Bán Mór

GADUR

KAPUI

Nomádkirály-ciklus 4. regény

CHERUBION KÖNYVKIADÓ

2000

1

A cím angolul: Battle for Gadur

Copyright © Bán János, 2000

all rights reserved!

Sorozatszerkesztő: Nemes István

A címlap Szendrei Tibor

festményének felhasználásával készült

Címlap tipográfia: Graph-Art

ISBN 963 9110 94 9 ISSN 1215-8518

Hungarian edition © 2000 by Cherubion Kft.

Felelős kiadó:

Nemes István és Nemes Judit ügyvezető igazgatók

Műszaki szerkesztő: Bihonné Király Edit

Szedte és tördelte a Cherubion Könyvkiadó

A nyomtatás és a kötés a debreceni nyomdászat

több mint négy évszázados hagyományait őrző

ALFÖLDI NYOMDA Rt. munkája

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

A nyomdai megrendelés törzsszáma: 374.49.01

Készült 2000-ben

2

Nánási „Zsó” Erzsébetnek, aki mindig figyelmeztet,

ha olyasvalakit nyírok ki, akit talán nem kellett volna.

És Miklós „Modol” Magdának, aki egyre jobban bánik

az Erővel, és aki a szövetben kiszúrta a legtöbb hibát.

Fehér tumánok az éjben,

Száguldunk széllel, égi csillagfényben,

Fénylő testünkön Hold,

Lószőr-gyémánton szél,

Suhanó messzeségben

Fehér tumánok az éjben,

Arcunk márvány, izzó düh szívünkben,

Dárdák erdején Hold,

Fénylő kardokon éj,

Suhanó messzeségben

Fehér tumánok az éjben,

Dübörgő vágta puszta csöndességben

Keletről förgeteg kél,

Jövünk, jövünk!

Véget soha nem ér,

Ölünk, ölünk!

(Nomád rege)

3

4

Előzmények

Ezer évvel a mindent elpusztító végítélet után a Kárpátok közt középkori szintre süllyedt királyságok, fejedelemségek küzdenek egymással a területért és a hatalomért. Mindegyikük felett áll azonban a Hor-papok titokzatos rendje, akik erőd-katedrálisukból uralják a világot.

Az elnyomottak időtlen-idők óta várják az eljövendő királyt, aki – felövezve egy hajdan volt uralkodó ékeivel – egyesíti majd Kárpáthia népeit, és megszabadítja őket a Hor-papok átkos uralmától…

AZ EZERÉVES HÁBORÚ

A Kárpátokon mindent elsöprő vérszláv sereg tör be, és sorra zúzza szét az ellenállni merészelő országok hadait. Thangar kán, Dunava nádora még nem tud a veszélyről, útban hazafelé a Delebátban kéri a sivatagi magyarok segítségét, egy vezetőt, aki átjuttatja csapatát a veszedelmes vidéken. A törzs zsupája, Ráge egy ifjú harcost ad melléjük. Zete fia, Zolta jól ismeri a Dele-bátot, bár nem a sivatagban született. Gyermekkorában egy titokzatos, menekülő asszony bízta Ráge gondjaira.

Zolta a Feledők völgyén keresztül kivezeti Thangar nádort és a kíséretében érkező

titokzatos Hor-papot a sivatagból. Ezalatt Királyvárosban az agg Savik király kétségbeesve fogadja az ország minden részéből érkező rossz híreket. Unokája, Ilora hercegnő érkezése sem enyhítheti gondjait. Éjjel merénylők tőrbe csalják, s meggyilkolják az uralkodót. A Királyvárosban kitörő pánikon a váratlanul bevonuló garamiai légiók lesznek úrrá. Gran Goa Gotecha kán, Garamia kormányzója azonban ahelyett, hogy a vérszlávok ellen vezényelné csapatait, átveszi az uralmat, lemészároltatja az ellenállókat, és előkészíti saját megkoronázását. A fogságba vetett Ilora hercegnő szökni próbál, de elfogják. Kiderül: Gotecha kán asszonyául akarja őt, hogy új dinasztiát alapíthasson.

Révkapuban, a királyság déli határvárosában már menekültek ezrei tolonganak, akik a vérszláv támadás miatt kényszerültek elhagyni otthonukat. Köztük fel sem tűnik Felice cel Arcsak, a ruád tolvajlány, aki egy árván maradt fiúval, Tobával tart nyugat felé. Thangar kán és Zolta kis csapata a vérszláv ostromgyűrűn átjutva, Felicével és Tobával kiegészülve folytatja tovább útját.

Később Ugarri gróf, Furtorony ura és fia, Ugrin lovag csatlakoznak hozzájuk A menekültek elől hermetikusan lezárt Királyvárosba a nyomornegyed, Füstbugyor sikátorain keresztül hatolnak be. Thangar nádor összegyűjti a nomádoktól vereséget szenvedett légiók lézengő katonáit, és ütőképes egységeket kovácsol belőlük. A megfelelő

pillanatban a királyvárosiak segítségével felkelést robbant ki Gotecha ellen. Ezalatt segítői, Tóba s egy gnóm kalmár, Morfajet egy merész ötlettől indíttatva a levegőbe röpítik a Dunára épített koronázóemelvényt. A robbantás következtében azonban Gotechának nyoma vész.

5

Zolta a kavarodásban megmenti Ilora hercegnő életét. Napnyugtára a Thangar nádorhoz hű

katonák győzedelmeskednek a véres harcban.

De keserű győzelem ez: a vérszláv hordák már a város határában állnak…

A VÉRSZEMŰ CSILLAG

Nomádok ostromolják régi ellenségük, Thangar várát, Aranyoskaput. Egyik harcosuk, Agulai éjjel titokzatos látogatókat kap: édesanyja, Anács kalud egy Hor-papot vezet elé.

Agulai megtudja, hogy veszedelmes és titkos küldetésen kell az idegent elkísérnie a vár kazamatáiba. Egy kardot hoznak ki onnan, melyet eladdig Lángrab, az ősöreg sárkány őrzött.

Anács kalud elmondja fiának, hogy e kard Isten Kardja, melyet egy ősi prófécia értelmében el kell juttatnia az eljövendő királyhoz. Ő lesz az, aki megtöri majd a Hor-papok uralmát.

Ugyanezen prófécia szavait idézi Ayzaz, a Thangart kísérő renegát Hor-pap Zoltának is. A delebáti megtudja, ha valaki megszerzi a legendabéli Porladó Király mindhárom ékét, eljövendő uralkodóként egyesítheti Kárpáthia népeit.

A prófécia hatása alatt, s mert reménytelennek tartja a csatát, Zolta úgy dönt, nem tart a vérszlávok megállítására induló dunavai sereggel, inkább megpróbálja megszerezni a legendabéli kincseket, s nomád segítséget hív a vérszlávok ellen.

Míg Zolta, Ayzaz, a hozzájuk csatlakozó Felice és Tóba elhagyják Királyvárost, Thangar serege katasztrofális vereséget szenved a vérszláv hordáktól Kaduz mezején.

A kis csapat útja Nomádiába vezet. Sötét erdőkön verekszik át magukat, hogy a Holdnász éjjelére eljussanak Fehértorony romjaihoz. Útközben Morfajet, a kalmár elbeszéli kalandjait, s melyek során hozzá került egy rejtélyes aranykulcs.

Fehértoronyba tart Agulai is az Isten Kardjával, majd a dunavaiak veresége után Ilora hercegnő és Ugrin lovag is.

És még valaki… Ráge, a sivatagi törzs zsupája, akinek egy titokzatos könyvet kell eljuttatnia a romokhoz.

A Holdnász éjjelén kell az eljövendő királynak átvennie a Porladó Király ékeit.

Ám a romok között már vár rájuk a fércember, az a teremtmény, akit Gayagh, a lidérc grif, Gadur hü szolgája a félholt Gotecha és mások testéből rakott össze.

A csapda bezárult a kis csapat tagjai körül…

A HADAK URA

Gayagh, a lidérc grif egy foglyot visz Gadurba, aki egy pillanatra láthatja a rettegett katedrális urát, Bazaboolt is.

6

Egy aprócska nomádiai falu mellett Barsan, az ifjú alzán és kedvese, Agnata titokzatos tenger alatti járatra bukkannak, ahol azonban a lánynak nyoma vész. Barsan Őrtüzek Lángjában, a nomád törzsszövetség központjában kér segítséget. Tar Ogul, a Hadak Ura éppen az ítélkezés Napját tartja itt.

Közben Zolta és társai elkeseredett harcot vívnak Fehértorony romjainál a Hor-papokkal. A csapat tagjai szétszóródnak: Zolta és Ugrin fogságba esnek, Ragétól elveszik a Könyvet, Ilora és Felice együtt menekülnek tovább. A többiektől elszakadva Tóba és Deö a rejtélyes erdei nép fold alatti tárnáiba tévednek, ahol megtalálják a sebesült Ragét és Morfajetet is.

A vaghurcs-ircsa harcosok Zoltát és Ugrint a fércember parancsára egy cetféreg belsejében szállítják Gadur felé. Mielőtt elérnék a góliátcsont-erődöket, Felice és Ilora segítségével sikerül megszökniük. Együtt jutnak el végül Őrtüzek Lángjába. A szálak itt futnak össze: félholtan megérkezik az árulással vádolt Agulai is, akitől egy alakváltó Hor-pap ragadta el a Kardot, s akit Zolta szabadított meg a cetféreg beleiből.

A nomádok nem adják ki a jövevényeket Gadurnak, Gayagh hiába fenyegeti meg őket.

Azonban egyiküknek: Zoltának meg kell vívnia a nomádok bajnokával, Agulaival. A viadalt a delebáti nyeri, s Agulai levágott hajtincsével bizonyítja jó szándékát.

Ekkor derül fény a fiú származására.

Ráge megmutatja a nomádoknak a Zolta bőrébe égetett szarvast, a Csete-nemzetség ősi jelképét. Tonuzoba, a matuzsálem nagyfejedelem így a jövevényre ruházza át a nomád törzsek vezérletét. Első teendőjük, hogy megállítsák Gadur támadó vörös gályáit az Életfa gigászi ágai között.

A Gotecha által vezérelt Hor-hajók vereséget szenvednek, de ez Tar Ogul életébe kerül. Az új Hadak Ura nem Ogul fia, Ompud lesz, hanem Zolta: immár egy kézben összpontosul a nomád törzsek feletti minden hatalom. Az Életfa gyökerei alól pedig előkerül egy rozsdás ládika, melynek kulcsa ott lapul valahol Morfajet zsebében.

Csakhogy a kalmár ekkor már Gadur foglya.

S e vészterhes órában a vérszlávok megkezdik Nomádia lerohanását…

7

I. fejezet

A KERUB-HÁGÓN ÁT

1.

A kavargó hószilánkok megannyi éles pengeként hasogatták arcukat. Vihar cibálta, szakadozott utazóköpenyeik cafatait sálként nyakuk köré tekerték, a csuklyákat pedig mélyen szemükbe húzták, hogy valamelyest védekezzenek a hideg ellen. Ettől leginkább kóbor kísértetekhez váltak hasonlatossá. A szinte járhatatlan ösvényen egyensúlyoztak, a csipkézett szélű sziklákat kerülgetve: imbolygó szellemalakok az égbe nyúló hegyek útvesztőjében. ..

Jeges szél zúgott a Kerub-hágó felett, s úgy tűnt, más szándéka sincs, mint hogy megnehezítse a csapat átkelését a Rif-hegyek nyugati nyúlványain. Viharnamur volt, a leggonoszabb fajta süvöltő szél, amit csak ismernek Nomádiában: ormoknak feszülő, alattomos és dühödt. „Morte putnim” – ahogy valamivel délebbre, a Dráva vidékén emlegetik: Utazók gyilkosa.

A lovasok kínkeservesen, a halál vékonyka mezsgyéjén araszoltak előre, nekifeszültek a szélnek, dacolva az arcukba záporozó kristálytüskés hópelyhekkel. De önmagában az is komoly erőfeszítésükbe került, hogy megpróbálták szemmel tartani az ösvény kanyarulatait a jégpára függönyén túl.

Egyetlen rossz lépés, és a szakadékba zuhannak.

Pedig nemcsak a viharnamurral kellett megküzdeniük: lovaik lábát véresre horzsolták az ösvény köves talajából sarjadó szik-lakórók. Az állatok habzó pofájukat fel-felkapták a kantárszíjat rángatva, s idegesen szimatoltak bele a hideg éjszakába. Megérezték a pusztulás jeges leheletét, de már alig maradt erejük küzdeni az életükért. A hágó legmagasabb pontjához közeledve aztán furcsamód engedelmessé váltak, mintha végleg beletörődtek volna az elkerülhetetlenbe. Onnantól érzékeden nyugalommal tűrték, hogy lovasaik tovább noszogassák őket végzetük felé.

Azok pedig fanatikus kitartással törtek előre. A helyükben már mindenki feladta volna. Ők nem tehették.

Nem késlekedhettek, mint ahogy nem választhattak könnyebb útvonalat sem. Vezetőjüket, akit a nomád lovasok Hód agának neveztek, így is aggasztotta az időveszteség. Messze nyugatnak, végig a zord hegyláncok mentén kényelmes ösvény vezetett a nomád falvakon keresztül, a Csete-nemzetség földjén. Csakhogy legalább két napjukba telt volna, míg megkerülik a Rif-hegyek legvadabb láncait.

Márpedig nem volt két felesleges napjuk.

Őrtüzek Lángjából vad vágtában indultak, s váltott lovakkal száguldottak a Kerub-hágóra vezető meredek kaptatóig.

Hód aga úgy döntött, hogy itt vágnak át a hegyeken: itt, ahol – ha fogcsikorgatva is – egy kis szerencsével átvergődhetnek fél nap alatt.

8

Nem rajta múlott, hogy nem így történt…

2.

– Messze van még?

A ráncoktól barázdált arcú öreg nomád inkább csak érezte, mintsem hallotta, hogy a mögötte küszködő lovas belekiáltott valamit a viharba. A hangot már foszlányaiban sem vitte füléig a szél.

Hód aga apró termetű lovas volt, arcát barnára cserzette a nap, s a hegyek közt fúvó örök szél. Nagy, kerek fejét nomád süveg fedte, gyér szakállát és bajszát a viharnamur cibálta, mint valami rakoncátlan zmok-fattyú.

Hód aga hátrafordult nyergében, s ferde vágású szemével rá-hunyorgott a hercegnőre.

– Azt kérdeztem, messze van-e még? – próbálta túlharsogni az ormok között őrjöngő szelet Ilora.

– Hogy messze-e?

Hód aga óvatosan visszahúzta lovát a hercegnőé mellé. Így már legalább hallotta is, mit kiált amaz, nem kellett azokról a bájos ajkakról olvasnia.

– Már régen fel kellett volna érnünk! – Aranyoskapui Ilora, az Erlau-ház utolsó, élő

leszármazottja hófehér arccal, vacogva markolta lova kantárját. Kibomló, dús fürtjeinek lángvöröse jobban kiemelte arca sápadtságát, mint valaha. Dühösnek, csalódottnak, de mindenekelőtt kimerültnek tűnt.

A nomád – akinek vén ösztöneit annyira nem tépázta meg a vihar, hogy ne hódoljon egy-egy percre a hercegnő szépségének, elvigyorodott, látva elcsigázott tekintetét. No igen…

Érthetően türelmetlen a kis fenség!

Sürgősen meg kellett nyugtatnia: biztatóan Ilorára mosolygott, hegyes bajsza hirtelen a füléig szaladt. Csak azt sajnálta, hogy a lány igéző testét most vaskos prémek, s bélelt utazóköpeny takarják. Ha legalább nem látta volna azok nélkül is, egyetlen, testhez simuló selyem köntösben, az új fejedelem oldalán, Őrtüzek Lángjában! Vagy, ha ő maga nem számolna hatvan esztendőt! Vagy legalább, ha nem várna rá otthon, Ed sátorvárosában az ősz hajú Ineza! Akkor talán…

Talán…

De így…

– Nincs már messze, fenség! – kiáltotta. Az ő hangja keresztülhasított a vihar dübörgésén és süvöltésén. Volt már benne gyakorlata: ezerszer megjárta a Kerub-hágót, úgy ismerte minden buckáját, mint a tenyerét, megtanulta túlsüvölteni az Öregisten legveszettebb, viharzó szeleit is.

Az évnek ebben a szakában már nem borítja örök éj a Rif-hegyek nyugati vonulatait. Nekik azonban nem volt szerencséjük: estellvést érkeztek a hágó lábához, s Hód aga számításai szerint éppen hajnalhasadásra jutnak csak át a túlsó oldalra.

Feltéve, ha átjutnak valaha is…

9

Mert igaz, a hétpoklok összes ördögére, igaz, már rég túl kellett volna haladniuk a veszedelmes szakaszon! De az ösvény egyre csak kanyarog tovább ebben az istenverte hóesésben, a viharnamur meg úgy süvít, mintha ezer sakált nyúznának a Rif ormai között!

– A lovak már nem bírják sokáig! – Hód aga bosszankodva fordult meg.

A nyomukban kapaszkodó dunavai lovagnak erőlködnie kellett, hogy utolérje őket. Pedig jó felépítésű, izmos harcos volt, akár nomádnak is elmenne. Csak hát a sebei! Az öreg előző este, a tábortűznél látta, mennyi vágás borítja testét. Kalandos útjuk lehetett, míg idáig elvergődtek, az bizonyos!

– Most nem állhatunk meg! – bökte oda az öreg. – Rögvest átérünk a túloldalra!

Ugrin lovag, Ugarri gróf fia azonban csak a fejét rázta: hosszú, aranysárga sörényébe fehér darát kevert a hóvihar. Ifjú évei dacára máris mély barázdák szabdalták arcát, csak fekete szemei parázslottak láztól, s dühtől égve.

– Rögvest! Ezt mondtad órával ezelőtt is!

No persze, vigyorodott el magában a nomád. Aggódik az úrnőjéért! Csak a vak nem láthatja, hogy az életét is odadobná érte!

– Ki tudja… nemsokára talán meg is teheti! – dörmögte még a bajsza alatt, s a hercegnőre kacsintva előbbre ugratott. Előbbre, fel az élre, ahonnan beláthatta a meredély mindkét oldalát. Több száz öl szakadék erre is, arra is. Sötét árnyak hona, jeges, hófödte sziklahalmok, csipkézett kőtarajok zord erdeje mindenfelé. Aki egyszer letéved a hágón kanyargó ösvényről, aki egyszer, csak egy pillanatra is elveszti uralmát hátasa felett…

Hód aga egyszer, vagy harminc téllel ezelőtt lemerészkedett oda, ahol a hó és a jég elillan a sziklák sipkáiról, s ahol olvad, szürke kórok nőnek, örök áldozatául a Rif alattomos szeleinek.

Ott lenn, a tűhegyes kőormok árnyékában veszedelmes barlangok sötétlenek… S még lentebb titkos, föld alatti, tenger alatti tárnák nyílnak, melyek behálózzák az egész istenverte hegyi birodalmat.

Ember legyen a talpán, aki még oda is lemerészkedik! Hód aga erre soha nem vállalkozott, megelégedett azzal, hogy kiismerte a hágókon, hegyi ösvényeken átkelés minden fortélyát, az idefönn tomboló szelek szeszélyeit, a gyorsan változó csillagok konstellációit, tudva, melyik hová vezet innen, az isten háta mögül.

S tudta azt is: csak néhány fős csapat képes átvergődni a hegyek túloldalára. Éppen ezért nem kért több embert a hercegnő kíséretébe Zoltától – vagy ahogy a nomádok nevezik, Csete hercegtől –, bármennyire is ragaszkodott volna az hozzá. A Kerubhágó ösvényén úgysem fértek volna el, a nagyobb számú csapat csak lelassította volna az átkelést.

Tizenhármán meneteltek hát csupán, s mintha minden lépésüknél megszállott démonok hada igyekezett volna feltartóztatni őket. Belefeszültek a szélbe, köpenyeik vadul lobogtak hátuk mögött.

Már nem jártak messze attól a helytől, ahol a hágó kiszélesedik, amikor elveszítették egyik emberüket. Sötét éj volt még, amikor az utóvédet alkotó nomád lovasok egyike üvöltve a mélybe zuhant.

Kiáltását hosszú percekig visszhangoztak a szakadék falai.

10

Hód aga szitkozódva lesett vissza a válla felett Egyeden szót sem vesztegetett a harcosra: rajta már úgysem segíthetett. Sokkal prózaibb kérdések izgatták e percben: mindegyikük lovát alaposan megpakolták különböző holmikkal, szerencsétlen párák ilyen súly alatt nem sokáig egyensúlyozhattak a meredély peremén.

– Dobjatok a mélybe mindent, ami fölösleges! – kiáltotta az öreg, s intett embereinek, hogy azonnal cselekedjenek. Pedig szükségük volt valamennyi holmijukra: a bőrbe bugyolált csomagok java része fegyvereket és élelmet rejtett. Társuk kiáltásának utolsó foszlányai még el sem ültek a vidék felett, amikor a málhák leröppentek a hátasokról.

Ilora kisöpörte szeméből a havat és vörös fürtjeit, s aggodalmasan Ugrinra pillantott.

Tekintetük találkozott: a lovag oldalra kapott, a nyeregkápa mellett csüngő nehéz málhához, hogy megbizonyosodjon róla, ott van-e még, ahová erősítette.

Ott volt.

Még Őrtüzek Lángjában csomagolták vaskos prémekbe, hogy ne érje baj a hosszú, viszontagságos út alatt.

– Ezt nem! – kiáltotta a szélbe Ilora, amikor Hód aga mellé léptetett. – Ezt magunkkal visszük Aranyoskapuba!

– Tudom! – Az öreg nomád egyáltalán nem látszott meglepettnek. – Csete herceg parancsba adta, hogy vigyázzunk rá!

– Messze vagyunk még?

– Nem tudom, fenség! Rosszat sejtek! Már rég el kellett volna érnünk a hegyhátat!

– Eltévedtünk?

Hód aga ferdevágású szemében különös fény izzott fel.

– Nem hiszem, fenség! Nézze! Ott!

A hercegnő és a lovag abba az irányba fordították fejüket.

Amott, az ormok felett egyre terebélyesebben gomolygó felhő kélt, fekete, mint a fonadékká feszülő éjmocsár. A szél hátán haragos gyorsasággal sodródott feléjük, tekergőző fodrait kiterjesztve a hegyek fölé.

– Gadur felől sodorja a hegyeknek a viharnamur! – vicsorgott az égre Hód aga. – Nem láttam még ilyet, fenség!

– Ne törődjünk vele! Ha átérünk a túlsó oldalra, minden könnyebb lesz!

– Nem érünk át. Mindjárt ideér! – rázta fejét a nomád. –Könyörtelen vihar kerekedik belőle, meglásd, fenség!

– Akkor mit tanácsolsz? – kérdezte aggodalmasan Ilora. –Visszafordulni botorság volna!

– Nem is arra gondoltam! Ha továbbmegyünk, rögvest elérjük a Kerubgödröt! Ott letáborozhatnánk, amíg el nem vonul a förgeteg!

– Kerubgödör!… – suttogta maga elé Ilora. – Biztonságos hely az?

Hód aga a fejét rázta.

– Nem az, fenség – körbemutatott –, de ez sem az! Mellettük kétoldalt, a feneketlen mélységből panaszos nyüszítés kelt.

11

Valami ébredezett a sötétben.

3.

Az ösvény hirtelen kiterebélyesedett: végre nem kellett a meredély szélén egyensúlyozniuk.

Szerencséjükre, mert a hágó felett elterpeszkedő, lomha felleg ragacsos ködöt facsart ki magából, hogy szinte az orrukig sem láttak. A magasból fekete hó és esőcseppek záporoztak, bőrüket hasogatva, szabdalva egyre dühödtebben.

– Arra! – Hód aga dideregve pattant le nyergéből, s mutatta az utat.

A kopár kőfennsík sziklafalban végződött, s annak aljában sötét üregek ásítoztak gonoszul.

– Oda? – kérdezte hitetlenkedve Ilora. – Oda megyünk?

– Máshová nem bújhatunk a vihar elől, fenség!

– Nem megyek be oda!

Hód aga ráncoktól barázdált arcán bosszúság suhant át. Nehéz az asszonynéppel bánni, különösképpen, ha uralkodófajtából való!

– Ha óhajtja, kint maradhat, fenség! – hajtott fejet látszólagos alázattal, aztán intett embereinek, hogy vezessék be a lovakat az üregbe. Azzal faképnél hagyta nemesen született útitársát.

Ugrin felpillantott a magasba, aztán a hercegnőhöz lépett, és megérintette a vállát.

– Talán… – kezdte, de Ilora jobbnak látta gyorsan leintem. Bár a hágó felett egyre hidegebb lett, arcán a düh bíbor rózsái virítottak.

– Jól van! – sziszegte. – Jól van. De tartsd nyitva a szemed, Ugrin! Valami van odabent!

Érzem!

Ha volt is valami odabent, nem mutatkozott azonnal.

Ahogy bevezették hátasaikat a barlangba, a nomádok pár száraz, göcsörtös fadarabot szedtek össze a hegy belsejébe vezető járatokból, kupacba rakták, és meggyújtották mind.

Szánalmas kis tűz volt, de hiába vetettek rá minden felesleges holmit, ami a kezük ügyébe akadt, szakadt lópokrócot, néhány marék szénát, attól sem kerekedett nagyobb meleg a nyirkos üregben.

Azt a keveset kellett hát kihasználni: mindannyian a tűz köré telepedtek, s szorongva pillantgattak körül a barlangban. A Kerubgödör látszólag csak egy nagyobbacska sziklaodú volt, de a sötét sarkokból járatok ágaztak tovább a hegy gyomrába, le, a feneketlen mélységbe.

Csontig hatoló, nyirkos hideg áradt azokból, miként a bejárat felől is. Egy idő után nem is szívesen pillantgattak az üregek felé, mert olyan érzésük támadt, mintha valami démoni erő

ragadná meg tekintetüket a sötétség méhéből, akaratukat ördögi bilincsbe verve.

Kényszeríttették hát magukat, hogy mereven a tűzbe bámuljanak.

Odakinn időközben végleg elszabadultak a vihar démonai.

Ilora felhúzta lábát, s térdét átkulcsolva bámulta, miképp csap le a hágóra a fekete förgeteg.

A sötét hópelyhek először megsűrűsödtek, majd – mintha elvágták volna – a kavargó, jeges zuhogás egyszer csak megszűnt. Egy hosszú pillanatig csend volt, aztán az ormok felett megdördült az égbolt.

12

Szikrázó, kék villámok hasították a levegőt.

Nem sokkal később meghasadt az ég boltozatja, burjánzó dübörgés hullámzott végig a Rif-hegyek felett. Az újult erővel lecsapó viharnamur jégkristályokat zúdított a vidékre. A jéggömbök üveges csattanással csapódtak a szikláknak, de oly erővel, hogy kisebb kőforgácsokat hasítottak le felszínükről. Mintha az egész hegy megrendült volna…

A barlangban senki sem nyikkant. Ültek az orrfacsaró füst- és verejtékszagban, s vártak.

Várták, hogy elcsituljon, vagy legalább mérséklődjön a vihar.

Ilora megreszketett a hidegben, s a tűz pisla, imbolygó fényében a többiekre pillantott. Hód aga nem tűnt különösebben ijedtnek: új marokfogó inat tekert tőrének markolatára.

Tapasztalt, vén harcos, gondolta Ilora. Zolta azt kérte a nomád vezérektől, hogy a legjobbat adják mellé, aki elkíséri Aranyoskapuba. És ők a legjobbat adták. Hód aga higgadtsága és csöndes derűje belső nyugalomról árulkodott, olyan nyugalomról, amit csak a sokat megélt fegyverforgatók tudhatnak magukénak.

A többiek azonban…

A hercegnő csupa ifjú arcot látott maga körül. Lelkesnek tűntek, de ahogy fáradtan kuporogtak a tűz mellett, egyáltalán nem emlékeztettek azokra a vad, gyilkos indulatú nomád lovasokra, akiket annyiszor emlegettek rettegve dadái Aranyoskapu toronyszobáiban.

Megszeppent gyerekemberek voltak inkább, éppen olyanok, mint Dunava bármelyik légiójában az újoncok.

Ilora Ugrinra pillantott. A lovag egyenes háttal ült, mozdulatlanul, mintha megbabonázták volna. Lovát figyelte, melyet a többivel együtt a barlang szája mellé kötöttek ki. Nem málházta le szegény párát: a szőrmékkel bevont ládika most is ott lógott a fáradt állat oldalán.

Mire ideértek, a Kerubgödörhöz, már csak két nagyobb csomagjuk maradt: a hercegnő

személyes holmija és az a láda…

– Nemsokára kialszik a tűz! – törte meg a csendet Hód aga, felpillantva elkészült tőrmarkolatáról. – Nincs már mit rávetnünk! A ruháinkat végtére is nem égethetjük el.

Ilora megborzongott. Mintha a sötétség máris szorosabbra fonta volna jeges ölelését körülöttük.

– A fegyvereiteket készítsétek magatok mellé! – sorolta parancsait az öreg. – Húzódjatok közel egymáshoz. Amikor kialszik a tűz, egyetlen karnyújtással mindenki elérhesse a mellette fekvőt.

– Itt töltjük az egész éjszakát? – kérdezte rosszat sejtve Ugrin.

– Úgy hiszem. Ez a vihar nem múlik egyhamar!

– Miért nem állítunk őröket a bejárathoz? Hód aga nevetett.

– A bejárathoz, uram? Nem onnan várom én a veszedelmet!

– Hanem?

– Látja azokat a lefelé görbülő járatokat, nemes úr? – Az öreg a barlang mélye felé mutatott.

Ugrin bólintott.

– No, azokból bármi felmerészkedhet ide…

13

– Bármi?

– Itt a tűz. A fényét a hegy gyomrából is látják azok, akik egész életüket sötétben töltik. A szagunkat meg még annál is messzebbről érezni, már ha meg nem sértem! Jobb, ha mindannyian a tűz közelében maradunk, higgyen nekem, uram!

Ugrin leverten bólintott. Tehát csapdába estek…

– Jól van, fiúk! – nyújtózott egyet Hód aga, amikor látta, hogy a tűz már felhabzsolta az utolsó száraz faágakat is, és egyre halványabban pislákol. *

– Jól jegyezzétek meg! Ha bármi neszt hallotok, azonnal ébresszétek fel a többieket! És bármi történjen is, ne szálljon inatokba a bátorságtok! Van kardotok és tőrötök. Használjátok hát!

És igyekezzetek pihenni! Mire megvirrad, talán folytathatjuk az utunkat, ha…

Elharapta a mondat végét, így csak találgathattak, mit akart mondani. Ha… megérjük még a reggelt: legtöbbjük ezzel fejezte volna be.

A hercegnő hitetlenkedve ingatta fejét. Sokszor hitte már az előző napokon, hogy nem kerülhetnek még kétségbe ejtőbb helyzetbe annál, amiben éppen voltak, de most el kellett ismernie: minden eddigi reményteljesebbnek tűnt ennél.

Sietniük kellett volna, hogy idejében Aranyoskapuba érjenek.

A vérszlávok egyik főserege napok óta törtetett már előre apja vára felé. A dunavai légiók szánalmas maradéka meg sem kísérelte az ellenállást: az ellenséges invázió elárasztotta az ország belsejét is. Aranyoskapu pedig… A nomád tumánok támadásai során legyengült védősereg nem lesz képes megvédeni a falakat egy újabb, minden eddiginél erősebb ostromtól…

Hacsak…

Hacsak nem érkezik meg időben, s nem viszi a falak közé a nomádokat.

Hogy együtt védjék meg Aranyoskaput…

Micsoda gondolat!

Együtt a nomádokkal!…

Ilora megreszketett. Valóban igaz lenne mindez? Valóban itt kuksol egy veszedelmes lik mélyén, körben nomád harcosokkal, akik vele tartanak, hogy megsegítsék Dunavát szorult helyzetükben?

Persze nem ettől a tíz lovastól várta a megváltást, s nem is az Aranyoskapu környékén ólálkodó tumánoktól. Zolta rovásba foglalt parancsa ott lapult Hód aga övébe hajtogatva.

Amint az Apphony-nemzetség földjére teszik lábukat, a parancs értelmében minden hadra fogható férfi csatlakozik hozzájuk. A Dunához már valóságos felmentő sereggel érkeznek majd.

Ha megérkeznek valaha is…

Ilora lehunyta szemét, s megpróbálta maga elé képzelni a jelenetet: Aranyoskapu bástyáin rémült kiáltások adják majd hírül, hogy nomád sereg közelít dél felől. Aztán észreveszik, hogy szeretett úrnőjük lovagol az élükön…

14

– Hercegnő! – Ugrin gyengéden megérintette a vállát. – Itt az ideje a pihenésnek! Minden erőnkre szükség lesz holnap!

– Igen, Ugrin…

Leheveredtek, szorosan egymás mellé. Vártak.

A barlangban már alig pislákolt a tűz, s nyomasztó csend ereszkedett rájuk. Csak odakint süvített veszettül a vihar: villámok hasogattak az eget, s a vakító fény egy-egy szemvillanásra megvilágította a Kerubgödör rejtett zugait is. E rövidke fényvillanások különös alakok körvonalait festették a falakra: olyan árnyakat, melyekre épeszű halandó nem szívesen gondol. A nomádok nyugtalanul fészkelődtek a tűz körül.

Néhány perccel később a lángok végleg kialudtak mellettük.

Ott maradtak a vaksötétben, szorongó szívvel, egymás kezét fogva, s hallgattak. Hallgatták, miféle földöntúli démonok birkóznak a Rif-hegyek ormai felett, minden erejüket megfeszítve azért, hogy rájuk rogyasszák a sziklabarlang mennyezetét.

S ekkor lomha árnyak moccantak a mélyből. Csak a tűz kihunytára vártak, s most a járatok alján puha léptek nesze kélt, ahogy araszolva közelebb vonszolták magukat a bejárat mellett heverő áldozatokhoz.

Azok pedig sokáig úgy hitték, csak képzeletük játszik velük…

A valóság azonban sokszor rosszabb, mint a legvéresebb rémálom…

Ezt nemsokára ők is megtudták.

4.

Ilora félálomban újra átélte azokat a perceket.

A búcsú gyorsra sikeredett és kínosan merevre.

Ott álltak a fejedelmi sátorpalota előtt. Hajnal volt még, az aracsak őrökön kívül kevesen láthatták, hogyan indulnak útnak.

Ilora rá sem pillantott Zoltára, csak a kezét nyújtotta, aztán gyorsan hátralépett. Arca sápadtnak tűnt, s rezzenéstelennek, ahogy semmitmondó búcsúszavakat mormolt az új nomád uralkodó felé.

Mint két idegen…

Legfeljebb a lány szemei alatt sötétlő karikák árulkodtak az átsírt éjszakáról, s arról, mi dúlhat lelkében. Ugrin jobb színben volt, mint az előző napok bármelyikén. Vértjét nomád bőrruhákkal pótolták. Kissé különös látványt nyújtott így, de nem zavarta: boldognak látszott, hogy visszatérhetnek végre Dunavába

Zolta tíz lovast adott melléjük, s no persze Hód agát, akit a nagyhatalmú Zoward ajánlott kegyeibe. Az új nomád fejedelem a lelkükre kötötte, hogy megkerülve a Nomád-öblöt, a Rif-hegyek veszedelmes hágói egyikén, a leggyorsabb ösvényeken vezessék a nemes vendégeket északnak, Aranyoskapuig. Maga is meglepődött, amikor megtudta, milyen hamar odaérhetnek: a nomád falvakban mindenütt friss lovak várták a kis csapatot, hogy akár éjjel-nappal vágtathassanak Thangar várába. A nomád ösvények kiváló állapotban voltak, a futárok számára fenntartott titkos és szabad utak lerövidíthették a leghosszabbnak tűnő utazást is.

15

Zolta elbúcsúzott tőlük, s futó pillantást vetett az Ugrin lovának nyergére erősített ládikára.

A hercegnő nem volt bizonyos benne, de mintha sóvár fény izzott volna fel a férfi szemében.

Megbánta volna korábbi döntését, vagy csupán palástolni igyekezett a lelkében fellobbant különös gyanakvást? Zolta gyorsan elfordult tőlük, aztán intett: menjetek isten hírével!

Elindultak hát Sebesen végigvágtattak a sátorváros furcsán üresnek tűnő utcáin, s eltűntek a Strázsadomb mögött. Ilora még csak hátra sem fordult, hogy utolsó pillantást küldjön a delebáti felé. Anélkül is tudta, hogy Zolta még sokáig ott áll, s bámulja a pontot, ahol elnyelte őket a látóhatár.

Ilora akkor úgy érezte, a szíve szakad meg…

Már a sátorváros szélén jártak, amikor megkísértette a gondolat, hogy visszarántja lovát, s visszaszáguld Zoltához, a karjába veti magát, s vele marad, történjen ezután bármi.

Erre vágyott a világon legjobban.

De visszafordulni nem lehetett. Soha többé.

Világéletében arra nevelték, hogy teljesítse kötelességét. Mindig és minden körülmények között. És most az volt a kötelessége, hogy erre a veszedelmes útra induljon, s megmentse népét a rá váró iszonyattól…

Utána majd…

Talán egy napon…

Talán…

5.

– Hercegnő?

Ilora kinyitotta szemét

– Igen, Ugrin?

– Mi volt ez? Hallottad?

– Mit?

A lovag elengedte a hercegnő kezét, és felült. Ilora látta testének körvonalait a barlang bejáratának halovány derengésében.

– Valami… valami van itt körülöttünk!

Mellettük néhány nomád felmordult. Ugrin csodálta lelki nyugalmukat; amióta erre a helyre tették a lábukat, szíve állandóan a torkában dobogott.

– Ez csak a vihar! – suttogta Ilora, bár maga sem volt biztos benne, hogy igazat beszél. –

Próbálj pihenni, jó Ugrin! Holnap sok megpróbáltatás vár ránk!

A lovag megfeszült izmokkal visszaereszkedett fekhelyére, de továbbra is görcsösen markolászta tőre markolatát. Hallgatta a nomádok egyenletes légzését, de nem tudta megállapítani, ébren vannak-e, vagy sem? Nem csodálkozott volna, ha mind nyitott szemmel bámulnák a sziklaboltozatot a fejük felett.

Nyugtalanul megfordult. Pillantása a bejáratra esett.

16

Villám hasította keresztül odakint az eget, s a földöntúli, kék derengés egy különös állatot világított meg.

Közvetlenül a bejáratnál állt.

Ugrin úgy érezte, vére jéggé fagy ereiben.

A villám kihunyt, és ismét vaksötét ereszkedett a barlangra.

De az előbb ott…

– Hercegnő – suttogta a lovag, és megragadta a lány karját. – Valami van itt! Láttam!

Ébredjetek! Fegyverbe!

A nomádok zúgolódva felkászálódtak, s szédelegve keresték azonnal a veszély forrását.

– Valami van a bejárat előtt! Láttam!

– Mit láttál, uram? – Hód aga dühödt vénemberként zsém-belődött.

– Egy állat! Egy szörnyeteg! Legalább tíz láb magas…

– Rendben. Meggyújtok egy fáklyát! – morogta az öreg. – Kevés van belőle, úgyhogy remélem, nem pazaroljuk el fölöslegesen!

– Az előbb ott volt, ha mondom! – bizonygatta Ugrin. – Befelé szaglászott, ránk készült törni!

Gyújtsd meg gyorsan azt a fáklyát, bár már azt hiszem, késő!

A következő pillanatban rőt fény izzott fel a sötétben.

– No hát! – fordult Hód aga a bejárat felé. – Hol az a fenevad?

A bejárat természetesen üres volt, csak az odakint tomboló vihart lehetett látni, és a Rif-hegyek közeli csúcsait, sziklafalait

– Az előbb biztosan ott volt… – sóhajtotta Ugrin. – De már rég eliszkolt! A saját szememmel láttam!

Odarohant Hód agához, kitépte kezéből a fáklyát, és kilépett vele a sötétbe.

Jeges, apró szemű eső vágott az arcába, de nem törődött vele. Kardját előrenyújtva hadonászott, mintha valami láthatatlan ellenséget aprítana. Azonban a bejárat környéke kihaltnak tűnt, csak a tócsákba gyűlt esővíz csordogált halkan a lejtő felé, hogy onnan zúduljon a szakadékba.

A hercegnő mellé lépett, és gyengéden visszavezette a barlangba.

– Képzelődtél, Ugrin – mondta szelíden. – Nyugodj meg!

