik ékét! – mondta ünnepélyesen Zolta, miközben felhúzta magát a láda mellé. – A hatalom jelképe.

– Mi van benne? – suttogta Jabdier, s végigsimította a rozsdás ládafedőt. – Nem hiszem hogy feltudnánk feszíteni!

– Nem is feszegethetjük! – helyeselte Zolta – A láda tartalma látná kárát, ha erősszakkal próbálnánk felnyitni! – Izgatottan emelte fel.

– Nehéz volt.

– Kell lennie egy kulcsnak! – suttogta Zolta. – Kell lennie mégpedig …. –

Elhallgatott, agyában baljós sejtelem gyúlt. – Egy kulcsnak….

– Mi baj, Csete herceg? – kérdezte Ompud, és gyengéden megérintette a delebáti karját.

– Nincs semmi baj! Semmi baj! – Zolta magához szorította a ládát, és felpillantott a csillagtalan néma égboltra.

– Azt hiszem tudom hol a kulcs.

236

Bán Mór: A hadak ura

– Úgy érezte, rútul becsapták.

11.

A menet eleje Gadur acéludvarain haladt, a kitáruló belső kapuk felé.

– Morfajet lehunyta szemét, próbálta azt képzelni, hogy valahol másutt van, Füstbugyorban, ahol otthona áll a szűk sikátorok között.

A Duna mélyére süllyedt romvárosban, ahol vodnikok és morjok között találkozhat egy káprázatos teremtménnyel….

– A gondolat meleget varázsolt szívébe. Elmosolyodott, és szipogva összekucorodott. Aludni próbált, de nemsokára arra eszmélt, hogy valami a szó szoros értelmében furdalja az oldalát.

Félresöpörte az izgő-nyüzsgő lárvákat, s kitapogatta az apró tárgyat, ami valamelyik zsebében maradt, átvészelve a vaghurcs-ircsa harcosok felületes motozását.

– Morfajet megdermedt, amikor tömpe ujjai megérintették zsebe legmélyén a kulcsot.

– Óvatosan előhúzta, s lopva egy pillantást vetett rá.

– A kordé zötykölődve haladt az ösvényen, a vadon felett szikrázó csillagok fénye szenvtelenül csillant meg a kulcs rövid tollán, a cirádás nyelveken.

– Igen.

– Lorelei kulcsa volt.

– Bármit is nyit ez a kulcs… gondolta elkeseredetten Morfajet.

Vele együtt annak titkát is örökre elnyelik a katedrális feneketlen katlanai.

– Efelől semmi kétsége nem volt.

– Együtt lépkedett a harcosokkal, akik szűkölve tekintetüket mereven a földre szegezve haladtak a kordé mellett.

– Érezte a félelem kavargó iszonyatát maga körül, s megpróbálta átadni magát a többieket hatalmába kerítő rettegésnek, hogy ne tűnjön fel senkinek a rongyok alatt rejtőző idegen.

– Közben persze figyelt.

– Látta a magasban sodródó vörös gályákat, a katedrális falain álló, Izgatott Hor-papokat. És hallotta az acéludvarok felől hallatszó 237

Bán Mór: A hadak ura

zsivajt.

– Megborzongott.

– Sokkal nehezebb dolguk lesz mit sejtette volna.

12.

Ha félős ember lett volna, talán eszét veszti már napokkal elébb.

De Ezra Olecsun jól viselte a kísértetváros megpróbáltatásait.

Azon a napon, amikor Ilora és Ugrin lovag útnak indultak nyugat felé, fogta cókmókját, ér beköltözködött a palotaváros egyik legkényelmesebb szárnyába, a Bazúr-toronyba. A szoba, amit kiszemelt magának, közvetlenül a trónterem alatt volt. Ablakaiból káprázatos kilátás nyílt a Dunára.

– De nem volt köszönet a látványban.

– A Duna fenyegetőn hömpölygött a palota cölöprengetege alatt, vizén elszabadult, üres csekterek és dereglyék lebegtek. Két partján sem lehetett látni teremtett lelket.

– Senkit.

– Még holtak borították az utcákat, a partok mólóit, s a tetemek lassan oszlásnak Indultak. Dögletes bűz terjengett az üres utcák, terek fölött.

– A testőrkapitány nem szívesen időzött a néhai sókamarás lakosztályában. Választhatta volna a palota bármelyik szobáját, akár befészkelhette volna magát a királyi termekbe is, de ezt még a jelenlegi helyzetben is szentségtörésnek érezte. Elszoruló szívvel bolyongott az ürességtől kongó csarnokokban, folyosókon, kezét hátrakulcsolva. Magányos körútjai után visszatért a sókamarás egyszerű de szép lakosztályába, leroskadt a kényelmes, villáslábú székbe, szemben a boltíves ablakkal.

– A Duna morajlását tisztán hallani lehetett a magasban. De sehonnan nem harsant kiáltás, nem perlekedtek egymással a szolgák a palota folyosóin, nem nyerítettek paripák a belső udvarokon, nem zörögtek, csörögtek a fegyveresek odalenn, nem harsantak vezényszavak a magas bástyákon, nem nyikorogtak a feszítőkötelek 238

Bán Mór: A hadak ura

a falak között, nem csattogtak a bárkák kifeszített vitorlái a víz színén, nem hallatszott sehonnan vidám asszonyi nevetés, sem bősz főúri parancs, nem csapódott ajtó, ablak, nem csörrent elejtett pohár a márványpadlón.