– Sok jó harcost láttam már – jegyezte meg Hód aga –, akinek eszét vette a félelem!

– Félelem? – Ugrin izzó tekintete ölni tudott volna. – Te beszélsz nekem félelemről, nomád?

Ha tudnád, min mentünk keresztül. ..

– Elég! – csattant fel most már parancsolón Ilora. – Nincs arra szükség, hogy egymás torkának essünk. Inkább ellenőrizzük, megvan-e minden holmink, amíg ki nem alszik a fáklya.

Ugrin ijedten ugrott a lovakhoz, de a szőrmékbe bugyolált láda ott csüngött a nyeregkápára erősítve, ahol hagyta. Fellélegzett, tüdeje szinte sípolt a hideg levegőtől. Aztán lerogyott a kihunyt tűzrakás mellé, és sárga hajából kicsavarta a vizet.

17

– Ott volt! – ismételgette csökönyösen. – Láttam!

Hód aga jelentőségteljes pillantást vetett a hercegnő felé. Volt abban a tekintetben sok minden: szánalom, megértés, együttérzés… De semmi olyan, aminek Dunava leendő

uralkodója örülhetett volna.

Ilora csak biccentett egyet válaszképpen, aztán leült Ugrin mellé. A nomádok gúnyos mosollyal ajkukon követték példájukat. Különös, de ha az ember fél, hajlamossá válik mások félelmének megcsúfolására.

Eltelt néhány perc, ezalatt igyekeztek rendbe szedni zilált kis táborukat. Nem sok idejük maradt rá. Az aprócska fáklya az utolsókat pislákolta Hód aga kezében, amikor Ugrin rémülten felkiáltott.

– Mi az már megint? – Az öreg hangja türelmetlenül visszhangzott a sziklák között.

Megperdült, azonnal a bejárat felé ugrott, de a lovag most egyáltalán nem arra mutatott.

– Várj! Várj még! Eggyel kevesebben vagyunk! Nézzétek! Számoljatok! Valaki hiányzik közülünk!

Hód aga gyanakodva az embereire tekintett. Arcára baljós árny vetült.

Valóban.

A dunavainak igaza volt…

Már csak tizenegyen álltak ott, a rőt fény pislákoló körében.

A fáklya a következő pillanatban nagyot sercent.

Aztán kihunyt…

6.

– Gadur közelében? – Agulai úgy nézett Zoltára, mintha az ifjú fejedelemfi azt kérte volna tőle, hogy döfje kardját belé. –Keressek egy falut Gadur közelében? Ugyan mi végre?

Ott álltak mindketten a fejedelmi ménes pusztáján. A korlátnak dőltek, s várták, hogy a hegyeken túlról áttűzzön a felkelő nap első, bizonytalan tejsugara.

Így nevezték itt az első fénykévéket, mert a sötét, üveges égbolton úgy áradtak szét a napszálak, mint ahogy a tej cseppjei ömlenek szét a fekete bársonyon. A terjeszkedő

napkévék lassan kitöltötték az égbolt felét, s puha fényköntöst vontak a kristályos, kék felhők köré.

A tejszagú mezőn több ezer pompás telivér várta a két emberrel a napkeltét Nem türelmetlenkedtek, bár a harcokban edzett lovak az esti abrak mennyiségéből sejtették, hogy reggel útnak indulnak.

Nem zavarta őket a két ember jelenléte.

Mindketten éjféltájt érkeztek, s azóta beszélgettek halkan.

Egyikük – középmagas, fekete hajú ifjú – díszes, nomád vezéri öltözetet viselt. Fején sodronylánc takaró azon prémes harci süveg, csúcsán Csenge aga legendás félholdjával. A másik egyszerűbb harci ruhát öltött. Arcát három égett sebhely csúfította, vagy ahogy ő

mondta volna: díszítette.

18

Gutaur izzó karmainak nyoma.

Agulai elgondolkodva figyelte a lovakat, aztán így válaszolt:

– A legészakabbra fekvő település, azt hiszem, Csaraskő. Kis falu a Rif-hegyek lábánál. Még ezren, ha lakják.

– Jó! – bólintott elégedetten Zolta. – Ismersz-e valakit Őrtüzek Lángjában, aki odavaló?

– Tar Ogul az ítélkezés napján hallgatott ki egy ifjú alzánt Valami barlangot leltek egy lánnyal… de a lány odaveszett.

A delebáti szeme felcsillant.

– Egy barlangot, azt mondod? Barlangot a hegyoldalban?

– Nem… Ha jól emlékszem, a tenger medréből nyílik a bejárata. Van ennek valami jelentősége, fejedelem?

– Szólíts Zoltának!

Agulai zavarodottan lehajtotta fejét.

– Nem, azt nem tehetem!

– Dehogynem, Kard Hordozója! Ezt tekintsd parancsnak!

– Igen… Zolta.

– Itt van még ez az alzán?

– Azt hiszem, igen

– Kerestesd meg! Még reggel visszamegy a falujába egy csapattal.

– .. .És lemegy a barlangba… – bólogatott Agulai.

– Méghozzá a te vezetéseddel!

Anghel fiának arca elsötétült Mindenre számított, csak erre nem.

– Megbocsáss, fejedelem… Zolta! Az én helyem a tumánok élén van, a te oldaladon. Ne küldj engem a föld alá!

– A feladat veszélyes lesz, veszedelmesebb, mint a sereg küldetése. Tapasztalt harcosnak kell vezetnie őket!

– Kérlek… Zolta! Az én helyem melletted van.

A delebáti arcán a türelmetlenség felhője kúszott át, de a következő pillanatban, amikor az égbolton már az első, melengető sugarak is felcsillantak, újra rezzenéstelen tekintettel pillantott a nomádra. Hajlíthatatlannak kellene mutatkoznia… Ugyanakkor megbízható emberre van szüksége, aki habozás nélkül feláldozza az életét, ha a cél úgy kívánja Ki alkalmas minderre?

Agulaiban megbízott. Este a hadtanácsban végleg tisztázta az árulás vádjai alól a nomádot s ezt Jabdier agán kívül minden nemzetségfő tudomásul vette.

– Jól van! – mormolta maga elé, és elvörösödött, mert úgy érezte, a nomád bizonytalannak, kapkodónak láthatja. – Mást választok helyetted. Te mellettem leszel a harcmezőn.

19

A lovak megrázkódtak, ahogy a napsugarak végigcirógatták hátukat. De a levegő még hűvös maradt a völgyben, s amott, a Holdtenger irányában az örök sötétség fellegeit sodorta a hajnali szél.

– Mielőtt útnak indulnánk… – mondta Zolta –, beszélnem kell a foglyul ejtett vaghurcs-ircsa vezérrel! Jól tudom, hogy ő az egyik vezérük?

Agulai arcán megrándultak az égett sebhelyek. _ – Az egyik? Nem, Zolta! Ő nem egyszerűen az egyik vezérük! Hanem a kitaszítottak legaljasabbja! Ruh-Radah, az áruló!

– Ruh-Radah… – Zolta maga előtt látta a Fekete Vérterdő egy távoli kis tisztását, ahol először találkozott a vaghurcs-ircsa harcosok vezetőjével, amikor a vértarjag elragadta… Azután a Fehértorony melletti csetepatéban. Jól látta a furóférgektől sebes arcot, amint a vezér dühödten harsogja parancsait harcosainak, hogy tereljék közelebb a cetférget a romokhoz.

– Ruh-Radah! – suttogta. – Mi lesz a sorsa a nomád törvények szerint?

– Természetesen végzünk vele! – jelentette ki Agulai. –Nem érdemli meg, hogy éljen! Ő

Gadur legalávalóbb talpnyalója!

Zolta bólintott, fejében sebesen kavarogtak a gondolatok.

– Azt akarom, hogy vezessétek elém! Terveim vannak vele!

– Mi mást érdemelne, mint halált? – Agulai felkapta a fejét. Zolta sejtelmesen elmosolyodott, és az íjász-zöm kapitány vállára tette a kezét.

Elég volt a beszélgetésből. Mindjárt a hegyek fölé hág a nap, s a tumánok még mindig nem keltek útra.

– Hozzátok elém a vaghurcs-ircsa főnököt! – mondta, miközben elindult vissza, a sátorváros felé. – Itt az ideje, hogy a kitaszítottak jóvátegyék mindazt, amit ellenetek vétettek!

Agulai értetlenül bámult a fejedelem után. Soha, egyiküknek sem jutott volna eszébe, hogy megbocsássanak bármelyik ellenfelüknek.

Miért is tették volna? A bosszú édesebb volt. És biztosabb…

7.

– Nincs sok időm rád! – vetette oda mogorván Zolta a megkötözött fogolynak. A szolgálólányok éppen a fejedelmi bőrvért díszes darabjait erősítették fel testére.

Nem tudni, mi tett nagyobb hatást Ruh-Radahra: a sátorpalota fényűző pompája, vagy hogy a kelmék és a brokátok között ugyanazt a delebáti ifjút látja viszont, akit egyik cetférge gyomrában indított útnak Gadur felé.

– Válaszolj: akarsz-e élni?

Zolta hangja ostorcsapásként hasította a csendet Még hogy akar-e élni? Ruh-Radah gyanakodva felhúzta szemöldökét. Micsoda kérdés.

– Igen! – válaszolta, s nagyot nyelt A fájdalom.

Megint a fájdalom. Érezte, ahogy az arcbőre alatt izgő-mozgó fúróférgek újabb járatot kaparnak húsába. Koponyája belső falán már több lárvafészek is megtapadt, s ő semmit sem tehetett ellenük.

20

Zolta rápillantott, de gyorsan elkapta tekintetét, nehogy erőt vegyen rajta az undor.

– Jó. Tehát akarsz élni! És meg akarsz-e szabadulni azoktól? – mutatott a vaghurcs-ircsa arcára.

Ruh-Radah csak hosszú pillanatok multával fogta fel, mire gondol a fejedelem.

Megszabadulni? A férgektől? A húsát rágcsáló, apró pondróktól?

– Kérlek, ne játssz velem! – morogta megtörten. – Nem ismerlek! Nem is sejtettem, hogy a nomádok fejedelme vagy!

– Ismeretlenül is a Hor-papok kezére adtál! – emlékeztette Zolta.

– Igaz. Ezért ha akarsz, öless meg a nomádjaiddal, de ne játssz velem!

– Szó sincs erről! – Zolta intett a szolgálólányoknak, hogy távozzanak. Megvárta, míg ketten maradnak, aztán közelebb lépett a fogolyhoz, s szemügyre vette a sebzett, féregdúlta arcot.

Ruh-Radah nemsokára a végét járja majd, állapította meg magában. A lárvák valóságos járatrendszert fúrtak bőre alatt, újabb és újabb fészkeket rakva koponyacsontjára.

Nemsokára az agya következik: amikor a férgek már akkorára nőnek, hogy rátekeredhessenek az agyvelőre, szépen, lassan birtokukba veszik majd azt is.

Fájdalmas halál. Őrületesen fájdalmas…

– Van egy ajánlatom! – mondta egyszerűen Zolta.

– Ajánlatod?

– Pontosan

– Mit ajánlasz?

– Az életet.

– Vagyis?

– Vagyis nem öletlek meg. Mi több, megszabadítalak a férgektől. De ami ennél is fontosabb, nem üldöztetem tovább a népedet, hanem engedem, hogy a kitaszítottak újra otthonra leljenek.

– Otthonra? Földet akarsz adni nekünk?

– Földet. Akkora területet, amelyen az összes vaghurcs-ircsa békében élhet

– Békében… – nézett maga elé dermedten Ruh-Radah.

– És még többet ajánlok! – Zolta egyenesen a fónök tágra nyílt szemébe nézett. – Ti lehetnétek a szövetség új törzse! Saját szállásterületen, saját vezérrel!

Ruh-Radah egy pillanatra még a fájdalomról is megfeledkezett. A bőre alatt nyüzsgő férgek mintha már az idegen szavainak hatására is megszűntek volna létezni. Izgatottan kapkodott levegő után, s Zoltát bámulta, hogy lássa: vajon komolyan beszél.

– Mit kérsz mindezért? – kérdezte remegve.

– Sokat! – Zolta ellépett mellőle, s szánakozva végigmérte. – Sokat ajánlok, és sokat kérek. A népedből számos harcos meghal, ha igent mondasz. De a mi oldalunkon fogtok harcolni!

Ruh-Radah tekintete mintha üveggé kristályosodott volna.

– A ti oldalatokon?

21

– Mondtam már, hogy nincs időm fecsegni! – Zolta dühösen rávillantotta tekintetét. A vaghurcs-ircsa érezte, hogy azonnal válaszolnia kell, a pillanat elillanhat, s vele együtt a lehetőség, hogy népét megmentse. Bízott a kitaszítottakban. Ügyes nép volt, hite szerint nem tehetett arról, hogy a sors ily mostohán bánt vele.

– Tehát Gadur ellen kell fordulnom! – hörögte. – Ezt akarod tőlem, idegen, ugye?

– Igen, ezt! És teljes hűséget!

Ruh-Radah jól tudta, mi vár rájuk, ha Gadur győzedelmeskedik a nomád lázadók fölött, s ők fajtársaik oldalára állnak a harcban. Igaz, azt is tudta, mi vár rájuk akkor, ha mindvégig kitartanak Hor-uraik mellett. Végtére is csak azt kaphatják büntetésként, amit amúgy jutalomként érdemelnének ki.

Elmosolyodott.

Az ár, amit az idegen kért, magas volt. Hihetetlenül magas.

– Rendben – mondta halkan. – Segítünk nektek!

– Akkor megegyeztünk! – Zolta minden teketória nélkül odalépett hozzá, s elvágta köteleit.

Ruh-Radah a földre zuhant: elgémberedett tagjaiba csak lassan kezdett visszaáramolni a vér. A delebáti felsegítette, aztán csettintett egyet.

A szolgálólányok besiettek. Ezúttal velük jött egy fehér ruhás delebáti leány is, kifésült, fekete haja gyémántként csillogott a fáklyák fényében. Zolta elmosolyodott, s megölelte.

– Deö! Azért kérettelek, mert szükségünk van a segítségedre! Rágétől hallottam, mi történt a pormorgéval! Igaz, hogy kivágtad a nyelvét?

– Hát persze! – vigyorodott el a lány, s rajongva a férfira pillantott – Ha már elpusztult, nem hagyhattam ott éppen a nyelvét!

– Kérlek! – ragadta meg a kezét Zolta. – Kérlek, hozd ide nekem! Siess!

Deö boldogan elrohant, s kisvártatva visszatért egy poros kis erszénnyel.

– Tessék! – mondta. – Ott van benne!

Zolta belekukkantott az erszénybe, ami az állat elszíneződött, feldagadt nyelvét rejtette. Ez az! Pontosan erre volt most szüksége.

– Köszönöm, Deö! – mosolygott megint a lányra. – Most menj!

A lány csalódottan pislogott vissza rá. Annyi, de annyi mondanivalója lett volna, amit feltétlenül meg akart osztani Zoltával. Szerette volna maga is elbeszélni annak a sorát, hogyan vergődtek át a Delebát nyugati részén, hogyan találkoztak a révkapui dereglyésekkel, hogyan csatáztak a drómonokkal, s hogyan hajóztak fel a Holdtenger keleti partja mentén.

Mégis elég volt Zolta egyetlen sürgető pillantása, hogy Deö jobbnak lássa eltűnni a sátorpalotából. Annál is inkább, mert úgy hallotta, Tobának már sikerült megegyeznie a nomád táborosok egyik vén szekeresével, aki élelmet szállít majd a tumánok után. Ha minden jól alakul, hamarosan megint Zolta közelében lehet…

E percben még nem sejtette, hogy számára egészen más feladatot rendelt a sors.

8.

22

Odakint egy ősz hajú nomád asszony lépett elé, s villámgyors mozdulattal elkapta a karját Deö felszisszent igyekezett kitépni magát a vasmarok szorításából, de aztán észrevette a nő

mögött lépkedő Rágét, s megnyugodott.

– Ő az? – kérdezte Anács kalud, miközben végigmérte Kudo kovács lányát. – Róla beszéltél?

Ráge szaporán bólogatott.

– Zsupa, mit akar tőlem ez a némber? – Deö szikrázó tekintetei igyekezett megbabonázni fogva tartóját – Mondd meg neki, hogy vegye le rólam a kezét ha jót akar!

– Kicsit vad! – jegyezte meg Anács kalud, de azonnal eleresztette a lányt, s arcán végre biztató mosoly jelent meg. – Ne aggódj, kincsem! Ne félj!

– Nem félek! Különösképp nem magától!

– A zsupa sok jót mondott rólad!

– Képzelem!

– Segítened kell nekünk!

– Kinek „nekünk”?

– Csete fejedelemnek és a nomád harcosoknak.

– Zoltának? Ráge bólintott. Zoltának.

Deö gyanakodva újra végigmérte az ősz, de még mindig szép nomád asszonyt, aztán így felelt:

– Zoltának bármit megteszek.

– Jól van, kicsim! Most gyere velem! Az új fejedelem roppant kockázatos tervet eszelt ki.

Mondd csak, félsz a cetférgektől?

Deö csodálkozva emelte tekintetét a Táltosdombra, melynek oldalában hatalmas, rémisztő

teremtmények oldalán csillant a Hold fénye.

– Cetférgek? – kérdezte döbbenten.

De Anács kalud csak sejtelmesen visszakérdezett:

– Láttál már belülről egyet is?

Deö nemet intett. S már tudta, néhány percen belül látni fog…

9.

A fejedelem a csodálkozó vaghurcs-ircsa vezérhez lépett, s letérdelt mellé.

– Nagyon fájdalmas lesz! – figyelmeztette. – De elkerülhetetlen. Akarsz inni egy kis sóba-pálinkát?

Ruh-Radah holdkórosként bólogatott Ismét egy olyan kérdés volt ez, melyre csak egyetlen válasz létezett. Zolta előhúzta ruhái redői közül a Ráge által hozott kis bagadai üveghengert, és átnyújtotta a főnöknek. .

– Igyál!

A vaghurcs-ircsa nagy lendülettel meghúzta a flaskát, s a következő pillanatban emésztő

lángokba borult a koponyája, s gyomra. Szemei előtt összefolytak a fáklyafények, szája 23

megtelt maró tűznyelvekkel, torkát véres karmok kaparták. Amíg a rohamot követő különös zsibbadás erőt vett rajta, Zolta villámgyorsan felhasította az arcát késével. A sebből gennyes vér patakzott, ahogy a parányi lárvák igyekeztek visszafurakodni a hús mélyebb rétegeibe.

Ruh-Radah felüvöltött.

– Ne mozogj! – kiáltott rá Zolta, és erősen megmarkolta a másik fejét, hogy teljesen hátrafeszíthesse. – És ne is lélegezz!

A főnök már nem hallotta ezt. A férgek rémülten nyüzsögtek bőrében, próbáltak kis járataikban minél biztosabb helyre menekülni a fenyegető késhegy elől. De az acél is egyre lentebb hasított, s egyre több lárvát fordított ki a vonagló, élő húsból. Amikor a sebek már túlságosan mélyek voltak, Zolta megragadta a sóbás üveget, és maradék tartalmát a vérző

arcba löttyintette.

Ruh-Radah hátrahanyatlott, s élettelen bábuként rogyott össze.

Zolta ekkor elővette a morgenyelvet, és akkurátusan keskeny szeletekre hasította. Aztán a darabokat egymás után belenyomkodta a felszabdalt arcba, úgy, hogy maradjon hely kipotyogni a lárváknak is.

Most már csak várnia kellett.

Nem sokkal később, amikor Ráge fáradtan, kialvatlanul belépett a terembe, a vaghurcs-ircsa főnök még mindig úgy hevert ott, mintha halott lenne. A morgenyelv kipárolgó bűze menekülésre késztette a fúróférgeket; sorra hullottak le az arcról, s estek a földre. A szolgálólányok undorodva fordítottak hátat

– Meggyógyítod? – kérdezte csodálkozva Ráge. – Megérte ezért feláldozni egy egész morgenyelvet?

– Azt hiszem, igen! – Zolta megkapaszkodott a sivatagi törzs öreg zsupájában. – De azt már te fogod elmondani neki, hogy mi a parancsom!

– Este, fiam?

– Azonnal indulunk keletre. Meg kell állítanunk a vérszlávokat!

– Nehéz lesz!

– Mint ahogy a te küldetésed is, jó zsupa!

Ráge csodálkozva a fiúra meredt. Miféle küldetés? Erről mindeddig egy szó sem esett.

Zolta fáradtan magyarázni kezdett:

– A nomádok találtak egy barlangjáratot az egyik közeli falujukban! Ha az a járat az, amire gondolok, akkor…

– Csak nem akarod…

– De igen! – Zolta az öreg vállára tette a kezét. – Te, aki bejártad a Delebát mélyének titkos csarnokait, tárnáit, elfeledett városait, te el fogsz jutni oda! ígérd meg!

Ráge elgondolkodva fürkészte a fiú arcát. Azok a mindenen átható, sötétkék szemek… Az a józan, szokatlanul kemény arckifejezés… Egy koravén ifjú…

– A Könyv is ott van, ugye? – kérdezte, amikor megértette, miféle lelkesedés árad Zoltából.

– Igen. Ott van. Hozd el nekem!

24

– Akkor odamegyek. Azt hiszem, nincs más választásom!

– Nincs. Külön-külön kell megvívnunk a harcunkat, s egyikünk sem bukhat el! Ne feledd!

Ráge elmosolyodott, de aztán reszketve összehúzta magán kopottas gönceit.

– Hideg lesz ma, fiam! Közel az ősz.

– Közel. – Zolta az öreg vállára hajtotta fejét. – Had' pihenjek egy kicsit, zsupa! Csak egy nagyon kicsit! Csak…

S máris elaludt.

Ráge hagyta, de fertályórával később, amikor Agulai izgatottan berontott, jobbnak látta felébreszteni az újdonsült fejedelmet.

A nomád sereg zöme indulásra készen állt.

10.

A Kerubgödör sötétjében mindannyian mozdulatlanná merevedtek. A fáklya Hód aga kezében alig néhány pillanattal elébb sercent utolsót, de a rájuk ereszkedő szurokfekete éj máris fojtogatni kezdte őket.

Odakinn a vihar változatlan erővel tombolt, s most már egyikük sem kételkedett benne, hogy a dunavai lovag által látott teremtmény valóban ott tornyosult az imént a bejárat ívénél, a villámlás pokoli fényében fürödve.

Mint ahogy afelől sem lehetett kétségük, hogy egy újabb társuk jár már a túlvilágon…

– Maradjunk közel egymáshoz! – zihálta Hód aga.

Ilora elismerően nyugtázta: az öreg nomád hangján még most sem érződik félelem.

Egykedvűen sorolta parancsait, mintha csak egy hétköznapi feladatot kellene megoldaniuk itt, a hegy gyomrában.

– Kardokat elő, fiúk! Hercegnő, álljon ide középre! Lovag, be a körbe! Az a valami, ami elragadta Tugacsut, még itt van valahol… Valahol a közelben…

Ilora hangtalanul belépett a harcosok alkotta körbe, s tőrét elővonva fülelte a barlang mélyéből kelő neszeket.

– Van még fáklyánk? – kérdezte, amikor a körülötte álló férfiak szuszogása valamelyest nyugodtabbá vált.

– Még kettő, fenség! De nem szeretném őket meggyújtani, csak ha…

– Ott! – kiáltotta ekkor az egyik nomád, s eszelősen a levegőbe kaszált szablyájával.

A penge suhogva szelte a semmit…

– Nyugalom! – intette Hód aga szinte nevetve. – Takarékoskodj az erőddel, fiam! Nemsokára

§nagy szükséged lesz rá!

– A járatokból jönnek? – kérdezte Ugrin.

– Hát persze! És igencsak türelmetlenek…

– Akkor jobb lenne kihátrálni innen, amíg nem késő!

– És az a micsoda, amit láttál?

25

– Azt legalább látni lehet! Jobb szeretek harcolni olyasmivel, amit látok. Még akkor is, ha…

– Igazad van – bólogatott a sötétben Hód aga. – Araszoljunk a bejárat felé! Cserza, Tagsa, ragadjátok meg a lovak kötőfékét! Csak lassan! Érzem, hogy itt ólálkodnak körülöttünk!

Mintha csak szavai hitelét akarnák bizonyítani, a sötétben izzó szempárok gyúltak körülöttük. Apró, sárga fénybogarak, melyekből földöntúli sóvárgás áradt feléjük.

– Mik ezek? – kérdezte undorodva Ugrin, s kezében megremegett a kard.

– Jobb, ha nem tudod, uram! – dörmögte Hód aga. – Gyerünk tovább a kijárat felé!

Összekapaszkodva közeledtek a barlang szájához, a vihar mennydörgésszerű robaját követve. Már nem járhattak messze, Ugrin válla az egyik ló fejéhez ért Ekkor azonban…

Fülsiketítő recsegés-ropogás közepette megmozdult valami a közelükben, arcukba finom por hullott. Mintha a hegy készült volna rájuk szakadni: sziklák csúsztak el egymáson, s a pokoli csikordulás megremegtette dobhártyájukat.

– Mi ez?

– Az Öregistenre! A bejárat!

A barlangszáj felől hideg árny borult rájuk. ~ A bejárat! A bejárat!

Felizzott egy rőt fény az öreg nomád kezében, s a fáklya reszketeg világánál látták, hogy egy kőkolonc gördül lassan a kijárat elé.

– Ki innen! Futás!

Hód aga meglódította embereit, akik máris eszüket vesztve rohantak, hogy még idejében kislisszanjanak a rájuk csukódó ajtó résén.

Még néhány pillanat csupán…

– A lovak! – zihálta Ugrin. – Nem hagyhatjuk itt a lovakat! A láda…. A láda!

– Ugrin! – Ilora sikolya mintha egy másik világból szakadt volna fel: a lovag megpördült, de a hercegnő eltűnt a közelükből. A nomád harcosok alkotta gyűrű felbomlott, egymást tiporva igyekeztek menteni a bőrüket a szűkülő résen keresztül. Az elöl haladók már kint járhattak a szabadban, de Ugrin tudta, hogy nem jutnak ki mindannyian. Szeme sarkából észrevette Hód agát, aki a lovakat próbálta a kijárat felé terelni. Szemében a fáklya vörös világa lobogott.

– A hétpoklok összes démonára! Valaki élve akar eltemetni minket!

– Hercegnő!

– Fenség!

Távoli sikoly…

Ugrin megtorpant, majd rohanni kezdett vissza. Néhány lépés után elbotlott: valaki előtte hevert a kőpadlón.

Ő volt… Legalábbis remélte, hogy ő az…

Megragadta a lány karját, és egyetlen, durva rántással talpra segítette.

– Ki kell jutnunk innen!

26

– Valami elérte a lábam… – suttogta Ilora halálra váltan. –A járatokból kúsznak fel! Nézd!

Nézd!

A sárgán vibráló tekintetek gúnyosan felizzottak, de rögvest hátrébb rebbentek, ahogy a lovag körbesuhintott kardjával. A penge ragacsos masszába mélyedt, nyomában állati sikoly szakadt fel.

– Nincs baja? – lihegte mellettük Hód aga, s ő is megragadta a hercegnő karját. Kint villám hasította ketté az éjszakát, ám fénye már csak egy szűk résen át jutott el Ugrinékhoz. A barlang bejáratnál azonban valami történhetett: a nomádok dühösen ordítottak, mert néhány ló elzárta a kiutat.

– Miféle csürhe ez? – bődült el Hód aga váratlanul. Az ifjú alzánok sápadtan fordultak felé, egy hosszú pillanatig küzdelmet vívott lelkükben az életösztön az engedelmesség parancsával.

Az utóbbi kerekedett felül: elhátráltak a kijárattól, néhányan visszarohantak, hogy segítsenek a botladozó hercegnőnek, a többiek a lovakat igyekeztek szétválasztani. Már csaknem elérték a barlangszájat, amikor tarkójukat jeges lehelet cirógatta végig. Hód aga egy cifrát káromkodott, s korát meghazudtoló fürgeséggel perdült sarkon.

– Takarodj vissza oda, ahonnan jöttél!

A nomád szablya félkört írt le a sötétben, s a következő pillanatban Hód aga arcára valami hideg fröccsent. A sárga tekintetek dühösen felizzottak körülötte.

– Akartok ti is?

Az öreg gyors támadóvágásokkal előreszökkent, és lekaszabolt még néhányat a nyomukban loholó teremtményekből. Ám a kihunyó sárga szempárok helyét tíz és száz újabb vette át.

Már-már körülvették, a többiektől leszakadt nomádot, ám szerencsére két alzán utána vetette magát, s mialatt a többiek áttuszkolták a hercegnőt és a lovagot a kijárat résén, ők kirángatták parancsnokukat az árnyak közül. A sziklák moraja ekkor már fülsiketítő dübörgéssé erősödött: ahogy kiértek, s elárasztotta őket a hideg, éjszakai eső, a földre rogytak mindannyian.

Néhány pillanat volt csak…

Ugrin rémülten felkiáltott, s hátrakapott. A kantárszár beakadt a visszagördülő barlangkapu kiszögellésébe.

Húzzátok! – üvöltötte. – Húzzátok ki!

– El onnan, ember! El onnan!

– A láda!

Ilora feltápászkodott a saras kövekről, hogy segítsen Ugrinnak: megfeszített erővel csimpaszkodtak a kantárszárba. De a hátas megmakacsolta magát: lecövekelt az ajtóban.

– Elpusztulsz, te ostoba!

Valami megtaszította hátulról a lovat, s nyomban egy ráncoktól barázdált arc bukkant elő

mögüle.

– El innen! El innen!

27

Hód aga ellökdöste mindegyiküket a bejárattól, s a következő pillanatban a sziklakolonc rettenetes dördüléssel a helyére gördült. Mintha a hang nem akarna soha többé elhalni a hegyek ormai között: a dörejt az éjfekete égbolt visszhangozta tovább.

Villámok cikáztak, a hágót jeges eső ostromolta.

Hód aga megtörölte arcát, s lassan feltápászkodott.

– Megvan a láda? – kérdezte fáradtan.

Ugrin a lóhoz ugrott, s megtapogatta a nyeregkápára kötött, szőrmével bevont ládikát.

– Itt van! – szakadt fel a sóhaj belőle. – Megvan!

– Emberek, ide! Ide mindenki!

A nomádok vacogva sereglettek vezetőjük köré. Gyors számvetésre maradt csupán idő, mielőtt az öreg kezében szorongatott fáklya utolsót lobban.

– Hercegnő… Hála az Öregistennek. Nem esett baja?

– Nem… nem…

– Lovag?

– Megvagyok…

Hód aga a hátasokra pillantott.

Hat lovat sikerült kituszkolni a becsukódó kapu mögül.

A többi bent rekedt.

Mint ahogy bent maradt az a kevéske holmijuk is, amit nem hajigáltak a szakadékba. A ládán kívül mindössze Ilora személyes csomagja maradt meg: ott fityegett a hercegnő hátasának oldalán.

És…

Sápadtan bámultak egymásra, az eső vastag patakokban csorgott arcukról, s tócsákba gyűlt alattuk.

Egyel megint kevesebben voltak. Bent rekedt egy harcos… Már csak tízen voltak. Hód aga tíz harcosából immár csak hét maradt…

Az öreg nomád sápadtan a sziklafalhoz lépett, s fülét a kapura tapasztotta. A mélyből eltorzult üvöltés harsant. Vagy csak a vihar zabolátlan süvítése tévesztette meg az öreget?

– Vége… – suttogta Hód aga maga elé, aztán elszántan körbepillantott a fennsíkon.

– Azonnal továbbindulunk. El erről a helyről, minél gyorsabban!

A többieket nem kellett biztatni.

Megragadták a lovak kantárszárát, és egymás mögött megindultak a hágón, abba az irányba, melyről azt sejtették, hogy észak felé vezeti őket.

A vihar elnyelte lépteik neszét, az eső azonban újult erővel támadt rájuk, mintha csak le akarta volna mosni őket az ösvényről, hogy a mélység teremtményeinek vesse testüket.

11.

Nem messze tőlük, egy kopár sziklatetőn magányos alak állt.

28

Őket nézte.

Köpenyét vadul cibálta háta megett hű szövetségese, a viharnamur. Odalent, az ösvényen csapzott, fáradt alakok vonszolták egyre távolabb magukat, időnként reszketve hátrahátrapillantottak a barlangszáj felé, mely két társuk sírboltjává lett néhány óra leforgása alatt.

A magányos alak nem moccant, csípőre tett kézzel figyelte őket. Vajon elegendő ideje maradt még?

Ha amazok elérik a hágó kijáratát, már sokkal nehezebb dolga lesz. A Rif-hegyek túlsó felén nomád falvak várják őket, friss lovakkal, fegyverekkel, s akkor hiábavalónak bizonyul minden eddigi erőfeszítése. A parancs, amit Gadur titkos követe továbbított számára, egyértelmű volt: minden áron meg kellett akadályoznia, hogy a dunavai hercegnő és kísérete átkeljen a Kerubhágón. Ha azonban ez mégsem sikerülne, legalább azt a ládát meg kell szereznie!

Különben…

Különben… Komoran maga elé meredt, le, a végtelennek tűnő mélybe, s lelki szemei előtt egy pillanatra megjelent mindaz, amit Gadur mélyén látott, a lidérc grif gályájának padlóján térdepelve. A sötét kazamatákban lakozó gigászi lényt… és odafönn, az acéludvarokon…

Nem, rázta meg fejét. Nem lehet. Mindenképpen teljesíti a parancsot! Még az is lehet…

gondolta keserűen, hogy saját kezével kell végeznie velük.

Eddig ezt szerette volna leginkább elkerülni.

Remélte, hogy a hegyek gyomrában lakozó teremtmények elvégzik helyette a piszkos munkát. Bízott bennük… Hiába. Ezek nem adják olcsón a bőrüket.

Sietni kell!

Sietni!

Sietni!

Már vártak rá, s gyanút kelt, ha valakinek idő előtt feltűnik a hiánya. A magányos alak lassan megmoccant.

A menekülő csapat már eltűnt a Kerub-hágó következő kanyarulatában.

Hajnalhasadtáig néhány órája maradt hát, hogy megszerezze a ládát.

Néhány óra, nem több…

12.

Gyorsan megszokták, hogy csapkodó villámok között kell menetelniük. A hercegnőn és Hód agán kívül mindannyian gyalogosan vezették lovaikat. A hágó egyetlen ösvénye elkeskenyedett, s kétoldalt megint meredek szakadékok nyíltak.

Nem szóltak egymáshoz. Gondolataikba mélyedve lépkedtek mindaddig, míg egy szinte függőlegesen emelkedő sziklafalhoz nem érkeztek. Hód aga itt visszarántotta lovát, s felpillantott a fejük felett húzódó magaslatokra.

– Nem tetszik ez nekem! – csóválta fejét – Nem emlékszem ilyesmire a Kerub-hágón!

– Akkor régen járhattál erre! – dörmögte a lovag. – Azt hittem, Zolta olyan vezetőt ad mellénk, aki jól ismeri a vidéket!

29

Hód aga metsző pillantást vetett rá, de nem válaszolt.

– Meg tudjuk kerülni ezt a részt? – kérdezte Ilora levertem.

– Nem. Ez az egyetlen ösvény.

– Akkor induljunk tovább!

– Valami nem tetszik nekem…

– Akkor is mennünk kell! – Ilora kezdte unni az öreg nyugodt gyanakvását, de igyekezett palástolni türelmetlenségét. Hód agát nem csaphatta be: az öreg megint megcsóválta fejét, de azért kivont szablyával tovább nógatta hátasát.

Ha sietős, hát sietős! De akkor sincs itt valami rendjén!

A többiek követték. A halál alig néhány perc múlva csapott le rájuk.

Fényes villám hasította keresztül fejük felett az eget, amikor valami megmordult a magasban.

Arra sem maradt idejük, hogy megnézzék, mi száguld feléjük…

A szikla a csapat közepén csapódott be, véres masszává préselve két nomád harcost.

– El innen! – hallották a sötétben Hód aga rémült kiáltását. –El innen!

Azzal megragadta Ilora lovának kantárát, és megsarkantyúzta saját hátasát. A többiek futva követték.

Újabb mordulás, újabb süvítés…

És újabb szikla csapódott közibük.

Hogy elkerülje a biztos halált, az egyik harcos oldalra vetődött.

A következő pillanatban üvöltve zuhant a szakadékba: kiáltását felerősítve visszhangozták a meredély falai.

Sziklapörgés, suhanás…

DROUMMM!

Halálüvöltés, szertefröccsenő, forró vérpermet.

A lovag megbotlott egy nomádban, kinek felsőtestéből nem maradt semmi, csak csizmás lábai kandikáltak ki a szikla alól. A nyomában érkezők átmásztak rajta, hogy utolérjék az agát és a hercegnőt. Ugrin lüktető homlokkal tört utat magának és lovának, kezében dunavai kardja csillogott.

El innen!

El, minél gyorsabban!

Ugrin felpillantva látta, amint Hód aga már a messzeségben vágtat, nyomában a hercegnővel.

Egy pillanatra elszorult s szíve, de aztán igyekezett megnyugtatnia magát…

– Hisz' ez a feladata! – villant át az agyán. – Menteni a hercegnőt. ..

Neki pedig a ládát…

Átugratta lovát egy másik ló dögén – éppen most lapította szét szegény párát egy szikla…

DROOOUMMÜ!

Vérpermet…

30

Üvöltés…

El innen!

Közvetlenül mellettük villámok csaptak a sziklák közé. A levegőben égett hús és füst szaga terjengett. Mire elvergődtek a sziklafal végéhez, már csak öten voltak. Rémült ábrázattal, halálra váltan tántorogtak a biztos fedezéket nyújtó sziklaperem alá Egyikük sem nézett hátra; immár felesleges is lett volna.

A hegycsúcsokon túl ekkor szikrázott fel a felkelő nap első sugara.

Hajnalodott.

Az árnyak a szakadékok mélyén sóhajtozva, förtelmes szitkokat hányva kezdtek oszladozni.

13.

A lángokat rég eloltották, de a vörös gálya így is súlyos sérüléseket szerzett a csatában, alig vonszolta magát a fekete égbolton. Féloldalra dőlt, szakrith-acél árbocán petyhüdten csüngtek a vérszín vásznak. A sötét fémtest oldalából azonban továbbra is hosszú evezők hasították a levegőt, s egyiket sem emberi kezek markolták odabent, a hajópalánkok mögött.

A csatát elveszítették: a vezérgálya, s mögötte a másik megmaradt Hor-hajó szánalmasan megperzselődve tért vissza. Alattuk kihaltnak tűnő táj suhant el: a Rif-hegyek sziklacsúcsai, havas, kopár vidék. Amott viszont már a Holdtenger éjfekete víztükre csillogott.

Tartották az irányt. Az irányt, egyenesen Gadur felé.

Gran Goa Gotecha, a fércember némán állt a feldúlt, vériszamos fedélzeten, és a láthatárt kémlelte.

A csatára gondolt, az Életfa lombkoronájában vívott ütközetre. A nomádok elkeseredett ellenállása meglepte ugyan, de a vereség egyáltalán nem érdekelte. Ha a lidérc griffnek olyan fontos, majd több gályát küld, és felperzseli az egész nyomorúságos sátorvárost.

Mert bizonyára ezt fogja tenni…

A fércember szinte szórakozottan tartotta rothadó arcát az éjszakai szélbe.

Az igazi baj az, hogy nem tudta megszerezni a lányt…

Az a… kölyök… csaknem elpusztította őt, és minden hajóját.

Elég volt neki néhány óra… gondolta Gotecha… és szembefordította a nomád törzseket Gadur akaratával. Hatalma lehet felettük… Vagy földöntúli szövetségesei…

Talán arra is képes lenne, hogy valódi háborút robbantson ki a Hor-papok ellen?

Gotecha arca vigyorba torzult.

– Milyen kár – ötlött fel agyában a gondolat –, hogy éppen most ér véget az egész…

Éppen most.

Vajon mennyi idő maradhatott még? Hány napig húzhatja ezzel az oszladozó, halott hússal?

Ezzel a múlandó, visszataszító, összefércelt testtel?

Ahogy elkomorodva bámulta az alant elsuhanó tájat, a távolban, a Rif-hegyek utolsó nyúlványain túl fokozatosan kibontakoztak a csillagcsatornáktól ölelt Hor-erőd körvonalai.

Gotecha felkapta fejét.

31

A katedrális felett vagy félszáz vörös gálya forgolódott, hogy Gadur kapuin áthaladva aláereszkedhessenek a végtelen acéludvarok egyikébe. Némelyik egészen távoli tartományokból érkezhetett, mert Gotecha még sohasem látta őket Kárpáthiában.