– A palota elhagyatott volt.

– Halott.

– Ezra Olecsun szorongó lélekkel kelt minden reggel. Első

gondolata a gyász és a kétségbeesés volt. Kényszerítenie kellett magát, hogy felkapaszkodjon magára öltse bőrvértjét, oldalára csatolja kardját.

– Alig evett leszédelgett a konyhába, felkapott egy-egy száradó húsdarabot. A cipók kőkeménnyé szikkadtak, a gyümölcsök rothadni kezdtek az arany és ezüst tálakban, levet eresztve a nemes fémre. Az asztalokon csillogó garamiai borok megpimposódott, színükön zöldes penészréteg lebegett.

– Olecsun a lépcsőkön erőltette magába a húst, miközben lement az udvarra. Soha életében nem látott olyan pokoli rendetlenséget, koszt és mocskot, mint amit a távozó dunavai csapatok hagytak maguk után. A társzekerekre nem férő holmi elszórva hevert a köveken: szétszakadt, sárba taposott drága selymek, vászonruhák, széttört edények, bútorok mindenfelé. A díszes kút mellett két lótetem puffadt, döglegyek fekete fellegét vonzva mindenfelől.

– Halottak itt nem voltak. Csak lentebb, a kacskaringós utcákon, a palotaváros külső falai felé haladva botlott megfeketedett arcú, megcsonkolt hullákba. Hogy kik lehettek, már nem látszott A Gotecha ellen vívott harcban, vagy a nagy csatát követő zűrzavarban gyilkolták meg Őket? Ki tudja?

– Magányának harmadik napján Olecsun egy zsákutcába torkolló, szűkös térre tévedt, kint, a Ferde palota környéken.

– A bűz már messziről jelezte, hogy mire számíthat, de hiába győzködte magát, kíváncsisága kerekedett felül.

– A téren vagy ötven menekült paraszt teteme hevert valószínűleg még a garamiai légió harcosai gyilkolták meg őket a kán parancsára.

– Olecsun szédelegve rótta a várost, de nem találkozott egyetlen 239

Bán Mór: A hadak ura

élővel sem. Mintha még a kutyák és a macskák is elmenekültek volna: az első napon talált sovány gebétől eltekintve senkit és semmit sem látott.

– Azaz mégis…

– Az egyetlen teremtett lélek, aki megosztotta magányát vele, ott hevert a toronyban.

– De ő más volt… Egészen más.

– A gebét kikötötte a Bazúr-torony alatti romos istállóba. Minden nap adott neki abrakot, és meg is itatta. Nem mulasztotta el ezt a kötelességét semmi pénzért, még akkor sem, ha a királyi ménes lovardájából kellett áthordania a szalmát egy nyekergő kerekű

kordén.

– Ez a lesoványodott, sánta lábú pára volt napjainak egyetlen vigasza. Minden reggel lecsutakolta, kifényesítette szőrét, ahogy gondos gazdához illik. A hatodik napra az állat annyira felerősödött, hogy Olecsun kilovagolt a palotaváros falain túlra.

– Először végigcsattogtak Kövérd és Kelmés macskaköves utcácskáin. Leégett házak között vezetett az útjuk, de halottakat itt nem láttak.

– Arra, hogy a vérszlávok még napokkal a Kaduz-mezei csata után sem hatoltak be Királyváros területére, Olecsun egyszerűen nem talált magyarázatot. Amikor a gebét kikötötte a Kazavadnai kapu egyik cölöpjéhez, ős sántikálva felkapaszkodott a kilátóba, körbetekintve még érthetetlenebbnek találta az egészet.

– Odakint, a kapun túl egészen a Murvaerdőig több tízezres vérszláv horda táborozott. Teljesen belepték a harcmezőt Kövérd, feketészöld döglégyfelhőként telepedtek a hantolatlan holtakra, Olecsun kapitány iszonyodva fordította el az arcát.

– Letámolygott a gebéhez, s reszketve küzdötte fel magát a nyeregbe. Éppen eleget látott.

– Az ellenség megelégedett azzal, hogy továbbra is megszállva tartsa a síkot és a mögötte húzódó Murvaerdőt. Dunava halott kísértetvárosa mintha tilalom alá esett volna. Itt nyújtózott az orruk előtt, védtelenül, kiszolgáltatottan, mégsem tehették lábukat a kapui 240

Bán Mór: A hadak ura

mögé.

– A testőrkapitány visszaindult a palotába. A Duna partjához érve megtorpant hosszan, mereven a folyóba bámult. Egy pillanatra elfelejtette, hová indult, hová sietett az imént. Moccanni szeretett volna, de tagjai nem engedelmeskedtek akaratának. Lecövekelt a parton, tekintetét nem tudta levenni a monoton zubogással sodródó habokról: a folyó egyetlen mocskos áradattá torzult szeme előtt, ami előbb-utóbb elsodor mindent, ami az útjába kerül.

– Megadni magát ennek az ősi, elemi erejű áradatnak, minta faóriás, melynek gyökerei eleresztik az anyaföldet, s hagyják, hogy magatehetetlenül belezuhanjon a lábainál hömpölygő folyóba.

– Végső megnyugvás…

– Hirtelen hátratántorodott.

– Ostoba vén paraszt! – korholta magát. – Csaknem bele zuhantál!

Ostoba öregember! – Gyengéden végigsimította a gebét, meggyőződött róla, hogy elegendő vize maradt reggelig a kapu előtti itatóban, aztán felbicegett a Bazúr-toronyba.