Úgy látszik, Gayagh már értesült a történtekről, gondolta a fércember. Annál jobb! Így nem lesz szükség semmiféle magyarázatra!

A két sérült gálya nagy üggyel-bajjal közelebb evickélt a tornyokhoz. Gotecha csak most láthatta igazán, milyen óriási a készülődés Gadurban és környékén. A csillagcsatornák vizében cetférgek fénylő bőrén csillant a Hold fénye, az acéludvarokon sűrű, sötét sorokban meneteltek a vaghurcs-ircsa harcosok és a gályákon ideszállított vérszlávok a kapuk felé.

És a szakrith bástyákon mindenütt fekete köpenyes gocsamulok álltak.

Igen…

Gadur harcra készült…

És Gran Goa Gotecha tudatát fokozatosan rettegés kerítette hatalmába. Az ismerős érzés valósággal letaglózta. Idegen szemei fájdalomtól égtek, halott ujjai rothadó levet eresztettek, ahogy a gálya korlátját markolta.

– Miért? – kérdezte önmagától, de hiába. – Miért? Miért ez a félelem?

Felegyenesedett, s tekintetét az örök sötétség felett szikrázó csillagokra vetette.

– Mit veszíthetek még? Mondjátok, mit?

A csillagok nem válaszoltak, rideg tükörképük a csillagcsatornák olajsima felszínén úszott, amikor a sérült gályák aláereszkedtek, hogy bebocsátást kérjenek Gadur uraitól.

A tékozló fiú hazatér… – futott át az eretnek gondolat Gotecha agyán, de aztán látva, hogy a gályán életben maradt Hor-papok fél térdre ereszkednek, s lehorgasztott fővel várják fedélzetre lépő urukat, maga is követte példájukat.

Annyira azért ismerte a lidérc griffet, hogy tudja, Gayagh egy halott számára is képes megfelelő büntetést kieszelni, ha szükségesnek látja…

14.

Addig hajszolták magukat, amíg úgy érezték, biztonságos távolba értek végre a hágótól.

A terep itt már lejtett: fokozatosan ereszkedtek alá a Rif-negyek északi oldalán, le, a nomádok által Kerubmezőnek nevelő, többé-kevésbé sík vidékre. Pontosan az éjhatáron haladtak, azon a vonalon, ami a Gadur környéki örök éjszakát választja el Nomádia többi részétől. Kelet felé baljós, egyre sötétebbé váló fellegek tornyosultak az égen, s bár igyekeztek nem is pillantani abba az irányba, mindannyian tudták, hogy a látóhatár peremén, valahol nem is olyan messze Gadur tornyai törnek a csillagokkal teleszórt égbolt felé.

32

Hód aga végre legbelül is megnyugodhatott: itt semmiképpen sem számíthattak újabb, kínos meglepetésekre. Ami a Kerubhágónál történt, azonban gondolkodóba ejtette. Hogyan lehetséges – tért vissza mindig ugyanahhoz a kérdéshez –, hogy eltévedt az oly jól ismert vidéken? Miféle hatalmak vezették ismeretlen ösvényekre csapatát? Olyan ösvényekre, melyek létezéséről mindeddig nem is tudott, holott ezen a vidéken nőtt fel…

Bárhogyan is törte a fejét, csak egy választ talált: démoni erők mozgatják a szálakat.

Démoniak, de talán nem is oly ismeretlenek…

Gadur…

Kimondatlanul is ott dübörgött a fejében a szó, visszhangot keltett agyának minden zugában.

– A legjobb lesz, ha mihamarabb hátunk mögött tudjuk a Kerubmezőt is! – biztatta a hercegnőt, aki egyre elcsigázottabban léptetett mellette. – Mire a nap delelőre ér, elérjük a legközelebbi nomád falut! Ott végre biztonságban leszünk!

– Hacsak a Hor-papok gályái fel nem égették már azt is? –sóhajtott Ilora.

– Reménykedjünk, fenség!

Később, amikor a táj tovább szelídült, s erdős, ligetes vidéken haladtak keresztül, s a messzeségben a Rif-hegység szürke, nyomasztó tömbként magasodott az égen, az öreg nomád halkan megkérdezte a hercegnőtől:

– Bocsásson meg, fenség, tudom, nem sok közöm van hozzá, de mit viszünk abban a ládában?

Ilorát meglepte a kérdés nyíltsága. Dunavában az udvaroncok körmönfontabb kérdésekhez szoktatták.

– Nem tudom! – bökte ki a létező legőszintébb választ, ami csak tőle telt, bár tudta, az aga nem hisz majd neki.

– Csak azért kérdezem – vakargatta a fejét az öreg –, mert hogy úgy tűnik, éppen emiatt a láda miatt történnek velünk különös dolgok ezen az úton…

– Az meg sem fordult a fejedben, hogy az én életemre törnek? – kérdezte hervadt mosollyal Ilora.

– Nem. Az nem.

– És vajon, miért, vitéz aga?

– Ha a Hor-papok végezni akartak volna fenségeddel, akkor már réges-régen megtették volna. A láda azonban tudtommal nemrégiben került csak elő. Az új fejedelem…

– Az új fejedelem rám bízta ezt a ládát! – jelentette ki Ilora, s hangjának árnyalatnyi keményedése egyúttal azt is jelentette, hogy nem kíván több szót vesztegetni a témára.

– Értem. De azért remélem, olyasmit rejt – sóhajtott Hód aga –, ami megér ennyi áldozatot!

Ilora nem válaszolt.

Hogy megér-e ennyi áldozatot? – hátrasandított, hogy lássa, mi maradt a csapatból, amely oly sebtiben kelt útra Őrtüzek Lángjából. Ugrin mogorva képpel vezette lovát, szemét nyugtalanul forgatva a sík vidéken, s a megmaradt két nomád harcos. Már csak öten voltak…

33

15.

Mire elérték az első nomád falut, négyen maradtak. Egy alzánt veszítettek a rövid, ám annál véresebb összecsapásban, közvetlenül Goloblápnál, amikor egy látszólag veszélytelen gázlón keltek át a Golob-patakon.

A túloldalon, a sűrű nádas rejtekéből már lestek rájuk.

Az egész támadás néhány perc alatt zajlott le.

Ilora utólag százszor és százszor visszapergette az eseményeket, önmagát marcangolva a harcos haláláért, de végül bele kellett nyugodnia, hogy semmit sem tehetett volna megmentéséért.

Az eleven lidércnyomás minden előzetes figyelmeztetés nélkül tört rájuk.

Éppen a patakon gázoltak át, melyet két oldalt mocsaras rész ölelt, amikor a nádasból hirtelen, sűrű madárraj röppent a magasba.

KRIIIJJ, KRITUJJJ!

Az éktelen vijjogásra és szárnycsattogásra mindannyian felkapták fejüket, lovaik mozdulatlanná dermedtek a rémülettől. Arra sem maradt idejük, hogy felfogják, mi történik körülöttük.

Mert a következő pillanatban egy irdatlan vörös árny emelkedett fel a nád fala mögül: mint kiterjesztett szárnyú, vérszín denevér, fölébük kerekedett, s árnyéka beterítette őket.

Egy vörös Hor-gálya volt.

Hatalmas, nagyobb mindnél, amit Ilora valaha is látott.

A magasba emelkedett, s a következő pillanatban tűzköpetet hányt rájuk a levegőből.

A lánglövedékek közvetlenül mellettük csapódtak sisteregve a patakba, vízpermettel és forró párafelhővel borítva be mindőjüket. Megrémült csordaként, behúzott nyakkal menekültek a túlpart felé, ám a nádas szélétől sötét körvonalú alakok bontakoztak ki, s indultak meg határozott léptekkel feléjük A megrémült hátasok fülsiketítő nyihogása nem nyomta el a Hor-hajó morajlását. A patak kékeszöld vizén vaskos gyűrűk hullámzottak végig, ahogy a gálya közvetlenül a fejük felett forgolódott.

Kardok szisszentek, aztán a párafelhő takarásában összecsaptak a vasak. Ilora remélte, ez azt jelenti, hogy a nomádok megpróbálják félretaszítani útjukból a támadókat. Hód aga törtetett elöl, s találomra osztogatta csapásait a rájuk törő árnyékok felé. Baljával hátranyúlt, s megragadta a hercegnő kezét: térdig vízben végigvonszolta a nádas mentén, az ingoványos rész felé. A többiek mindent megtettek, hogy ne maradjanak le, de a kantárszáron vezetett lovakkal ez nem ment könnyen.

Amikor a gőz eloszlott a víz fölül, a gálya lentebb ereszkedett, kisebb kanyart írt le mögöttük, aztán irányba állt, s alig néhány öllel a felszín felett megindult feléjük. A fekete hajótest szinte teljesen kitöltötte a medert; az evezőket sietősen visszarántották az öblös hasba, nehogy lekaszálják a part menti fákat.

Az egyik hátul rohanó nomád harcos pillantotta meg először a hátuknak száguldó gályát.

Rémülten felkiáltott, s e kiáltás mentette meg a többiek életét.

34

Aki csak tehette, a vízbe vetette magát a feldübörgő árny elől.

Ilora annyit érzett, hogy az öreg tenyere a fejére nehezedik, aztán durván lenyomja az iszapos hullámokba. Csobbanás, s szemét, száját elöntötte a bűzös, mocsaras víz.

Odalent az éles morajlás egy csapásra halk, távoli neszezéssé szelídült.

A gyomrukban viszont annál inkább érezték, hogyan dübörög el felettük a veres denevér. A gálya irdatlan árnya elsuhant, de ők csak valami rőt gigászt láttak odafönn. Már azt hitték, megmenekültek, amikor Ugrin észrevette a gálya vízbe lógó szakrith-acél tat-taraját, mely millió buborékot kavarva húzott végig a mocskos meder alján.

Gyilkos éle egyenesen feléjük tartott!

A lovag gondolkodás nélkül a hercegnő mellé tempózott, és elrántotta a szakrith-acél dísz útjából. Amikor a taraj elsuhant közöttük, a lány teste vadul megrándult, aztán hirtelen elernyedt.

A hideg áramlat sebesen távolodott, s Ugrin reszketve fordította maga felé Ilora arcát.

Először azt hitte, az acél éle felhasította a lány koponyáját.

Beletelt néhány szívdobbanásnyi időbe, mire felfogta, hogy csak Ilora vörös fürtjei lebegnek a feje körül, nem kiömlött vérfelhő. A hercegnő lábát felsértette a hajó acélja. A fájdalom görcsös grimaszba rántotta arcát

Hód aga odarúgta magát melléjük, tágra nyílt szemekkel, felfújt pofazacskóval, és esztelenül rángatva ruhájukat, a nádas felé mutogatott.

Ugrin lerázta magáról a nomád kezét, és gyengéden megfogta Ilora derekát, hogy abba az irányba tempózhasson vele. Nem sok levegőjük maradt, de mindannyian tudták, hogy nem szabad a felszínre emelkedniük. Nem messze tőlük termetes alakok törtek előre a patakban, s nyilván őket keresték.

A láda!

Már csaknem elérték a nádas sűrű részét a víz alatt, amikor Ugrin kétségbeesetten hátrafordult a mögöttük tempózók felé.

A láda!

A patak felkavarodott vizének masszájában az öreg nomádot pillantotta meg. Hód aga a felszín fölé görnyedve vezetett maga mögött a két rúgkapáló, úszó lovat. Mellettük aprócska botok csapódtak a sűrű vízbe.

Nyílvesszők!

Ugrin gyengéden eltolta magától úrnőjét, és hátranyúlt a kantárszárakért. A lovakat biztonságos helyre kell vezetniük, történjen bármi!

A vörös árny ekkor újra felbukkant a fejük felett, ezúttal a vízből kiálló lófejeket követve, egyenesen a nádas széléhez lebegett.

Éles csobbanás jelezte, hogy a tat-taraj ismét feléjük szeli a hullámokat Villámgyorsan kellett cselekedniük…

Mivel úgysem bújhattak el üldözőik szeme elől, Ugrin kirontott a felszínre, jobbjában kardját szorongatva, baljában a két ló kantárját Üldözőik vagy hat öllel a háta mögött álltak, derékig 35

vízben. Nem emberek voltak, de ezen felül a lovag semmi írást nem állapíthatott meg a szemvillanásnyi idő alatt, amíg végigsiklott rajtuk tekintete. Szerencsére a nomád harcosok szintén felevickéltek a felszínre, és gondolkodás nélkül felvették a harcot a feléjük törtető

teremtményekkel.

De az igazi veszélyt e másodpercben nem ők jelentették…

A gálya újra lecsapott: Ugrin lekushadt, mert a fekete hajótest alig egy hüvelyknyire feje felett zúgott el. Csak most látta, milyen hatalmas hajó ez. Úgy érezte, egy egész városnyi tömeg lebeg felette, s egy pillanatra hatalmába kerítette a kétségbeesés. Elég lett volna, ha a gálya alacsonyabbra ereszkedik, s agyonlapítja mindannyiukat a meder aljába passzírozva testüket.

De üldözőiknek a láda kellett…

Csak a láda.

– Be a nádasba! – robbant ki a víz alól Hód aga. – Tereld a lovakat a nádasba!

Ugrin kardlapjával a lovak farára csapott, de nem kellett különösebben biztatni őket.

Mindkettő nekiiramodott, s nem törődve az éles sás- és nádlevelekkel, becsörtettek a nádas legsűrűbb részébe.

A lovag megtorpant.

Erős kísértést érzett, hogy hátramaradjon segíteni a nomád harcosoknak, feltartóztatni démoni követőiket, de aztán fellobbanó harci vágyán felülkerekedett kötelességtudata: mindenekelőtt meg akart róla bizonyosodni, hogy a hercegnő biztonságban van-e?

Biztonságban?

A sólyomképü lovag elmosolyodott magában, ahogy egy egyenes szúrással beledöfött az egyik közelgő árnyalak koponyájába.

A behemót test hangtalanul elmerült a patak vízében.

Biztonságban?

Mielőtt a hátvédnek maradt alzánok beérhették volna, a fejük felett lebegő vörös hajóárnyból lángoszlopok röppentek feléjük.

Csak egyiküknek sikerült az utolsó pillanatban a víz alá bukni.

Ugrin még hallotta a tűznyelvektől megsebzett nomád halálüvöltését, de aztán csak tempózott, egyenesen a sűrű nádszövevény közepébe, ahol az imént Hód aga eltűnt a hercegnővel.

A következő pillanatban a háta mögött lángba borult minden.

A patak vize felett, a dögszagú gőzfelhőből a Hor-gálya szakrith-acél orrcsonkja furakodott elő. De ők akkor már mélyen bent csörtettek a nádasban, ahol az árnyak kisvártatva elveszítették nyomukat

16.

Zihálva torpantak meg egy zsombékos, hínárszagú szigetnél.

Egymásra pillantottak. Már csak négyen maradtak: négy fáradtságtól dülöngélő, mocskos menekülő.

36

De megmaradt két lovuk: a hercegnő holmijával és a ládikával.

E pillanatban ez volt a legfontosabb.

A közeli morajlásból nem volt nehéz megállapítaniuk, hogy a gálya ott forgolódik a patak medre fölött, s bizonnyal azt lesi, mikor és hol bukkannak fel megint. Ilora lefogadta volna, hogy pillanatokon belül a magasba emelkedik, hogy onnan tekintgessenek körbe a Hor-papok. Akkor pedig könnyen felfedezhetik őket.

A szakállas istenre!

Hát innen már nincs menekvés?

Érezte, hogy nemsokára maga alá temeti a kétségbeesés: sáros haja az arcába tapadt, könnyei keveredtek a bűzlő patakvízzel.

– Már vártalak benneteket!

Ilora hallotta, hogyan dobban hatalmasat szíve.

Neeem!

Mindannyian felkapták fejüket.

A zsombékos közepén, egy hínárból és iszalagból felhalmozott magaslaton egy árnyalak állt.

Körülötte behemót teremtmények sorakoztak, elzárva a menekülés minden lehetséges útját.

Csapdába csalták őket.

És ők ostobán, fejvesztve belesétáltak…

Hód aga elképedve közelebb lépett a zsombékoshoz, felemelte szablyáját és holdkórósként tett még egy lépést a fölibük magasodó ember felé.

– Te?… TE?

– Nem, nem akarom az életeteket! – mondta halkan az árnyalak a szigeten. – Nekem csak a láda kell.

– TE?

– Tedd ide a ládát a lábamhoz!

Ilora kinyúlt oldalra, hogy lefogja Ugrin karját. A lovag már arra készült, hogy ráront az árnyalakra. Nem sok értelme lett volna, mégis…

– Miért? – kérdezte szomorúan Ilora a fölöttük tornyosulótól. – Miért éppen TE?

A jövevény fázva maga köré húzta köpönyegét, s lehajtotta fejét.

– Ne akarjátok, hogy végezzek veletek! Hagyjátok itt a ládát, és meneküljetek! Ez máris több, mint amit megtehetnék!

– Több? – A hercegnő gúnyosan elfintorodott.

– Téged Gadurba kellene vigyelek! – suttogta az árnyalak. –Kérlek, ne bőszíts! Menjetek, amíg még mehettek!

Ugrin Hód agára sandított. Az öreg megtörten pislogott, mint akinek minden maradék erejét elvette a szörnyű felismerés. És most? A vörös gálya ekkor suhant fölébük. A kör bezárult.

– Nincs más választásunk! – jelentette ki Ilora keserűen. –Igaz?

– Tegyétek ide a ládát!

37

– Jól van! – A hercegnő intett a lovagnak. – Ugrin! Hozd!

– Micsoda?

– Azt parancsoltam, hozd ide a ládát! – szisszent fel dühösen a lány, s felizzottak szemei.

Ugrin megtörten fejet hajtott, és gépies mozdulatokkal leoldotta a reszkető pára nyeregkápájára erősített, szőrmékbe csomagolt ládikát.

– Tedd a lábaihoz! – utasította Ilora. – Engedelmeskedj!

– Fenség! – mondta Hód aga, és értetlenül a lányra bámult. –Nem teheted…

– Hallgass, nomád! Elegem volt ebből az átkozott játékból! Semmi közöm a ládátokhoz!

Semmi közöm a drágalátos, új fejedelmetekhez! Semmi közöm hozzátok!

Az öreg lehajtotta fejét. Ez lenne hát a vége? Ezért a sok áldozat? Ezért? Az árny odafent a hínárszigeten elmosolyodott.

– Jó döntést hoztál, szép hölgy! – bókolt, s udvariasan meghajolt a hercegnő előtt. – És én tartom a szavam! Menjetek! Egy óra előnyt kaptok!

– Micsoda?

– Egy óra, nem több! Ha elég gyorsak lesztek, eléritek a legközelebbi nomád falut! Ha nem…

– az árnyalak a behemót teremtményekre mutatott –, ha nem, hát a barátaim gondoskodnak majd róla, hogy ne is érjétek el soha…

Ilora megvetően felé köpött, de az árnyalak továbbra is csak mosolygott.

– Nincs mit egymás szemére vetnünk, szép hölgy! Súlyos árat fizetnénk mind, ha nem tenném most ezt! Nem áruló vagyok, csupán… megmentő! És most takarodjatok innen!

Ilora lassan elindult a hínársziget mellett.

A behemót lények engedelmesen utat nyitottak neki.

Ugrin elhajította kardját: a dunavai penge sziszegve repült a nádszálak közé, aztán bugyborékolva elmerült a mocsárban.

Hód aga lehorgasztott fővel követte, nyomában a két lóval, s megmaradt harcosával.

Nem üldözték őket.

Az árnyalak tartotta szavát.

17.

Előbb kimérten, aztán egyre szaporábban szedték a lábukat.

Egy óra nem sok idő…

És valahogy ki kellett kászálódniuk ebből az átkozott nádasból is! Amikor ismét biztos talajt éreztek a talpuk alatt, a hercegnő hű lovagjára pillantott. Ugrin tekintetében tengernyi haragot és csalódottságot látott.

És ezt meg tudta érteni.

– Lovag! – csattant fel váratlanul. Ugrin hitetlenkedve emelte fel a fejét. Lehetséges volna, hogy még mindig ezen az emelkedett hangon találja szólítani? Ezek után?

38

– Lovag! – Ilora csípőre tett kézzel ripakodott rá. – Remélem, utoljára fordult elő, hogy harc nélkül elhajítod a fegyvered! Hogyan kívánod szolgálni hercegnődet? Fegyvertelenül?

A nomádok is megtorpantak: csodálkozva bámultak rájuk. Sehogyan sem érezték illőnek a dunavai nemesen született különös hangszínét. Mintha színjátékot játszana… Komédiázna….

Ilora nem bírta tovább, harsány nevetésben tört ki.

– Ugrin! Ha látnád magad! Micsoda fancsali képet vágsz!

– Hogyan? – A sólyomképű lovag értetlenül nézte a sártól mocskos, vörös hajú démont. –

Hogyan?

– Hozd ide a lovam, Ugrin!

– Mit?

– Csak nem akarod, hogy ilyen piszkosan lovagoljak be az első nomád faluba? Elfelejted, ki vagyok?

Hód aga megvakarta kopaszodó koponyáját.

Ennek aztán van bőr a képén! Keze ökölbe szorult, s olyat készült mondani, amit utóbb –

biztosan tudta – maga is megbán majd.

Szerencsére, mielőtt ezt tette volna, Ugrin szédelegve a hercegnő lovához lépett.

– Hajtsd fel a takarót az utazókosaramról! – parancsolta színlelt fensőbbséggel Uora. –

Gyerünk már! Mindig ilyen lassú vagy?

Ugrin arcán a remény halvány mosolya suhant át. Csak nem?

– Gyerünk, Ugrin! Fésülködni szeretnék, és kellene néhány csinos csat is, amit a nomád asszonyoktól kaptam! Hol az az utazótáska?

A lovag reszkető kézzel nyúlt a ló oldalára erősített pokróc alá. Ám utazókosárnak ott nyoma sem volt.

– De hisz ez!…

Hód aga képére csak ebben a pillanatban ült ki a boldog vigyor.

Beste démona! Vörös hajú asszonydémon!

Ezt ügyesen kifundálta! Még engem is bolonddá tett, vénember létemre!

Ugrin közben verdeső szívvel bontogatta a ló hasa alá csomózott szíjakat. Amikor végre leránthatta a pokrócot, már tudta, mit talál alatta. Nem utazókosár volt, valóban.

– Attól tartok, fenség, egy ideig még kócos marad! – hebegte megkönnyebbülten.

– Igen? Csak nem hagytad el a fésűt, ostoba szolga?

– Igen, igen, én ostoba!

Maga sem értette, miért okoz oly határtalan boldogságot, hogy magához szoríthatja azt az átkozott ládát, hisz' még az sem adatott meg neki, hogy tudja, mit rejt.

Mégis, ahogy a földtől elszíneződött doboz a szívének nyomódott, valami olyasmit érzett, mint még soha. Erőt a csüggedés felett, teljességet a semmi felett, hitet a hitetlenség felett.

39

A nomádok nevetve odarohantak hozzá, hátba veregették, és kinyújtották kezüket, hogy –

ha csak egy pillanatra is – megérinthessék a ládikát. Ugrin hagyta, aztán gyorsan visszaszíjazta a ládát Ilora lovának oldalára. '

– Menjünk tovább! – mondta visszafojtott örömmel. – Még nem jutottunk túlságosan messze tőlük! Korai örülnünk, fenség!

– Jól van! – Ilora megölelte, és karcsú ujjaival végigcirógatta aranysárga fürtjeit. –

Köszönöm, Ugrin! Köszönöm!

Ahogy újult erővel nekivágtak a faluig hátralevő útnak, arra gondoltak, vajon mit kezd majd a hínársziget árnyalakja a hercegnő fésűjével.

18.

A faluban nem pihenhettek.

Az új lovakon azonnal útnak indultak, de ezúttal már harminc nomád harcos kíséretében.

Észak felé vágtattak egy rejtekösvényen, a nomád futárok titkos útvonalán.

Ám mielőtt még búcsút mondtak volna vendéglátóiknak, Hód aga gondoskodott arról, hogy egy futár azonnal visszainduljon Őrtüzek Lángjába.

Az alzán először nem akarta hinni, mit üzen az öreg a nomádok új fejedelmének, Tonuzoba ükunokájának, Csete hercegnek.

Aztán elsápadt, és lóhalálában nekieredt a Rif-hegység veszedelmes hágóinak.

Nem arra haladt, amerről a hercegnő és kísérete érkezett. Mégsem jutott át soha a hegyeken. Élettelen teste néhány órával később már ott hevert a hegyi szakadék alján.

A mélység árnyai elégedetten gyülekeztek az ocsmány lakomához. ..

40

II, fejezet

FEHÉR TUMÁNOK

1.

A terv…

Zolta az Életfa alatti széles mezőn állt.

Az aracsak őröknek meghagyta, hogy senkit ne engedjenek át az Éj szigetre. Senkit, kivéve a vén Tonuzobát.

Észre sem vette, mikor érkezett. A matuzsálem egyszer csak ott ült nem messze tőle a fűben, elgondolkodva bámulta a Holdtengert, és a kezében tartott bottal különös ábrákat karcolt a földbe. Zolta szótlanul letelepedett az öreg mellé. Néhány pillanatig erős kísértést érzett, hogy megszólaljon, de az éjszaka csendje mindent elmondott helyette.

A terv…

Vajon működni fog? Hosszú órák óta törte a fejét, hogy összeilleszthesse a mozaik legapróbb darabját is, ám ahogy körvonalazódtak a terv részletei, úgy szaporodtak az ő

kétségei is. Nem tartotta magát nagy stratégának. A Delebátban mindig a legegyszerűbb haditerv számított a legcélravezetőbbnek, de azért reménykedett, hogy ez a nehézkesen kiagyalt elképzelés nem mond csődöt mindjárt az első órákban. Aggodalma nem volt alaptalan: a tervnek számos gyenge pontja volt, ezt maga is érezte. De már nem maradt idő

finomítani a részleteken.

Bele kell vágnunk! Bele kell vágnunk! – hajtogatta magában Zolta, és izmai görcsbe rándultak a feszültségtől. Az öregre pillantott: nézte a millió ráncot a napcserzette arcon, a résnyire szűkült, sokat látott szemeket.

– Készen állsz? – Tonuzoba váratlanul felemelte botját.

– Azt hiszem, készen…

– Nem mondhatok neked semmi bölcset, gyermekem! – sóhajtotta lassan a matuzsálem.

– Mindig eljön a perc, amikor a szavak helyett a fegyverek beszélnek.

– Hát, most eljött a perc… – bólintott Zolta.

– Sajnálom, hogy nem tarthatok veletek!

– Itt a helyed Őrtüzek Lángjában, atyám!

Tonuzoba hátravetette fejét, s az Életfa végtelenbe vesző ágait fürkészte.

– Ó, ha tudnád, mennyiszer virrasztottam át a támadás előtti éjszakákat… mennyi harc…

mennyi kiontott vér…

– Ha sikerrel járunk, talán ez lesz az utolsó háború!

Még ki sem mondta, de Tonuzoba már hangtalanul felnevetett. Résnyire szűkült, vén szemében vidám fény csillant, ahogy Zolta felé fordult.

41

– Az utolsó? Azt kötve hinném! Mindig lesz háború. Mindig…

A delebáti fásultan bámult fel az Életfa koronája közt pislákoló csillagokra.

– Mindig…

Tonuzoba követte a fiú tekintetét.

– Amikor annyi idős voltam, mint te… – merengett reszkető hangon –, .. .azon törtem a fejem, milyen messze lehetnek azok ott fenn! A csillagok, ahonnan a Hor-papok érkeztek…

Ahol valaha mi is jártunk…

Zolta felemelte fejét.

– Vajon miféle isten parancsának engedelmeskedve teszik, amit tesznek?

Tonuzoba lebiggyesztette ajkait, s lassan megrázta ősz fejét.

– A Hor-papok ugyanannak az istennek engedelmeskednek, mint mi, fiam. Az Öregistennek… Vagy a szakállas istennek… vagy Syjatovidnak, nevezd, ahogy akarod. Ők Ayhagdunak, magányos istennek hívják, ki megteremtette a csillagokat és a világokat…

– Ayhagdu… – ízlelgette a szót Zolta, s különös módon olyan ismerősnek találta. – Ayhagdu…

– Tíz esztendeig voltam Gadur foglya, kis híján gocsamult faragtak belőlem… – sóhajtotta Tonuzoba. – Sok mindent láttam és sok mindent hallottam ott.

– Kérlek, beszélj! Mondj el mindent!

– Mindent? – Tonuzoba ismét felnevetett különös, hangtalan bajával, arcán a ráncok kusza pókhálóalakzatba futottak. –Mindent nem mondhatok el, hisz' oly keveset tudok… Minél tovább élek, úgy érzem, annál kevesebbet.

– Hogyan harcolhatnék ellenük, ha semmit sem tudok róluk? Segítened kell!

– Azt mondod, tudni szeretnéd, mi vár rád, ha Gadurba mégy? Jó! A tudás valóban az egyetlen gyógyír a félelemre. Elmondom neked, kik ők, s mi végre jöttek ide sok száz esztendőül ezelőtt! Amit most hallani fogsz, a fejedelmek titkos tudása, közönséges halandó nem ismerhet. A nomád nagyfejedelmek adták apáról fiúra Ayhagdu történetét. Évszázadok alatt állt össze töredékeiből az egész.

– Oszd meg velem a titkos tudást!

– Hogy egy napon tovább add a fiadnak, Zolta! Jól van… Tudnod kell, hogy mindannyian az Öregisten gyermekei vagyunk. Igen… Miután megteremtette a csillagokat, összegyúrta az első

világokat a csillagok könnyeiből és a sötétség ködéből, megteremtette az első népet is. A khyidokat. Sokáig élt közöttük. .. úgy mondják. A világ ifjú volt még, de akkor… onnan, ahonnan kitaszították, egy másik hatalmas szellem követte Ayhagdut ebbe a világba… Gougur, vagy ahogy a khyidok nevezik, Daomun er' Dibbal, az Éjszaka Lehelete…. Azért jött Ayhagdu után, hogy megakadályozza a tervét. Erről az időről a khyidok nem szívesen beszéltek Gadurban, pedig ők még látták Gougur igazi arcát is, még akkor, amikor kimászott a feneketlen katlanból, hogy lerombolja mindazt, amit Ayhagdu addig alkotott. Ám a khyidok féltékenyen őrzik ezeket a titkokat, s mert egyébként is irigy és gonosz nép, nem árulják el azt sem, miért akarta Gougur elpusztítani Ayhagdu művét.

Zolta elbűvölve bólogatott, s tekintetét a csillagokra függesztette. Mintha súlyos, nem evilági árnyakat látott volna suhanni a feneketlen égbolton.

42

– Én csak egy vén nomád vagyok – folytatta reszelős hangon Tonuzoba –, nincs sok közöm az istenek dolgához, de volt időm Gadurban, az acélkatlan rabjaként törni a fejem… És én azt hiszem, az Öregisten éppen az ember teremtésével vált volna ismét méltóvá a visszatérésre oda, ahonnan érkezett Az Aibok úgy nevezik azt a helyet: Walgun Yagatay… A Fény Csarnoka… De Gougur, az Éjszaka Lehelete mindent megtett, hogy ez ne sikerülhessen!

Ezért… a khyidok úgy tartják… Gougur mindig ott bukkant fel, ahol Ayhagdu nem járt: a mindenség csarnokának átellenes végében, s Ayhagdu távollétében az újonnan teremtett népeket istenük ellen lázította.

– Hogy tehette?

– Ó, nem volt nehéz dolga… Ayhagdu évezredekre eltűnt, s ha alkalmas helyet talált, népeket teremtett, aztán közöttük időzött, gyámolította első lépéseiket, tanácsokkal látta el őket. Aztán, amikor látta, hogy életképesek, odébbállt Valami különlegesen szépet készült teremteni, valamit, ami a csillagok könnyeinek fényét éppúgy magában hordozza, mint a sötétség fojtó páráját… Úgy röpködött a világmindenségben, mint a lelkiismeretes kertész, akinek azonban a kertje túlságosan nagy ahhoz, hogy minden virágát éltető vízzel táplálhassa. Gougur, az Éjszaka Lehelete ezt használta ki… Ám akadt nép, ahol nem járt sikerrel. A zagutarok legalábbis úgy mondják, hogy már a kezdetekkor elűzték a viszálykodót, ám én ezt, magunk között legyen mondva, fiam – hunyorgott az öreg Zoltára –, kötve hiszem! Éppen a zagutarok Ugyan! Undorító népség!

– És… az Öregisten?

– Ó, igen, Ayhagdu… Miután a mindenség csarnokának négy világát megteremtette, Ayhagdu a belső terekbe hintette a sarjadó magot. Öt, új világ szökkent szárba. Tyo, Aib, Aryon…

Aryon, amit ők Fekete Ékkőnek neveznek, azt hiszem… A többi neve nem jut eszembe…

Elfelejtettem, fiam.

– Aztán?

– Végül az új világokat is élettel népesítette be Azyhagdu. A legtöbb nép hasonlatos hozzánk.

A khyidek például csaknem pontosan ilyenek… az aryonok is, de az arcuk, akár az angyaloké. ..

Tiszta, ragyogó, igéző…

– Ayzaz! – nyögött fel Zolta fájdalmasan. – Ayzaz! – Lelki szemei előtt azonmód megjelent társa, akit nem látott azóta, hogy Fehértorony romjainál rajtuk ütöttek Gotecha szolgái.

Vajon él még? S ha él, merre járhat? Aryon. Hol vagy, merre jársz, Aryon gyermeke…

barátom…

– Legvégül Ayhagdu megteremette a kilencedik világot. A Földet. És megteremtett minket, embereket. S mint ahogy az apának is sokszor éppen a legkisebb gyermeke a szívéhez legközelebb álló, hibáink, tévelygéseink ellenére is, úgy Ayhagdu is minket, embereket kedvelt legjobban, az első pillanatoktól kezdve… A khyidok szerint mindig is többet engedett meg nekünk, mint többi gyermekének. Más népeknek több tudást adott, mint például a bölcs és ravasz khyidoknak. Mások több szépséget, bájt kaptak tőle, mint az Aryon népe. Mások hosszabb életet nyertek, mint az aggaborreaiak. És mások több erőt kaptak tőle, mint a zagutarok. De senkinek sem adott annyi szeretetet, amennyivel minket halmozott el az ősi időkben. S ez sötét gyanakvást, féltékenységet ültetett el az ősibb népekben, melyek közül a 43

khyidok és az aggaborreaiak itt töltötték Ayhagduval a teremtés korának százezer esztendejét. Segítkeztek mesterüknek e világ megformálásában, néhányan még akkor is itt maradtak, amikor mi, emberek megszülettünk, s fehér szárnyakon óvták minden lépésünket, mint bölcs, idős testvéreink. De mert fájt nekik, hogy Ayhagdu onnantól fogva minden idejét az embernek szentelte, lassan elfordultak tőlünk, s titkon meggyűlöltek minket… És Gougur, az Éjszaka Lehelete ezt látva megkereste a mindenség csarnokain túl élő népeket, s elméjüket telehintette aljas igéivel. Azt mondta, teremtőjük elfordult tőlük, többé nem viseli gondjukat, csak hogy az emberrel törődhessen. S az ősi népek nem értették, mivel érdemelte ki az ember Ayhagdu figyelmét, hisz' esendő volt és gyenge a kezdetektől, s oly korán megszegte Ayhagdu parancsait! Nem csoda hát, ha Gougurnak, az Éjszaka Leheletének egyre több titkos követője és szolgája akadt a mindenség négy oszlopán túl, aztán a belső világokon is. Pedig Ayhagdu megtiltotta népeinek, hogy szóba elegyedjenek az őt árnyékként követő szellemmel.

Ezalatt Ayhagdu édenkertté alakította a Földet, a világok kertjévé, ahol az emberek boldogságban élhettek volna az idők végezetéig, amikor Ayhagdu terve megvalósul majd. De az ember hálátlan féreg. Nem elégedett meg a kerttel, amit kapott, és a csillagok felé nyújtotta ki a karját, hogy leszakítsa a tudás minden gyümölcsét. És hiába figyelmeztették Ayhagdut segítői, a khyidok és a fehér szárnyakon sikló aryonok, Ayhagdu hagyta, hogy… a súlyos büntetés dacára… az ember lelkében végleg gyökeret verjen a dac és a vágy a csillagok iránt…

Gougur, az Éjszaka Lehelete ekkor leszállt a Földre, és hamis szóval ígéretet tett az embernek, hogy megkapják tőle az összes tudást, amit Ayhagdu nem adott meg szeretett népének. Az ember pedig ráállt az alkura. S amikor erről a Magányos Isten tudomást szerzett, éktelen haragra gerjedt, és háborút indított Gougur, az Éjszaka Lehelete ellen és a szolgái ellen, kik addigra oly számosak voltak, hogy Ayhagdu maga is megdöbbent a láttukon. Gougur vereséget szenvedett, és elmenekült a katlanba, ahonnan előbújt… Ayhagdu még ekkor sem büntette meg az emberiséget, de próbára tette. Ideküldte egyfiát, hogy vegye el az embertől a bűnt. És az emberek megölték őt. Az Öregisten egyfiát! Ayhagdu fájdalma nem ismert határokat, de nem pusztította el a Földet. Akkor három kardot kovácsoltatott. A bűn, a büntetés és a megváltás kardját. A büntetés kardját ismered te is…

Zolta arcán sötét árnyék suhant át, de nem válaszolt semmit.

– Ayhagdu onnantól nem avatkozott többé a Föld dolgaiba. A khyidok gyakran panaszkodtak neki, mert látták, hogy az ember tönkreteszi a kertet, amit kapott, de Ayhagdu mindig azt válaszolta, egy napon az ember valósítja majd meg a titkos tervet, amiért ő megteremtette a világot. Aztán Ayhagdu ismét távoli utakra indult, az ősi népekkel keveset törődött… Aztán eljött a pusztulásunk kora, a végítélet. A Föld színe pusztasággá változott, ezer napig fekete eső hullott az égből. Gougur, az Éjszaka Leheletének fondorlata elérte célját. Elárultuk Ayhagdut: csaknem a végső pusztulásba döntöttük a kertet, talán örökre lehetetlenné téve a titkos tervet. A khyidok azt mondják, Ayhagdu megdöbbent, amikor látta, hogyan éltünk vissza a nekünk adatott hatalommal. Aztán egy napon eltűnt. Nagyon messzire ment, az aggaborreaiak szerint vissza a Fények Csarnokába, más népek szerint máshová. Biztosat nem tud senki, mint ahogy azt sem, mikor tér onnan vissza, merthogy visszatér, azt minden nép hiszi… És akkor, az ősi népek Aryon sarlóján, a Hor csillaga alatt megkötötték szövetségüket, hogy amíg Ayhagdu vissza nem tér, addig ők irányítják a Magányos Isten kilenc világát, s hogy helyrehozzák egyetlen tévedését. És égi hajóikon idejöttek, a kilencedik világra, 44

hogy ismét a világok kertjévé tegyék az Ayhagdu szívének oly kedves Földet, s kordában tartsanak minket, embereket, akik oly sok fájdalmat okoztunk teremtőnknek. Azt akarták, hogy amikor Ő visszatér majd, ismét teljes pompájában lássa… És azt remélték, Ayhagdu akkor belátja majd, milyen érdemtelenül szeretett minket, embereket, s akkor visszafordítja arcát ősi népeihez. Az aggaborreaiak és a khyidok oly gyűlölködve okítják gyermekeinket erről a korszakról. Elmondják, milyen nehezen rángatták ki őseinket az állati sorból, ahová visszazuhantak a végítélet után. Igen… Az aggaborreaiak és a khyidok át akarták venni a teremtő szerepét, de szívükben gyűlölet égett szeretet helyett. Összegyűjtöttek minden emléket, ami arra utalt, hogy valaha elértük a csillagokat. Minden tudásunk bűnös múlttá vált, amit minden eszközzel irtottak. Régi könyveiket tűzre vetették, szerkezeteinket, régi városainkat lerombolták, hegyek mélyébe zárták. Katedrálisaikból uralkodnak rajtunk, de immár rég nem azért, hogy megóvjanak minket az újabb végítélettől. Hanem azért, hogy örökre a sötétségbe taszítsanak minket. A sötétségbe, ahonnan nem is látni a csillagokat többé.

– És az Őrizők?

– Ó, igen, a titkos szervezkedés… Hor szövetségének nem minden népe érez engesztelhetetlen gyűlöletet az ember iránt. Az aryonok már sokszor felvetették, hogy a Hor-papok hagyjanak magunkra, hagyják, hogy újra a talpunkra állhassunk. Ok az razak, fiam, Ayhagdu egyetlen igaz népe, az ősi kerubok. Azt mondják, Ayhagdu nem akarhatja, hogy míg távol jár, gyermekei szolgasorban tartsák legkisebb testvérüket. Akad köztük nem egy bátor, aki azt mondja: Hor szövetsége már nem Ayhagdu ösvényét járja, hanem Gougurét… Igen, a szövetség megosztott lett. Aryon népét üldözni kezdték és irtani, mint a szövetség árulóját.

Csak kevesen maradtak, s akik túlélték a mészárlást, megesküdtek, hogy segíteni fogják az embert a harcában a többi Hor-pap ellen. Végtére is, ők úgy tartják, mi vagyunk Ayhagdu kiválasztott népe, a titkos terv eszköze. Egyikük, ki korábban Bazabool legengedelmesebb szolgája volt, titkos összeesküvést kovácsolt a dunavaiak bolond királyával.

– Te tudtad ezt? Tonuzoba felnevetett.

– Hogyne. Öreg vagyok, fiam, de nem ostoba. Mindazonáltal nem egy gocsamul, kit Gadur hü szolgájának tart, beszámol nekem sok mindenről. De én mindig lehetetlennek tartottam a szembeszegülést Gadur akaratával…

– És Hor többi népe?

– A khyidok lelkét megmételyezte az irigység és a féltékenység. Az aggaborreaiak titkon uralomra vágynak, mert Gougur, az Éjszaka Lehelete elhitette velük, hogy ők hivatottak átvenni a Magányos Isten helyét a mindenségben. A tyronok rég elfeledték teremtőjük minden tanítását… sokan nyíltan vallják, hogy Ayhagdu nem tér vissza soha többé.

Tonuzoba elhallgatott, és szomorúan tovább rajzolgatta különös ábráit a földre. Az Életfa magasából sejtelmes susogás jelezte a pirkadat elől menekülő éjszakai szél erősödését – Zolta először érezte, milyen könyörtelen hideget sodorhat a messzi északról a tenger fölé a namur.

– Néha magam is úgy hiszem, az Öregisten végleg elfordította arcát a Földtől – sóhajtotta a vén nagyfejedelem. – Magunkra maradtunk a harcban, és isteni hatalmú népek ellen kell viaskodnunk, hogy egy napon…

45

– Mondd csak… – vágott közbe Zolta, az öreg vállára téve kezét –, hogyan győzhetjük le őket?

– Ezt neked kell tudnod! – mondta Tonuzoba, és a fiúra sandított.

– A Hor-papok megtiltották apádnak, hogy gyermeket nemzzen annak a gyönyörű adrioni hercegnőnek… De ő fittyet hányt a tiltásra. Amikor azonban megszülettél, menekülnötök kellett, hogy Gadur ne a népünkön töltse ki féktelen bosszúját. Tanácsomra anyád a Delebátba menekített téged, az ifjú Radcsukhoz, Rah, a ruádölő fiához. »

– Rágéhez – javította ki Zolta halkan.

– Hozzá! – bólintott beleegyezőn a matuzsálem. – És annyi reménytelenségben eltöltött esztendő után most visszatértél ide, hogy háborúba vidd népünket… Gadur ellen.

_ Nem tehetek mást – hajtotta le fejét Zolta. – Tudom.

– Nemsokára valóban indulnom kell!

– Vigyázz magadra, fiam! A tudás, amit megosztottam veled, titkos tudás, de talán segít majd, Gadur falai alatt, ha eljuttok oda valaha is.

– Segíteni fog. Hiszem.

– S most csak annyit búcsúzóul: felejtsd el azt a szót, hogy irgalom! – emelte fel a fejét Tonuzoba, s metszőn a fiúra pillantott.

– Az ellenséggel szemben nem ismerek irgalmat – bólintott fásultan Zolta.

– Én nem is az ellenségre gondoltam! – Tonuzoba reszketve feltápászkodott, és az új fejedelem vállára tette aszott kezét. –Hanem a barátokra! A barátokra, fiam!

2.

Az indulás előtti éjszaka nagy része szakadatlan készülődéssel telt. Nem hunyta le a szemét senki Őrtüzek Lángjában. Az új fejedelem, ki a Hadak Ura címet is viselte, egyre-másra küldte szét parancsait a csapatokhoz.

A sátorváros szűk utcácskáin rémült tekintetű asszonyok figyelték, hogyan szedelőzködnek a harcosok a kora reggeli induláshoz. A lovászok paripákat vezettek kötőféken a gyülekezőhelyekre, a fegyverkovácsok frissen edzett szablyákat és nyílvesszőhegyeket cipeltek hatalmas kosarakban a város mellett elterülő hadmezőre.

A nomádok számára nem számított újdonságnak a váratlan indulási parancs. Hányszor adta ki napnyugta után az utasítást Tar Ogul: „Nyergelj! Készülj! Napkeltekor hadra kelünk!” A nomádok seregének egyik erőssége éppen az volt, hogy rövid idő alatt teljes fegyverzetbe tudták állítani harcosaikat. Őrtüzek Lángjából nemegyszer keltek útra, s érték el pár nap alatt az Adrion kéklő partjait a törzsszövetség rettegett tumánjai. Éppúgy nem jelentett akadályt, ha napok alatt az északi vagy nyugati gyepűvidéken kellett lecsendesíteni néhány mozgolódó szláv törzset.

Ám a mostani hadparancs egészen más volt.

A sátorvárosban futótűzként terjedt a hír: a Dunán átkeltek az első vérszláv seregtestek, s megkezdték menetelésüket a Fekete Vérterdőben nyugat felé. A nomádok közül csak kevesen ismerték a vérszlávokat. Látni még kevesebben láttak közülük akár csak egyet is. De hírük 46

eljutott egészen a Fehéralpon túl táborozó, nyugati nomád népekig. S ami még ennél is aggasztóbbnak tűnt: a szövetség ezúttal hadat viselt a hatalmas Hor-papok ellen.

Ez az éjszaka szinte késhegyig menő vitákkal telt jó néhány vezéri jurta nemezlapja mögött.

Az első győzelem mámora mintha túlságosan gyorsan szertefoszlott volna a fenyegető

jövendő nyomása alatt. Akadtak, akik ha csak óvatosan is, de arról prédikáltak, nem lenne-e bölcsebb meghajolni Gadur akarata előtt, s kiadni a Hor-papoknak az új fejedelmet, minden hozzá hűséges nomáddal egyetemben. A vezérek közt volt egy, ki szokatlan vehemenciával lázított Zolta ellen. Érvei még a leglelkesebb nomád vezéreket is elbizonytalanították: sok évtizedes kényes diplomáciai egyensúly után vajon nem rohannak-e egyenesen a végzetük felé az új fejedelem vezérletével?!

Amikor megvirradt, kétségekkel teli szívvel gyülekeztek tumánjaikkal. Hogy nem tört ki nyílt lázadás, az csak a Zoltához hű vezérek befolyásának volt köszönhető.

Az elégedetlenkedők ideiglenes visszavonulót fújtak, de árgus szemekkel figyelték Zolta minden szavát, és sokatmondó pillantásokat vetettek egymás felé, amikor úgy érezték, sötét próféciáik beteljesülése felé haladnak az események.

3.

Agulai, aki egyelőre Zolta parancsait továbbította a tumánsahunok felé, napkelte után elsorolt mindent új uralkodójának, amit a nomád sereg tagozódásáról tudni lehetett.

Beszámolt arról is, hogy mi az erőssége a törzsek tumánjainak: melyek tűnnek ki az erejükkel, s melyek inkább gyorsaságukkal, s melyik nemzetségfők jeleskednek a harcban, s melyek kedvelik inkább a fortélyos cselvetést.

Zolta igyekezett mindent elraktározni elméjében, de gondolatai minduntalan elkalandoztak.

Oly sok ügyben kellett döntenie ezen az éjszakán, oly sok mindenre kellett figyelnie, hogy mire felkelt a nap, már maga is nehezen bogozta ki tervének összekuszálódó szálait.

Miközben Agulait hallgatta, felrémlettek előtte a halaszthatatlan teendők: a még ki nem adott parancsok, a Rif-hegységbe induló kis csapat tagjainak felszerelése, a tumánokat kísérő

fegyverkovácsok összegyűjtése, a nemzetségfök ellenőrzése, Vákó dereglyéinek szélnek eresztése…

Zolta nagyot sóhajtott, s intett a Kard Hordozójának, hogy hagyja abba. Többet képtelen lett volna befogadni az eddig hallottaknál. Úgy érezte, vagy inkább csak remélte, hogy minden készen áll.

A szolgálólányok megigazították a vállára boruló, hagyományos nomád fejedelmi palást redőit, aztán gyönyörködve végigmérték az új fejedelmet.

Pompás – ez sugárzott a meleg, barna szemekből.

Zolta intett nekik, s Agulai kíséretében, komor léptekkel elindult kifelé.

A totemoszlopokkal övezett hosszú téren már több mint tízezer lovas várta némán.

Amikor megpillantotta őket, Zoltának elakadt a lélegzete. A sátorpalota előtt legalább tizenkét tumán sorakozott fel a tiszteletére, köztük a legkiválóbbak: a Csete-nemzetség fehér tumánjai is. Amott, a tér hátsó vége felé további ezrek várták, hogy elhaladhassanak az új vezér előtt.

47

Zolta biccentett a palota előtt várakozó vezéreknek és a nomád hatalmaságoknak, aztán előrelépett. Tonuzoba már várta: szertartásos kézmozdulattal mutatta, hová kell állnia.

A matuzsálem roppant elégedettnek tűnt. Minden oka meg is volt rá, hisz' a nomád törzsszövetség tumánjai ismét veszedelmes hadjáratra indulnak.

Hány és hány hasonló, pompás felvonulást látott már… Mennyi büszke, délceg nomád harcost, mennyi győzelemre éhes ifjút, akik sohasem tértek vissza…

De ez a hadjárat…

Talán az utolsó lesz…

A legvégső…

Nem… Soha nem lesz vége, emlékeztette magát aztán keserűen.

A tumánsahunok intésére a menet megindul.

Lépésben haladnak el a fejedelmi sátorpalotánál. Az első tumánok harcosai hófehér lovakon ülnek, némán, egyik kezüket csípőre téve. Valamennyi fehér kaftánt visel, rajta keresztbe vetett barna szíjjal, mely a tegezt és az íjat tartja.

Legendák övezték e fehér tumánokat.

Az éjszakák sötétjéből előviharzó, halálhozó szellemhadsereget, mely sebesebb volt a szélvésznél, lehengerlőbb a delebáti viharoknál, s veszedelmesebb a Holdtengerben portyázó óriás ferazhannál.

Fehér tumánok az éjben,

Száguldunk széllel, égi csillagfényben,

Fénylő testünkön Hold,

Lószőr-gyémánton szél,

Suhanó messzeségben

Fehér tumánok az éjben

Arcunk márvány, izzó düh szívünkben,

Dárdák erdején Hold,

Fénylő kardokon éj,

Suhanó messzeségben

Fehér tumánok az éjben

Dübörgő vágta puszta csöndességben

Keletről förgeteg kél,

Jövünk, jövünk!

Véget soha nem ér,

Ölünk, ölünk!

48

Meg nem állít semmi már,

Mi, dübörgő szellemsereg

Nyomunkban százezer halál,

Kiontott vér és sebek

Fehér tumánok az éjben,

Száguldunk széllel, égi csillagfényben

Fehér testünkön Hold,

Lószőr-gyémánton szél,

Suhanunk fenn, az égen

A csapatok előtt egy-egy díszes öltözetű tumánsahun táncoltatja lovát. Megismerni őket a hosszú sastollakról, melyet süvegük csúcsán lenget a szél. Ezeknek nemcsak fehér harci köpeny dukál, hanem hófehér medveszőr vállvető is. Messzi földről, Port Ogurból hozzák az értékes prémet a kalmárok. A nomádok távoli rokonnépei élnek ott északon, túl Moscova gazdag földjén, ahol a tengereket vastag jég borítja, s még mindig számos fehér medve barangol a zord jégszigeteken.

Zolta megborzong, ahogy a lelkesen rápillantó lovasokat figyel Ölni kész ifjak. Követik, bármit is parancsol nekik.

Akár a halálba is…

Reszket, pedig a nap egyre magasabbra hág az Éberhegy fölött. Zolta lopva a mellette álló Agulaira néz, de az nem vett észre semmit reszketéséből, figyelmét leköti a lépésben elvonuló nomád sereg. Rég látott ilyen nagy számban hadba vonuló erőt, pedig részese volt már maga is vagy tucatnyi hadjáratnak.

A fehér tumánokat követik a Csete-nemzetség könnyű-tumánjai. Kétoldalt a szárnyvezérek igyekeznek vonalban tartani a sok száz ifjú lovast. Ezek elsősorban íjásztudományukkal tűnnek ki a többi közül. A szárnyvezérek előtt Ogul fia, Ompud léptet, büszkén vezeti a parancsnoklása alá rendelt egységeket. Alig órája tért vissza: a déli gyepűről hozott fel hatszáz lovast. Ahogy elhalad Zolta előtt, lelkesen felé int. Jobbjában harci szekerce, balján kerek, nomád pajzs. Hamar eltűnik a tovahömpölygő tömegben, senki sem szán különösebb figyelmet rá.

Rab fia, Vorja aga legényei jönnek: ők a legijesztőbbek az egész nomád seregben. Öltözetük durva, szedett-vedett, de fegyvereik fényesek, kiválóak. Szinte mind szakállas: így képzeli a távoli tartományok lakója az igazi nomád harcost. Kezükben hosszú, fogazott hegyű lándzsa, oldalukon kis, kerek pajzs. Övükön kurta szablya csüng, mellétűzve kétélű harci fejsze, tőr, buzogány.

Aztán jönnek Jabdier tumánjai.

49

Kétezer válogatott vitéz, legfőbb fegyverük a kilidzs. Azt úgy forgatják, hogy nincsen párjuk egész Kárpáthiában. Különösképp Moluk-kán, a Vászoly-nemzetség legravaszabb hadfia jeleskedik ebben.

S nem alávalóbb Csák aga népe sem! Jöttükre Agulainak Megdobban a szíve: lopva a fejedelemre pillant.

Persze az nem tudhatja: az ő népe jő! A Láz-nemzetség és a Csák-nemzetség legbátrabbjai: kiváló futárlótartó harcosok. A tumánok mellett gezibek loholnak, Ők tartják a tumánsahunok kantárszárát. Agulai hiába nyújtogatja yakát: az ő kedves vitézei odavannak még Aranyoskapu környékén. Nincsen itt Göböl kenéz sem, pedig most nagy szükség volna a tapasztalataira.

De itt van Bour aga és Bási kenéz! Kiváló vitézek, a Kazur-nemzetség büszkeségei. Nagy kötekedők, az igaz, de hű bajtársak a harcban!

Aztán néhány könnyűtumán jő a csatlakozónépek seregeiből. Itt a menet végén vonulnak, de odakint, a harcban az első sorokban kell bizonyítaniuk bátorságukat. Ez a sorsa a csatlakozó törzseknek: vagy elöl apríttatják magukat, vagy hátul morzsolódnak fel, utóvédként. Aztán ha újabb törzs olvad be a nagy szövetségbe, beljebb kerülnek a hadrendben is. Az élet is így oszt rendet: így terem újabb és újabb gyűrű a vastag fa kérge alá is.

Ahogy Zoward aga, Seobő kenéz és a vén Fawles elléptet a fejedelem előtt, Agulai szívében melegség támad. Harcolt már együtt a Tomics-Toguz nemzetség fiaival. Hej, mennyi kemény, elszánt legény! Mennyi vad rajtaütés, éjszakai portya emléke ébred, ha csak eszébe villan a Toguzok földje! Pedig micsoda ellenségei voltak még néhány éve a nomád birodalomnak!

Aztán ott jő Lucián és Nicetas! Számos ifjú nomád hullott el kezük által. S mennyi az ellenségeik soraiból, mióta Bertram népe meghódolt Tar Ogul fegyverei előtt.

A sort most Uderik dús tumánja zárja: ezek mintha ugyanazt a ruhát viselnék. Csaknem feketére cserzett bőrmentét, fekete süveggel, fekete tollal. A lovak is sötét csődörök egy szálig.

Pompás látvány, Agulai harcra vágyó lelke repes az örömtől, ahogy végigméri őket.

A levegőben kardok vasán, dárdák hegyén csillog a napfény. Lovak horkannak, parancsszavak harsannak a mező felől, ahol a felvonuló sereg hadrendbe áll, hogy megkezdhesse vonulását

Amikor már mind elhaladtak a sátorpalota előtt, Zolta Tonuzobára nevet.

– Jól van. Most már indulhatunk!

4.

A tumánok útra keltek, ahogy Ráge és a nomád csapat is felszedelőzködött már. Néhány perce vaghurcs-ircsa foglyok osontak ki a városból, hogy csatlakozzanak a Rif-hegyekben táborozó társaikhoz. Kint, a mocsárosi mólóktól nem sokkal utánuk távolodtak el a révkapui dereglyék Sereges Vákó új parancsokkal a tarsolyában indult veszedelmes küldetésére.

Őrtüzek Lángja szinte teljesen kiürült: az asszonyokon, gyermekeken és öregeken kívül alig félezer harcos maradt hátra, hogy vigyázza a sátorváros nyugalmát.

– Elkezdődött – suttogta Zolta. – Most már nem hátrálhatunk meg!

50

Agulai fordult, s hozta is a lovaikat.

5.

A fekete köpenyes lovas jól ismerte az ösvényeket. Nemcsak azokat, amelyeket a nomád futárok használtak, de azokat is, amelyeket láthatatlan, nesztelen léptű lények tapostak a rengetegbe.

Keveset pihent, s keveset evett.

Ha meg-megállt néha, akkor sem tett mást, csak leült egy kidőlt fatörzsre, s bámult maga elé, sötét köpönyegét maga elé vonva, mintha az megvédené az erdő minden ártó szellemétől.

Fekete haja az arcába hullott, mely sápadtabb volt, mint valaha. Szemében hajszálvékony erek tanúskodtak az át nem aludt éjszakákról.

Úgy számította, most haladhat el a nomád főváros alatt. Ha akar, felkapaszkodhatott volna egy magasabb körcsfára, s akkor talán megpillantja a távolban Őrtüzek Lángja színpompás nemeztengerét és a kelet felé hömpölygő tumánok tömött sorait.

De e nélkül is pontosan tudta, hogy milyen közel jár hozzájuk. Az erdőn átszűrődő neszek mindent elárultak. Éppen elégszer járt már Őrtüzek Lángjában, hogy el tudja képzelni a forgatagot, átérezze a félelmet, a lelkesedést és a reményt, ami a férfiak harcba indulását kísérte ezekben az órákban.

Nem akarta látni a várost.

Magányosan üldögélt egy farönkön, szemét is lehunyta, hogy ne zavarja az ágak közt áttűző

kósza napsugár. Számolgatta a távolságot. Tudta, hogy nem kell sietnie, ha akarja, akár ma utolérheti őket.

Eljátszott a gondolattal: sápadt arcán halvány mosoly jelent meg, ahogy maga elé képzelte találkozásukat. Abban a pillanaton minden eldőlhet. Látni fogja. Látni a szeméből. Látni tekintete csillogásból, vagy éppen az érdektelen pillantásból, amivel fogadja.

Látni fogja.

Tudata mélyéről megint gonosz gondolatok törtek fel. Azóta kísértette egy hang, amióta útra kelt a góliátcsont-erődből. Azóta mardosta lelkét, s azóta kínozta magát a legfájdalmasabb gondolatokkal.

Ebből elég!

Dühösen feltápászkodott, s megigazította fekete úti köpenyét. Milyen tiszta, idegen anyag, gondolta. Elfedi testét, és elfedi fájó sebeit, melyek nagyon lassan hegedtek a bőrén. S azokat is, melyek soha nem hegednek be már a szívében.

6.

A nomádok főserege azokon a csapásokon haladt kelet felé, mely nyílegyenesen vezettek Őrtüzek Lángjából az Ébererdő felé.

A fákon túl ott sötétlett az Irgalomhegyek meredek fala. Azon is túl, a Holdtenger partsáyján vezet ugyan egy másik hadiút a Duna felé, de Jabdier aga tanácsára inkább a hegyek innenső

oldalán törtek előre a rengetegben. Így tudták csak kivédeni, hogy a magas hegyekben tanyázó 51

karamugok rajtuk üssenek a rendkívül keskeny parti sávon. A környékbeli erdőkben ráadásul még kószálhattak annak a vérszláv előseregnek a túlélői, akiket Agulai csapata semmisített meg. A döntés végtére is jónak bizonyult.

Haladásukat nagyban megkönnyítette, hogy a Fekete Vérterdő ezen a vidéken jóval gyérebb volt, mint fönn, északon, s a gondosan irtott utakon is elfért egymás mellett négy-négy lovas.

A tumánok vezetését nemsokára átvették Jabdier aga emberei. Immár a Vászoly-nemzetség szállásterületén jártak, s e vidéket Moluk-kán és alzánjai ismerték legjobban valamennyiük közül.

Útjuk eddig békésnek bizonyult. Az erdőben megbúvó nomád falvak népe kitörő örömmel fogadta őket. Már errefelé is hírét vették a Hor-papok gyalázatos tetteinek, s attól tartottak, hogy míg seregeik Őrtüzek Lángjában rostokolnak, a vörös gályák átkelnek a Holdtengeren, s elragadják az ő gyermekeiket is A Duna felől közeledő vérszlávok miatt is aggódtak. Nomád soha nem harcolt még ellenük, de ha csak a fele igaz annak, amit hallottak felőlük, akkor is megvolt minden okuk a félelemre.

S amilyen megnyugvással vették a tumánok feltűnését, éppoly megdöbbenéssel fogadták a hírt, hogy a törzsszövetség új ura, a Csete-nemzetség legifjabb hajtása maga vezeti a sereget.

Mindenki őt akarta látni.

A falvak népe egyelőre megnyugodhatott: köztük és a közeledő ellenséges seregek között immár a legjobb nomád tumánok sorakoztak fel. Az átvonuló nomád sereg nem vitte el szegényes élelmiszerkészleteiket: többnyire vadhúst és szárított erdei gyümölcsöket. Viszont összeszedték a falvakban fellehető összes fejszét, baltát és szekercét. A nomádok különösen csodálkoztak ezen, főleg, mikor látták, hogy a szerszámokat olyan szekerekre hányják fel, melyeket már roskadásig megpakoltak hasonló alkalmatosságokkal.

Olybá tűnt, az új Csete-herceg nem szablyákkal, íjakkal és dárdákkal, hanem fejszékkel kívánja megvívni a mindent eldöntő csatát.

Akkor még nem figyelt fel rá senki, de az egyik szekéren, mit egy szikár, félszemű zisi nomád vezetett, egy gyermekforma ember is meghúzta magát a tömérdek fejsze tetején.

Hogy mivel győzte meg a szekerest, nem tudni, mindenesetre ott haladhattak a nomád sereggel, mind mélyebbre az Ébererdőben, mind közelebb a Dunához s az ellenséghez. A fiú dunavai volt, a Tisza mentéről.

Nem is sejtette, hogy milyen fontos feladat vár még rá a következő napokban…

7.

Félúton jártak az Ébererdő felé, amikor rájuk esteledett. Az Éj-határon belül voltak, ott, ahol az est közeledte sosem jár változassál: továbbra is ugyanazok a csillagok néztek le rájuk, bámultak a fürgén hullámzó csatakígyót, végig az erdei ösvényeken.

Az egész napos menetelés nem merítette ki a harcosokat, de Zolta mégis úgy döntött, pihenjenek. A nomádok hát kipányvázták hátasaikat, és tüzeket gyújtottak a ritkás erdősáv szélén, sok ezer harcos lepte el a vidéket. Jókedvű, harcra kész ifjak tüzeinél nevetés harsant 52

innen is, onnan is, sokan szabikat fényesítették, lószerszámaikat javítgatták. Mindenki készült a másnapra amikor…

Mikor talán megütköznek az irdatlan vérszláv fősereggel.

A tábortüzeket kerülgetve azon az éjszakán egy vörös kaftános alak suhant a szertelen harcosok között.

Arcát kendő takarta, fejét rőt csuklya.

Amikor egy-egy tumánsahun vagy őr útját állta, csillogó aranyjelet mutatott fel, s azok fejet hajtva engedték tovább. A harcosok ügyet sem vetettek rá: valami előkelőség a vezérek holdudvarából, gondolták. Az ilyet jobb elkerülni…

– Ompud herceget keresem! – suttogta a vörös kaftános egy harci fejszét szorongató őrnek, amikor a Csete-nemzetség könnyüturnánjainak tüzeihez érkezett.

– Ompud agát! – javította ki a harcos, és hátramutatott, egy fa tövében magányosan lobogó tűz felé.

No persze…

Tar Ogul fia nem viselhette többé a hercegi címet. Viseli azt más…

A vörös kaftános határozott léptekkel végigcsörtetett a katonák között, s odasietett a tűz mellett ücsörgő ifjúhoz.

Ogul fia, Ompud csodálkozva pillantott fel. Kezében apjától kapott szablyája csillogott, azt fényesítette már vagy egy órája

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte gyanakodva, s végigmérte a jövevényt. – Miért rejted el az arcod? Kitől félsz?

– Halkabban! – intette amaz, és letelepedett Ompud mellé. Óvatosan körbekémlelt, aztán egy gyors mozdulattal hátravetette csuklyáját.

– Én vagyok!

– Jabdier! – szakadt ki a csodálkozás Ompud száján.

– Mondtam, hogy halkabban!

– Megvesztél? Mit titkolózol?

– Komoly ügyben jöttem hozzád! – suttogta a Vászoly nemzetség nagyura, s közel hajolt az ifjúhoz. – Titkos ügyben! Senki meg nem tudhatja, amiről most beszélni fogunk!

Most már Ompud is gyanakodva pillantott körbe a tábortüzek között.

– Mi történt, Jabdier? Beszélj!

– Nagyságos herceg!…

– Nem vagyok már herceg, Jabdier, nagyon jól tudod! Csete fejedelemtől aga címet kaptam, s a dicsőséget, hogy vezérelhetem a Csete-nemzetség könnyűtumánjait.

Jabdier tűnődve fürkészte az ifjú vonásait, s azon gondolkodott, valóban hall-e némi iróniát kicsengeni a szavaiból, vagy csupán szeretné hallani? E pillanatban a tűz fölé görnyedve valóban úgy festett, mint egy összeesküvő: ráncos homlokát sebhelyek szabdalták, szeme tágra meredt, szája szinte reszketett az izgalomtól.

53

– Hallgass ide, Ompud! A vesztünkbe rohanunk! Ez a delebáti a biztos pusztulásba vezeti tumánjainkat!

– A fejedelemről beszélsz! – komorult el Ogul fia, és szép metszésű, nemes arcára baljós kifejezés ült. – A szarvas gyermeke ő!

– Eh! – csapott a levegőbe remegő dühvel Jabdier. – Vagyunk jó néhányan akik szívesebben látnák, uram, ha jogos örökségednél fogva te kerülnél a törzsszövetség élére! Megérdemled!

Tudom, mennyit küzdöttél atyáddal, s hogy céljaid nemesek, szándékod tiszta!

Ompud meglepődve hajolt hátra, arcán vörös foltok gyúltak.

– Hízelgő, amit mondasz, Jabdier! – sóhajtotta. – De vajon a te… és a társaid szándékai tiszták-e? Amire készültök, az nyílt pártütés törvényes uralkodónk ellen!

– Törvényes uralkodónk? – szisszent fel Jabdier. – Néhány napja azt sem tudtuk, hogy a világon van! S ugyan mit bizonyít a bőrébe égetett jel? Semmit! De mást mondok neked, uram! Ha valóban ő is a vén Tonuzoba ükunokája, vajon akkor már jogában áll elveszejteni minket?!

– Elveszejteni?

– Jól tudod, uram, miről beszélek! A háború Gadur ellen nem végződhet, csak pusztulással!

– Meglepsz, Jabdier! – Az ifjú hangja most keményebben csattant, mint az elébb. – A tanácsban nem hallottam, hogy ilyen merészen kiálltál volna a véleményed mellett! Miért jössz ide hozzám, mint valami összeesküvő, s miért lázítasz a fejedelem ellen?

– Te lepsz meg engem! – sziszegte az aga. – Miért álszenteskedsz? Azt hiszed, kihallgatnak minket, he? Ne tégy úgy, mintha nem alázott volna meg ez az… idegen! Elvette atyádtól a hatalmat, téged kisemmizett címeidből, s meglásd vagyonodból kiforgat…

~ Nincsen vagyonom, Jabdier!

Ompud! Térj már észhez! Nézz körül! Mit látsz? Az ifjú értetlenül tekintett a tábortüzek tengerére, szerte az erdőben.

A seregünket látom, Jabdier! ., – Úgy! És ez az idegen a seregünket egyenesen a vérszlávok ellen viszi!

– Az ellenség ellen, amely Nomádiára tört! – vágott vissza Ompud dühösen. – Mit gondolsz?…

– Te mit gondolsz, ki védi most meg Őrtüzek Lángját? Az otthonodat? A szeretteinket?

– Mi. Éppen azt tesszük!

– És Gadur? Ha a Hor-papok odaküldenek száz vörös gályát, és lángtengerbe borítják a fővárost? Azt hiszed, nem hergeli fel őket, hogy elpusztítottuk két hajójukat?

– A háborút nem mi kezdtük! – jelentette ki Ompud, de már látszott rajta, hogy bizonytalanabbul érvel, mint az elébb. –Tudsz jobb megoldást, Jabdier? – kérdezte halkan. –

Hagyjuk talán, hogy a vérszlávok egészen jurtáinkig meneteljenek? Az is egyet jelent a biztos pusztulással!

– Ugyan! Atyád már jó ideje tudott a vérszláv támadás titkos előkészületeiről. Kán Morgare rég meghozta a hírt a Jégbirodalom határvidékéről. Tudott róla, mégsem tartott tőle!

54

– Mert túlságosan megbízott a Hor-papokban! Ez hiba volt!

– Nem! Nem volt hiba! A Hor-papokat magunkra haragítottuk, de ha kiadjuk nekik ezt az…

idegent, talán…

Ompud elsápadt.

– Elég volt! – kiáltott fel váratlanul, és talpra szökkent. Kezében fenyegetőn villant meg szablyája. – Nem hallgatom tovább ezt a lazítást! Takarodj innen!

Jabdier döbbenten kászálódott fel, s gyorsan az arca elé tekerte vörös sálját. Máris tucatnyi harcos bámulta őket a közelből, készen arra, hogy azonnal végezzenek vele, ha fenyegetni merészelné ifjú urukat.

– Értem – suttogta alig hallhatóan. – Nem kérek mást, herceg, csak hogy gondolkodj azon, amit mondtam!

– Takarodj! – üvöltötte Ompud, s felemelte szablyáját. Jabdier fejet hajtott, és sietősen elhátrált a tűztől. A következő pillanatban már el is tűnt a táborozó harcosok között. Ogul fia, Ompud visszaült a helyére, és mereven maga elé bámult Nem tudta lehunyni szemét azon az éjszakán.

8.

Másnap hajnalban Agulai feldúltan rontott be Zolta sátrába, megrázta az alvó fejedelmet, s meg sem várva, hogy magához térjen kábulatából, izgatottan ezt hadarta: – Uram! Uram!

Zolta!

– Mi… Mi… ütött beléd, Ugrin?

– Zolta, azonnal jöjj velem! Rejtélyes dolgok történnek ebben a táborban! Felettébb nyugtalanító dolgok…

A delebáti felkönyökölt, álmosan megrázta üstökét, aztán metszőn Agulaira pillantott.

– Elmondanád végre, mi történt?

– Zolta! Ogul fia, Ompudnak nyoma veszett! Nem látta senki, mióta nyugovóra tért a sereg!

– Ompud… Nyoma veszett… – ismételte nyugodtan a fejedelem. – És?

Agulai meghökkent:

– És? Attól tartok, uram, végeztek vele!

Zolta arcán most először suhant át nyugtalan felhő, amióta a nomád berontott hozzá.

– Ugyan, Agulai! Ki akarná megölni őt? Ompudot mindenki szereti közületek…

– Rosszat sejtek, Zolta! – Agulai letérdepelt a fejedelem elé, s mint a keresztben hívő pór a gyóntatójának, lehajtott fejjel azt suttogta: – Uram! Bármit is mondanak, a törzsfők közül nem mindenki békélt meg a helyzettel. És… veled sem, uram!

– Tudom. De Ompud? Miért akarná bárki is félreállítani? Azt már… megtettem én!

– Ompud csodál téged, uram! Bár sokak szerint megaláztad, de ő mégis hű szolgáddá vált.

Hisz benned, Zolta! És a nomádok szemében ez döntő lehet! Ha a Hadak Urának fia engedelmeskedik parancsaidnak, akkor a nomádok többsége is hajlandó elfogadni téged. Ám ha Ompud eltűnik a színről…

55

– Értem! – Zolta felpattant, és kapkodva öltözködni kezdett. Agya lázasan dolgozott. Hogyan is volt előző este? A gyors haditanácsban? A törzsfők társaságában pár szót ejtettek arról, mekkora távolságot kell legyűrniük másnap. Igen… Még arról is beszéltek, hogy szintén napnyugtára kell a Ráge vezette kis csapatnak Csaraskőbe érkeznie.

Ompud, a Hadak Urának fia lelkesnek, harcra késznek tűnt. Helyeselte Zolta elképzeléseit…

– Mi legyen, uram?

„Zoltát a Kard Hordozójának türelmetlen, elfojtott hangja zökkentette vissza a valóságba.

– Mi legyen? – A delebáti bágyadtan végigsimította ujjait borostás arcán. Érezte, hogy a bőre gyűrött, s tükör nélkül is sejtette, hogy véresek a szemei.

– Mi legyen? Semmi.

– Hogyan?

– Ne fessük az ördögöt a falra! Ompudnak talán semmi baja! Talán nyomós oka volt rá, hogy eltűnjön a táborból… Nem tudom. S nincs időnk sem keresgélni… Agulai! Mindenesetre szigorítsd meg a tábor őrzését! Nem akarok még egy kellemetlen meglepetést!

9.

A pár órás lovaglás alaposan megviselte. Ráge csontjaiban érezte a közelgő, hosszú telet, aminek csak a másik világ boltozatos ege alatt virágzó örök tavasz vet majd véget. Az lesz számára a megváltás, ha eljut a tejillatú pusztára, ahol végtelen messzeségben mezők, erdők, csillogó tavak és árnyas völgyek fogadják majd.

Azon a földön nincsen hideg, nincs éhínség, nincsenek háborúk. Azon a földön inaló szarvast, leopárdot és gazellát űznek a vadászok az erdők mélyén, a réteken, a vizek pisztrángot és fürge csukát adóznak, az aranyló napsugár pedig dús kalászt érlel a hullámzó mezőkön. A férfiak esténként mézsört kortyolva hallgatják a regősök dalát a tízezer éve élt nagy harcosok tetteiről, az ősökről, kik már a végítélet előtt a csillagok útján vadásztak, s most várják a végső visszatérést, az utolsó nagy csatára szólító harci kürtöket. Az utolsó csatára várnak, amikor a földön élt összes nagy vitéz megküzd majd az idegen világokból érkező

hódítókkal.

Most, hogy a sziklákhoz lapulva kémlelték a völgyben elterülő falut, Ragénak az utolsó háború jutott eszébe.

A legrosszabbkor érkeztek.

Csaraskő fölött vörös gályák lebegtek. A falu kicsiny főterén elszenesedett, felismerhetetlen holtak tucatjai hevertek. Az égboltot mindenütt rőt fénypára festette meg, ahogy a gályák mennydörgésszerű robajjal emésztő lángokat köptek a nomád házakra, sátrakra: az izzó zsarátnokot a feltámadó szél hányta, hordta egyik otthonról a másikra. A Hor-hajók megállás nélkül okádták tüzüket, folyékony lángtengert pergetve a mélybe.

Az érkezők jól látták a déli dombokról, hogy a nomádok a hegy felé menekülnek a szűk csapásokon. A falut a szokásos esti szertartások idején érte a rajtaütés, legalábbis a sátrak elé kiaggatott vacsorafáklyák erre engedtek következtetni. A gályák a fények iránymutatását követve a közeli Holdtenger felől repültek a völgybe.

56

Ráge dermedten bámulta a tűzhalállal pernyévé oszlók szenvedését A többieket is megbénította a látvány: el kellett telnie néhány percnek, mire magukhoz tértek a kábulatból.

Az odalent fetrengő, iszonyatos kínok közt vergődők üvöltése a fülükben csengett.

– Elkéstünk! – suttogta Barsan. – Lerombolják az egész falut! Szénné égetik őket!

Ráge szánakozó pillantást vetett szeme sarkából a fiúra. Ha valaki, hát ő tudja, mit jelent egy ilyen támadás. Mit jelent, amikor hosszú évtizedek küzdelmes élete válik néhány pillanat alatt semmivé.

– Néhányan megmenekülnek! – mutatott a szemközti, magas hegy oldalára. – Nézd! Azokat nem érik utol a lángok!

Az ifjú alzán azonban nem látott semmit: tekintetét könnyek homályosították el.

– Átkozottak! Miért teszik ezt? Miért támadnak ránk?

A zsupa intett a hátuk mögött kushadó nomád kísérőknek. Vissza a lovakhoz!

– Mit akarsz? – förmedt rá váratlanul Barsan.

– Megkerüljük a dombokat! – suttogta Ráge. – Aztán a túloldalról próbáljuk megközelíteni a partot.

– De hiszen segítenünk kell nekik! – zokogta az alzán. –Nem látod, öreg, mi folyik odalent?

Az ÉN népemet gyilkolják!

A nomádok halkan felzúgtak. Még a sánta íjkészítő mester is helyeslőn bólogatott, pedig néhány órával korábban még alig volt más vágya, csak hogy holtan lássa lánya elrablóját.

Ráge magában átkozódott a nomádok makacssága miatt. Aztán megragadta az alzán ruhájának ujját, és visszarántotta a les peremére.

– Akkor nézz szét jobban, tacskó! Mit látsz? Mondd mit látsz?

Barsan fogát csikorgatva bámult az ördögi gyorsasággal mindent elemésztő tűztengerre és a Hor-gályákra.

~ Azt látom… hogy mindenkit megölnek! A szüleim…

„- Rajtuk már nem segíthetsz! – sziszegte Ráge. – Mit akarsz? Harcolni? A gályák ellen?

Barsan ifjú arcán vészjósló felhők gyűltek.

~ Azt ajánlom, vénember… – suttogta fenyegetőn –, eressz el azonnal! Te idegen vagy itt! Az enyéimet öldösik!

– Mi ketten ugyanazt akarjuk! – nézett mélyen a szemébe Ráge. – És le is győzhetjük őket, ha nem rohanunk egyenesen a karjaikba! Te sejted, hová vezet az a barlangjárat, amit felfedeztetek! Ugye, sejted?

Barsan zavartan intett.

– Akkor vezess, fiam! Ha bosszút akarsz állni AZOKON, akkor vezess oda! Szedd össze magad!

Az alzán szaggatottan felsóhajtott. Lassan, nagyon lassan enyhült a lelkét mardosó fájdalom.

Még egy utolsó pillantást vetett a völgyben életeket habzsoló, vörös haláltengerre, a levegőben lebegő gályákra, aztán reszketve kúszni kezdett vissza a lovak felé.

A többiek morgolódva követték.

57

Legvégsőnek Ráge maradt, megvárva, hogy a nomádok biztonságos távolba érjenek. Addig is sajgó tagjait tapogatta. A mén, melyet lovagolt, alaposan feltörte hátsóját, pedig remek lovasnak tartotta magát.

Mégsem ez zavarta igazán. Hanem, hogy egy csepp szánalmat sem érzett a völgyben haláltusájukat vívó nomádok iránt.

S ez megrémítette…

10.

A Hor-katedrális acéludvarain gyermekek ezreit gyűjtötték össze.

A cetférgek szürke bőrén úszó csillagfény riadt tekintetekben tükröződött: hiába nevelték halálmegvető bátorságra a nomádok a gyermekeiket, a rettegett erőd-katedrális látványa meglett férfiak lelkében is páni félelmet ébresztett volna. Az égbe szökő acélfalak tövében megszeppent lányok és fiúk zsúfolódtak össze: az idősebbek igyekeztek néhány biztató szóval lelket önteni a kisebbekbe. Nem sok sikerrel.