– A folyosókon már félhomály uralkodott, különösen a déli szárnyban, mely a Dunára nézett Ezra Olecsun nem törődött most a sűrűsödő árnyakkal. Határozott léptekkel végighaladt a kamra felé ívelő folyosókon, vasalt csizmás léptei visszhangot vetettek a szűk fordulós lépcsőkön.. Aztán belépett a torony aljában lévő

kamraszintre.

– A vasalt ajtók most tárva-nyitva álltak, s már a bejáratnál megcsapta orrát a bentről áradó hús- és fűszerszag. Gyorsan összeszedett annyi élelmet, szárított zöldséget, amennyit csak bírt, hozzácsapott két palack penészes üvegű garamiai bort, azzal visszaindult a torony felső szintjére.

– Ott már vaksötét fogadta. A nap lebukott a kánai hegyek mögött, s a városra nyugtalan, gonosz éjszaka borult. Olecsun fejében megfordult, hogy fáklyát kellene gyújtania, de aztán csak vállat vont.

Ugyan minek? A járást már ismeri, bekötött szemmel is felbotorkálna a sókamarás szobájába, majd a könyvtárhoz vezető

titkos járathoz. Ami pedig a vaskos oszlopok mögül és mély kürtők 241

Bán Mór: A hadak ura

torkából leselkedett rá, azt végképp nem akarta látni.

– Vajon mikor kezdenek beszivárogni a falak közé a parancsot megtagadó vérszlávok? S vajon meddig marad érvényben maga a parancs?

– Talán már holnap – sóhajtotta az öreg. – Talán már holnap bejönnek.

– A járat hideg volt, mint a palota legmélyebb szintje, ahol a Tomisan-királyok kriptái és titkos kazamatái húzódtak. A falakat vastag, nyálkás pókháló borította. Rátapadt a ruhájára, ahogy elsurrant mellettük. De Olecsun nem törődött vele. Napjában többször jött ide…

– A könyvtár csarnokai még a holdfényben is fenséges áhítatot árasztottak. A kódexek ás fóliánsok gerincén a kitört ablakokon ki-kilebegő hálószerű függönyökön áttörő halvány fény vibrált. Olecsun megtorpant. A lebegő függönyök egy óriási, holdsugárból szőtt denevér alakját idézték.

– Lerakta a földre a teknőt, s fáradtan kihúzta helyéről az egyik vaskos kódexet Symarh Sigmonus Sagrallet díszes kötésű

Monumenta Geografica Pannonicáját. Ahogy a könyv aranyozott gerince megbillentett egy rejtett kart, az egész fal megmozdult, és lassan, nyikorogva kifordult a helyéből. A levegőt egymáson csikorduló kövek zihálása töltötte be, ahogy a feltáruló sötét üregből dohos kriptaszag áramlott kifelé.

– A testőrkapitány besántikált, maga után vonszolva a teknőt.

Odabentről működésbe hozott egy másik rejtett kart, s csak azután gyújtott fényt, hogy megbizonyosodott róla: a gyertyavilág egyetlen pislákja sem szűrődik ki a könyvcsarnok sötétjébe.

– Aztán komótosan előszedegette az étkeket, s egy hófehér abroszra rakosgatta őket, melyet egy asztal gyanánt szolgáló deszkalapra terített.

– Két poharat is kerített valahonnan: ezekbe töltötte a gyöngyöző

garamiai bort.

– Körbepillantott az egyszerű kis helyiségben, s elégedetten állapította meg, hogy mindennel elkészült.

242

Bán Mór: A hadak ura

– Ideje volt hát, hogy gondoskodjon társaságról is.

– Óvatosan a penészes falhoz tolt széles ágyhoz lépett, s gyengéden megérintette a súlyos medvebőrök alatt vacogó testet.

– Itt vagyok! Itt vagyok megint! Hoztam egy kis harapnivalót, s hozzá némi itókát! Ideje enni!

– A medvebőrök megmoccantak, lassan felemelkedtek, aztán visszaereszkedtek. Majd mintha egy halk sóhaj is kiszűrődött volna a meleg vacokból.

– Olecsun közelebb hajolt.

– Várt néhány pillanatig. amíg elég erői gyűjtött, hogy elviselje a látványt, ami rá várt.

– Jól van! Jól van! Nem kel! sietni! Ez a pecsenye már nem szalad el!

– Megfogta a legfelső medvebőr szélét, s óvatosan felemelte.

Alóla váratlanul kizuhant valami.

– Egy kéz.

– Illetve ami belőle maradt.

– Olecsun levegő után kapkodott, mert megérintette a haló hús szaga, s az égett testrészek áporodott bűze. De aztán erőt vett magán, S még kintebb hajtotta a medvebőrt

– Jól van! – ismételte remegő hangon. – Ideje felkelni! itt a vacsora, ennünk kell kicsit!

– Lehunyta szemét, s tűrte, hogy az a szinte alaktalan valami megragadja a kezét, s zihálva, levegő után kapkodva húzódjon közelebb. Nem akarta, próbált küzdeni ellene, de szemhéja alól egy könnycsepp gördült alá.

– Az alaktalan hústömeg megrázkódott, valahonnan a mélyből akadozó, rémisztő hörgés tört fel.

– Tudom én… tudom… Nem tehetek róla. –. Olecsun letörölte a könnycseppet – ‚ de mit tegyek, ha olyan… nehéz.