Az éjszaka kupolájából újabb és újabb vörös gályák ereszkedtek alá, további százakat hozva a felperzselt nomád falvakból.

Túszokat, foglyokat…

Mielőtt a mélységes tárnák megnyíltak Gran Goa Gotecha előtt, még látta az acéludvarokra gyűjtött gyermekeket. Most, hogy kitárultak előtte a lidérc grif rejtett kazamatáinak kapui, már sejtette, milyen sorsot szán nekik Gayagh.

A fércember elgondolkodva fordult meg, hogy szembenézhessen újrateremtőjével.

Ideje tisztázni az utolsó részleteket is, mielőtt…

Mielőtt… eljön érte a halál.

Megint.

Gyengének érezte magát Összefércelt testében már alig pislákolt a földöntúli mesterkedéssel újjáélesztett tűz: hideg tagjai ólmos nehezékként húzták, s haldokló agyát egyre inkább csak a fajdalom tartotta ébren.

Közel a vég, gondolta a fércember, és megállt Gayagh előtt. Igyekezett kihúzni magát, hogy legalább emlékeztessen arra, ami valaha volt. A csarnokban, melyet Aib szülötte otthonának nevezett, csontig hatoló hideg fogadta. Hideg és nyugtalanító, opálos derengés. A fércember megreszketett, ahogy halott húsát végigkarcolta a csarnok mélyéről áradó jeges lehelet.

Körbepillantott: lüktető, idegen szemével a hideg forrását kutatta.

Számos teremtmény vette körül őket.

De Gayagh kivételével mind halott volt

A falakról mozdulatlanságba fagyott élőlények csüngtek, megannyi rémisztő faldíszként: üveges tekintetük a semmibe meredt Gotecha csak néhánynak ismerte a származási helyét.

– Nem is tudtam, hogy szenvedélyes gyűjtő vagy! Miért veszed körül magad velük? –

kérdezte, amint megpillantotta a csarnok szemközti, árnyékos falánál várakozó lidérc grifet –

Mire emlékeztetnek?

58

– Pusztán arra, hogy itt én vagyok a lét és nemlét ura! – hörögte bosszúsan Gayagh.

– Milyen szánalmas! – biggyesztette le rothadó ajkait Gotecha. – Bazabool szolgája, ki odafenn ura pillantásától retteg, idelenn halottak seregének ura! Itt valóban mindenki hallgat rád!

– A helyedben nem beszélnék így… – sziszegte újrateremtője, s karmaival a levegőbe szántott. – Újabb kudarcod bajba sodorhat engem is, átkozott!

– Nincs mivel fenyegetned! – A fércember undorító mosolyt éltetett fekete arcára. – Ha elveszed azt a kevés életet, ami még maradt, megváltasz minden szenvedéstől! Alig várom! Ha életben hagysz, folytatom az utam, és bevégzem a feladatom! Alig várom!

– Ó gyermekem! – sóhajtott tettetett csodálkozással a grif és közelebb suhant a fércemberhez, hogy megvizsgálhassa szánalmasan rothadó arcát, és sárgán izzó szemét. –

Attól tartok, akad harmadik megoldás is!

– Valóban?

– Mit szólnál hozzá, ha csatlakoznál ehhez a kedves társasághoz? – mutatott körbe, a csarnok falára aggatott élőholtak seregére. Gotecha nem állta meg, hogy egy pillantást ne vessen az arcokra, melyekre iszonytató fájdalom fagyott, a rémületet tükröző szemekre, melyek már látták a halált.

– Ne hidd, gyermekem, hogy holtak mind! Sokuk most is lát minket, hall és érez mindent! Ó

igen, az én kis kedvenceim! Van, ki hatszáz éve itt várakozik… türelmesen…

Gotecha igyekezett palástolni remegését.

– Te tetted ezt velem! – mormolta komoran, és üszkösödő kezére pillantott. – Mit kívánsz még tőlem?

– Szolgálj! – csattant fel ridegen a lidérc grif, és karmaival a távoli felszín felé mutatott. –

Láthattad, mi folyik itt! Sikerült Bazaboolt rávennem, hogy gyűjtsük össze a nomádok fattyait!

– Előrelátó döntés volt. Így akarod féken tartani őket arra az esetre, ha háborút indítanának Gadur ellen?

– Támadni akarnak! Talán nem is hinnéd, gyermekem, de ezek a csökönyös férgek a titkos bejáratot keresik!

– Titkos kaput Gadurba? – kérdezte hitetlenkedve fércember. – Nocsak! Azt gondolná az ember, ide nem merészelnek lépni! Hisz' a gyermekeik itt vannak!

– Azt hinné az ember… Nos, kedvesem, ami téged illet, ezúttal is tévedsz! Súlyosan alábecsülted a képességeiket.

– Új vezetőjük van, aki…

– Aki veszélyes lehet.

– Senki sem lehet veszélyes Gadur számára!

Gayagh elvigyorodott, förtelmes pofájában száz és száz tűhegyes fog villant a fáklyák rőt fényében.

– Ó, gyermekem! Hízelgésed azt bizonyítja, hogy még nem adtad fel! Ha nem tévedek, életért könyörögsz majd nekem!

59

– Lásd be, hogy szükséged van rám, Gayagh! – mennydörögte a fércember, s ökölbe szorította rothadó kezét. – Az események váratlan fordulatot vettek Szolgád kudarcot vallott, nem szerezte meg a ládát!

– Kudarcot vallottál te is! *

– Mi hát a szándékod velem, uram? – Gotecha alázatosan fél térdre ereszkedett, s várta a döntést. Ahogy a csarnok sziklapadlóját bámulta fájdalomtól izzó szemével, szinte a tarkóján érezte a falon csüngő élőholtak gyűlölködő tekintetét.

Aztán a lidérc grif jeges karjai átölelték. Hideg leheletet érzett a nyakán.

– Kelj fel, gyermekem! Téged jobban kedveltelek mind közül! Nem akarlak megfosztani attól a kevéstől, ami maradt neked! Menj! Végezd be bosszúdat, ha kedved tartja! Az én céljaimat már úgysem segítheted! Azonban…

– Igen, uram?…

– Azonban van egy feltételem! – A lidérc grif szemében alattomos fény villant. – Egy egészen aprócska szívességet kell tenned cserébe!

– Hallgatlak, teremtőm!

– Óh, látod, tudsz te kedves is lenni, ha akarsz! – Gayagh pofáján elégedett vigyor terült szét, ahogy karmaival végigcirógatta a foszladozó bőrt a fércember arcán. – Szóval, ha még módodban áll majd… Meg kell szerezned egy értékes tárgyat nekem…

Gotecha csodálkozva bámult az Aib kavargó szemébe.

– A Porladó Király ékei immár…

– Nem, nem, gyermekem. Csupán egy egyszerű kulcsról van szó. Egy aprócska, arany kulcsocskáról, melyet a rühös áruló elrejtett valahol…

– Úgy hiszed, megtalálták?

– Igen… – A lidérc grif arcán a gyűlölet fintora hullámzott át. – Ott kell lennie annak is. Ha véletlenül megtalálnád… Gondolj teremtődre… gyermekem!

Gotecha bólintott, s lassan kiengedte tüdejéből a bennszorult levegőt.

– Úgy lesz, uram! De…

Agya lázasan dolgozott, keresve a megfelelő szavakat. Végül belebámult Gayagh izzó szemébe.

– Még valami, teremtőm! Engedd, hogy ezt magammal vigyem! – Azzal lassan felemelte Saghar fekete pallosát. A kard nem verte vissza az opálos derengés fényét: fenyegetőn, gonoszul sötétlett a szintúgy fekete kezekben.

Gayagh szánakozón elmosolyodott.

– Ó! Sajnos, ezt itt kell hagynod! Méltatlannak bizonyultál rá! Ne feledd, hogy ez egyike a három kardnak, amit Ayhagdu kovácsoltatott szolgáival! Az egyik, amit a nomádok ősei kaptak s amely korcs királyaik fegyverévé lett, már itt van biztonságban. . Többé nem kaparinthatják meg! De minő veszedelem volna Gadurra nézve, ha helyette megszereznék!

Hisz' ez itt… Saghar pallosa, amit a férgek nyugaton a megváltás kardjaként tiszteltek, s amely 60

Mirlen árulása révén sokáig az északi királyok kezében csillogott. Megtapasztaltuk már, milyen veszedelmes fegyver lehet, ha illetéktelen kezekbe kerül.

– Engedd, uram, hogy magammal vigyem! – dörögte Gotecha, mélyen meghajtva fejét.

– Az Ő véréből csepegtettek az izzó acélba… – suttogta Gayagh, s áhítattal végigsimította a fekete pengét. – Ugye, érzed a hatalmát? – Egy pillantást vetett az előtte állóra. – Nem, szánalmas porhüvely! Hogyan is erezhetnéd? Takarodj innen!

Gotecha felemelte fejét, és izzó szemét urára szegezte. Ám mielőtt megszólalhatott volna, valahonnan a magasból, ahol Gadur acéltornyai törtek a csillagok felé, tompa dübörgés kélt. A csarnok falai megremegtek.

– Most mennem kell! – suttogta Gayagh, és a pallost óvatosan egy sziklára helyezte, ahol már ott hevert egy másik, egy fénylő Kard, s a Könyv. Mindkettőt Gotecha szerezte vissza Gadur számára.

– A Könyvre nincs többé szükségünk! – tűnődött egy pillanatra Gayagh. – Értéktelen papír!

– Égesd el, ha az!

– Elégetni? Nem. Egy sötét üregbe vetetem, melyet jól őriznek… hm… jól őriznek! De most kövess, szolgám! – A lidérc grif mögött szétterült aib köpenye, ahogy a feljárat felé suhant. –

Elérkezett az idő, amikor Hor csillaga végleg e makacs népség agyába égeti fényét!

– Követlek, teremtőm! – Gotecha utoljára mélyen fejet hajtott, de ezalatt gyorsan kinyúlt fekete karjával, s a sziklafalak árnyékos oltalmában felkapta Saghar pallosát, s villámgyors mozdulattal köpenye redői közé rejtette.

A lidérc grif mit sem vett észre mindebből: izgatottan rohant, hogy ott lehessen, amikor Hor vörös flottája a magasba emelkedik. Nem sejthette, hogy szolgája ily vakmerő, s kétségbeesett tettre vetemedik.

De a falon csüngő élőholtak mindent láttak.

A fércember megszegte ura parancsát…

De semmit sem tehettek. Lüktető tudatukban némán felordítottak, hogy figyelmeztessék urukat, mindhiába.

Ott maradtak, hogy őrizzék a katedrális mélyén megbúvó csarnok csendjét.

11.

A készülődő, vörös gályák árnyékában, Gadur egyik széles, acélfalú udvarán vaghurcs-ircsa harcosok gyülekeztek. Idelenn, a közelben nem lehetett látni egyetlen Hor-papot sem, de azért mindannyian aggodalmas pillantásokkal méregették a katedrális ormait körös-körül. Mindent átitatott a félelem és a falakból áradó jeges iszonyat. S bár Gadur urai hagyták, hogy a kitaszítottak maguk tereljék ki a csillagcsatornák vízéből a cetférgeket, azt nem tudhatták, mikor bukkan fel egy-egy gocsamul őrjárat a közelben.

A vaghurcs-ircsák összehajolva, torokhangon vitatkoztak. Néhányan csak most érkeztek közülük: egy kordét követtek. A cetférgeket kísérő társaikkal találkozva izgatottan cserélték ki híreiket.

Összehajolva suttogtak valamit, aztán siettek tovább a dolgukra.

61

A kordét egy magasba vesző árkád árnyékában átadták néhány gocsamulnak. A Hor-papok csak futó pillantást vetettek a rácsok közt heverő, sápadt teremtményre, aztán intettek, hogy vigyék a foglyot az egyik négyszögletű toronyhoz.

Morfajet csak akkor tért magához, amikor kirángatták a kordéból. Miközben egy sötét folyosón lökdöstek előre, fáradtan lesöpörte a rongyaira tapadt férgeket. Porcikái sajogtak, szemei égtek, s minden mozdulatnál megremegett a gyengeségtől.

De amazok nem hagyták összeroskadni.

Egy aprócska kamrába kísérték, ahol a sarokban élelmet és hideg vizet talált. Gondolkodás nélkül rájuk vetette magát, s néhány perc alatt befalta az egészet. Erre a néhány percre megtisztult elméje is, valósággal felvillanyozódott: megint érdekelni kezdte, hogy hol van, s mi történik vele.

Csak ült a sötétben. Itt van hát, a Hor-papok rettegett katedrálisában… Gadurban, ahonnan nincs kiút a magafajta számára.

Nemsokára érte jöttek megint A gocsamulok a mélybe vezető lépcsőkre taszították.

Magában számolta egy ideig a fokoké, aztán elvétette, s már nem kezdte elölről. Több ezer, tízezer fok. Az őrei kezében lobogó fáklyák fénye szűk folyosót világított meg, mely nyílegyenesen a mélybe futott.

Ahogy némán lépkedett, a falakba szabályos távolságokra vésett üregeket vett észre. A sötéten tátongó cellákból néha egy-egy szánalmasan pislákoló szempár meredt vissza rá. A fény rácsokon csillant, melyek mögött egy-egy alaktalan hústömeg moccant a bűzhödő

cellamélyben. Néhonnan szánalmas nyöszörgés hallatszott, de oly halk, hogy a kalmár nem tudta eldönteni, valóban hallja-e őket, vagy csak képzelete játszik vele.

Aztán – ki tudja, mennyi idővel később az őrök összehúzódtak mögötte.

Morfajet megborzongott: hát akadhat idelenn valami, ami még a csuklyásokat is félelemmel tölti el?

Nagyon mélyen járhattak már. A szűk folyosó falán fehér penésztenyészetek tarkállottak, így észre sem vette, hol rejlenek a kőbe mélyedő ajtó szélei.

Az őrök lesöpörték a penészt a falról, s gyorsan, hogy mihamarabb szabadulhassanak, megtisztították az ajtót is. Régóta nem nyithatta ki senki, mert alaposan megküzdöttek vele, míg végre kifordult sarkából.

Mögötte rémisztő üreg bukkant elő. A falakról rőt derengés árasztott némi fényt, ám sem fáklya, sem más fényforrás nem volt látható sehol. Mielőtt azonban Morfajet alaposabban szemügyre vehette volna új börtönét, a gocsamulok nagyot taszítottak rajta. És a gnóm zuhant.

Vagy hat-hét öllel a kőajtó szintje alatt érte el az üreget vízszintesen kettészelő rácsozatot.

Nagyot nyekkent, orrából és füléből ömleni kezdett a vér. Odaföntről gúnyos nevetés harsant, majd a visszaforduló sziklaajtó nyikorgása jelezte, hogy máris magára hagyták. A fény hirtelen megcsappant, s Morfajet ott maradt Gadur kazamatáinak egyik legmélyebb üregében.

Oly végtelen csönd vette körül, amilyet még sohasem hallott: csak a dobhártyáján lüktető vér csillapíthatatlan hullámzása dohogott bensőjében. Aztán, ahogy szívverése nyugodni kezdett, 62

megpróbált talpra állni. Reszketve nekitámaszkodott a nyirkos kőfalnak, de a lába lecsúszott valamiről. Sikoltva kapaszkodott meg: a rácsozat, ami megtartotta, nem volt sűrű. Elég egyetlen rossz mozdulat, és átcsusszanhat közöttük a mélybe…

Újabb percnek kellett eltelnie, hogy egérnyi szemei hozzászokjanak az üregben fluoreszkáló, rőt derengéshez. A fény a falakon araszoló, hosszúkás kis lényekből áradt: Morfajetnek úgy tűnt, mintha szentjánosbogarakhoz hasonlatos, vörös hernyók százai csúsznának-másznának a fekete falon. Nem sok kedvet érzett, hogy közelebbről is megvizsgálja őket, már csak azért sem, mert e halvány, rőt párában megpillantotta, mi kavarog, s hullámzik nem sokkal a rácsozaton túl, lenn, a mélyben.

Fekete, sűrű víztömeg csapkodott sisteregve a kikezdhetetlen kövek között.

A Holdtenger vize…

– Aaaruuh! Neee! – Reszketve próbálta megőrizni egyensúlyát a rácsokon, de egyszeriben nagyon is labilissá vált. Idegesen felemelte tekintélyes méretű fejét, hogy kifürkéssze, elérhetné-e a sziklaajtót. A bejárat túlontúl magasan volt. S a kétségbeesés azonban rossz tanácsadó. Morfajet felugrott, hogy elkapja az ajtó alsó szegélyét. Persze azonnal visszazuhant, lábai pontosan két rács közé csúsztak. Csak az utolsó pillanatban tudott üggyel-bajjal megkapaszkodni.

– Aaaruuuuh! Aaaruuuuh! – Eszelős félelemmel húzta fel magát, majd a rácsokon egyensúlyozva a sarokba hátrált, s hátát a kőfalnak vetette. Testéről tűzforró verejtékcseppek peregtek alá, a kavargó, savas vízbe.

Tanácstalan volt: vajon le merjen-e heveredni a rácsokra, ha már nem bírják súlyát kurta lábai?! Vajon nem zuhan-e álmában a gyilkos vízbe?! A mélyből kegyetlen hideg kriptaszag áradt, éppoly fagyos, mint amilyenek a csiszolt rácsok voltak a lábai alatt.

Órák teltek el így, kínzó némaságban. Morfajet immár bizonyosan tudta: nem éli meg a közelgő reggelt. Szédelegve támaszkodott a köveknek, észre sem vette a ráncos arca mellett elaraszoló, rőten derengő hernyókat. Egész testét belső láz emésztette. Tekintete ekkor a szemközti sarokra esett. Valami csüngött ott a rácson.

Fáradtan odatántorgott, s megérintette a vason lógó foszlányt, mely valaha egy ruhadarab lehetett. Ember viselte… talán több száz évvel ezelőtt…

Kimerülten rogyott a rácsra, arccal lefelé. Tekintete csak ekkor találkozott azzal a másikkal, amely már órák óta figyelte őt némán, gonoszan a fekete víz örvénylő habjaiból.

12.

Nem emberi tekintet volt.

A mélyből értelem nélküli, nagy vizenyős szemek lestek minden mozdulatát. A szemek egy hosszú, ezüstös állathoz tartoztak, mely összetekeredve izgett-mozgott a savas vízben.

Morfajet rémülten felpattant, de nem volt képes elfordítani fejét. Megmagyarázhatatlan erő

kényszerítette, hogy tovább bámulja a fémkopoltyús szörnyeteget, s a vízben felbukkanó többi teremtményt

Lomhán úsztak arrébb.

63

Volt idejük kivárni, míg áldozatuk elfárad. Egyéb dolguk úgysem akadt… Valószínűleg föld alatti járatokon át úsztak be ide a mélybe. Megérezhették a friss hús szagát. Az élő húsét.

Hatalmas állkapcsukat kitárva megmutatták apró, tűhegyes fogaikat, melyekből sok ezer sorakozott pofájukban.

A rőt hernyók fénye alattomosan csillant meg e fogakon.

Morfajet hitetlenkedve próbált a falhoz hátrálni. Nem, ez nem lehet… Nem lehet, hogy itt összezárták ezekkel a borzalmas lényekkel! Bizonyára csak álom az egész!

Gonosz, alattomos álom…

A következő pillanatban a fekete vízben tekergőző egyik teremtény a mélybe bukott, de csak azért, hogy aztán nagy lendületet véve törhessen a felszín fölé. A cella falait iszonyatos üvöltés visszhangja remegtette meg: a rőt hernyók rémülten araszoltak felfelé, a plafon irányába. Ösztönösen cselekedtek, pedig őket nem fenyegette veszély. Nem úgy a gnómot: a víz alól ekkor egy óriási, ezüstös test vetődött fel. Csillogó, sima bőrét sötét foltok borították, hatalmas teste undorítóan lüktetett a vörös vízpárában. Morfajet mindebből csak a felé csapó és jeges hideget árasztó állkapocs csattanását érzékelte. Az utolsó pillanatban ugrott a magasba, s egy féloldalas szaltó után vagy két öllel errébb zuhant vissza. A ferazhan nekicsapódott a rudaknak, belemart az élettelen vasba és rettenetes erővel megcibálta azokat.

A fémrács csaknem kettétört az állkapocs nyomása alatt Morfajet halálra váltan bámulta a szörnyeteget. Az ökölnyi szemek egyenesen rászegeződtek. A ferazhan néhány lélegzetvételnyi ideig a rácson csüngött, megcibálta, aztán visszazuhant a vízbe, teste kisebb szökőárt keltve csobbant odalent. A levegőt megtöltötték a savas vízcseppek. Szerteszét záporoztak mindenfelé: ahol a rácsozatot érték, sistergő nyomot hagytak maguk után.

A kalmár felsikoltott: végignézett reszkető testén. Ezúttal szerencséje volt: csak lábszárára csöppent néhány csepp. Eszelősen letépte ruhája foszlányait, nehogy a sav a bőréig marjon.

Mielőtt azonban felocsúdhatott volna a sokkból, máris újabb szörnyeteg robbant ki a vízből.

Újabb hajmeresztő ugrás – csaknem Morfajet levegőjét szegte –, de ezúttal nem sikerült elég hosszúra. Az állkapcsok éppen csak elvétették: a ferazhan pofájából savas lehelet áradt Morfajet lábikrájára. A kalmár döbbenten térdelt fölötte, ijedt tekintete a lény véres, ökölnyi szemébe mélyedt.

De túlságosan előre hajolt. Ruhája redői közül, talán valamelyik zsebéből kicsusszant valami: megcsillant a rőt derengésben, aztán csilingelve a rúdra hullott.

Nem! AZT NE!

Morfajet gondolkodás nélkül utánakapott, s mielőtt a kulcs belezuhant volna a szörnyeteg kitátott pofájába, elkapta, és villámgyorsan visszacsúsztatta zsebébe.

Ez nem veszhet el!

Nem hagyhatja itt!

Gyorsan hátrálni próbált, ám mielőtt karmos kezei elérték volna a falat, az egyik elrozsdásodott rács kettéroppant alatta. A vas egyik vége eltűnt az állat szájában, a másik hirtelen a magasba emelkedett. Morfajet üvöltve szorította magához.

– ÚÚÚHHHHANEEEE!!!

64

Mire felfoghatta volna, mi történik vele, a falnak csapódott a ráccsal együtt. A fém kicsúszott kezei közül, s rögvest a mélybe hullott. A gnóm azonban megkapaszkodott. Kicsavarodott karjával megtartotta testsúlyát, kalimpáló lábával pedig feljebb tornázta magát.

És a fal megnyílt előtte.

Sűrű, szirupos feketeség fogadta magába.

Szíve még mindig hevesen dobogott, moccanni is alig mert…

– Arruhhh! Miért éppen én? Miért én?

Csak lassan fogta fel, hogy felröppent a cella falának egy alulról láthatatlan mélyedésébe. Itt már nem kell a ferazhan állkapcsa elől ugrálnia. Nem mintha ettől sokkal jobban érezte volna magát.

Kavargó gondolatai egy bajkeverő társaságot idéztek gondolataiban. Csupa gyanús fickó: egy tejfelesszájú delebáti, egy magának való dunavai nagyúr, egy mád tolvajlány, meg egy ágrólszakadt Tisza menti fiú. Ha akkor nem bukkannak fel füstbugyorbéli házában!… Ha nem csábítják eszement kalandokba!…

Akkor most talán már halott lenne Királyváros üszkös romjai között. Morfajet elvigyorodott, s kilesett a járat szájából. A rőt párán át még látta, amint a ferazhanok vadul köröznek a savas vízben, s áldozatukat lesik, túl a megtépázott rácsokon. Különös ajándéka a sorsnak, gondolta a kalmár. Az átharapott rúd repítette a magasba, a járat szájába. A kérdés most már csak az, vajon valahová ez a járat.

Morfajet végigtapogatta meggyötört tagjait, aztán beleszimatolt a sötétbe.

13.

Váltott lovakkal száguldottak végig a fél országon, így sokkal hamarabb megérkeztek a Dunához, mint azt remélni merték volna.

Miután átkeltek a Kerub-hágón, gyors és egyhangú út várt rájuk. Mindenütt pihent és kitartó hátasokkal fogadták őket. Ahol Hód aga szükségesnek találta, nagyszámú nomád fedezet csatlakozott hozzájuk, felkészülve minden eshetőségre. Ám nem kellett újabb támadástól tartaniuk. Az árny, ki kudarcot vallott a láda megszerzésével, ekkor már sokkal fontosabb küldetést teljesített. Ugyan időnként feltűnt a magasban néhány Hor-gálya, de azok a környékbeli nomád falvakat kémlelték. Immár egyedül a sorsra bízatott, elérik-e valaha Aranyoskaput, vagy sem.

Falvak tucatját hagyták maguk mögött az elmúlt két napon és egy éjszakán. A képek összemosódtak szemük előtt: elsuhanó jurták, megannyi nemes tartású nomád harcos, büszke s gyanakvó tekintetek, a szemekben csillanó kíváncsiság… aztán széles, napsütötte mezők, sűrű erdőségek, s ezer és ezer legelésző ló.

65

Órákat átaludtak vágta közben, lázálomszerű, éber álomban. Kimerültek, megtörtek voltak a szakadatlan vágtától, mégsem pihenhettek meg. Egy idő után a nomád harcosok elismerően pislogtak a nemesen született szépség felé: zokszó nélkül tűrte a megerőltető iramot.

Kemény lány…

Jó királynő lesz…

Már persze, ha marad valami az országából.

Három napba telt, mire ott álltak mindannyian a széles folyónál. A lassan hömpölygő, szürke vizet bámultak. A nomádok hol a várra pislogtak, hol a hercegnőre.

Kimerültek voltak, de a látvány kárpótolta őket mindenért Előttük, túl a folyón a ködből büszke erősség körvonalai de rengtek fel. Az ellenség megtörhetetlen vára.

Aranyoskapu.

A hercegnő vörös haját barátságtalanul cibálta a szél.

Még sohasem látta a várat erről az oldalról, Nomádia erdei felől. Innen valahogy másnak tűnt… Félelmetesnek, fenyegetőnek.

Aranyoskapu minden katonai rendeltetésű védműve ellenére roppant otthonos erődnek számított. Belső magját az egyik Duna-szigetre emelték, hogy minden oldalról víz védhesse. A sziget keleti csücskében magasodtak az Öregvár és az Újvár bástyái, s ahol a sziget kiszélesedett, a Nádor-vonal vaskos, áthatolhatatlan falán túl sűrű erdőség óvta az erődítményt. Az erdőben ravasz ostromcsapdák, s tucatnyi őrtorony biztosította a vár lakóit, hogy arról egykönnyen ne lopakodhasson ellenség a falak alá. Az őr-bástyákhoz föld alatti kazamatákon keresztül juthattak a védők.

Északon és délen a Nádor-vonal meghosszabbításaként a Vízivár falai kanyarogtak a kis szigeten, s a keskeny Duna ágakban. A falakba tekintélyes kapukat vágtak az áthajózó gályák számára Talán éppen ezek az íves, faragott oszlopokkal díszített vízi kapuk, s a karcsú vártornyok tették oly megragadóan festőivé Aranyoskapu erődjét.

Ahogy a falakat csodálta, a máskor tündöklő, ám most oly komor falakat, Ilorát ismét reménykedés töltötte el. Merengéséből a nomád lovasok paripáinak ideges horkanásai riasztották fel.

Mintha álomból ébredt volna…

A nomádok…

Hód aga várakozott türelmesen, időt hagyva, hogy kigyönyörködhesse magát. S az aga mögött, egészen a távoli erdőig lovasok léptettek lassan a Duna felé hosszú, tömött sorokban.

Ilora idegesen elfordította tekintetét a sebtiben összeállított segédcsapatokról, s hátrasimította vörös fürtjeit.

Jól van! – gondolta. Összpontosítsunk az előttünk álló feladatokra!

Mindenekelőtt az ostromra…

A túloldalról, dunavai területről jó ideje Csák tumánjai vívják az erődöt. De már nem sokáig…

– a lány felemelte fejét, mert odaátról végre útnak indították a fellobogózott dunavai csektert A hajócska bizonytalanul imbolygott a Duna szürke vizén.

66

– Nézzétek! – Ugrin a csekter orrában csapkodó zászlóra niutatott: kettős kereszt mellett három vörös oroszlán. A királyság hadijelvénye.

– A sánta Ditmár az! – mondta néhány pillanattal később a lovag, amikor már kivehetővé váltak a csekterben ülők vonásai.

. – Nem kockáztatta meg, hogy kinyittassa a Csillagvár kapuit. – vigyorodott el Hód aga. –

Bizonyára azt hiszi, alkudozni jöttünk, kérni valamit fenséged életéért!

Igen… – gondolta Ilora. Ditmár bizonyára attól tart, hogy őt fogolyként hozták… Csak Thangar titkos jelzéseinek egyike győzheti meg arról, hogy nincs mitől tartania.

Az ösztöneiben azonban még mindig jobban bízik az öreg, mint tulajdon szemében… – Ilora elégedetten bólintott: a Csillagvár kapui zárva maradtak.

Első a vár biztonsága…

Aranyoskapu innen nézve egyáltalán nem tűnt ostrom alatt álló erődnek. Persze az igazi harc a túloldalon dúlt… Gil gályái ott horgonyoznak, a falakat védve a kudarcot vallott ostromlóktól. Valószínűleg megrongálódhattak a bástyák és az északi tornyok is. Sok lehet a halott… Igen, túlságosan sok.

A csekter halkan felcsusszant a parti fövényre, s orrából két dunavai harcos ugrott ki.

Mellvértjükön Thangar kán szigetföldi címerét viselték: a galamb köré tekeredő vörös kígyót.

Ilora nem tudta tovább türtőztetni magát, elébük sietett. Ismerte mindőjüket, a fiatalabbakkal jószerivel együtt nőtt fel. S most hazaérkezett az övéihez…

Haza.

– Hercegnőm! – A sánta Ditmár esetlenül tornázta át magát a csekter palánkján, s döbbenten bicegett Ilora elé. – Azt hittem, rosszul látok, úrnőm! Drága úrnőm! Csakugyan te volnál?

– Én vagyok, Ditmár! – mosolyodott el Ilora, egy alig észrevehető, titkos jellel adva tudtára, hogy valóban nincs mitől tartania. Csak ezután ölelte át a reszkető öregembert.

A nomád lovasok összesúgtak a hátuk mögött. Először láthatták szemtől szembe a sánta patkányt, Thangar kán várnagyát, a vidrafészek ravasz urát, ki annyi borsot tört a tumánsahunok orra alá. A sánta patkány… a rettegett harcos. Vagy csak egy aszott vénember, haja, foga alig már, s valóban sántít, mint egy kivénhedt, göthös csataló?

Ditmár megragadta Ilora kezét, s megpróbált térdre ereszkedni, hogy méltóképp köszönthesse hűbérura leányát, az ország eljövendő királynőjét. A lány még éppen idejében megakadályozta ebben.

– Erre semmi szükség, Ditmár! Nincs sok időnk, azonnal induljunk a várba!

– Máris, fenség! – A kamarás hajlongva mutatta az utat a csekter felé. – Az emberek ereje megsokszorozódik, ha látják, hogy élsz! Ha látják, hogy te vezeted majd a védelmet megint? –

aggodalmaskodva a hercegnő mögött hömpölygő nomád lovascsapatra pillantott. – Valóban jobb lesz igyekezni, úrnőm!

Ugrin mellé lépett, s nyugtatóan megérintette az öreg vállát.

– Kérlek, Ditmár, ahogy átérünk, rögvest küldj több csektert ide vissza! És gondoskodj róla, hogy nyissák fel a Csillagvár kapuit, haladéktalanul!

67

– Csektereket ide? Minek? – A kamarás értetlenül pislogott a fölé tornyosuló lovagra.

– Hát a nomád barátainknak! – mondta Ugrin, s fanyar mosollyal beszállt a hercegnő mellé.

Ditmár úgy állt ott a fövenyen, mintha villám csapott volna belé.

– Útközben mindent megmagyarázok! – sóhajtott Ilora. –Hód aga, kérlek, tarts velünk!

Nemsokára megkezdjük az embereid átszállítását is.

Az öreg nomád lassan, bizalmatlanul a dunavaiakat méregetve beszállt a csekterbe, s leült Ditmárral szemben.

Tekintetük egy pillanatra egymásra villant. Többé-kevésbé egyidősek lehettek. Sokat hallottak egymásról, és a csatamezőkön tán találkoztak is már néhányszor.

– Ő a nevezetes Hód aga! – mutatott az öregre a hercegnő. –Nélküle már halott lennék, Ditmár!

– Micsoda? – A sánta patkány most már semmit sem értett. – Ezzel kell egy csónakban utaznom?

A nomádok csöndben figyelték, ahogy a hercegnő lováról egy furcsa kis ládikát emelnek be a csekterbe, Ilora lábaihoz. A csónakot a következő pillanatban a dunavai lándzsások ellökték a parttól.

A falakról és innen, a nomádiai partról ezrek figyelték, miképpen közelednek az erőd felé.

Abban a pillanatban, amikor kikötöttek az Öregvár zord falai alatt, a rengetegből kibukkant a Bayzug kenéz által vezetett tumán ezer lovasa.

Az utolsó nomád erősítés is megérkezett Aranyoskapu alá.

Valahol a túlparton lefújták a riadót a kürtösök.

14.

A komor belső falak közt boldogan adták körbe a hírt. Thangar leánya visszatért!

Átkelve a folyón, az Öregvár kapuján átlépve Ilorát megrohanták az emlékek. Ott magasodott előtte az égbe szökő Kristálytorony, ott húzódtak a hófehér falak, a keskeny futófolyosókkal, melyek vörös cserepei oly szépen csillogtak délóra idején. Mennyit bújócskázott közöttük gyermekként, azokkal a mezítlábas parasztgyerekekkel, kik közül most bizonyára sokan ott állnak a mellvédnél, és örömtől könnyes szemekkel integetnek neki.

Hazatért végre.

Amikor megpillantotta az Öregvár hosszú körárkát, a sáncok közt csillogó vizet, eszébe jutott a kis tutaj, amit éppen Ugrinnal épített, azon a nagyon hosszú, forró nyáron, amikor Thangar kán a diadalmas moraniai hadjáratot vezette. Ketten körbehajózták a nagyszigetet tutajjal, felfedezték a parányi kis szirtet, közvetlenül a Öblös-torony tövében. Csillámló, vörös halak cikáztak a szirt körül, körbetáncolták, mintha valami különös erő vonzotta volna őket oda.

És ahogy odaeveztek, nem messze a toronytól egyszer csak sötét járatokat pillantottak meg.

A járatok szájánál elkorhadt fa-deszkák lebegtek, de nem rejtették el az avatatlan szemek elől a rejtekutat. Igaz, kettejükön kívül senki sem láthatta őket, hisz' odaföntröl, a függőhídról és a falakról a felvonóhíd pillérei takarták a járatokat

68

Akkor megesküdtek Ugrinnal, hogy bemerészkednek a sötét üregekbe, de hirtelen vihar kerekedett, a falnak csapta a kis tutajt. Jobbnak látták kikászálódni a hídnál, mielőtt a feneketlen mélynek hitt árok végleg elnyeli őket.

Éjjel aztán hazatért Thangar, számtalan friss sebből vérezve. Ugarri gróf kísérte Aranyoskapuig, de éppen csak elbúcsúzott a kántól, már indult is. Magával vitte fiát, haza Furtoronyba, így Ilora magára maradt.

Napokra megfeledkezett a járatokról, és amikor később említést tett róluk apjának, Thangar csak szelíden megcirógatta fejét

– Bizonyára rosszul láttad, kedvesem! Nincsen ott semmi, csak korhadék fa, és minden limlom, amit a parasztok a vízbe hánynak a hídról. Felejtsd csak el!

Ilora hitte is, amit apja mondott, meg nem is. Hitte, hogy valóban gyermeki képzeletük csalta meg őket, de amikor az egyik hideg, párás hajnalon Thangar zsoldosait látta kiosonni a hídhoz, s kötéllel a mélybe ereszkedni, elbizonytalanodott.

Valaminek mégiscsak lennie kell ott…

Ilora megtorpant az Öregvár udvarának közepén, s keserűen elmosolyodott.

Mennyi titkot rejthet ez a vén erőd, s mennyi felfedezésre váró kincset! De talán soha sem fedezi fel már őket senki…

Körbepillantott a mezőnyi széles nagytéren. A gyep és a virágkert kiszáradt, senki sem fordított gondot arra, hogy öntözze őket. Ahol nemrég még napsárga és égszínkék riadtkák illatoztak, most csak valami széttaposott, fonnyadt, barna massza kókadozott, a tér közepére hordott kővetők kerekei alatt.

A menet megtorpant.

Odafönn, az égen hájasra hízott, szürke fellegek sodródtak észak felől, záport ígérve a folyó menti szántóknak, s erdőknek. Hűvös volt ezen a reggelen, a rohamosan közeledő ősz csontig hatoló sóhaját susogta a várvédők fülébe.

– Hány harcosunk maradt? – kérdezte Ilora dideregve.

– Kevesebb mint kétezer, fenség! – Ditmár nehézkesen hajlongott, hisz' a néhai csitriben…

ki szinte a szeme láttára cseperedett tündöklő hölggyé… most már az ország törvényes uralkodóját is tisztelhette. – A környékbeli parasztokkal, akiket befogadtunk, talán háromezer!

– Élelem?

– Kitart még vagy egy hónapra. Talán tovább is. Harminc szekér lisztünk van, ezer vágómarhánk, a kamrák még mindig telve szárított hússal, zöldséggel. A pincékben húsz hordó bor.

– Fegyverek?

– Mindenkinek kard, lándzsa, akinek jut, pajzs, fejsze és harci bárd. Hat nehéz kővető, négy tűzköpő, de egyik már nem működik. Ami jó, mind felvontattuk az északi falakra. Nagy hasznukat vettük az ostromkor.

69

A várkápolna irányából sietős csapat bukkant fel. Egyenesen feléjük tartottak. Ugrin a hercegnő mellé lépett, de nem volt oka az aggodalomra. Az érkezők vezére, kinek ősz haját vézna vállára tapasztotta a szél, jól ismerte Ilorát.

– Admirális! – A lány kecsesen meghajolt, s kezét nyújtotta. Gil arca elvörösödött, mint szinte mindig, amikor egy Ilorához hasonló ifjú hölgy közelébe került Krákogva, zavartan hajtott térdet

– Fenség! Boldog vagyok, hogy ismét biztonságban láthatom! Nem esett bántódása a nomádok között?

– Erről majd később, admirális! – Ilora egy pergamendarabot kotort elő ruhája egyik zsebéből. Széthajtogatta a lapot, hogy Gil is jól láthassa. A pergamenen Zolta rögtönzött rajza virított, melyet az indulás előtti éjszakán készített.

– Nézze meg jól, admirális! Nincs vesztegetni való időnk, azonnal indulnia kell!

Gil átvette a pergament, és felvont szemöldökkel vizsgálgatni kezdte a rajzot.

– Egy térkép?

– Itt vagyunk – mutatta Ilora. – Ez Aranyoskapu.

– S ezek a hajóim?

– Pontosan. A vörös festék a kijelölt irányvonal. Veszedelmes küldetés vár önre. Vállalja, admirális?

Gil tovább silabizálta a rajzot. Hosszú mutatóujjával végigkövette a piros csík útját. Arca minden egyes mozdulatnál tovább sápadt. Amikor elérkezett a végcélhoz, kezében megremegett a pergamen.

– Mondtam, hogy kockázatos küldetés! – mentegetőzött Ilora, és aggodalmasan a mellette álló Ugrinra pillantott. – Mit gondol admirális, el tudja vezetni ODA a flottát?

Gil felpillantott, egyenesen a lány szemébe nézett, mintha azt fürkészné, nem valami durva tréfa az egész. Ilora tekintetéből kiolvashatta a választ. És ettől még jobban elsápadt.

– Ha elhagyjuk a felső folyóágat, fenség, akkor a falak arról az oldalról ismét védtelenek lesznek.

– Tudom. De ez már az én bajom, admirális! El tudja vezetni a gályákat a megadott útvonalon?

A feszült csöndben csak Gil visszafojtott krákogása hallatszott. Kivárt néhány pillanatot, Ditmárra sandított, meg a mellett álldogáló nomád agára. Aztán fejet hajtott a hercegnő előtt.

– Ha parancsolja, fenség, természetesen odavezetem a hajóimat. Mikor induljunk?