– Az a valami újra megszorította a kezét – micsoda erő lakozott benne még mindig-, s kényszerítette, hogy ránézzen. A testőrkapitány nagy levegőt vett, s felé fordította a fejét

– Istenem,.. – suttogta. – Miért engedted, hogy így legyen? Miért?

243

Bán Mór: A hadak ura

– De isten nem válaszolt ezúttal sem. Minden, amit tehetett volna, ha egyáltalán lenéz a csillagok közül a halott városra, hogy ezen az éjszakán még távol tartja a falaktól a sok-sok tízezer vérre éhező, vad teremtényt.

– De nem nézett le a magasból, hisz nyoma veszett régen, még mielőtt Hor Vérszemű Csillagán megköttetett a gyászos szövetség.

13.

– Futáraink jelentése szerint több ezer gyermeket ejtettek fogságba szerte Nomádiában! – mondta komor ábrázattal Borc kán, ki Rab fia, Vorja aga jobbkezeként az Apphony-nemzetség tumánjait vezérelte a hadjáratokban. Hosszú, fehér bajszos arcán nemcsak a kardvágta sebek, de annál is mélyebb ráncok tanúskodtak az öt évtizedről, amit állandó harcban töltött el. Ennél keservesebb helyzetre azonban maga sem emlékezett, még a gyászos emlékezetű zisi felkelés idejéből sem. – Nagyok a veszteségeink, bár csak néhány faluban kísérelték meg az ellenállást harcosaink. Senki sem sejtette, hogy Gadur felrúgta a békét Nem tudtuk figyelmeztetni őket!

– Értem – bólintott Zolta. Szemében a tűz fénye lobogott. Jobbját szórakozottan a rozsdás ládikán nyugtatta.

– Vészterhes órában hívta össze a törzsfőket és a tumánok agáit.

Minden perc késlekedés a végzetet hozta közelebb.

– Rab fia, Vorja aga felé fordult.

– A Hor-papok végső támadásra készülnek!

– Eddig csak túszokat szednek! – vetette közbe rosszkedvűen Bási kenéz Bour aga jobbkeze, helyettese, – Mindig is szedtek túszokat gyermekeink közül. Magam is Gadurban éltem kerek egy esztendőn át Lubmir kan is, meg te is, Gapol kenéz. Pawles, Seöbő kenéz, de tán még te is, Moluk kán!

– A harcosok komoran bólogattak.

– Most másról van szó! – tiltakozott az ifjú Ompud, ki az új fejedelem jobbján ült.

– Sokáig csak csöndben figyelte Zoltát, új urát, aki valószínűleg 244

Bán Mór: A hadak ura

örök időre elütötte a lehetőségétől, hogy egy napon ő vezérelhesse a nomádok törzseit háborúban és békében. De ez érdekelte most a legkevésbé. Kíváncsian leste a delebáti mozdulatait, pillantását, ahogy a törzsfők véleményét fogadja. Tekintetében lelkes tűz lobogott: a vak is láthatta, hogy rajong az ifjú fejedelemért. A törzsfők azt beszélték egymás közt, hogy Csete herceg őt nevezi ki a Hadak új Urának, hálából Ogul önfeláldozásáért.

– Ne feledjétek – folytatta pillanatnyi szünet után Jabdier – ‚ hogy most ezrével gyűjtik össze gyermekeinket! Mi szükség lehet ennyi túszra?

– Csak azt akarták, hogyne avatkozzunk a dunavaiak háborújába!

– sóhajtotta Csák aga. – Biztosítani akarják a hátukat. De azzal, amit tettünk, végleg felrúgtuk a békét!

– A békét nem mi rúgtuk fel! – rázta a fejét Bási kenéz – De most mi akadályozhatjuk meg a nagyobb bajt!

– Ugyan hogyan?

– Tar Ogulnak igaza volt. Gadurnak nem velünk gyűlt meg a baja.

Ostobán magunkra vontuk haragjukat! Miért? Ha segítséget nyújtunk a dunavaiak hercegnőjének, Gadur elpusztítja gyermekeinket! Most még talán megakadályozhatjuk a tragédiát! Ki kell maradnunk ebből a háborúból! Át kell adnunk nekik a hercegnőt!

– Nem tehetjük! – Lucian zengő, tiszta hangja egyszeriben betöltötte a sátortermet. Bertram törzsének daliás termetű lovagja ritkán szólt a hadtanácsban. A többiek, a szövetség régi törzseinek képviselői a mai napig idegennek tekintették a déli tartományok vegyes lakosaiból szervezett törzset. Pedig Bertram szépen beszélt magyarul, s aki hallotta, amint a regősök dalait énekli, megesküdött volna, hogy már bölcsőjében is nomád dajka ringatta. – Nem tehetünk úgy, mintha semmi sem történt volna! – Lucian a gyanakodva rábámuló nemzetségfőkre emelte tekintetét. – A nomád törzsszövetség évtizedek óta alávetettségben él. Most már a létünk forog kockán!

– Akkor forogna, ha megtámadnánk a Hor-papokat! – hurrogta le Matejan kenéz, Mojmir törzsének széles arcú, szláv vezére. – Ne 245

Bán Mór: A hadak ura

feledd, Lucian, hogy mi közelebb vagyunk Gadurhoz, mint a te néped! Te nem kockáztatsz semmit, amikor ellenük lázítasz!

– Úgy van! – csattant fel dühösen Moluk. – Bertram népének egyetlen gyermekét sem ragadták el! Csak a mi gyermekeinket!

Vajon akkor is ilyen merész lennél, ha a saját fiad is a kezükben lenne?