– Most! Azonnal! Egy nomád harcos önnel tart, hogy az ellenséges. .. a nomádiai vizeken is biztonságban hajózhassanak…

Gil szikár arcán megrándult egy aprócska izom.

– Igen, fenség!

Ditmár kérdőn a hercegnőre pillantott, mint aki választ vár egy fel nem tett kérdésre, de Ilora nem könyörült kíváncsiságán.

– Kamarás! Kérem, azonnal nyissák meg a Csillagvár kapuit!

70

– De fenség!

– Most!

– A nomádok….

– A nomádok már a szövetségeseink. Bizonnyal értesült már a vérszláv támadásról…

– Hogyne…

– Már nem lehetnek messze!

– Valóban – hebegett Ditmár. – Lerombolták a Duna melletti várakat, és egyenesen erre tartanak. Ha igaz, amit a menekülők beszélnek, több tízezren lehetnek…

Ilora fagyosan a kamarásra pillantott.

– Minden fegyverforgató férfira szükségünk van. A vérszlávok holnapra ideérnek. Az eddigi ostrom ártatlan játszadozásnak tűnik majd ahhoz képest, ami ránk vár.

Ditmár rebegő ajkakkal kapta oldalra fejét.

– Azt akarja mondani, fenség, hogy a nomádokkal együtt fogjuk védeni az erődöt?

Ilora arcán különös kifejezés suhant át. Bosszúság, kiszolgáltatottság, vagy valami egészen más?

– Nyissa ki az északi kapukat is, kamarás! A többi már az én dolgom!

Néhány perccel később, amikor Gil vezérgályája, a Hyrkania felszedte horgonyát az északi hajóhíd lerombolt pillérei mellől, a Csillagvár Dunába rogyasztott csapóhídjánál nyikorogva kitárult Aranyoskapu vaskapuja. Bayzug kenéz ezer lovasa másik ezer nomád harcossal dübörögve megkezdte a bevonulást.

Északról Göböl kenéz harcosai azonban csak akkor merészkedtek elő a Büsű rengetegéből, amikor Gil utolsó gályája is eltűnt már a láthatáron.

III. fejezet

ARANYOSKAPU OSTROMA

1.

Göböl harcosai az Öblös-torony hídján át dübörögtek be Aranyoskapuba. A Vízivár szűk udvarán vészjós csönd fogadta őket.

– Csapdát gyanítok! – suttogta Göböl kenéz a mellette lovagló Laburnak. Jobbja egészen elfehéredett, ahogy szablyája markolatát szorongatta: készen állt, hogy védekező állásba helyezkedjen, s arca elé rántsa kis, kerek bőrpajzsát, ha nyílvesszők röppennének a magasból.

Labur, a tumán ifjú lovasparancsnoka nem felelt, de továbbra is résnyire szűkült tekintettel vizslatta a falakat. A bástyákon dunavai katonák sorakoztak, karjukon hosszú csatapajzs, a páncélosoknál zászlós lándzsa. Mind őket bámulták, arcuk eltorzult a gyűlölettől. Thangar hű

katonái voltak, születésüktől fogva hadban álltak a nomádokkal, s most, hogy a lovasok 71

bemasíroztak otthonukba, ugrásra kész ragadozókként figyelték minden mozdulatukat a gyilokjárókról. Ha bármelyik nomád hirtelen a kardjához kapott volna e pillanatban, azonnal nyílvesszőkkel a testében fordul le a nyergéből.

De nem történt rendbontás: Göböl csapata fegyelmezetten, egyenletes ütemben ügetett be a kapun. Ezerkétszáz lovas s néhány száz gyalogos gezib. Ennyi maradt a két tumánból, mely jó pár napja tört Dunavára a messzi Villongfűnél.

A Vízivár hídján átdübörögve lassan az egész csapat a kapun belülre került, még a sebesülteket szállító szekerek is. Göböl – biztos, ami biztos – megálljt parancsolt a Latortorony előtt, hogy maradjon ideje bevárni a hátul jövőket. Az északi kapu hangos csattanással zárult be a hátuk mögött.

Besétáltunk a rókalikba! – gondolta magában Göböl. De ez sem nagyobb ostobaság, mint odakint maradni az erdőben. A portyázó lovasok már két napja hírt adtak a menekülők áradatáról. Nem volt nehéz kitalálni, mi elől keresnek menedéket: vérszláv hordák közeledtek keletről, s mindent elpusztítottak, ami az útjukba került A nomádoknak két választásuk maradt: visszafordulni, és futni vissza Nomádiába, vagy maradni, s várni Csák parancsait.

A futás a szégyen lemoshatatlan bélyegét sütötte volna Göböl tumánjaira. Parancs meg nem érkezett. Legalábbis Csák agától nem. Amikor azonban a Latortorony kapuja kitárult, s Göböl megpillantotta a dunavaiak kis csoportja előtt felé siető Hód agát és Bayzug kenézt, hirtelen minden rossz érzése elpárolgott. Hód aga mosolyogva lépett a lovához: baljával megragadta a kantárszárat jobbját pedig derűsen a vezér felé nyújtotta.

– Öregisten hozott, testvér.

– Öregisten hozott! – Göböl leugrott a lováról, s megölelte az öreget. – Hát mégis igaz! Én meg csapdát szimatoltam!

– Nem csapda! – Bayzug a hátuk mögül aggodalmas pillantást vetett a tumán érkező

maradékára. – Legalábbis nem abban az értelemben, ahogy gondolja, uram!

– Jöjj, testvér! – csapott a vezér hátára Hód aga kedélyesen. – Bemutatlak Dunava eljövendő

királynőjének! Ismerd meg, mert mostantól ő parancsol neked!

Göböl nagyot nézett. Erre azért nem számított. A kapu felől érkező dunavaiakat egy gyönyörű, vörös hajú lány vezette. Fényes acélmellvértet viselt, alóla karmazsinszín köpeny sarkai repkedtek a szélben tűzmadár szárnyaiként.

– Ilora hercegnő! – hajolt meg előtte az aga. – Aranyoskapu úrnője, engedd meg, hogy a Csák-nemzetségbeli Göböl kenéz színed elé járuljon csapatával egyetemben. Fogadd hódolatát!

Göböl – még mindig tágra nyílt szemekkel – hajolt meg a lány előtt. Hirtelen nem is tudta, min csodálkozzon jobban: a teremtés szikrázó szépségén és fiatalságán, vagy azon, hogy egy dunavai úrnő előtt hajlong.

– Mi… mi történt itt? – hebegte, s nem kis bosszúsággal vette tudomásul, hogy a hercegnő

elmosolyodik zavara láttán.

– Kelj fel, jó kenéz – kérte színtelen hangon. – Számunkra éppoly… szokatlan, hogy e falak közt látunk benneteket, mint számotokra, hogy itt vagytok. Dunava és Nomádia ideiglenesen 72

békét kötött egymással. Ennek értelmében a te harcosaidnak és az én embereimnek közösen kell megvédenie Aranyoskaput.

– Megvédeni?…

– A vérszláv sereg holnapra a vár alá érkezik. – De mi…

Hód aga közelebb lépett, és halkan Göböl fülébe súgta. – Új fejedelmünk van. Visszatért hozzánk Csete herceg unokája, Tonuzoba vére!

– Micsoda? – Göböl most már semmit sem értett. Katonaember volt, konyított valamit a viadalhoz, a várvíváshoz, a nyílt lovasrohamhoz, százféle harci fortélyhoz, de az ilyesfajta meglepetésekre nem készült fel.

– Kérlek, aga, vezesd embereidet az Öregvárba – rekesztette be a beszélgetést fagyosan a karmazsinköpenyes lány, és máris elfordult tőle. – Még sok tennivalónk maradt holnapig! – A vele érkező dunavai lovagok lekicsinylő pillantást vetettek a példás rendben felsorakozott nomád tumánra, aztán követték úrnőjüket.

Göböl úgy állt ott, lova kantárját szorongatva, hogy harcosai, akik nem hallották a párbeszédet, alig állták meg mosoly nélkül. A kenéz megroggyant, mint akit kis híján a padlóra küldött egy láthatatlan pörölycsapás.

– No, testvér! – csapta hátba Hód aga megint. – Legjobb lesz, ha megmutatom, hol táboroztak le az én embereim. Aztán körbenézünk kicsit ebben a vidrafészekben! Ki tudja, hogyan alakulnak itt a dolgok. Egy biztos!…

– Ugyan mi? – nyögött fel Göböl.

– Hogy bent vagyunk a várban! – vigyorodott el az aga, aztán hangosan felröhögött, hogy csak úgy visszhangzottak belé a falak.

A dunavai harcosok rosszallón figyelték, amint Göböl lovasai bemasíroznak az Öregvárba.

Kitárták a kígyó előtt a kapukat, az meg beletekergőzött az ölükbe.

2.

Odalenn a várudvaron egy órával később már két népes csoportban gyakorlatoztak a harcosok. Közelebb a déli lakószárnyakhoz a dunavaiak vívtak Thangar hű zsoldosainak vezetésével, de fél szemmel a tér túlfelén kopját törő nomádokat lesték. Izzott a levegő a két csapat között: Ilorának és Hód agának külön rendelkezéseket kellett hozni, hogy megfelelő

távolságban maradjanak egymástól, s még véletlenül se röppenhessen át a másik sereg közé egy-egy eltévedt harci fejsze, elhajított tőr.

A teret ölelő magas várfalak árkádjai alöl Ilora figyelte a védősereg lelkes igyekezetét. k

– Ha az ostrom alatt is egymást fogják lesni, a vérszlávok néhány óra alatt beveszik a várat! –

suttogta rosszkedvűek Ugrinnak már a nyelvén volt a visszavágás, de végül csak egy sóhajra tellett tőle: rá kellett döbbennie, hogy bármivel szépítené a helyzetet, a hercegnő úgyis tudná, hogy az egész csak merő hazugság.

– Te nem érzed úgy, hogy végzetes hibát követtünk el, Ugrin?

– Mire gondolsz, hercegnőm?

73

– Nézd csak őket! – bökött a téren sürgő-forgó, több száz katonára a lány. – Nomádok…

nomádok Aranyoskapuban? –megrázta vörös fürtjeit. – Örülhetünk, hogy apámnak ezt nem kellett látnia. Rémálom ez az egész…

– Nem volt más választásunk – jegyezte meg halkan a lovag, de Ilora ügyet sem vetett rá, s mintha csak magának beszélne, folytatta.

– Miért bízom Zoltában? S ha én bízom is benne, vajon ezek a nomádok ugyanezt teszik?!

Ugyanazért vannak itt, amiért mi? Nem vágják el hajnalban mindannyiunk torkát? – Hirtelen megfordult, s kétségbeesetten a lovagra emelte tekintetét.

Ugrin megszédült, ahogy megérintette a lány testéből áradó forróság. Ott állt, alig karnyújtásnyira tőle, érezte minden szívverését, s a pillanat szinte megkövetelte, hogy átkarolja, magához húzza. Keze révetegen kinyúlt, hogy megérintse Ilora karcsú derekát, de a mozdulat megdermedt, amikor a lány szeméből kövér könnycseppek kezdtek peregni.

– Nem hiszem… – mondta Ugrin zavartan. Hogy ne legyen kínos a mozdulat, biztatóan a lány vállára tette kezét. – Én itt vagyok melletted. Vigyázok rád!

A hercegnő könnyeit nyelve bólintott, s visszafordult a tér felé. Ugrin érezte, hogy vége.

Ennyi volt. A lehetőség hirtelen, ahogy jött, el is illant. Csüggedten vette le a lány válláról a kezét.

Milyen kár, gondolta keserűen Ilora, milyen kár, hogy ezt nem tudod nyújtani nekem, drága, jó Ugrin! Milyen egyszerű is lenne az egész! Mennyire átkozottul egyszerű…

Tovább sírt, de most már inkább csak magát sajnálta. Az egyetlen ember, akivel biztonságban érezte volna magát az egész nagyon, nagyon messze volt innen.

Mérhetetlenül messze.

És nagyon gyűlölte ezért…

3.

A sztrigojok által előreküldött felderítők szimatolva lopakodtak fától fáig. Ugyan még nem szoktak meg a Duna innenső oldalán növő fák különös, kesernyés szagát, a mérgeket izzadó növények fullasztó kipárolgását, de már nem akadályozták őket lépten-nyomon az egymásba gabalyodó indák, a gyökerek közül feltekergőző csápok, melyek éppúgy tartozhattak állathoz, mint növényhez.

Kínos lassúsággal haladtak előre a Fekete Vérterdőben. A hídfőállás, melyet a parton elfoglaltak, egyre szélesedett, ahogy a drómonokból kiözönlő mocskos hordák birtokba vették a partszakaszt. Nem pazarolták az időt táborhelyek kialakítására. A carün parancsára az átkelést követően azonnal meg kellett kezdeniük az előretörést Nomádia belseje felé.

Az első mérföldeket nem érezték fárasztónak. De ahogy mélyebbre jutottak a rengetegben, úgy vált egyre keservesebbé a menetelés. A sztrigojok ösztökélésére széles sávban nyomultak előre, s az ágasbogas tüskék hamar megtépázták bőrüket. Az arcvonal egyre olvadt, végül ék alakká kopott. Az előosztag ekkor már csupán hatvan-hetven vérszlávból meg pár kaghir felderítőből állt.

74

Eközben a Duna túlpartjáról újabb és újabb drómonok hozták a hordákat. Tíz- és tízezerszám ontották a harcosokat, akik azon nyomban nekivágtak az előttük haladók által megtisztított csapásoknak, ám kisvártatva társaik hátába futottak, s türelmetlenül próbálták őket gyorsabb haladásra ösztönözni. Káosz lett úrrá az eleddig szervezetten előrenyomuló vérszláv seregtesteken, több helyütt véres csetepatékba torkollott az ellenségeskedés.

Valahol az általuk megszállt széles erdősáv közepén azonban feltűnt egy különös alkalmatosság, s a kedélyek arrafelé – mintegy varázsütésre – megnyugodtak. Díszes emelvényén Smrsha keresett magának megfelelő terepet a khomij kialakításához. A póktesttel közös börtönbe zárt carün betegesen félt az aljnövényzetben surranó apró állatkáktól, ezért rendszerint egy magas toronyból szemlélte seregeinek vonulását. Vagy hatszáz grakhuf veselkedett neki, hogy segítse a khornij felemelkedését, aminek legalább húsz lábbal kellett a fák koronája fölé magasodnia

Smrsha elégedetten szemlélte a trónemelvényt. Úgy számította, hogy minden késlekedésük ellenére hamarosan lecsapnak az első nomád falvakra. Aztán következhet a fővárosuk.

Aztán…

Hogy aztán mi lesz, azt maga sem tudta, mert nem kapott újabb parancsokat. Miközben szolgái felsegítették a khomij lépcsőin, az óriásfák ágai fölé, Smrsha aggodalmaskodva gondolt kettéosztott seregének északi szárnyára, mely most valahol Dunava északi részén masírozik Aranyoskapu felé. Ha a vár elesik, végleg elesik Dunava is…

S hogy utána meddig menetelnek még? A világvégfalig talán?

Vagy azon is túl?

Nagy nehezen felkapaszkodott a khornij legmagasabb szintjére, s elhelyezkedett a trónon.

Alant, a fák alatt vérszláv katonák törtettek tovább az erdő belseje felé, nyomukban türelmetlen grakhurok nyomakodtak.

Remek!

Smrsha elégedett volt, de a pók most is elrontotta örömét. Egy óvatlan pillanatban szőrös lábainak valamelyikével megragadta a tokák redőitől csúfoskodó torkot, és durván fojtogatni kezdte. A carün lehántotta emberkezével a csápot, de azt már nem tudta megakadályozni, hogy a pókláb belekotorjon torkába. Fullasztó köhögési roham tört rá, amit nem csillapított a kristálytiszta levegő sem.

Táplálékra volt szüksége, mégpedig gyorsan.

És a seregének is…

4.

Sok-sok mérfölddel keletebbre éles csattogást visszhangzottak a mélyre ereszkedő, egyre sötétebb fellegek. Mintha millió dühödt tázlárkakas adná ki egyszerre mérgét, vagy mintha becsapódó üstökösök záporoznának a Holdtenger feszes tükrébe.

Ott, ahol a tumánok kétnapi menetelés után ideiglenesen letáboroztak, széles karéjban, ameddig csak a szem ellátott, fákat irtottak a nomád harcosok. Morgolódtak is rendesen: harci szekerce helyett favágó fejszét forgatni hadjárat idején? Az új fejedelem mintha megveszett 75

volna. Összegyűjtette Őrtüzek Lángja s a környező nomád települések összes fejszéjét, szekercéjét, rúdját, aztán a sok száz nomádot is a falvakból, kik nem viseletek kardot, mind szekerekre rakatta őket, s azokat is munkára parancsolta.

Atz mondta a harcosoknak: „Irtsátok az erdőt! Ne kíméljétek a fákat! Az most az ellenség!” A törzsfők tágra nyílt szemekkel bámulták Zoltát, amikor kiadta a parancsot. Sehogyan sem értették, minek kell kivágni azt a sok ezer faóriást?

Annál az útnál kezdték a munkát, amely délről, Őrtoronyból tekereg északnyugatnak. Valaha elfért azon egy szekér is, és szerencsére még nem lepte be teljesen a gaz. Annak az úrnak a két felén estek a nomádok a fáknak, mindkét oldalt szélesítve a sávot. Naphosszat csattogtak a fejszék, izzadtak a harcosok, óráról órára nagyobb területet tisztítva meg a fáktól. Az évszázados törzsek recsegve-ropogva engedtek az erőszaknak, dobhártyaszaggató sikollyal hasadva meg a fejszék vágta ékeknél, s hamarvást irdatlan halmokba dőltek. Sok közülük egymás hegyenek-hátának borulva csaknem állva maradt, mint a nyílvesszőtől talált harcosok a seregek első soraiban. Azokat sem engedik eldőlni a mellette állók, köztük maradnak még holtuk után is.

Amíg a tumánok harcosai morgolódva irtották az erdőt, Zolta a sebtében felállított hadúri sátorban várta a híreket. A felderítők napnyugtakor jelentették, hogy a vérszlávok lassan, de mind nagyobb számban törnek előre. Mögöttük a Dunán drómonok ingáznak a két part között, s még mindig újabb és újabb ezreket tesznek ki az innenső oldalon. Guhhákat is látni véltek a túlparton, ezek bizonnyal behajózásra vártak.

Zolta rövid töprengés után magához hívatta a szekeresek egy csoportját, majd kisvártatva új paranccsal bocsátotta el őket.

Az irtás napnyugtáig harminc öl szélességű lett, ahogy Csete herceg azt meghagyta, s oly hosszú, hogy a nomád sereg vékony vonalban elnyújtózhatott mentén, mint egy végtelen kígyó a rengetegben.

– A harcosok nemsokára elfáradnak! – mondta komoran Agulai Zoltának. – Alig pihennek, egyre csak a fákat nyűvik. De miért? Semmi szükségünk ennyi fára!

Zolta felpillantotta a Kard Hordozójára, és sejtelmesen elmosolyodott.

– Hát éppen ez az, barátom! Hogy nem lesz rájuk szükségünk!

Agulai a fejét rázta. Számításai szerint egy napon belül megérkezik a vérszláv sereg előőrse, és akkor kiderül majd, volt-e értelme ennek az egésznek… '

Amikor éjféltájt körbenézett a tábornál, a Hold ezüst fényében fürdő ezer meg ezer izzadt testet látott. A férfiak fáradt zihálása még sokáig betöltötte az erdőt. Mégsem panaszkodott egyikük sem.

5.

– Ez az? – Ráge suttogó hangját visszhangozva verték vissza a szakadékot határoló sziklafalak. Ide már nem jutott el a falu fölé vörös derengést festő lángtenger fénye, egyedül a magasban szikrázó csillagok halovány világa segített, nehogy túl közel merészkedjenek a szakadék pereméhez.

76

– Ez az… – Ahogy odakúszott a zsupa mellé, Barsant megrohanták a rettenetes emlékek. Itt álltak akkor is, amikor a salamár-csorda elől menekültek.

Ráge és nomád csapata csaknem egy egész napot az erdőben töltötték. Éjszaka a hidegtől reszkettek, nappal pedig a közelben bóklászó, megriadt salamároktól. És azok a rettenetes hangok! A recsegés-ropogás, ahogy a lángok végleg elemésztették Csaraskő jurtáit, a haldoklók segélykiáltásai, s ami a legrosszabb volt valamennyi között: a Hor-gályák halk surrogása a magasban, amint a hegyek fölött túlélőkre vadásztak.

A közelből egyszer rémült kiáltások harsantak: néhány nomád próbált felmenekülni a Rif-hegyekbe, de a gályák utolérték őket, s iszonyatos lángsugarakat lövellve rájuk, elemésztették őket.

Ragénak minden meggyőző erejére szüksége volt, hogy visszatartsa a nomádokat.

Különösen Barsan szeretett volna kirontani a rejtekhelyről. Egyetlen érv hatott csak rá: Agnata! Át kell kutatniuk a titokzatos, föld alatti járatokat! Talán még életben találják…

Az ifjú alzán erőt vett magán, s térdét átkulcsolva várta az éjt, hogy végre megkezdhessék útjukat.

Amúgy egész álló nap alig szóltak egymáshoz. A nomádok félszavaikból, pillantásaikból is teljesen kirekesztették a delebátit. Ráge – bár a csapat vezetője volt – magányosan kucorgott az odú szájában, mint valami számkivetett farkas.

Aztán eljött végre az alkalmas pillanat…

A Hold fogyó sarlója kibukkant a sziklafalak takarásából, s méltóságteljesen elfoglalta helyét a Holdtenger fölötti, mélyfekete kárpiton. A tenger vize lassan hullámzott, mint valami ősi szörnyeteg, mely évmilliók óta várja a feltámadás óráját.

A nomádok hosszú kötélhágcsót vetettek át a sziklaperemen.

– Csak még egyszer, ismétlésként! – suttogta fáradtan Ráge. ~ Mindenki tudja a feladatát?

– Én mászom elöl! – Barsan már sorolta is. – Ti követtek egymás után, de egyszerre csak ketten másztok a hágcsón! Amikor leérkezünk, gyorsan lemerülünk! A víz itt viszonylag ártalmatlan, mert a Zsongópatak édesvizet sodor belé a közelben. Kövessétek a meder vonalát!

– Milyen mélyen lesz a bejárat? – kérdezte Ráge rosszat sejtve. Nem volt erős oldala az úszás, s ahogy a fekete víztömegre pillantott a magasból, semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy belemerüljön.

– Legfeljebb hat-hét öl az egész – suttogta alig leplezett lenézéssel Barsan. – Ott találunk egy kidudorodást a sziklán. Az alatt lesz a járat. Nagyon hosszú, nagyon szűk járat. Úszva kell felhatolni benne, egészen, míg el nem jutunk a barlangcsarnokba.

Ráge megborzongott

– Jobb lesz, ha te itt maradsz! – mutatott Barsan a sánta íjkészítő mesterre. – Öreg vagy már, nem bírnád szusszal!

– Mit gondolsz, te…

– Visszahozom Agnatát! ígérem! – Barsan gyorsan megölelte az öreget. – Bocsásson meg nekem!

A mester zavarba jött, kezét lóbálva pillantgatott le a mélybe.

77

– Jól van… Menjetek… Én majd… itt őrködöm… Menjetek!

Elbúcsúztak, aztán az ifjú alzán fürge mozdulatokkal megragadta a hágcsót, és ereszkedni kezdett a meredek sziklafalon Kisvártatva egy másik nomád követte, majd sorban a többiek.

A legvégére Ráge maradt. Előre vacogott a mászástól, a jeges vízre pedig egyenesen undorral gondolt. Karjába az első öl után fájdalom mart. Összeszorított fogakkal ereszkedett tovább. A mélyben, ahol már a Holdtenger hullámai csapódnak a sziklafalnak, izgatott suttogással sürgette az egyik nomád.

Amikor lába belemerült a hideg hullámokba, azt hitte, menten megáll a szívverése. Néhány pillanatig dermedten kapaszkodott, s minden igyekezete arra irányult, hogy ne zuhanjon a vízbe.

Odafenn, ebben a pillanatban egy gálya lebegett ki a sziklafal takarásából. Halvány vörös derengés ölelte körül: a hasába vágott réseken földöntúli lidércfény áradt szét az éjszakába.

– Gyorsan, vénember! Ugorjon!

Ráge elengedte a kötelet, s tűrte, hogy a dermesztő, fekete habok elnyeljék. Mozdítani szerette volna tagjait, de nem bírta. Érezte, hogy süllyed, egyre csak süllyed a mélybe, de képtelen volt bármit is tenni ellene. Váratlanul két izmos kar ragadta meg: a tenger felett szikrázó csillagok halovány fényében Barsan arcát pillantotta meg maga mellett. Az alzán egy sötét és lapos barlangszáj felé vonszolta, mely mögött a többiek is eltűntek, sorban, egymás után. Ráge szúrást érzett a bőrén. A szúrás izzó fájdalommá erősödött, aztán elviselhetetlen kínná.

A járatra utóbb már nem is emlékezett. Pedig Barsan alaposan megküzdött vele, míg átvonszolta a barlangba.

Hideg és sötét…

Izzó kín…

A víz csaknem megölte. Amikor magához tért, egy sziklapadon feküdt a barlangcsarnok partján. A többiek ott ziháltak körülötte: az átkelés megviselte mindőjüket A zsupa reszkető kézzel ruhája egyik zsebébe nyúlt, és apró zsírfáklyákat húzott elő. Bár elvileg nem ártott nekik a víz, azért aggódott egy kicsit, hogy meggyulladnak-e majd. Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy vaksötétben tapogatózzanak végig ezen a hosszú és veszedelmes járatrendszeren. Szerencsére a ruád zsír-fáklyák belseje nem ázott át. Egymás után gyújtották meg őket, mire a barlangban szikrázó, lángvörös fény áradt szét.

– Arra! – mutatta Barsan. – Arra, beljebb van egy fészek. Vagy valami hasonló… – A többiek megindultak a járat irányába.

– Itt mintha kicsit melegebb lenne! – zihálták az elöl haladó nomádok néhány lépés után, s hangjuk kísérteties visszhangot vetett.

S valóban: a járatban kellemes hőmérséklet fogadta őket a jeges éjszakai levegőhöz és a vízhez képest.

– Bentebb még melegebb lesz – figyelmeztette őket Barsan. – Valószínűleg az a… lény is a meleget szereti!

78

Ráge nagyot sóhajtott, majd feltápászkodott, hogy elinduljon a nomádok után. Elvégre ő

volna a csapat vezetője. És nem akart lemaradni a többiektől. Még a gondolat is elviselhetetlennek tűnt, hogy magára marad ebben a földalatti, elvarázsolt cseppkővilágban…

6.

A Hor-gálya tovasodródott Gadur felé, s a környékre ismét sötétség borult.

A vén íjkészítő türelmesen megvárta, míg elült a zaj, aztán aggodalmasan összehúzta testén zekéjét, és kilépett a sziklaperem szélére. Odalent minden elnémult, társait már sehol sem egyedül a kötélhágcsót cibálta a szél kitartóan.

Ki kellene rögzíteni… – gondolta az öreg, s komótosan nekilátott, hogy egy másik sziklához is hozzáerősítse a hágcsót. Ahogy fáradtan tett-vett magában, hátulról, az ösvény felől egy hosszú árnyék nyúlt felé, csaknem egybeolvadva a sziklafal súlyos, fekete tömbjével. Aztán a rideg csillagfényben arrébb osont, s lassan az íjkészítőre siklott.

Az öreg figyelmét nem kerülhette el az árnyalak keltette nesz: bár szemei már nem voltak élesek, hallására még nem lehetett panasz.

Lassan felemelte fejét, mert a könnyű saru surranó hangját a sziklatetőn ezer más nesz közül is felismerte volna.

– Van itt valaki? – kérdezte tompán, s egész teste megdermedt, úgy fülelt.

Csönd.

Csak a szél süvített kísértetiesen a sziklafal csipkézett ormain, a tenger lomha morajától kísérve.

Az árnyék egy pillanatig habozott. Lépnie kellett, ha már felfedezték, de beletelt kis időbe, mire rászánta magát, hogy feladja fedezékét.

Egy magas, izmos alak vált el a sziklafaltól, s lassan a peremhez lépett. Az öreg önkéntelenül is hátrált néhány lépést, s az övébe tűzött tőréhez kapott.

Aztán, amikor a csillagfényben megpillantotta az érkező arcát, nagyot sóhajtott. Lehajtotta fejét, s mondani is akart valamit, de már nem maradt rá ideje.

Az árnyék egyetlen taszítással a mélybe lökte.

Csobbanás sem hallatszott, amikor testét elnyelték a fekete hullámok.

7.

Felice cel Arcsak hagyta, hogy a nomád őrök megkötözzék, és magukkal vigyék.

Pontosan ezt akarta: szántszándékkal futott a tábort védő aracsak harcosok karjaiba.

Előző éjszaka kihallgatta két nomád őr beszélgetését. A körcsfa ágai mögött gubbasztva szinte mindent megtudott, anu' csak szeretett volna. Például, hogy Zolta immár Nomádia fejedelme.

A fordulat meglepte ugyan, de valahol mélyen mindig is sejtette, hogy a fiút több titok lengi körül, mint amennyit ő megsejtett. A kép kezdett összeállni, de ennek egyáltalán nem örült e pillanatban.

79

Ám ha már így adódott, próbálta tudatosítani magában a következményeket. Hajnalig hallgatta a nomádok eszeveszett fejszecsapásainak visszhangját, mely megremegtette az egész erdőt. Aztán útnak indult.

Az aracsak harcosok sóvár pillantásokkal vizslatták a karcsú, fekete hajú szépséget.

Hozzáérni azonban nemigen akarózott egyiküknek sem, mert a komor öltözékű mádból valami megmagyarázhatatlan fenyegetés áradt: csillogó szemei alatt halvány karikák sötétlettek, összeszorított ajkain baljós mosoly bujkált.

Úgy bukkant fel a két őr előtt, mintha a földből nőtt volna ki, s csak ennyit mondott:

– Vezessetek az új fejedelemhez!

Az aracsak őrök rövid tanakodás után elvették fegyvereit, s elindultak vele vissza, a tábor központja felé.

A nomád harcosok ekkor már harmadik napja irtottak egy sohasem látott, harminc öl széles sávot a rengetegben.

8.

Amikor megpillantotta Zoltát, a szíve majd' kiugrott a helyéből. A delebáti a sátor előtt állt, s egy kiterített nomád térképet tanulmányozott embereivel.

Megkomolyodott. Megférfiasodott.

Testét nomád bőrvértek fedték, s ezek sokkal jobban kiemelték izmos alakját, mint fehér, sivatagi öltözete. Arca fáradtnak látszott, de szeme most is éppoly lázasan csillogott, mint amikor először látta azon a lidérces és mégis oly szép emlékű révkapui éjszakán. Az őrök odakísérték a hadúri sátorhoz; Zolta átszellemülten magyarázott valamit a nemzetségfőknek.

Felice szinte nem is hallotta szavait, megszűnt körülötte a világ Csak a delebátit látta maga előtt, amint új fejedelemhez illőn ismerteti embereivel a haditervet Csak akkor fordult meg, amikor a lány már alig néhány lépésre volt tőle. Szemében fájdalmas fény izzott fel, de a következő pillanatban mosoly áradt szét arcán.

– Felice! Felice cel Arcsak! Te élsz? Felice nem törődött többé sem az őrökkel, sem azzal, hogy a kezét hátrakötözték: kitépte magát a csodálkozó aracsak harcosok szorításából, és rohant Zolta felé. Különös ölelésben forrtak össze: a delebáti magához szorította, de ő kötelékei miatt nem viszonozhatta a mozdulatot.

– Azt hittem, meghaltál! – Zolta eltartotta magától a lányt, végigmérte, aztán hirtelen észbe kapott, és tőrével megszabadította a gúzstól.

– Elmehettek! – intett mogorván Agulai az őröknek. Egyáltalán nem tetszett neki ez a különös, fagyos szépség. Fekete palástot viselt, s bár kétségtelenül ruád kalandozónak látszott, valami azt súgta neki, Gadur szolgáját látja maga előtt.

Megszabadulva köteleitől, most már Felice is viszonozhatta Zolta ölelését. Valami megmelengette ugyan a szívét, de ennél sokkal forróbb ölelésre vágyott.

– Ismét együtt! – suttogta Zolta, hogy a nomád nagyurak ne hallhassák. – Örülök, hogy itt vagy velem!

80

Felice felemelte fejét, és fürkészőn Zolta szemébe nézett. Amit látott, őszinte érzelem volt, de mégsem az, amire titkon számított, amiben még mindig reménykedett.

Igaz lenne hát…

– Megbocsáss, fejedelem! – lépett melléjük komor tekintettel Agulai. – Kevés az időnk, és még számos tisztáznivaló maradt a haditervvel kapcsolatban.

Zolta futó pillantást vetett az udvariasan hátrébb húzódó nemzetségfőkre, s elszomorodva bólintott.

– Igazad van, Kard Hordozója. Vár a kötelesség! – Azzal Felice felé fordult, és megszorította a lány jéghideg kezét. –Nemsokára befejezzük, Felice! És akkor mindent megbeszélünk!

Mindent!

A lány biccentett, igyekezett nem mutatni csalódását, aztán meghajolt a nomád urak felé.

– Természetesen. Most már óriási felelősség nyomja a vállad! Tudom!

Elhátrált Zolta elől, s hagyta, hogy Agulai mutassa az utat.

– Később – suttogta maga elé. – Később…

9.

– Biztos vagy benne, hogy ő az? – szegezte a kérdést új urának Agulai. Arcán megfeszült a bőr, a fáklyák fényében mintha Gutaur karmainak nyoma is élénkebben izzott volna.

– Nagyon megváltozott – ismerte be Zolta szomorúan. Valami történt vele.

Agulai bólintott, s elszántan megmarkolta szablyája markolatát – Én mindenesetre figyelni fogok! – ígérte. Zolta egy szóval sem tiltakozott.

10.

Azon az éjjelen sem pihentek a fejszék. Az erdőben pislákoló tábortüzek mentén fel északig, keskeny fénysarlóban irtották tovább a fákat a nomád harcosok. Fáradtak voltak, gyakran váltották egymást. A közeli falvakból újabb és újabb embereket hoztak, köztük egyre több öreget és nőt. Mind fejszét kaptak a kezükbe, hogy dolgozzanak.

Azon az éjjelen kihaltnak tűnt a nomád vezéri tábor. A nemzetségfők kijelölt szakaszukon ellenőrizték a munkát, jószerivel csak Zolta és kísérete maradt a tisztáson.

A hadúri sátor előtt az aracsak őrök fásultan bámultak a tűzbe, mellettük, közvetlenül a bejáratnál Agulai posztolt. Érzékeit kiterjesztette, hogy hallja a legapróbb neszt is, ami a rengeteg mélyéről kél, s lássa a legkisebb fémen csillanó fényt is, ha valaki fegyverrel a kezében akarná becserkészni a tábort.

Mégsem vette észre, hogy egy fekete köpenyes alak lép mellé. Egyszer csak felemelte a fejét, s ott látta maga mellett a ruádot.

Felice haját most szabadon cibálta a szél: a lány egyetlen ezüstpántot hagyott homlokán, de annak szikrázása eltompult szemének csillogása mellett. Arca sápadt volt, vörös ajkai viszont csábítóan húzódtak mosolyra.

Agulai szoborrá merevedve állt ott.

81

– Ne haragudj! – suttogta a lány. – Nem akartalak megijeszteni!

– Nem, nem dehogy… – hebegett a nomád, és úgy érezte, mintha tőrt döftek volna szívébe.

– Vajon mi készül? – kérdezte halkan Felice, s úgy emelte fel fejét, mint a ragadozó, amely az éjszaka neszeiből próbál következtetni a préda szándékára.

Agulai először nem értette, aztán zavartan észbe kapott. – Ja, a fejszecsattogás?… Nem tudom, szép hölgy. Senkinek árulja el…-Azzal a sátor felé intett.

Felice bólintott, és mélyen a nomád szemébe nézett. Engedj be hozzá! Beszélnem kell vele!

Agulai érezte, hogy nem mondhat nemet. Ugyanakkor szeretett volna megbizonyosodni arról, hogy a ruád nem rejteget-e hosszú köpenye alatt fegyvert. Mégsem tette. Felice a szájához érintette hűvös ujját, sejtelmesen elmosolyodott, és belépett a sátorba, ahol Zolta aludt.

Odabent majdnem sötét volt, a vastag nemezfalak nem sokat engedtek átszűrődni a tábor tüzeinek fényéből. De Felice szeme hamar hozzászokott a sűrű félhomályhoz. Amíg a lány odasurrant Zolta ágyához, a delebáti nyugodtan, egyenletesen lélegzett tovább. Takaró nélkül feküdt a könnyű, tábori ágyon, haja izzadtan tapadt homlokára.

A megbeszélés a törzsfőkkel túlságosan elhúzódott, de hajnalban még így is folytatni kellett, hogy minden részletet tisztázzanak. Zolta bonyolult haditervének éppen az volt a lényege, hogy minden aprócska lépésnek a kellő időben és a kellő helyen kellett megtörténnie. Nem előbb, nem később… Csakis a tervben megjelölt pillanatban.

Felice az ágy mellé lépett, és hosszan fürkészte a férfi arcát. Zolta vonásai nyugodtnak tűntek.

Különös, gondolta a ruád. Nem szép, de van ebben az arcban valami férfias, sugárzó, belső

tisztaság. Ahogy nézte, keze tétován öve felé mozdult, ahová a mérgezett tőrt rejtette el.

Mégis, amikor azonban felriadt gondolataiból, gyorsan hátralépett.

Mintha csak ezt várta volna, Zolta megtörte a csöndet

– Te sem tudsz aludni? – kérdezte.

Felice megrezzent, úgy érezte, rajtakapták. Zolta nem aludt, álmatlanul hevert ágyán.

– Hogy tudna aludni, kit sötét titkok nyomasztanak? – kérdezett vissza.

– Titkok… – Zolta felült, és maga mellé mutatott. – Ülj le, kérlek! Annyi mindenről szeretnék beszélni veled.

A lány engedelmeskedett, s ölbe ejtett kézzel várta, hogy Zolta folytassa.

– Felice! – A delebáti tenyerébe temette arcát, majd hirtelen felpattant, és fel-le kezdett járkálni a sátorban. – Segítened kell nekem! Azt hiszem, csak te segíthetsz! Van valami, amit már korábban is el akartam mondani neked…

A ruád szíve nagyot dobbant. Ettől a pillanattól tartott, amióta csak visszatért Zoltához. Ettől az átkozott pillanattól.

– Felice, te ismered a női lélek minden rezdülését! Én meg csak egy faragatlan delebáti fickó vagyok…

– Nomádia fejedelme vagy? –javította ki a lány.

82

– Igen, de… őmellette… Mondd, mit kellene tennem ahhoz, hogy érezze: egyenrangú társa lehetnék?…

– Kérlek, hallgass! – kiáltott fel Felice. Miért ilyen keserves szembesülni a valóval? Miért ily kétségbeejtően nehéz?

Zolta meglepődött, csillogó szemmel vizsgálgatta a lány arcát

– Meg kell értened! Hisz' minden gondolatom az övé.

– Zolta, ebben nem tudok segíteni…

Ha a delebáti egy kicsit is közelebb hajolt volna, észreveszi a lány szeméből kigördülő

könnycseppeket. De e pillanatban túlságosan is lekötötték saját érzései ahhoz. Talán… ha felfigyel arra a néhány női könnycseppre, egészen másképpen alakul Kárpáthia sorsa is.

– Azt hiszem… – folytatta zavartan – .. .azt hiszem, ő is szeret engem. Ha vége lesz ennek a háborúnak…

– Ha véget ér valaha is… – vetette közbe fagyosan Felice.

– Nemsokára véget érhet. Ha minden a terveim szerint alakul…

– Hol van ő?

– Ilora?

– Tudod, hogy rá gondoltam.

– Aranyoskapuban. A várat ostrom alá veszik a vérszlávok. Úgy döntött, maga irányítja a védelmet.

– Aranyoskapuban? – kerekedett el a lány szeme.

– Igen. Miért? Miért? – ragadta meg hirtelen a vállát Zolta. – Ha tudsz valamit, kérlek, beszélj!

– Ha ő ott van… – suttogta Felice – …akkor előbb-utóbb Gotecha is odamegy!

– Gotecha?

– Ilorát akarja… Ő is…

– A várba nem juthat be! – Zolta sápadtan ingatta a fejét, mintha csak magát akarná meggyőzni szavai hiteléről.