– Elég! – Zolta kiáltása sokáig visszhangzott a teremben. Aztán hosszú pillanatokig csak a tűz pattogását lehetett hallani. Minden tekintet a delebátira szegeződött, aki díszes nomád öltözetében ült a trónon, legalább egy öllel magasabban mint a törzsfők.

– Azt akarom, hogy a törzsek egyetértésben hozzák meg döntésüket! – mondta Zolta nagyon lassan. – Nincs helye széthúzásnak!

– A kérdés csak az… – mondta békítő hangon Jabdier – ‚ mit szándékozik tenni Csete herceg?

– Halljuk! – mormolták a nomád vezérek, s kíváncsian Zoltára szegezték tekintetüket.

– Támadunk! – Zolta hangja határozottan csengett. – Gadur nem tartja vissza az előrenyomuló vérszlávokat a Dunánál. Csak idő

kérdése, hogy betörjenek Nomádiába! A sötét keleti tartományokból akkora sereget gyűjtöttek össze, amekkorát még nem látott a világa végítélet óta!

– Akkor nem sokat tehetünk! – mondta Jabdier.

– De igen! Gadur arra számít, hogy tétlenek maradunk!

Legfeljebb, hogy kétségbeesetten berendezkedünk védelemre. És akkor könnyedén elbánnak velünk! Egyetlen esélyünk van a túlélésre: ha meglepjük Gadurt! Ha nem várjuk meg, hogy lerohanjanak minket!

– De ilyen túlerővel szemben… – kezdte Pawles kenéz, ám ekkor egy aszott, vézna alak emelkedett fel a terem sötét sarkából.

– Tonuzoba mindeddig csöndben hallgatta a vitát. Ősz haján aranyszínű táncot lejtett a lángok fénye, ahogy helyet foglalt közöttük.

– Nem akartam szólni,.. – mondta megfontoltan. – De egyre 246

Bán Mór: A hadak ura

inkább hiszem, hogy a nomádok népe máris elveszett!

– Az agák sértetten felmordultak. Tonuzoba jelentőségteljes pillantást vetett rájuk, aztán így folytatta:

– Tudjátok, gyermekeim. a régi időkben a nomádoknak helyén volt a szívük és erős volt a karjuk! Amikor Dunava ellenségeivé váltunk, eleink úgy döntöttek, nem építenek házakat kőből, ott sem, ahol megtehetnék! Sátrakban laktak, a puszta földön aludtak, akár a csillagos ég alatt is. Nem vették körbe magukat selymekkel, kényelmes bútorokkal. Úgy éltek, ahogy őseink több ezer éven át, a végítélet előtt. A nép, amelyik elkényelmesedik, elveszett! Akar-e, tud-e harcolni, akinek elpuhulnak izmai? Aki félti magát a harcmezőn? Nem! Éppen ezért nem tudtak megállítani minket évszázadokon át! Mit számít egy nomád harcosnak a seb, a fájdalom vagy a halál? Egyetlen ellenség törte meg népünket! Emlékezzetek a vereségre, amit a Hor-papok századokkal előbb ránk mértek! S ne higgyétek, hogy a szerződések, melyek háborítatlanságot ígértek nekünk, örök időkre megmaradnak!

– Körbepillantott a meglepett törzsfők arcán.

– Ti féltek. Féltek harcolni. De miért? Néhány órája oroszlánként küzdöttetek. Láttalak benneteket! Matejan! Élvezted a harcot!

Pavles! Nem törted az ostoba fejed holmi feltételeken, meghátráláson! És ti mind! Harcoltatok! Mitől féltek hát most? Attól, hogy az ellenség fölényben van? Attól, hogy félelmetes? Attól, hogy kevés az esély a győzelemre? A fiúnak igaza van! Éppen ezek miatt kell nekik rontani! Mert maguk sem hiszik, hogy ellen merünk szegülni akaratuknak. Eljött a bosszú ideje! Tizenöt tumánunk van!

Tizenöt erős, kiválóan felfegyverzett tumán! Soha nem állítottunk ki ekkora sereget! Ha most nem számolunk le Gadur zsarnokságával, akkor örök időkre szolgák maradunk!

– Jabdier aga felmordult tetszettek neki az öreg nagyfejedelem szavai. Ökölbe szorított kezét felemelte, és lesújtott a láthatatlan ellenségre.

– Igaza van! Igaza van! Mitől félnénk?

– Csák aga és Rab fia, Vorja elismerően bólogattak. A többiek 247

Bán Mór: A hadak ura

némán néztek maguk elé. Szemük előtt diadalmas lovasrohamok képe derengett fel. Korábbi aggályaikat mintha elfújta volna a szél.

Bár lelkük mélyén tudták, hogy őrültséget cselekszenek, megmagyarázhatatlan lelkesedés, ami csak a lovas nemzetek sajátja, ragadta magával őket

– Ogul fia, Ompud felhevülten fordult Zolta felé;

– Követünk téged, Csete herceg! Csak mondd, mit tegyünk!

– Zolta elmosolyodott. Hálás pillantást vetett Tonuzoba felé.

– Ez a beszéd! És most figyeljetek! Van egy tervem! – A törzsfőkhöz fordult. – Veszélyes, de ha sikerül, miénk a győzelem!

Minden nomád harcosra szükség lesz! Mindenkire! Kemény harc áll előttünk, sokan elhullanak majd közülünk! De ha a szakállas isten megsegít bennünket, akkor nem esik baja gyermekeiteknek!

– Hogyan gondolod? – kérdezte izgatottan Jabdier.

– A Hor-papok arra számítanak, hogy nem merünk cselekedni.

Vagy ha mégis, akkor a vérszlávok ellen vonulunk, hogy megsegítsük a dunavaiakat! Ne okozzunk nekik csalódást!

– Tehát megtámadjuk őket!

– Több oldalról indítunk támadást! – magyarázta Zolta. – A terv csak akkor működik, ha pontosan végrehajtjátok minden parancsomat!… Hajnalban útnak indítjuk az első tumánunkat kelet felé! Mindenáron tartani kell a Duna vonalát! Ha sikerül időben összevonni a folyóparti törzsek tumánjait, akkor talán sikerül megakadályozni, hogy jelentős erőkkel átkeljenek A Hor-papok a jelek szerint már behajóztak néhány ezer vérszlávot a Holdtengerre, de nagyobb sereget nem hozhattak. Minden órának jelentősége van!

Nincs vesztegetni való időnk! Ompud!

– Igen, fejedelem?

– Atyád jogán téged illet a Hadak Ura cím,..

– Így van, fejedelem! Készen állok, hogy szolgájalak!

– Azt megteheted! De Hadak Ura nem leszel!

– De… fejedelem!

– A hadúri jogokat magamnak megtartom. Erős kéz kell most és erős akarat. Sajnálom, Ompud! Velem jössz, és te vezérled 248

Bán Mór: A hadak ura

tumánjaink egy részét, természetesen az én irányításom mellett.

Elfogadod?

– Ahogy parancsolod! – hajolt meg sápadtan az ifjú harcos, ki e naptól nem használhatta hercegi címét.

– Jó1 van. A részleteket nemsokára megtudjátok! Induljunk!

– A bejáratnál az aracsak őrök vigyázzba vágták magukat.

Mellettük mindenre készen ott állt Agulai ás.

– Kard Hordozója! – szólította Zolta.

– Rendelkezz velem!

– Zolta néhány szót suttogott a nomád fülébe, de mielőtt még befejezhette volna, egy vágtató lovas bukkant fel a Strázsadomb felől. Futár volt, az Apphony-nemzetség jelvényeit viselte bőrpajzsán.

– Elérve a fejedelmi sátorpalotát, levegő után kapkodva ugrott le lováról, s Tonuzoba elé vetette magát. A nemzetségfők rosszat sejtve állták körbe.

– Nagyurak! Nagyurak! – zihálta a lovas. – Rossz bír a Dunától!

Nagyon rossz hír!

– Beszélj! – förmedt rá Tonuzoba türelmetlenül.

– Átkeltek! Átkeltek a Dunán!

– Micsoda? – bődült fel Jabdier. – Ki kelt át? Beszélj már érthetőbben!

– Vérszlávok! Grakhurok! Kaghírok! Ruszok! Sok-sok ezren! Két hadsereg!

– Amíg a nemzetségfők borzongva faggatták a futárt, Zolta igyekezett megőrizni nyugalmát, s kihasználva a hirtelen felfordulást, a szállásán pihenő hercegnőért menesztette Agulait.

– Megkezdődött a versenyfutás az idővel.

– S Zolta tudta vesztésre állnak.

14.

Ilora fagyosan állt előtte. Dacosan, elérhetetlen fensőbbséggel az arcán.

249

Bán Mór: A hadak ura

– Egyáltalán nem emlékeztetett arra a lányra, akit nemrég még a karjában tartott. Mióta az Életfa lomblabirintusában vívott csatából visszatértek, még nem látták egymást.

– Ilora törékeny alakját most nomád kaftán takarta: valamelyik helybéli kenéz lánya könyörült meg a neves vendégen, s nekiajándékozott néhány drága kővári tapuzant. Gyönyörű volt ebben is. Az arany nyakpántos, testhez simuló, karmazsinvörös köntös kiemelte arca szelídségét, s vörös hajának élénkségét.

– De a megközelíthetetlen, rideg kifejezés megrémisztette Zoltát.

Ilora igyekezett nem venni tudomást a férfiról, szórakozottan kifelé bámult a sátorpalota hatalmas ablakszárnyain. A felhajtott nemezcsonkon át befújt az ősz közeledtét jelző namur.

– Zolta a fejedelmi trónus előtt állt, kezét zavartan hátrakulcsolta.

Nagyot szippantott a friss levegőből, mert a szél felé sodorta a lány hajának balzsamos illatát.

– Zavarban voltak.

– Sok minden megváltozott közöttük, mióta utoljára szót válthattak.

– Korábban a dunavai foglyokat egy előkelő sátorpalotába vitték, ahol laza felügyelet mellett, kényelmes szobákban helyezték el őket.

Zolta kérésére a révkapui dereglyések visszatérhettek hajóikra, melyek közvetlenül a mocsárosi mólóknál ringtak a Holdtenger vizén.

– Ilora viszont nem szokott hozzá, hogy vad tekintetű, lándzsás nomád harcosok kísérgessék, ha valaki éppen jónak látja kéretlenül őt. Mint ahogy szemmel láthatóan nem bocsátotta meg azt sem, ami az Életfánál történt. Akkori gyengesége rég elmúlt, s átadta helyét valami rideg, fensőséges maszknak, ami mintha igazi arcát takarta volna.

– Döntöttetek? – kérdezte nagy sokára, megtörve a feszültté váló csendet kettejük között.