– Gondolod? Ne becsüld alá a képességeit!

Zolta elfordult a lánytól, kezét ökölbe szorítva bámult maga elé.

Ha igaz, amit mond, akkor Ilora óriási veszélybe kerülhet. Gotecha megtalálja a módját, hogy bejusson Aranyoskapuba, s akkor…

– Oda kell mennem! – mondta alig hallhatóan. Felice halkan felnevetett, s megragadta a férfi kezét

– Ugyan! Te király leszel, Zolta! – mondta szánakozva. – Nagy dolgokra hivatott király. Nem mehetsz sehová, mert már van küldetésed. A néped…

Zolta megfordult, nem tudta eldönteni, vajon gúnyolódik-e a lány.

– Vagyok, aki vagyok! Király, vagy senki. Mi a különbség?

– Láttam, hogy nézett rád a Hor-barátod! – folytatta Felice.

83

– Komoly tervei voltak veled, és biztos vagyok benne, hogy be is váltod a hozzád fűzött reményeit. De tudnod kell, minden uralkodó magányos. Hiába veszik körül barátok, asszonyok, ágyasok, szíve mélyén magányosabb mindenkinél.

Zolta zavartan engedte el a lány kezét.

– Miért beszélsz így?

– A barátságomra mindig számíthatsz! – érintette meg a fiú arcát Felice gyengéden.

– Én mindig a közeledben leszek, Zolta. De a magányodon soha nem segíthet többé senki.

Azzal felpattant, és öles léptekkel kisietett a sátorból. Csete herceg leforrázva maradt ott tábori ágyán.

– Jól vagy, uram? – A sátor lapját felhajtva egy nomád arca tűnt fel a félhomályban. –

Minden rendben?

– Igen, Kard Hordozója – sóhajtotta Zolta. – Minden rendben. Mennyi idő maradt még napkeltéig?

– Két óra, fejedelem!

– Jól van! Akad valami bor ebben az átkozott táborban, Agulai?

A nomád nagyot bólintott.

– Akkor hozzál!

Nem sokkal később mindketten ott ültek a sátorban, és kesernyés varazsdi bort kortyolgattak. Agulai egy ideig csak ült, hagyta, hogy a borzasztóan erős nedű a fejébe szálljon. Csak a harmadik kupa után mert megszólalni:

– Azt mondád nemrég, uram, hogy ez a lány…

– Egy jó barát – mondta eltűnődve Zolta. – Egy jó barát, aki mindig vidám volt

– Soha nem láttam még ilyen varázslatos nőt! – suttogta a nomád, s fél szemével a fejedelemre pillantott. Várta szavainak fogadtatását, ahogy tapasztalata szerint e szavaknak minden férfiember lelkéből elő kell csalogatnia a megfelelő választ.

De Zolta nem mondott semmit, csak kupájába meredve figyelte a vérszínű bor gyöngyöző

felszínét, mintha onnan próbálná kiolvasni a jövőt. A krakowi jósoknak ez pompásan megy.

Legalábbis úgy mondják, de hogy Csete herceg mit olvasott ki a bor hullámzásából, azt nem kötötte embere orrára.

– Agulai – morogta halkan. – Meg kell tenned egy szívességet nekem!

– Mi legyen az? – kérdezte a nomád kötelességtudón.

– Mindenekelőtt… – szűrte lassan a szavakat fogai közt Zolta – . .tudd, nem fejedelemként kérem tőled, amit kérek. Hanem mint barát.

– Rendelkezz velem!

– Egy lányról van szó, akit szeretek.

– Róla? – intett fejével a sátor kijárata felé Agulai. Ki sem kellett mondania a nevét, mindketten tudták, hogy a ruádra gondol.

– Nem – ingatta a fejét Zolta. – A lány, akit szeretek, Aranyoskapuban van…

84

– Azt akarod mondani, hogy…

– Igen, azt. Ilorát veszély fenyegeti!

– Az bizonyos…

– Nem a vérszlávokra gondolok!

– Van hát annál rosszabb?

– Mindig van rosszabb. Gotecha akarja őt magának. Aranyoskapuba tart…

A nomádnak nem kellett magyarázni, mit jelent ez.

– Nekem kellene odamennem, hogy megmentsem őt! – fakadt ki Zolta, és hevesen megragadta Agulai karját – Nekem! Egyedül nekem!

– Te nem mehetsz, fejedelem! Nem hagyhatsz itt most minket!

– Akkor viszont… Zolta mereven a harcosra bámult. A kimondatlan kérés a legtöbb volt, amit a másiktól kérhetett A legtöbb.

Agulai kiitta kupáját aztán komótosan feltápászkodott az asztaltól.

– A lánynak nem esik bántódása. Megnyugodhatsz. A te gondolataid itt maradhatnak, ahol szükség van rájuk. Északon én leszek a te ítélkező kezed.

Azzal megfordult, és kisietett a sátorból. Zolta magára maradt És ahogy megitta maradék borát, úgy érezte, mintha ereién szerteáramlana a magány keserű mérge. Az egyedüllét elviselhetetlen súlyát érezte vállain.

És magában átkozta a pillanatot, amikor Ayzaz felolvasta neki azt a réges-régi jövendölést.

11.

A dereglyék oly lassan úsztak keresztül a csatornán, hogy fekete sodorvonaluk alig kavart hullámokat a Holdtenger vizében.

Elhaladtak a Csete őrsziget mellett, mindvégig az Életfa árnyékában maradva, s csak a nyílt tengeren vonták fel a sárga trigonvitorlákat. A révkapui legények sokáig pislogtak még hátra, mintha megbabonázta volna őket a nomádok szent fája. Végül Sereges Vákónak kellett parancsba adni, hogy csak előre, a kitűzött irányba figyelmezzenek.

Vákó nem aggódott: rengeteg idejük volt még. Zolta haditerve szerint hosszú napok álltak rendelkezésükre ahhoz, hogy elérjék az előre meghatározott pontot. Miközben a vezérhajó korlátjánál állt, s a távolodó partot figyelte, arra gondolt, vajon merre járhatnak most Zolta csapatai. Nekik bizonyára több dolguk akad a végső támadás órájáig. De vajon minden a megbeszéltek szerint halad majd? Mert ha a gépezetbe csak egyetlen porszem is hullik, akkor ő is és emberei is egyenesen a vesztükbe rohannak.

A Holdtenger fölött gyenge szél fújdogált, éppen csak elég ahhoz, hogy a dereglyéket irányba állítsa a nyugati part mentén.

A messzeségben a Rif-hegyek csúcsai fehérlettek, távoli hóviharok ködét kavarva a horizontra. Sereges Vákó átsétált a dereglye túlsó palánkjához, és az eget kezdte kémlelni.

Remélte, nem fedezi fel őket egyetlen vörös Hor-gálya sem, mielőtt behajózhatnának az Ezersziget útvesztőibe.

85

12.

Mire a hajnali köd eloszlott, a várvédők megpillantották őket.

Ott sorakoztak azon a széles lapályon, melyen néhány napja még Göböl kenéz nomádjai táboroztak. Az éjszaka leple alatt érkeztek, és csaknem hang nélkül állították fel soraikat végig, ameddig a szem ellátott, s amíg a sűrű szigetföldi erdők el nem nyeltékőket.

A Dunakaréj most tűnt csak igazán keskenynek. Szemközt a várfalakkal vagy százezer ellenséges harcos várt néma csöndben.

Száz ölenként hatalmas onagerek magasodtak a tömeg fölé, körülöttük kaghir lövészek sürgölődtek izgatottan a fekete forgatagban. Az első sorokban rusz és vérszláv gyalogosok álltak, mögöttük grakhurok, majd a vérszláv lovasság következett. A lapály és a domboldal dárdaerdőtől és a vérszlávok köpönyegeitől sötétlett. Ott sorakoztak, tömött hadrendben, ám a várfalakra még egy eltévedt kiáltás sem hallatszott fel. És ez volt a legrémítőbb az egészben.

Aranyoskapu bástyáin a harcosok hasonló némasággal figyelték a hátborzongató látványt.

Valahol, Thangar kán erdeiben egy varjúcsapat károgott, távoli hangjuk élesen visszhangzott a Duna vize fölött.

Ilora és Ditmár kamarás az Öblös-torony mellvédjéről figyelték az ellenséges sereget.

Tegnap este áthúzatták csaknem az összes tűz- és kővetőt az innenső falakra, de most ezek is kétségbeejtően kevésnek tűntek a vérszlávok irdatlan erejű ostromgépeivel szemben.

– Ó, szakállas isten, légy velünk! – hebegte a sánta kamarás. Eddigi élete során számos ostromsereggel nézett már farkasszemet, de még eggyel sem, mely valamelyest is fogható lett volna ehhez…

Szemközt, a partra vontatott onagerek szinte egy magasságban álltak a torony mellvédjével; a sűrűn fonott pajzsok mögött nyurga kaghirok hajladoztak, hogy újabb és újabb szikladarabokat görgessenek a feneketlen torkú vetőcsőbe. Az onagerek belsejében az emelőszerkezetek kötélzete nyikorgott kísértetiesen, de a falakról csak valami nyugtalanító, halk zörejnek tűnt.

Ditmár még ideát is érezni vélte a cserugzsír orrfacsaró illatát.

A tűzvetőmesterek ezzel locsolták az onagerek feszes vetőszalagjait, hogy azok a megfelelő

pillanatban a lehető legnagyobb erővel lőhessek ki a vetőcsőbe görgetett kődarabokat. A vastag zsírréteg, mely hamar ráfagyott a sziklákra, a röppentyűtorokban a tűztől lángra kapott. Mire a lövedék átzúgott az ellenséges falakra, a maró hatású cserugzsír szétrobbantotta a követ, ezernyi szilánkkal szórva meg védhetetlenül a védőket.

Gyilkos szerszám volt: a leghatékonyabb ostromgép, amit a keleti sztyeppéken valaha alkalmaztak. S most ezekből vagy húszat zsúfoltak össze a dombokra, minddel Aranyoskapu falait véve célba

– Ezzel fogják kezdem! – suttogta csüggedten Ugrin. – Szitává lyuggatják a falakat, mielőtt még egyetlen harcosukat átküldenék a folyókaréjon. Mire átkelnek, alig találnak élő várvédőt idebenn!

– Nektek is vannak hajítógépeitek! – vetette oda bosszúsan Hód aga, aki Göböllel együtt a hercegnő kíséreteként szemlélte az ellenséges felvonulást. – Innen nem is tudnátok 86

mellétrafálni. Olyan sűrűn állnak odaát, hogy minden kivetett kő találni fog. S ha jók a vetőmestereitek, talán az onagereket is szétrobbanthatjátok!

– Te hogyan kezdenéd az ostromot, aga? – kérdezte Ilora, s metszőn a nomádra pillantott.

Volt valami ebben a kérdésben, ami nem tetszett az öregnek. Valami, ami arra emlékeztette, ki is lenne az ellenség, ha nem állnának odakint a vérszlávok.

– Én a helyükben pallókat fektetnék a folyókaréjra. Ezek meg is fogják csinálni, meglásd, fenség! Bedeszkázzák az egész Dunát! Száraz lábbal fognak ostromolni, ahányan vannak, aztán az Öregisten oltalmazzon minket! Csúnya harc lesz! Nagy-nagy vérontás!

Ilora bólintott. Maga is így gondolta

Most már csak az volt a kérdés, vajon létezik-e bármi fortély, amit bevethetnének a támadók ellen. Odalent, az Öregvár pincéiben számos eszközön dolgoztak Ditmár hű emberei, kik több ostromot éltek át, mint ahány aratáson segédkezhettek a nádor úr földjein.

Itt, a határvidéken ritka madár volt a békés esztendő.

Ilora elfordult a mellvédtől, s átsétált a torony belső korlátjához.

Odalenn sorakoztak a védők.

Aranyoskapui harcosok, zsoldosok, környékbeli parasztok, mesterek, iparosok és a nomád segédhad.

Együtt sem sok.

Szívszorítóan kis had egy akkora ostromló sereghez, mint ami odakint várakozott némán.

Ilora végighordozta tekintetét az elszánt arcokon, az ismerős és ismeretlen katonákon, a falak mentén ácsorgó, kétségbeesett pillantású asszonyokon, kiknek fiai, férjei a legreménytelenebb harcra készültek, mióta csak ezeket a falakat felépítették őseik. És ott álltak a gyermekek mezítláb, koszos arccal, rettegve attól, amit nem láthattak ugyan, de aminek a jelenlétét ők is érzékelték a falakon túlról.

– Kezdődjön hát – suttogta maga elé Ilora. Intett Ditmárnak, és lesietett az Öblös-torony lépcsőjén, a vastag falú strázsaszobába, ahová az ostrom első napjaira rendezkedtek be.

Úgy számolta, a vérszlávok néhány órán belül megindítják támadásukat.

13.

Annyit sem kellett várni. Még a szűk lépcsőfordulóban járt, amikor irdatlan dörej remegtette meg a falakat.

Ilora a falnak szédült. Törmelék és por hullott az arcába.

DRRRAAAM!

Újabb rázkódás, újabb dörrenés. Mintha az egész földkéreg megreszketett volna a talpuk alatt. A hercegnő csaknem elvágódott a lépcsőkön, de Ugrin megragadta a karját, s gyorsan talpra segítette. Arcára meglepetés és düh keveréke ült.

DRRAAAMM!

87

A falak úgy reszkettek, mintha papírból lettek volna: a kövek illesztéseiből sűrű, fojtogató por és törmelék szitált. Néhány pillanat múlva már levegőt is alig kaptak: köhögve, fulladozva hátráltak ki a járatból. A legrövidebb út visszafelé vezetett, a mellvédre.

Odafönn teljes zűrzavar uralkodott. Aranyoskapui katonák futottak a megsérült szélső

bástyák felé, ahonnan sebesültek kiáltásait sodorta a szél.

Ilora a mellvédhez rohant, és átpillantott a túloldalra

A vérszláv sereg üvöltött, izgatottan hullámzott, ahogy felugattak a félelmetes onagerek.

A levegőben izzó szikladarabok pörögtek őrjítő gyorsasággal, és hullottak egymás után Aranyoskapu bástyáira. Minden egyes találatot fülsiketítő robaj, szertefröccsenő lángpára és tűzgomolyag jelzett. A falakba irdatlan krátereket mélyítettek a becsapódások, néhol beszakadtak a lőrések, s mindenhonnan kő- és szikrazápor ömlött a belső oldalra. Az udvaron felsorakozott védőseregből vagy hetvenen-nyolcvanan ott maradtak, a perzselő kráterekben.

A többiek néhány pillanattal később már a helyükön teremtek: még a nomádok is, bár egyelőre idegenül mozogtak a falakra vezető lajtorjákon.

Az ostrom elkezdődött.

– Ugrin! A cserepeket! – kiáltotta Ilora izgatottan, amikor az utolsó harcos is elfoglalta posztját. A lovagot nem kellett biztatni. Átvetette magát a korláton, s az állványokon felkapaszkodott a hosszú falszakasz belső járóhídjára. Amott, ahol a fal bástyává szélesedett, fogaival a falak fölé emelkedve, egy kisebb kővetőt állítottak fel.

Az aranyoskapui vetőmesterek már csak Ugrinra vártak.

– Készüljetek! – zihálta a lovag, és felkapott egy öblös cserépedényt, hogy a gépezet vetővájatába helyezze.

– Tűz! – üvöltötte aztán, ahogy a vájat megtelt. – Tűz! Odaát, az Öblös-torony korlátjánál Göböl és Hód aga elképedve egymásra pillantottak.

Szép kis védősereg! – Ezt lehetett kiolvasni azokból a tekintetekből. Izzó sziklákkal kínálják meg őket, s ezek mázas cserepekkel válaszolnak. No, attól nem ijednek meg a vérszlávok!

A túlpartról kelő eszeveszett üvöltéstől, az onagerek zajától és a becsapódó sziklák dörejétől szinte nem is lehetett hallani a kis kővetők surrogását, ahogy kiröppentették a folyókaréj fölé a cserépedényeket.

A vérszlávok talán észre sem vették. Hanem amikor földet értek, s darabjaikra törtek az ostromlók sisakjain, a mázas edényekből millió apró méh és sok száz tekergőző mocsári kígyó szabadult ki. A méhek dühödten vetették magukat a rusz gyalogosokra, a kígyók pedig haragos sziszegéssel martak mindenkit, akit csak értek, hogy aztán hajladozó, ezüst villámként máris mások nyakába csusszanjanak.

A következő pillanatban újabb cserépedények röppentek az égre az aranyoskapui falakról.

Mindben ezer és ezer őrjöngő halál lapult. Halál, mely csak arra várt, hogy elszabadulhasson.

A vetőmesterek jól végezték dolgukat. A mázas öblök szinte mindegyike egy-egy onager közelében csapódott be. A szétröppenő gyilkos méhek és a mérges kígyók egy csapásra megbontották a sűrű hadrendet az ostromgépek körül: a ruszok és a grakhurok egymást taposva igyekeztek minél messzebb kerülni az elszabadult állatoktól. Egyik-másik onager 88

megingott, ahogy tartóköteleit elsodorták a menekülők; a föntről üvöltöző kaghirokkal e pillanatban senki sem törődött.

Ilora, aki elérkezettnek látta az időt, jelt adott a torony túloldalán elhelyezett, immár öblösebb kővetők mestereinek. – Tűz!

Sistergés, zúgás…

A kilőtt szikladarabok pedig pontosan ott értek célba, ahová szánták őket: az onagerek tornyaiban.

Szerteröppenő zsarátnok és a halálba indulók üvöltése dicsérte az aranyoskapui vetőmesterek ügyességét. Két onager tornya megsemmisült, egy harmadiké súlyos károkat szenvedett. 114

De a többiről is fejvesztve menekültek a kaghirok, hátrafelé terelve az amúgy is egymást taposó ruszokat.

Az izzó sziklák zápora hirtelen abbamaradt: a vérszláv horda dühödten hömpölygött vissza a domb túloldalára, ahol már biztonságban voltak a sziszegő veszedelemtől és a fekete fellegként le-lecsapó méhrajoktól.

A falakról még kiröppent néhány cserépedény, de a bennük összezsúfolt kígyók és méhek már alig találtak maguknak zsákmányt.

Hód aga hitetlenkedve ingatta fejét. Erre nem számított: nem hitte volna, hogy néhány perc alatt sikerül megtisztítaniuk a túlpartot.

– Meg kell vallanom… – motyogta a hercegnő felé fordulva –, hogy örülök! Örülök, hogy EZT

nem rajtunk próbáltátok ki!

– Nem sokon múlt – válaszolta különös fintorral Ilora. – Ám mindez nem több mint látványos köszöntő a vérszlávoknak. De sajnos, nincs több méhünk és kígyónk.

Göböl kenéz vállat vont. Egy utolsó pillantást vetett a túlparton fetrengő pár száz ruszra és grakhurra, akikkel éppen most végeztek a megvadult méhek, s a sziszegő kígyócsordák.

– Legalább tudják, hol lakik az Öregisten! Ezután nem mondhatják, hogy nem köszöntöttük őket méltóképpen!

Ilora nem válaszolt.

A vár falait nézte, és szívét elszorította a látvány. Az ellenséges onagerek néhány perc alatt hihetetlen károkat okoztak. Lerontott falszakaszok, megroggyant bástyák füstölögtek, amerre csak ellátott a Vízivár külső oldalán. A falon innen lángolt a malom, de a tűz már átharapózott a kiürített istálló hosszú épületének fedelére is.

Ott tolongtak az asszonyok, hogy eloltsák átnedvesített marhabőrökkel, csordultig telt vizescsöbrökkel, de nyilvánvaló volt, hogy nem menti már azt meg senki és semmi. Leég, ahogy a malom, meg a régi magtár épülete is a lángok martaléka lesz.

– Amilyen az adjonisten, olyan a fogadjisten! – sziszegte Ditmár, és ökölbe szorította kezét.

– Készüljön fel, kamarás! – mondta fakó hangon Ilora. – A vérszlávok egy órán belül újra felsorakoznak, és folytatják az ostromot. Gondoskodjon róla, hogy addig mindenki kapjon bort a falakon!

Szükségük lesz rá!

89

14.

A fekete lobogó közepén egy emberi kéz sárgállott. A kitaszítottak elővigyázatosságból már a vadon szélén lengetni kezdték, hogy jelezzék a távolban felbukkanó erődtemplom őreinek közeledtüket.

Ha nem lengetik, könnyen lehet, hogy egyenesen a halálba masíroznak. Tudták – hisz' nem először tették meg a hosszú és fáradtságos utat Adriontól Gadurig –, hogy midőn a Hor-katedrális öt mérföldes körzetébe érnek, a magasból már minden lépésüket figyelik. A sűrű

erdő azonban nem fedett fel minden részletet: a vörös gályák csuklyás irányítói akár ellenségnek is nézhették őket a magasból.

A vaghurcs-ircsa csapat előőrse ezért sietett jelzéseket adni a lobogóval. A sárga kezet jól láthatták a sötét égbolton cirkáló gályákról, s Gadur tornyaiban is. Amott, a csillagcsatorna túlpartján, ahol az irdatlan szürke tömb magasodott a víz fölé, az egyik acéltoronyban halvány fények villantak.

Ez volt a válasz.

Az engedély, hogy beléphetnek a katedrális határát jelentő csatorna sávjába A harcosok felpillantottak az égboltra, s látták a lassan tovasuhanó gálya fekete hasát, a levegőbe kaszáló evezősorokat a csillagos kárpit előterében.

Az út szabaddá vált.

Egyikük visszanyargalt, hogy értesítse a többieket, kik alig fél mérföldre várakoztak az erdőben. Már türelmetlenek voltak: hat cetférget tereltek maguk előtt. A kéklő Adrionból hajtották fel őket, a Hor-papok oltalmát élvező Könnyek Ösvényén.

Gadur egyre több cetférget követelt szolgáitól. A kitaszítottak pedig teljesítették a parancsokat, és mind több és több teremtményt zaboláztak meg a tengerparton, s hajtottak rabigába.

A csapat azonban nemcsak leviatánokat hozott: számos foglyot is, hogy a Hor-papok kedvében járjanak. Amikor a cetférgek – letiporva a part menti fákat – kiértek a csillagcsatornához, a vaghurcs-ircsa harcosok megnyugodtak kissé. Veszélyes út állt mögöttük.

Nemsokára néhány gocsamul érkezett elébük Gadurból. Méla undorral körbejárták a förtelmes teremtményeket, aztán intettek, hogy a kitaszítottak folytathatják útjukat a katedrális felé.

Ott, ahol a csillagcsatorna belső pereme a legkeskenyebb volt, a hét kapu egyikének árnyékában a Hor-papok működésbe hoztak egy acélból készült csapóhidat A cetférgeket azon terelték be. Pikkelyes ámbráikon hidegen csillogott a Hold hálója Gadur hetedik kapuja fülsiketítő dördüléssel csukódott be mögöttük.

15.

A cetférgek fáradtak voltak, hasi kopoltyúnyílásaikból gennyes patak csordogált.

90

A gocsamulok megmutatták az utat a vaghurcs-ircsa harcosoknak, merre tereljék őket, hogy azok mihamarabb az erődítmény belső árokvizeibe csúszhassanak. Amikor a monstrumok elmerültek a hullámokban, melyeket nem itatott át a Holdtenger maró mérge, felszabadultan nyújtóztatták ki gyűrűs altestüket.

– Mikor hozzátok a többit? – kérdezte egy mogorva gocsamul, aki átvezette a csapatot a hídon. A vaghurcs-ircsa harcosok vezetője, egy magas, bőrköpenyt viselő férfi mélyen meghajtotta fejét tisztelete jeléül. – Nehéz utunk volt, gocsamul! A slavonacok rajtunk ütöttek Knínyvámál. Ideje lenne rendet teremtenetek arrafelé: a crovát törzsek nyíltan szövetkeznek a nomádokkal!

– Ez nem tartozik rád! – sziszegte a Hor-pap; arca nem látszott, csuklyáját mélyen az arcába húzta Köpenye azonban poros volt. Gadur idegen urai rendre a legalantasabb feladatokkal bízzák meg a gocsamulokat. Mint például, hogy tárgyaljanak a szolgasorban is utolsónak tartott kitaszítottak vezetőjével.

– Bazabool, a hatalmas, több és még több cetférget követel! – folytatta a vaghurcs-ircsa elégedetlenkedve. – De Adrion népei nem láttak Hor-papokat, mióta Cressont kifosztották a nomádok! Lassan elfelejtik a leckét, amit kaptak… A Könnyek Ösvénye nem biztonságos többé!

– Idővel rendet teremtünk Adrionban is! – válaszolta egykedvűen a gocsamul. – Most sokkal fontosabb dolgok foglalkoztatják a hatalmas Bazaboolt. Sok foglyot hoztatok?

– Negyven porontyot! – mutatott hátra, a harcosok gyűrűjében álldogáló, megkötözött nomád gyermekekre a vaghurcs-ircsa. – Letértünk a Könnyek Ösvényéről, kicsit szétnéztünk néhány falujukban – vigyorodott el gonoszan.

A gocsamul erre már felkapta a fejét.

– Ennyire felbátorodtatok volna? Félreismertelek benneteket!

A harcos felvihogott, s az eddigieknél is alázatosabban hajolt meg a Hor-pap előtt.

– A határ innenső oldalán hírét vettük, hogy Gadur felrúgta a békét a nomádokkal, és egymás után perzseli fel falvaikat a Holdtenger partján. Reméltük, hogy a hatalmas Bazabool bőkezű

lesz hozzánk, ha egy kis külön zsákmánnyal kedveskedünk neki!

A gocsamul undorodva fordult el.

– Tereljétek a foglyokat a belső szentélybe! Ezeket… a teremtményeket pedig pihentessétek! Nemsokára szükségünk lesz valamennyire! – Azzal öles léptekkel visszaindult a felhők fölé vesző, sötétszürke acélhegy irányába. Kisvártatva eltűnt az első szakrith-acél bástya kapuja mögött. A kitaszítottak ott maradtak az irdatlan fémteknő közepén, ami csak egyike volt Gadur harminc hatalmas acélkráterének.

– Jól van! – kiáltott a vezér a többieknek. – Hallottátok a parancsot! Tereljétek be őket a cetférgekbe!

A harcosok engedelmeskedtek, és a nomádokat az állatok felé lökdöstek. Amikor elhaladtak a vezér mellett, a fogoly gyermekek egyike, egy nyurga, furcsa ruhájú lány futó pillantást vetett a kitaszítottak vezérére.

91

A kicsi Deö egyre rosszabbul viselte a húsába vágó szíjakat, s most, hogy a katedrális felé lökdöstek a többiekkel, hirtelen megértette, micsoda kockázatot vállalt tulajdonképpen, amikor idejött.

Rossz érzéseit még Ruh-Radah biztató mosolya sem tudta feledtetni.

Amikor a rabok és az őket terelő harcosok apró hangyákká zsugorodtak a cetférgek mellett, Ruh-Radah intett két legközelebbi harcosának, hogy kövessék. Felkapaszkodtak a kráter peremére, s futó pillantást vetettek a túloldalon csillogó víztükörre, mely mindkét irányban gyűrűként ölelte a katedrális tömbjét.

A belső árokba a csillagcsatornák vize a hatalmas zsilipeken átjuthatott. Ezért maradhatott meg viszonylag tisztának. A kitaszítottak úgy számolták, már legalább húsz-huszonöt cetféreg úszkál benne. Az újonnan hozottak közül néhány már elvegyült közöttük. Lomhán, fáradtan suhantak a fekete hullámokban, időnként a csillagokra emelték bánatos szemeiket, mintha csak azt várnák, az istenek megszánják őket, és megszabadítják valamennyiüket a gyomrukban nyüzsgő tehertől.

Ruh-Radah intett a leviatánokat őrző harcosoknak, aztán emberei kíséretében elindult a katedrális árkai és külső falai felé.

Nem messze tőlük, egy kiterjedt acélmezőn több száz csuklyás Hor-pap várakozott egy állvány tövében. Készen álltak már: a cetférgeknek többek között azért hozták, hogy azokban szállítsák őket az ellenséges vonalakon át.

– Majd meglátjuk! – suttogta maga elé Ruh-Radah. Kevés ideje maradt, s még nagyon sok mindent fel kellett derítenie, mielőtt eljön az óra.

A végső óra…

92

IV. fejezet

TÁRNÁK MÉLYÉN

1.

A gyermektestekbe forró szurkot öntöttek, aztán a kiégett, elszenesedett üregbe hosszú ideig lángoló gelba-zsírt löttyintettek.

A felkoncolt, karóba húzott áldozatok díszes lámpasorként világítottak a vérszlávoktól hemzsegő erdőben, kísérteties árnyakat táncoltatva a menetelő sereg harcosainak pajzsain. A levegőben égő hús orrfacsaró bűze terjengett, de ez a legkevésbé sem zavarta a vérszlávokat.

Sőt! Szinte eszüket vette a földre loccsant vér szaga; szimatolva, szembogár nélküli, sárga szemekkel vizslatták az erdőt, nem bukkan-e fel a menet közelében valami élőlény, kit balsorsa idesodort.

Szinte mind éhezték már a friss vért és a nyers húst.

Hogy égő harci vágyukat tovább fokozzák, a sztrigojok gondoskodtak róla, hogy a nagyobb csapattestek eme fényesen kivilágított sorfal mellett vonuljanak tovább az erdő belsejébe. A vérszlávok alig várták már, hogy találkozzanak az ellenséggel. A rengeteg mélye felől idegen szagokat sodort feléjük a szél: ez már nem a felperzselt nomád falvak bűze volt, nem is a felkoncolt testek édeskés kipárolgása. Nem… Ez már az ellenséges sereg volt….

A vérszlávok izzó tekintetüket a hájas Holdra függesztették, s fel-felvonítva caplattak tovább.

A grakhurok és a kaghirok kevésbé bírták szusszal: de nem is lelték már örömüket az útjukba kerülő kis nomád falu lakóinak lemészárlásában. Fáradtak voltak, legszívesebben tábort vertek volna az erdő közepén, hogy kipihenhessék magukat. A sztrigojok azonban nem ismertek kíméletet, különösen, hogy Smrsha carün parancsba adta, hogy aki megtorpan, azzal azonnal végezzenek A grakhurok ráadásul hírét vették, hogy néhány kisebb csapatukat a vérszlávok különös kárörömmel mészárolták le a közelben.

Így aztán bosszúra szomjazva törtek előre á vérszláv fősereg oldalszárnyain.

S ők is érezték, hogy a nomádok a közelben lapulnak. Minden dühüket rajtuk készültek kitölteni.

Smrsha carün elégedetten bámulta a nyílegyenes vonalban világító fényfüzért a seregek vonulási útja mentén. A faluban talált és legyilkolt gyermekek megcsonkított testében még akkor is izzottak a gelba-tömbök, amikor a vérszláv felderítők először pillantottak meg néhány nomád lovast a rengetegben.

A hír nemsokára eljutott a carün khornijához. Az égbe nyúló csontemelvény magasából Smrsha elégedetten tekintgetett hátra, a Duna felé. Aztán parancsot adott, hogy a drómonok kezdjék meg a guhha-gyíkok áthajózását az innenső partra. Nem akart a véletlenre bízni semmit. Ha a nomádok már csatára várják őket, ne várjanak feleslegesen…

2.

93

– Messze vagyunk még?

Csönd. Az agg tumánsahun – valami Terek nevezetű – egykedvűen fogta a gyeplőt, tekintetét az előttük kanyargó ösvényre vetette, s úgy tett, mintha a háta megért kapaszkodó fiú ott sem lett volna.

– Messze vagyunk még? – ismételte meg a kérdést most már türelmetlenebbül Tóba, és megrázta Terek szőrmegallérját. Hiába. A fiú hátrafordult a szekéren ücsörgő nomádokhoz.

Egyikük sem tűnt idegesnek, pedig már rég az ellenséges vonalak mögött haladtak ebben a végtelen erdőben. Mióta maguk mögött hagyták Zolta seregét, megállás nélkül törtek előre a Duna felé, oly elszánt kitartással, amin még Tóba is elcsodálkozott. Ha így haladnak tovább, nemsokára el kell érniük a folyót!

Persze az előretörő vérszlávok sokaságát csak üggyel-bajjal tudták elkerülni. De ez a Terek jól ismerte a titkos ösvényeket, s a búvóhelyeket, így idejében láthatatlanná válhattak, ahányszor csak az ellenség harcosai felbukkantak a közelben.

Terek buta képű, levitézlett harcos volt. Tóba eleinte azt hitte, tulajdon tőrét sem találná meg az övén, nemhogy a titkos ösvényeket a rengeteg mélyén. De már az út elején be kellett látnia, hogy tévedett. A nomád különös, dülöngélő járása valóban mulatságosnak tűnt, de amikor a vaskos körcsgyökerek közül előtekergőző, vörös pikkelyes kígyómadarakat egyetlen, jól irányzott rúgással bénította meg, Tóba kénytelen-kelletlen belátta, hogy nyugodtan rábízhatja magát az öregre. A kígyómadár egyetlen csípése is halálos, de Terek szinte rájuk sem pillantott, úgy végzett velük.

Az út nagy részén hallgatott. Amikor elértek egy sűrű sávot, lekászálódott a szekér bakjáról, és intett a többieknek, hogy gyalogosan folytassák útjukat.

Tóba még egyszer szemügyre vette őket. Különös társaság volt: akadt köztük néhány harcos, néhány nomád asszony, s pár gyerek is.

Terek torokhangon meghányta-vetette embereivel, hogy merre járhatnak. Abban egyetértettek, hogy túlságosan közel kerültek a vérszláv előőrsökhöz. Vigyázniuk kellett: a vérszlávoknak kitűnő volt a szaglása

Innen nesztelen árnyakként suhantak előre, a kijelölt partszakasz felé. Mindvégig érezték az erdőben terjengő iszonytató bűzt. A nomádok gyorsítottak lépteiken, holott a hátukon cipelt gyújtófáklya-kötegeket mind nehezebbnek érezték. A parancs szerint időre a Csupor-foknál kellett lenniük, nem törődhettek hát holmi fáradtsággal. Az órák egyre fogytak, s ők csak törtettek előre, makacs elszántsággal, tudván tudva, hogy rajtuk múlhat a hátuk mögött készülődő csata sorsa.

Tóba leginkább önmagán lepődött meg. Talán az utóbbi hetek megpróbáltatásai, s talán a remény, hogy fontos szerep vár rá ezen a küldetésen, megsokszorozták erejét. Amióta Agulai lovasaival órákon át üldözte a vérszlávok szétszórt előőrseit, kardjával vagy tucatnyit levágva közülük, valami végérvényesen megváltozott benne. A mészárlás után sokáig bámulta a kezét, melyről már lemosta a vért, ő mégis folyton ott látta a letörölhetetlen foltokat.

De egyáltalán nem bánta Inkább ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy ismét forró, meleg vér fröccsenjen bőrére: az ellenség kiontott, szentségtelen vére.

94

Mintha lelke csak attól válna ismét tisztává… Szeme sarkából látta, hogy a nomádok elismerő pillantásokkal figyelik, ahogy makacsul összeszorított ajkakkal törtet közöttük, s idegen létére egyetlen zokszó sem hagyja el ajkát.

Nem akarta, hogy bármelyikük is a szemére hányja: „ugye, mondtam! A fejedelemnek nem volt igaza, amikor a nyakunkra sózta ezt a vakarcsot!”

Meg aztán… Ahogy közeledtek a Dunához, Tóba egyre inkább ismerősnek érezte a terepet.

Pedig sohasem járt még erre. Mégis, valami azt súgta hogy visszatér életének egyik legfontosabb helyszínére.

Vissza?

Lehet-e visszatérésnek nevezni, amikor az ember eljut oda, ahol eddig csak álmában járt?

3.

A Duna fölött valódi éjszaka honolt.

De ettől még jól látták a túlparton nyüzsgő vérszlávokat, s a kavicsos fövénynél horgonyzó drómonok árbocainak körvonalait A vérszláv hajók haspalánkjait mind leeresztették, hogy…

A nomádok felszisszentek megdöbbenésükben.

Amott, a túlparton irdatlan pikkelyeken csillogott a hold sápadt fénye. Guhhapikkelyeken.

Hallomásból már tudták, hogy itt lesznek, de mivel még nem láttak korábban ilyen teremtményeket, elképzelték, mi vár a nomád főseregre, ha e szörnyetegeket áthajózzák az innenső partra. A vérszlávok üvöltözve igyekeztek az állatokat sorban, egymás után a drómonok gyomrába terelni. A hajók minden egyes szörnyeteggel mélyebbre merültek.

És most?

A nomádok suttogva tanakodtak, hogy mitévők legyenek. Terek, a buta képű, néhai tumánsahun kötötte az ebet a karóhoz: feladatuk az, hogy itt maradjanak, bevárják az éjfélt, ahogy Csete herceg parancsolta. Néhány fiatalabb harcos azonban ehelyett azt javasolta valaki rögvest induljon vissza hogy figyelmeztesse a többieket: a vérszlávok túl sok guhhát hoznak át az innenső oldalra.

– Nem érne vissza időben senki! – suttogta bosszúsan a tumánsahun. – A szekereket visszaküldtem a táborba Gyalogszerrel meg… reménytelen!

Mást nem tehetvén, csöndesen figyelték hát az indulásra készülődő drómonokat. Az öreg ezalatt kibontotta a csomagokból a fáklyákat, hogy ha kell, gyorsan meggyújthassák valamennyit.

Ha eljön a perc.

– Kölyök – intett Tobának az öreg nomád. – Azt mondtad, úgy úszol, akár a vidra! Ideje, hogy bebizonyítsd! Felkészültél?

95

Tóba bólintott Boldog volt, hogy részt vállalhat a küldetésből, ráadásul talán a legveszedelmesebb feladat jutott neki. A gyújtógyutacsokat gondos kezek jó előre szarvascsont tégelybe csomagolták: ha gyorsan úszik, nem ázik át egyik sem. A tégelyt az övére erősítette, aztán megrángatta: meg kellett győződnie róla, hogy a folyó erős sodrása sem szakíthatja le testéről.

Nem volt szükség további utasításokra. Tóba felemelt egy rácstőrt a fáklyák mellé hajigált fegyverek közül, s eltűnt az erdőben.

A nomádok követték tekintetükkel egészen addig, amíg vagy harminc öllel arrébb, a sűrű

fák egész a víz széléig nyúltak. A fiú ott ereszkedett a Dunába.

Sokáig csend borult a partvidék fölé, csak a guhhák bődültek fel néha a drómonok gyomrában. A nomádok vártak. Egyedül a Duna fölött lassan tovakúszó Hold jelezte számukra a vánszorgó idő múlását.

4.

Hideg volt a víz, fagyos, mintha a tél kellős közepén vágott volna bele léket. De Tóba ezt sem bánta. Dideregve nyakig merült a habokban, s fogát összeszorítva várta, hogy teste hozzászokjon a dermesztő hullámokhoz.

A rácstőrt övébe tűzte, a tégely mellé, mert úgy sejtette, mindkét kezére szüksége lesz. A túlpart messzinek tűnt, a Duna itt különösen szélesnek látszott.

Ahogy úszni kezdett, magában azért fohászkodott, hogy legalább az erősebb áramlatokat elkerülje. Bízott a szerencsében, no meg hitte, hogy ismeri valamelyest a folyókat. Azzal persze tisztában volt, hogy a Duna bővelkedik rejtett áramlásokban, gyilkos örvényekben, melyek nem eresztik, akit egyszer már megragadtak.

Látása hamar alkalmazkodott a sötéthez. A túlparton gyújtott fáklyák fénye kitartóan vibrált a víz színén, azt a benyomást keltve, hogy megannyi apró fényrája verdes a felszín felett. Tóba még az út felénél sem járt, amikor úgy érezte, nem kap több levegőt. Kénytelen volt megállni, hogy kifújja magát. Közben hátrapillantott, próbálta kivenni a partszakaszt, ahol a nomádok megbújtak. Nem látott semmit, s ez valamelyest megnyugtatta.

Arra gondolt, ha a vérszlávok véletlenül felfedeznék a vízben, lemerülne, s megpróbálna egykét levegővétellel elúszni a partig .Ha nem sikerül: belevész a folyóba De akkor sem vezeti az ellenséget a többiek nyomára. »

Miután kifújta magát, újult erővel kezdett tempózni a drómonok felé. Agya lázasan dolgozott: tudta, hogy valami rafinált trükköt kell kieszelnie, hogy feljuthasson a legszélső palánkok magasába. Szerencsére a Tiszát is járták nagyobb felépítésű királyi gályák, látta őket Udar Amunnál, amit persze inkább régi nevén. Szolnokvárként ismertek a part menti falvakban.