– A delebáti bátortalanul közelebb lépett hozzá.

– Meggyőztem a nomádokat a háborúról! – mondta, s igyekezett minél természetesebb hangot megütni. Nem akarta, hogy 250

Bán Mór: A hadak ura

szerénytelennek vagy fennhéjazónak tűnjön. Az utóbbi órákban úgyis különös jeleket észlelt magán. Parancsok sokaságát osztogatta, s amikor a haditanács után visszavonult, hogy pihenjen néhány percet, úgy nyújtotta karját a szolgáknak, hogy vegyék le róla a díszes kaftánt, mintha egész életében körülvették, s minden óhaját teljesítették volna.

– Megrémült önmagától.

– Különösen most, hogy Ilorával beszélt, most kellett vigyáznia minden egyes szavára, minden hangsúlyára.

– Meggyőzted őket? – A hercegnő hangjában gúny bujkált. –

Persze a fényes Csete hercegnek ez nem okozhat nehézséget! Csak azt nem értem, miért játszottad meg előttem a lelkes delebáti fiúcskát?

– Nem tudtam, ki vagyok valójában! – válaszolta Zolta, s nagyot nyelt. Egyáltalán nem tetszett neki az irány, amerre ez a beszélgetés haladt. – Ilora! – Megragadta a karját. – Hajnalban útnak indulunk, hogy feltartóztassuk a vérszlávokat!

– Ilora udvariasan elhúzódott, ujjaival lefejtve magánról Zolta kezét.

– Remek! Roppant boldog leszek, ha legalább Nomádia nem vérzik el.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Ó semmit! – Ilora felháborodottan perdült arrébb, egészen a felhajtott nemezcsonkig. – Csak ha jól emlékszem, azzal indultunk útnak, hogy megmentjük Dunavát, amíg nem késő! De most már úgy látom, számodra csak Nomádia fontos! Persze megértem én! –

folytatta hadarva, mielőtt Zolta bármit is mondhatott volna tiltakozásképpen. – Megértem! Egy Csete herceg! A nagy Tonuzoba ükunokája! Réva fejedelem fia! Mit is törné magát egy elvérzett országért, ami ráadásul az ellensége!

– Tévedsz! – Zolta szomorúan lehajtotta fejét, aztán hirtelen ötlettől fogva megragadta a lány karját, s a szoba közepe felé tuszkolta, ahol a térképasztal állt.

– A nomádok térképei nem voltak különösebben látványosak, de 251

Bán Mór: A hadak ura

legalább pontosságra törekedtek.

– Nézd! – parancsolt a hercegnőre a delebáti. – A vér- szláv sereg kettévált Királyváros előtt! Állítólag nem vonultak be a városba, bár ebben a nomád kérnek sem bizonyosak még! Az egyik hadseregűk délnyugatnak fordult. Most már tudjuk, hogy miért! Átkeltek a Dunán, s egyenesen Őrtüzek Lángja felé tartanak! El akarják pusztítani Nomádiát!

– Ilora dühösen rávillantotta tekintetét, s kígyóként tekergőzve próbálta kiszabadítani karját a delebáti erős szorításából.

– A másik seregük – folytatta zavartalanul Zolta – megkerülte Királyvárost, és a Duna mentén északnak tartva sorban felperzselte a folyóparti erődöket.

– Ilora arcán fájdalmas kifejezés suhant át, legyilkolt parasztok, harcosok ezreit és tízezreit látta maga előtt, végig a nagy határfolyam mentén. Temetetlen holtak hevertek mindenfelé, a lerombolt és felégetett falvakban, városokban.

– Elfoglalták Vis’rahit és Stergomot! – fejezte be Zolta, ebbe az utolsó mondatba csomagolva a legkeserűbb pirulát. Stergom és Vis’rahí Dunava két legerősebb határ menti erődje volt, a Duna jobb partján, beékelődve Nomádia testébe. Nézz a térképre, az Istenre kérlek! – rángatta meg a lány karját Zolta. – Nincs idő sértett büszkeséggel játszani! Ha nem cselekszünk gyorsan, egyikünknek sem marad országa!

– Ó, valóban? – kerekedett el Ilora szeme – Majdnem el is felejtettem, hogy te valójában egész Kárpáthia királya akarsz lenni!

– Hagyd abba! – förmedt rá most már türelmét vesztve Zolta. –

Nézd! Nézd mér!

– A térkép északi részére mutatott, ahol a kacskaringós vonalak és szálkás tónusok Dunava északi tartományait jelölték.

– Nem elég, ha csak Nomádiában állítjuk meg őket, bár az sem tűnik egyszerű feladatnak! A baj éppen az, hogy ha a másik seregük továbbmenetel északon, szinte harc nélkül foglalja majd el tartományaitokat. Nézd, Ilora! Nincsen ott egyetlen erőd vagy vár sem, ami képes lenne visszaverni az ostromaikat! Ha végig pusztítják 252

Bán Mór: A hadak ura

a Duna mentét, lerombolják Nyitra várát, Zólyomot, Trencent és elsöprik Posunt is! És akkor akadály nélkül hátba támadhatják Nomádiát! Két tűz közé szorulunk!

– Ilora arcán most először tükröződött valódi kétségbeesés. A helyzet elkeserítő volt vagy még annál is rosszabb: reménytelen.

– Északon is meg kell állítani őket! – suttogta a térképet vizsgálgatva. – De hol? Nincsen egyetlen… – elhallgatott, mert szeme megakadt egy vörös kis ponton a Duna mentén. – Egyetlen.

– Egyetlen vár elég erős ahhoz, hogy tartsa magát egy ostromnál!

Egyetlen vár!

– Nem! – Ilora döbbenten Zoltára emelte tekintetét – Ez lehetetlen! Aranyoskaput teljesen legyengítette a nomád támadás.

Lehet, hogy e percben is éppen az embereid… ostromolják!

– Zolta fáradt grimasszal nyugtázta a gonosz döfést. „Az Ő

emberei”. Mintha lenne bármi köze a Thangar várát vívó nomád tumánhoz!

– Éppen erről akarok beszélni veled! Hajnalban futárt indítunk a Dunavát dúló nomádokhoz. Azonnal be kell szüntetniük az ellenségeskedést, s minden harcossal Aranyoskapuba kell vonulniuk.

– Micsoda?

– Jól hallottad! Harcosokat küldök oda. Közösen fogjuk megvédeni Aranyoskaput!

– A nomádok és mi?

– A dunavaiak és mi – morzsolta lassan a szavakat Zo1ta. – Ehhez azonban az kell, hogy meneszd oda Ugrint, értesítse a védőket: nyissák meg a kapukat embereim előtt.

– Ilora sápadtan fordult el a térképtől. Zolta most már nem tartotta vissza.

– Nem! – mondta néhány pillanattal később – Nekem kell odamennem!

– Nem mehetsz!

– NEM?

– Értsd meg, nem engedhetem!

– Aranyoskapu az én otthonom. Apám vára. Nekem kell 253

Bán Mór: A hadak ura

megvédenem, ahogy egykor anyának kellett.

– Nagyobb biztonságban vagy Őrtüzek Lángjában. Nem engedhetem, hogy….

– Nincs szükségem a tanácsodra! Már döntöttem! Visszatérek Aranyoskapuba, hogy megszervezzem a vár védelmét! Ha megparancsolod a nomádoknak, hogy csatlakozzanak hozzánk, megköszönöm.

– Egy oldalon állunk! – mondta Zolta.

– de vajon meddig? – Ilora most először tett egy lépést a férfi felé.

Szemében először csillant melegség, ahogy a delebáti gondterhelt arcára pillantott. – Vajon meddig Zolta?

– Talán… talán nem minden olyan bonyolult, ahogy most látod, Ilora! Nem bízol bennem, de bebizonyítom, hogy nincs okod a gyanakvásra! Ugyanaz az ember vagyok, aki eddig voltam. Akit ….

Szerettél.

– Sohasem leszel ugyanaz az ember. – válaszolta fájdalmasan Ilora.

– Zolta a helyiség egyik homályos zugába lépett, és egy állványról felemelt egy nehéz tárgyat. Az Életfa gyökerei közül kiásott ládikót tartotta a kezében.

– Már csak ez az egyetlen Ayzaz proféciáira emlékeztet – mondta.

– Ebben rejtették el a Porladó király harmadik ékét!

Tessék! Vidd magaddal!

– Hogyan?

– Rád bízom. Vigyázz rá! Ne hagyd, hogy az ellenség kezére, kerüljön.

– Azt akarod, hogy vigyem Aranyoskapuba?

– Igen.

– Miért?

– Talán akkor elhiszed, hogy nem fogok ellened tenni semmit.

Amíg ez a láda nálad van nem lehetek király Kárpáthiában. És amíg ez a láda nálad van úgy tekintesz majd rám mint régen. Vissza akarlak kapni. Bár nem is voltál soha az enyém!

– A lány megremegett. Odakintről most már fagyos hullámokban 254

Bán Mór: A hadak ura

áradt be az éjszakai levegő. A ládika ott hevert a lábai előtt, benne az amiért századokon ár öldöklő háborúkat vívtak. A hatalom jelképe.

– Miért olyan fontos ez neked? – kérdezte, és gyengéden a férfi vállára tette a kezét. – Hogy úgy tekintsek rád ahogy eddig?

– Zolta szemében a keserűség parazsa izzott.

– A szíved mélyén tudod a választ – mondta és megsimította Ilora fürjeit. – Ha vége lesz ennek az átkozott háborúnak, s mindketten élünk még, neked kell eldöntened, hogy mit és kit látsz bennem!

Ellenséget vagy talán….

– Ilora bólintott. Elcsitult a lelkében háborgó vihar, szelíden reszketve fogta a két keze közé Zolta arcát.

– Te jó ember vagy, Zolta – suttogta. – Olyan akire egész életemben vártam. Remélem, hogy amikor vége lesz ennek.. – futó csókot lehelt a delebáti ajkára – ‚ megtaláljuk egymást megint.

– Azzal hátat fordított, és kisietett a szobából.

– Zolta megvárta míg Ugrin bejön és kérdés nélkül kiviszi a ládát a hercegnő után. A lovag gyanakodva meresztgette szemét, de nem szólt semmit.

– Végre, a delebáti egyedül maradt néhány percre. Nagyon fáradnak érezte magát: odatámolygott az asztalhoz tenyerét a lapjára téve lehorgasztott fővel pihent néhány pillanatig.

– Nem vette észre, hogy az egyik nemezlap mögött meglapult valaki.

– Egy árny.

– Egy rejtezkedő, ki egyre csak figyelt. Az előbb minden szót hallott, s most, hogy az új fejedelem a sátorba vágott ablakhoz lépett, észrevétlenül kisurrant az éjszakából.

– A sötétség édes gyermekeként fogadta magába……

255