Ott aztán a hatalmas, sárga sólyasátrak alatt elégszer szemügyre vehette Savik tiszai hadihajóit. Látta őket a vízen, de látta a sólyákon is, amint a hajóslegények vastag szurokréteggel kenik be a palánkokat.

Nagyjából sejtette, hol kapaszkodhat fel a fedélzetre. A kérdés csak az volt, bírja-e addig tüdővel?

96

Az idő megszűnt létezni számára: amikor elérte a drómont, nem tudta, néhány perc telt csak el, vagy sokkal több. Minden tagja sajgott, de leginkább a hideg gyötörte. Reszkető kezekkel megkapaszkodott a drómon érdes oldalában.

A deszkák jeges érintésétől kis híján felkiáltott.

De aztán összeszedte magát, s remegve felpillantott a magasba. Igen: a drómon alaposan megsüllyedt az irdatlan tehertől, jóval merülési vonala felett verdesték a Duna hullámai. Hiába voltak olyan förtelmesen nagy hajók, nem a guhhák szállítására építették őket.

Tóba arra gondolt, ez megkönnyíti a feladatát: kevesebbet kell másznia, hogy elérje a fedélzetet. Ó, bárcsak szerencséje lenne! Csak most az egyszer! Csak most!

Ujjaival kitapogatta az övére erősített szarvascsont tégelyt. Nincs más dolga, mint felmászni a durva ácsolatú palánkon, s a főárboc közelébe hajítani a gyutacsokat. A többi már a túlparton lapító nomádok dolga. Kiváló íjászok valamennyien, efelől kétsége sem volt.

Gyerekjáték lesz lángra lobbantaniuk a főárboc környékét. A vérszláv hajómesterek a drómon palánkjain bűzlő, átitatott marhabőrök segítségével könnyűszerrel eloltottak volna bármiféle tüzet, de nem azt, ami akkor lobban lángra, amikor a tűznyelvek elérik majd a gyutacsokat!

Azt nem oltja el senki fia!

Nem!

Tóba szíve hangosan zakatolni kezdett, mert a következő pillanatban valami elsuhant a lába alatt a vízben. Úgy megrémült, hogy elejtette a kezében szorongatott tégelyt NEEEEM!

Néma sikollyal vetette magát a mélybe, de már későn: a tégelyből kiszóródó gyutacsok elmerültek a sűrű, fekete folyóvízben.

Tóba eszeveszetten próbált legalább néhányat elkapni, mielőtt túlságosan mélyre süllyednek, de hiába.

Levegő után kapkodva, zihálva szabadult megint a felszínre, s szíve – ha lehet – most még hangosabban zakatolt, mint az imént. Füle zúgott, s már egyáltalán nem érezte hidegnek a Dunát.

Elveszítette a gyutacsokat! Mindet!

Kétségbeesetten taposta a vizet, s próbálta felfogni, mi is történt. Az előbb még a kezében markolta mindet. Csak néhány pillanattal ezelőtt! És most nincsenek meg!

Mit tegyen? Nem térhet vissza a többiekhez: a drómonok perceken belül megkezdik a guhhák átszállítását a túlsó partra! Nem maradt elég ideje…

A nomádok már bizonyára feszülten várakoznak a fák rejtekében, azt lesve, mikor gyújthatják meg a nyílvesszők végére tekert, olajjal átitatott gyolcscsomókat. Azt már várhatják!

Tóba legszívesebben elmerült volna a mélyben, hogy soha többé ne kelljen felvergődnie a felszínre. Mellette hirtelen megmoccant valami. Nem élőlény volt.

Néhány pillanattal később, amikor a több tonnányi monstrum minden ízében recsegve-ropogva, jeges áramlást keltve maga körül elmozdult a parttól, Tóba, mint valami rémült 97

csimpánz-kölyök, ki anyja hasára tapad, a deszkákra kapaszkodva próbált a felszínen maradni.

A drómon vészesen megsüllyedt a szörnyetegek súlya alatt. Tóba megbizonyosodhatott róla, hogy a víz a szokásosnál magasabban paskolja a hajó oldalát: a deszkák kongása arról árulkodott, hogy túloldalt nagy méretű helyiség lehet. Egyike a raktárgyomroknak. A fiú elvigyorodott.

Lehet, hogy elveszítette a gyutacsokat… De az eszét szerencsére nem!

Lassan oldalt araszolt a deszkákon. Úgy sejtette, kissé arrébb, ahol az eresztékeket széles szurokréteg mentén illesztették össze, találni fog egy igen vékony részt a palánkon.

Egy részt, aminek nem szabadna víz alá kerülnie…

5.

A nomádok általában türelmesek. De azok a nomádok, akik a fák rejtekében a fiúra vártak, elveszítették türelmüket. Terek, a vezetőjük már attól tartott, hogy Tóba belefulladt a folyóba, mielőtt elérte volna a drómonokat.

Pedig állítólag olyan híres, nagy úszó! Hisz' éppen ezért hozták magukkal! No hiszen! Már régen meg kellett volna adnia a jelet, hogy a gyutacsok a helyükre kerültek!

Már réges-régen!

De még mindig nem történt semmi!

A kis csapat feszülten lapított a fák árnyékában egészen addig, amíg egyikük, egy éles szemű nomád asszony fel nem fedezte, hogy a drómonok lassan eltávolodnak a túlparttól.

Kifutottak!

A harcosok kétségbeesetten a tumánsahunra pillantottak. És most? Ha a guhhákat kiterelik ezen az oldalon, ők sem maradhatnak sokáig rejtekhelyükön. Terek bosszúsan figyelte az állhatatos lassúsággal közeledő drómonokat. Valami nem volt rendjén az elsővel.

Mintha a kelleténél is jobban merült volna a Dunába. És… igen, mintha kissé jobbra dőlt volna. Árbocai mind ferdébben ágaskodtak, petyhüdt vitorlái rosszat sejtetve csüngtek a fedélzet felett.

Valami baj lehet ott…

A távolból torokhangú vérszlav karattyolás hallatszott. A fedélzeten kisebb kavarodás támadt.

– Nézzétek! – bökött arrafelé a vén tumánsahun. – Mi az ördög történik ott?

– És ott! – mutattak a fiatalabb nomád felderítők a másodikként közeledő drómonra. Az már éppúgy megdőlt, mint az első hajó, s néhány pillanat múlva már szabad szemmel is láthatóvá vált, hogy egyre gyorsuló ütemben süllyed.

Valahonnan a drómon gyomrából rettenetes üvöltés harsant: mintha ezer börtönbe zárt lélek kiáltott volna ki a pokol kapuján, a mindent elemésztő lángok pereméről.

– Lehet, hogy a guhhák átsétálnak a tűzfalon is… De a vizet nem bírják! – suttogta dermedten az egyik nomád asszony.

98

Alig érték el a folyó sodorvonalát, a harmadik drómon is ugyanerre a sorsra jutott. A guhha-

üvöltés felriasztotta a vérszláv őrséget mindkét parton: fáklyafények gyúltak, haloványsápadt, kísértetszerű alakok futkostak fejvesztve. Nem értették, mi történhetett a hajóikkal.

– Nincs szükség gyújtónyilakra! – motyogta elégedetten Terek és visszacsusszant fedezékébe. – Az ördögadta kölke elintézte. De el ám!

A legelső drómon ekkorra megközelítette az innenső partot, ám elérni már soha nem érte el.

Hirtelen az egész szerkezet megreccsent, mintha a hajó gyomrában átszakadt volna egy vaskos vasfal, s a nyomában feltörő, zubogó, özönlő víz egymás után feszegette fel a fedélzetek zárófedeleit, elsodorva, szétmorzsolva minden élő testet, ami az útjába került.

Az egész oly gyorsan történt… A drómon fedélzetéről vérszlávok vetették magukat a vízbe, abban a reményben, hogy elérik még az egyik partot, mielőtt az örvény a mélybe szippantja őket. Csakhogy a recsegve-ropogva kiszakadó oldaldeszkák mögül tomboló guhhák zuhantak ki a hajó gyomrából, s kezdtek őrjöngve csapkodni a felszínen. A hatalmas állatok szétlapították a menekülő hajósokat: a Dunán véres tajték sodródott tovább a többi roncs között. Az első drómon hasa döngve érte el a folyó medrét a mélyben: odafönn csak a nagyárboc csúcsa kandikál ki, arra igyekeztek felkapaszkodni a vérszlávok.

A Duna itt már nem volt oly mély, hogy szőröstül-bőröstül elnyelje az egész hajót. Aztán ellepte a víz a második, s rögvest utána a harmadik drómon fedélzetét is.

Üvöltöző vérszlávok vetették magukat a folyóba. Esztelen kapálózással küzdöttek az életükért, de legtöbbjük alul maradt ebben az utolsó harcban. Mert akit életben hagytak a folyó iszapos medréből felébredő, s dühödten felfelé tekergőző víziállatok, azokat az áramlatok ragadták magukkal…

6.

Csaknem eggyé vált a vízzel. A vízzel, mely körbeölelte, megforgatta, aztán könyörtelenül a mélybe taszította. Nem sokkal a felszín alatt egy örvény karjai szippantották magukhoz, s eszelős igyekezettel próbálták az örök sötétség hónába taposni. Nem hagyta magát. Küzdött az életéért, fuldoklón, vakon tapogatózott körül. Keze érdes, hideg pikkelyeket érintett a mélyben, egy el-sikló hüllő pikkelyeit. Az állat egyenesen a megfeneklett drómonok roncsai felé siklott, s ügyet sem vetett a parányi emberalakra.

Tóba egy darabig még süllyedt, aztán maga sem tudta miként, beleúszott egy víztölcsérbe, s egy alulról fellövellő jeges gejzír kiköpte a haragvó folyó fölé.

Megmenekült! Szívét frissen felfedezett, kéjes öröm töltötte el. Nemcsak annak örült, hogy él, hanem annak is, hogy hullámsírba küldte a hatalmas drómonokat Tóba elnyúlt a felszínen, a csillagokat bámulta, s a lenyelt vizet köhögte fel. Figyelt…

Hallgatózott… A part felől kiáltások harsantak, de mi volt ez ahhoz képest, mely a mélyből hallatszott. .. Odalent dobhártyarepesztő dübörgéssé erősödött a raktárgyomrokban tehetetlenül dühöngő, a halállal viaskodó szörnyetegek végső tusája. Mintha hegyek omlottak volna össze, mintha a hétpoklok összes démonai rázták volna a folyómedret, hogy összeroppantsák a drómonok héját.

99

A fiú tekintetét a csillagokra szegezte. A keze által veszett el ezernyi élet. Nem messze tőle reszketett, habzott, forrt a víz az egymás után mélybe merülő hajók körül. Tóba megrázta magát, erőt gyűjtött, aztán boszorkányos ügyességgel siklott egyiktől a másikig. Két drómon maradt a víz színén. Ezeket nem terhelték túl, nem fúrhatta meg őket a becsukott kürtőajtóknál.

E kettő most a süllyedők roncsait kerülgetve haladt tovább a túlpart felé, kikötésre alkalmas helyet keresve.

Tóba lassan feléjük tempózott. Talán egyet még megpróbálhatna megfúrni, a másikkal azonban már biztosan nem bír el. De azzal már kezdjenek valamit Zolta harcosai! Annyival majd csak elboldogulnak…

Amikor a kiszemelt hajóhoz úszott, s a rácstőrrel feszegetni kezdte a legsebezhetőbbnek tűnő deszkák rését, észrevette, hogy egy vaskos kötél feszül a keresztbordáknál. Alig érezte karját, s hogy megpihenhessen egy pillanatra, megkapaszkodott berme. Tüdeje izzó kohóként lüktetett, de ki kellett tartania még néhány percig. A drómon azonban hirtelen megrándult: valószínűleg nekiütközött az előtte elsüllyedt hajónak.

A kötél, amibe kapaszkodott, megfeszült, odarántva kezét a drómon palánkjához.

Izzó fájdalom…

Egy pillanatra minden elsötétült Tóba szemei előtt.

Kín…

Utolsó erejével ellökte magát a gyorsan merülő hajótesttől, s a hullámok kénye-kedvére bízta magát.

Fohászkodott, hogy ne most haljon meg a diadal pillanataiban…

7.

Ott állt csuromvizesen, ahol kikászálódott a dús, széles levelű növények közt a csuszamlós partra. Az ártalmatlannak látszó kis acélfegyvert még mindig görcsösen szorongatta, pedig annak hegye már rég kicsorbult. Ahogy lepillantott, rémülten látta, hogy egyik kezéről hiányzik két ujj, vérző csonkjait a jéghideg víz fagyasztotta el.

Valószínűleg akkor veszíthette el őket, amikor az ormótlan, víz alatti árnyék süllyedni kezdett. Olcsó ár a diadalért, gondolta elgyengülve, miközben elhajította az acélfegyvert.

Még fel sem fogta igazán, milyen óriási szerencséje volt. Túlélte az örvényeket, s a Duna medre alatt megnyíló barlangokból kiúszó teremtmények támadását…

Reszketve hátrapillantott. Az erdőből hőstettét ünneplő, ujjongó férfiak és nők rohantak felé, ő pedig fáradtan rogyott a fűbe.

Magányosabbnak érezte magát, mint valaha.

Bosszút állt értük. Értük és a faluért, amit elpusztítottak ott messze, a Tiszánál. A távoli csillagok közül e pillanatban talán őt figyelte meggyilkolt apja és anyja.

Füléből e pillanatban mintha dugót húztak volna ki: megint hallotta a folyó fölött verdeső

hangokat. Üvöltések, földöntúli hörgések zsongták be az éjszakát, kint a vízen hajószömyek 100

reccsentek össze tulajdon súlyuk alatt, ahogy a fenékre süllyedtek. Tóba hallotta, hogyan vívják haláltusájukat a guhhák.

– Megcsináltad! – roskadt mellé a vén tumánsahun, és megveregette a vállát. – De most gyere, kölyök, mert ha itt maradunk, ránk törnek perceken belül!

– Mindjárt… mindjárt… – pihegte Tóba, miközben szédelegve felült. Nem volt benne biztos, hogy akár csak egyeden lépésre is telik maradék erejéből. A csapat vezetője maga is így gondolhatta, mert a következő pillanatban felkapta az ölébe, mint valami pelyhet. – így. Tudok a közelben egy jó rejteket!

A nomád csapat nemsokára elillant, mintha a föld nyelte volna el.

A közeli vérszláv hídfőtől érkező ellenséges harcosok csak egy elhajított, teljesen eldeformálódott rácstőrt találtak a fák tövében.

8.

Az onagerek egész éjjel ugattak. Szüntelenül. Elnémíthatatlanul.

Az égből izzó halál záporozott: minden becsapódást irdatlan robaj, recsegés-ropogás kísért, aztán kiáltások, fájdalmas jajveszékelés, káromkodás harsant a találatok nyomán. Falak omlottak, cserepek és csontok törtek, élő, emberi testek mállottak olajos masszává egy-egy pörögve, dühöngve robbanó sziklatömb alatt. A várudvart törmelék, és sok száz tetem borította, mire megvirradt.

Pokoli éjszaka volt.

Aranyoskapu ostromának első éjjele.

Amikor a Duna fölött félve előbukkant a nap, szívszorító látvány tárult a roggyant falakról letekintő harcosok szeme elé.

A folyókaréj eltűnt.

Odalent holtakból vert híd, tetemekből font, borzalmas szőnyeg borította a vizet. Vaskos szőnyeg volt: a vérszlávok közt bőséggel aratott a halál előző este. Mert bármily'

kezdetlegesek voltak a sánta patkány kővetői és tűzköpői, a vidrafészek falairól könnyedén szórhatták a pusztulás magvait.

llora elborzadt, amikor a hajlani szélben kihajolt a kapuerőd bástyájáról.

Ennyi halottra nem számított.

– Mit gondolsz, mekkora lehet a veszteségük? – kérdezte fázósan.

– Több ezres – vont vállat Ditmár. – De nem hiszem, hogy ez sokat számítana. Viszont most már száraz lábbal ostromolhatják tovább a falakat!

– Véres lábbal? –javította ki llora.

– Nemsokára megárad a folyó! – Göböl kenéz közvetlenül kellettük morgott. – A víz meg könnyen alámoshatja ám a külső falakat! Kiöntenek minket, mint az ázott ürgéket!

101

– Nem hiszem! – vigyorodott el Ditmár, s ravasz pillantást vetett a nomád széles ábrázatára.

– A vár körül végig elvezető csatornákat rejtenek a bokrok, az erdők. A tetemeket fogja kiesni az áradat…

~ Akárhogy is, mindenképp nagy bűz lesz! – Bayzug kenéz bosszúsan lépett hátra a barbakán mellvédjétől, és nagyot köpött a kövekre. – Az első napon elveszítettem a harcosaim negyedét!

Az első napon! Pedig ezek a nyomorultak még csak fel sem jutottak a falakra! – intett ki, a vérszlávok tábora felé.

– Azt csak ne siettesd! Addig jó, amíg nem hágnak fel! A harcosaid amúgy se sokat konyítanak a falak védelméhez! – csitította a kenézt Ugrin, aki vadonatúj, dunavai páncéljában feszített a nomád urak mellett. – A tieidnek meg kell még tanulniuk, hogyan használják ki a falak fedezékét. Bátorságtok elismerésre méltó, de valljuk meg, hős kenéz, itt csekély eredménnyel jár.

Bayzug gyilkos pillantását a lovag már nem viszonozta.

A túlparton, a dombok szelíd lankái mögött mozgolódás támadt.

A vérszláv sereg ismét megkezdte felvonulását: sűrű, tömött sorokban vonult fel ostromrendbe.

Aranyoskapu bástyáin százak zúdultak fel idegesen: még ki sem pihenték az első rohamot, máris itt a következő! Ilora intett vezéreinek, hogy siessenek a falakra, s riasszák az udvarokon ébredező katonákat is.

102

9.

DAMM-DAMM-DADAMM!

Vérszláv harci dobok dübörögtek a Duna mentén. E barbár ritmus adta meg a jelet a támadásra.

Beleremegett a levegő, reszkettek a falevelek az erődítmény széles udvarán, de még a Nádor-vonalon túl is, ahol Thangar várbéli erdeje zöldellt: a föld megmoccant, mint a mélyből feltörő, engesztelhetetlen haragú rengések idején, midőn sosem látott, pokolbéli teremtmények kéltek ki bűzhödt, odvas üregeikből.

DAMM-DAMM-DADAMM!

A védők ijedten egymásra pillantottak: mi ez? Feltámadtak a századokkal elébb kipusztult óriások, s hogy bosszút álljanak gyilkosaikon, először a vár falait készülnek lerontani roppant erejükkel?

DAMM-DAMM-DADAMM!

Kint, a dombok oldalán fülsiketítő üvöltés kélt, ahogy a megveszekedett sereg lomhán, előreszegett fegyverekkel rohamra lendült. A vérszlávok néhány pillanat alatt vörös hangyabolyként lepték el a lankákat.

Jöttek, egyre csak jöttek. '

– Avga, agaur!… Halál, tűzhalál! – kiáltozták túlharsogva a harci dobok átható dübörgését, s a falak engedelmesen visszhangozták a tízezrek torkából harsanó üvöltést A kora reggeli sápadt napfény kardok, lándzsák, harci fejszék élein csillant: hullámzó, fénylő acéltengeren a sötét sereg feje felett.

– Készüljetek! Készüljetek! – Míg feldübörögtek a démoni dobok, Ditmár hadnagyai idegesen rohantak bástyától bástyáig. A harcosok, nomádok és dunavaiak azonban már ott szorongtak a falakon, sápadtan bámulva a megállíthatatlanul özönlő, pokolbéli sereget, fegyvereiket markolva, egymásnak, s maguknak fogadkozva, isteneikhez küldve egy utolsó imát, vagy éppen káromolva őket, amiért engedték, hogy a gyilkos förgeteg ott rohamozzon kint, halált szomjazva, készen arra, hogy minden teremtett lelket kiirtsanak, akit idebenn találnak.

– Tűz! – bődült el az Öblös-torony tetején Ditmár, amikor a vérszlávok húsz-harminc ölre megközelítették a falakat

– Tűz! Tűz!

A tűzköpők felugattak.

ZIIH, ZIIIHHH, ZmHHH!

A lángoló sziklák sziszegve szelték át a levegőt, suhantak keresztül az égbolton, hogy szikrázó, fénylő ívük végpontjában becsapódjanak a közeledő embertömegbe.

DAUUUMMM!

Fényrobbanás, szerteröppenő sziklarepeszek, lángcsóvák…

103

Üvöltés, jajgatás: a kráterek helyén tetemek, sebesültek tucatjai maradtak, hogy aztán a nyomukban igyekvő tömeg beletapossa őket is az izzó masszába, eltüntetve minden nyomukat a föld színéről.

Az áradatot nem torpantották meg a kiröppentett sziklák. A vérszláv sokaság megállíthatatlanul özönlött tovább, áttipródva az ingoványos, tetemekből rakott hídon, dögökből összepréselt, oszló, foszló szőnyegen.

Egy amonnan kilőtt szikla egyenest a hercegnőt veszi célba, de nem talál: a lövedék vörös lángcsíkot húzva zuhan a vérszlávok közé.

– Készüljetek! – kiáltja Ilora a tűz- és kőköpők szüntelen ugatása közepette. Kezében kivont, hosszú dunavai kard fénylik.

Vörös haja szabadon lebeg háta megett; szikrázó, ezüst páncélt visel, s széles selyemrokolyát. Lábán barna bőrcsizma, sarkán aranysarkantyú csendül. Arca versenyt piroslik hajának vörösével.

Ugrin alig győzi követni, ahogy úrnője harcos amazonként szökell a dunavai katonák közé, fel, a bástyára. Megkapaszkodik a lőrés szélében, s hátrafordulva biztatja az övéit.

– Amíg egy is él közülünk, nem törnek át! Megvédjük a várat!

A dunavaiak lelkesen éljeneznek, de hangjuk belevész az odakint őrjöngő tömeg üvöltésébe.

Még a nomád harcosok is csillogó szemekkel pislognak a hercegnőre. Hej, ha ilyen teremtés vezérelné őket is csatába! Nem akarnak szégyent vallani: megannyi barnaképű, bőrdolmányos vitéz, a dunavaiak mellé sorakozva feszítik oldalukat a hideg kőfalaknak.

– Jöjjenek a fattyak! Most meglátják, hogyan harcol a nomád, még ha ló nélkül is!

Bámulnak lefelé, a hömpölygő halálfolyamra. A következő pillanatban újra felugatnak odaát a maradék kaghir onagerek.

ZIIIHHH, ZIIHHHH, BAUMMMM!

Lángok lobbannak szerte a bástyákon, reszketnek a falak mindenütt. Mintha a föld kívánná levetni magáról a várat, pozdorjává zúzni, felőrölni mindenestül.

ZIIIHHHH, ZHIHHHH, BAUUMMM!

Csontszilánkok és kövek repkednek szerte, húscafatok hullanak az égből, vérpermet öntözi a falak belső oldalán álló katonákat A robbanások moraja nem enyhül, ahogy a bástyákat is folyamatosan rázza a becsapódó lövedékek döreje.

Füst. Füst burjánzik mindenütt, fojtó, fekete fellegekben nyújtózik el a vár felett, homályba burkolva, ahogy a halál vicsorogva arat odalent. Néhány falszakasz leomlik, a kihulló kövek harcosok sokaságát temetik maguk alá. A fájdalomkiáltások gyorsan elhalnak, elmossa őket a harci zaj: az égbe pörkölődő, vörös-fekete tűz- és füstrózsák robbanása, a megszámlálhatatlan csizma egybemosódó dübörgése, az onagerek sátáni ugatása A végzetükre várók felpillantani sem mernek, fejüket behúzva, reszketve várják, hogy elvonuljon felőlük a förgeteg. Várják, hogy aláhulljon végre minden gerendadarab, kőszilánk, a véreső utolsó cseppje is ráfröccsenjen testükre, társaik koponya- és végtagcafatai mind visszazáporozzanak

közibük,

hogy

aztán

megszenesedve,

felismerhetetlenségig

104

összeroncsolódva elmerüljenek a mocskos sárban, s ők rémülten keressenek maguknak újabb menedéket a következő lövedékek elől.

De aki kicsit is meginog, menekülni próbál, gyorsan erőt is vesz magán. Felemeli a fejét, s tágra meredt szemekkel bámul körbe, hagyja, hogy az eleven iszonyat átáramoljon tudatán. És már rohan is tovább.

Jöjjenek csak! Jöjjenek még közelebb!

A nomádok sebesen felajzzák íjaikat, s már ki is röppennek az első vesszők.

Sziszegve suhannak le a tömegbe, s találnak eleven húst. Néhány perc alatt vagy hatszáz vesszőt küldenek le a falakról. Elvész mind a végtelen embertengerben. Az összecsukló vérszlávok tetemén taposva gyilkos falkaként törnek előre társaik. Tar koponyájuk, szembogár nélküli, sárgásfehér szemük rémisztően csillog a tűzfényben.

Az üvöltő horda már a falak alatt tolong.

Ostromlétrák dőlnek a bástyafokoknak. Kampós végű lajtorják akaszkodnak a mélyedésekbe, felhajított mászócsáklyák csattannak a falaknak.

Itt vannak! Itt vannak!

A dunavai várnép tudja: ez lesz az első igazi roham.

Most aztán ember kell ide!

A vérszlávok egyre csak kapaszkodnak felfelé, a többi fekete tengerként nyomakodva, hömpölyögve lökdösi előre őket. Fel, egyre csak fel! Mind elsőnek akar bejutni.

A nomádok fürgén leröppentenek még néhány nyílvesszőt a közeledő ellenség arcába, de aztán félrehajítják az íjakat, s szablyát kapnak kézbe.

Az első vérszlávot, aki eléri a bástyafokot a régi hajóhíd közelében, egy Sil Csagár nevű

nomád hasítja ketté koponyájától a köldökéig. Ahogy kirántja szablyáját, bőszen felüvölt, s csizmás lábával visszataszítja az élettelen vérszláv testet a többinek. Az lebucskázik a lajtorján, de már búvik alóla ki a következő. Meg az azután következő.

Végig vagy háromszáz ölnyi falszakasznak feszül a hihetetlen nyomás. Szinte egyszerre roppannak a védőknek a vérszlávok. Felérnek, felkapaszkodnak, hiába hullik előttük, fölülük a mélybe annyi társuk. Az üvöltés, az édes vérszag, mi betölti már a levegőt, nehéz párát terítve szét a vidékre, valósággal megrészegíti őket.

– Avga! Agaur!… Halál! Tűzhalál!

Ezrek ágaskodnak egymásnak fent a falakon. Acsargó képpel, villogó fegyverekkel, megfeszített izmokkal esnek a másiknak: éles pengék hasítják a húst, dárdahegyek döfik keresztül a testeket. Megannyi csillogó, láncosbuzogány-fej reccsenti a koponyákat: lengedező, szürke bojtok a halál sipkáján.

Hörgés, kiáltás, üvöltés.

Emberpróbáló feladat megállítani a rohamot.

De a dunavaiak fogcsikorgatva forgatják a szablyát, nem lankadnak akkor sem, amikor már több száz vérszláv ördögfattyú táncol a falakon belül. És még több jön…

105

Felkapaszkodnak a falakra fürgén, s már le is huppannak idebenn, hogy azonnal a védőkre vethessék magukat. Ahol már kicsorbult a penge, elvásott az acélbojt, rongyossá horpadt a vért, ölre kapják a támadókat. Test test ellen küzd: káromkodás, vad nyerítés, sikoly. Acél és csont csattan. Nehéz a vérszag. A testek között virágot bontanak a perzselő tűzgömbök. Hód aga mérgesen tántorog egyik lőréstől a másikig: a legkritikusabb a helyzet ott, ahol az övéi vitézkednek, a középső falszakaszon, az Öblös-torony és az Öregvár kinyúló barbakánja között.

A vérszlávok elözönlötték az árkádos gyilokjárót. Lihegve rontanak a gyorsan fáradó dunavaiakra és nomádokra, kik teljesen összekeveredtek már a nagy összevisszaságban.

– Ne hagyd! Ne hagyd! – kiáltja Hód aga, s korát meghazudtoló hévvel veti magát a közeledőkre. Két suhintás a szablyával: két tar koponya repül le a kőre, nagyot csattanva pörög alá a belső udvarra. – Söpörjük le a pokolfattyakat! – süvölti elkeseredetten, de aztán, hogy a nomádok körbesereglik, s lassan megkezdik visszaszorítani a vérszlávokat, a dunavaiak bátorsága is egyszeriben visszatér.

Ilora az Öblös-toronyról figyeli, hogyan küzdenek emberei szerteszét a falakon.

– Jól van! – zihálja. – Jól van! – Vörös haja izzadtan tapad a homlokába. Ugrin nem hagyja a harcolók közelében, de azért kétszer is odasodródik az ostromlókhoz. A körülötte álló aranyoskapuiak lelkesen felrivallnak, amikor egy gyors csapása nyomán lefordul a falakról egy vérszláv sztrigoj. De a legnehezebb percek csak most jönnek. Két falszakaszon fogy vészesen a védők buzgalma és ereje. A kelleténél több vérszláv szivárog be amott. A gyilokjárónál ismét fordul a kocka, lekaszabolják a dunavaiakat, s vicsorogva hátba támadják Göböl nomádjait.

– Ugrin! – A hercegnő nagyokat lélegzik. Csak nyugalom! Nyugalom! Megragadja a lovag karját, és valósággal a bástya felé penderíti. – Harminc embert oda! Igyekezz! A sólyomképű

lovag elsápad, ahogy odapillant. Sietni kell! Sebtiben maga mellé int néhány gyűrött ruhás parasztot, meg vagy hat zsoldost Thangar emberei közül. Hirtelenjében ennyi, akit maga köré tud gyűjteni, mindenki más nyakig merül az ádáz harc mocskában. Mindegy! Rohannak a gyilokjáróra. Talán az utolsó pillanatban érkeznek: a vérszlávok már lefelé ugrálnak a belső

udvarra.

Ugrin nehéz pallosa megvillan néhányszor, a legelöl igyekvő fekete köpenyesek sorra elbuknak a lábai előtt. Nosza, fel a gyilokjáróra! Ott kezdődik csak az igazi tánc!

Felkapaszkodnak a kőperemre, s belevetik magukat a harcba. Izzik a levegő, néhány percig kétséges, hogy meg tudják-e fordítani a harc menetét. De aztán, amikor már látszik, hogy a vérszlávok kiszorulnak a fal külső oldalára, Ugrin megnyugodva integet át a hercegnőnek a kapuerőd mellvédjére.

Körülötte elesett nomádok, dunavaiak, vérszlávok: a túlélők szinte térdig tipornak a halottakban és a vérben, ami vastag patakokban csurog le a belső udvarba.

– ZHIHHH, ZHIHHH, BAUMMM!

Mintha az ég készülne leszakadni bosszúszomjas morajjal.

Újabb lángcsóvával hullanak a magasból az onagerek izzó, sistergő köpetei. A falakon halál spriccel szerteszét, a gyilokjárók cseréptetőzete csörömpölve roskad be a találatok nyomán.

106

Kiontott béldarabokat cibál a szél a deszkák peremén: egy levágott kéz kapaszkodik még mindig a korlátba, amott egy fej nélküli vérszláv támaszkodik görcsösen a falnak, mintha csak megpihenne kicsit.

– Avga! Agaur!… Halál! Tűzhalál!

Újult erővel lódulnak meg odalent: újabb ezrek taszítják halálba az elöl tipródókat Hogy pillanatnyi lélegzethez jutnak, Göböl nomádjai felkapják íjaikat, s a lőréseken át nyilazzák a felfelé kapaszkodó vérszlávokat. Az aranyoskapuiak nem vesztegetik az időt a célzással: puszta kődarabokat hajigálnak le. A koponyákat lékelő kő loccsanásának összetéveszthetetlen hangja van. Tompa reccsenés, mintha érett dinnye hasadna ketté…

– Avga! Agaur!… Halál! Tűzhalál! Egyre csak jönnek…

Ilora aggodalmasan pillant a belső várudvarra a háta mögött.

A teret betöltik a sebesültek: a föld, a fű mindenütt vörös a kiontott, csörgedező vértől. Füst és korom. Romok, tetemek.

És odakint?

Tóduló, rohamozó, vad horda. Végeérhetetlen tömeg, gyilkos áradat

– Látod amott? – jön zihálva Ditmár, szinte a sántikálásról is megfeledkezve. – Látod azt a guhhát?

Ilora kitekint a várfalon. A folyókaréj túlpartján egy hatalmas hüllő araszol a tetemekből vert híd felé. Lomhán emelgeti lábát, mintha kényeskedne a vízben puffadó holtakra taposni. A parthoz érve azonban megtorpan. Túl nehéz: oszlopszerű lábai alatt – mint vékony jégréteg –

törik meg a pajzsok és a halottak szőnyege.

A guhhát irányító kaghirok dühödten rántják vissza.

– Látod? – A sánta kamarás a guhha hátnyergére mutat. – A nagy Jakumár!

Ilora szemét erőltetve követi az irányt. Cel Jakumár. Kievo rémura…

Egyike a legrettegettebb nevű vérszláv haduraknak az Uraluson innen.

– Hallgass! – suttogja Ilora. – Nem akarom, hogy bárki is meghallja!

Odalent újult erővel indulnak rohamra a vérszlávok: valahonnan hátulról hatalmas ostromtornyokat görgetnek előre. A tornyok vészesen bólogatnak, a halottakon csak nehezen tuszkolják át őket.

ZHÍHHHH, ZHíÍHHHH!

Nyílvesszők suhannak el a hercegnő feje mellett: az ostromtornyok belsejében kaghir lövészek lapulnak. Ditmár egy pajzsot tart Ilora elé, s már int is a körülötte álló harcosoknak: hívjanak nomádokat, de gyorsan!

Ide biztos kezű íjászok kellenek!

Ám amíg ideérnek, rettentő nyomás nehezedik a falakra. Az ostromtornyokból tüzelő

kaghirok néhány perc alatt megtizedelik a védőket. Ahol a legközelebbi torony a falakhoz ér, fémeső záporoz. Kilőtt nyílvesszők, elhajított fejszék, hajítótőrök suhognak, mint tollai megannyi fürge halálmadárnak. Kevesen maradnak életben azon a részen, de a szerencsés 107

túlélők sem ússzák meg súlyos sebek nélkül. Húst szaggat, cafatol az acél, vérfolyamot fröcskölve a sikamlós kövekre.

Aztán döngve a falnak csapódik az ostromtorony csapóhídja. Porfelleg kél, az aranyoskapuiak rémülten hőkölnek hátrébb, hogy ne kerüljenek véletlenül sem a kiomló veszedelem útjába. A toronyból lánc csörgetve, hörögve rohannak elő a kaghirok harci ebei, megannyi hatalmas, kövérre hizlalt, acsarkodó vadállat. Vaskos lábuk már alig emlékeztet kutyáéra, de aránytalanul nagy, csupa pofa, csupa agyar koponyájuk még kevésbé. A szörnyetegek szerterontanak, belemarva az első emberekbe, akiket elérnek. Az agyarak villámgyorsan szaggatják, tépik az eleven húst, a friss vér még jobban vadítja őket, rohannak is tovább, hörögve, csaholva, mint valami démoni falka.

A dunavaiak menekülnének, de egy pörögve alázuhanó szikladarab leszakítja a gyilokjárót előttük. A fejvesztve rohanók szédelegve torpannak meg, az elsőket a mélybe, a falak tövében őrjöngő vérszlávok közé taszítják a hátuk megett érkezők. Nincsen menekvés. Szembe kell fordulniuk a falkával!

Ugrin a romokon átugrálva fut a leszakadt részhez, de messziről is látja, hogy nem ér idejében oda. Szeme sarkából suhanó nyílvesszőket pillant meg. Elszisszennek mellette, némelyiknek még a szelét is érzi, de aztán mind belefúródik egy-egy, szemből érkező harci ebbe. A veszett vonítás rettenetesebb, mint ezer haldokló fájdalmas sikolya. Ugrin megtorpan, a fülére tapasztja páncélkesztyűs kezét. Ahogy visszarántja, látja, hogy vértől iszamós mindkét tenyérlemeze.

Tehetetlen dühvel figyeli csak, ahogy a kaghirok egymás után lenyilazzák a túlparton rekedt harcosokat, kiket még nem téptek szét a harci ebek. Az ostromtoronyból újabb támadók özönlenek kifelé, elárasztják a falakat, felkúsznak a bástyára, s tehetetlen dühükben rávetik magukat az aranyoskapuiak hulláira.

A gyilokjáró leszakadt részei miatt az ostromlók egyik irányban sem kerülhetik meg a széles tornyot. Bent, a fal túloldalán pedig ügyes nomád íjászok szedik le őket, amint túlhajolnak a bástyák fokain.

ZÍHHHH, ZUÍÍHHHH, DAUUURRR!

A lovag szeme elé kapja kezét: néhány kőköpet egészen közel csapódik be, a szerteröppenő

szikla- és húsdarabok bemocskolják páncélját. Célba vették a szomszédos falakat, gondolja iszonyodva. Ha azokon is rést ütnek, szabad az út a külső várudvarba!

ZHJÍÍHHHH, ZÍHHHH, DAUUURRR!

Megreszket a várfal. Most már megállás nélkül cibálják a láthatatlan óriáskezek a föld alól.

Nem messze újabb ostromtornyok csapódnak a falakhoz: a lenyíló csapóhidakon kaghirok nyomulnak fel a falakra. Körülöttük kiéhezett harci ebek nyargalásznak, s azonmód űzőbe veszik a fejvesztve menekülő aranyoskapuiakat. Ugrin hátrasandít, hátha megpillantja valahol Iórát. Csak egy pillanatra akarja látni a vörös hajzuhatagot, ami harci zászlóként lobog a dunavaiak fölött. De a lovag elé falat emel a füst és a láng. Talán jobb is: így a hercegnő sem gyalázatot, ami embereivel történik ideát.

A torony elesett, csúcsára egymás után kúsznak fel az ostromlétrákról is átugráló vérszlávok.

Az ellenség bejutott a vár udvarára. Mindenki, aki a belső zárókapun innen marad, a halál fia.

108

Ebben a pillanatban harsannak a kürtjelek valahonnan hátulról. Két rövid, két hosszú jel.

Vissza! Vissza a belső várba!

Vissza, amíg nem késő!

Ugrin nem sokat teketóriázik, rohanni kezd hátra, a legközelebbi fal felé. Ha nem állják el az útját, talán feljut az emelkedő csapóhídra. De útját állják: eszelősen osztogatja csapásait a nehéz pallossal, ösvényt vág a kétoldalról rárontó kaghirok között De amott, az ösvény végét már vicsorgó vérszlávok zárják el. És a kapu még oly messze…

Sajgó izmokkal emeli a pallost újra és újra. Testekben és vérben gázol, végtagjait béklyóba veri az áthatolhatatlan tömeg, csak az akarata viszi előre. Tovább, tovább, a kapu felé…

Egy vérszláv arca villan előtte: látja a tühegyesre csiszolt fogakat, a veres ínyt, a tar koponya ezernyi ráncát, a villanó, szemet, s érzi a dögletes bűzt, ami a kitátott pofából árad. Csak éppen az üvöltést nem hallja. Mintha megsiketült volna a pokolbéli hangzavarban.

ZHÍÍÍHHHH, ZHJÍHHHH, DAUUURRR!

A vérszláv teste valósággal szétmállik a rázuhanó sziklatömb alatt: a vérpermet mindent beterít maga körül. Ugrin érzi az olajos vér édeskés ízét a száján. Undorodva köp egy hatalmasat, s visszakézből lekaszabol két oldalról felé csörtető kaghirt. Nem az esze, csak ösztönei viszik tovább. Mellette két aranyoskapui harcos lohol, eddig lépést tartottak a fényes vértezetű lovaggal, de vagy tíz öllel a kapu előtt utoléri őket végzetük.

Oldalról egy hatalmas vérszláv harci bárd zúg feléjük. Lecsap kegyetlenül, kettéhasítja az egyik aranyoskapuit. Vén zsoldos volt az, leszolgált már vagy harminc esztendőt Thangar kán alatt Most kettéváló koponyával, üveges tekintettel omlik a tetemekre, elereszti vértől lucskos kardja markolatát. Társa sem szerencsésebb: háta mögül egy szögekkel kivert csatacsillag suhog s csattan tarkójának. A kaghir, aki a csatacsillagot tartja, acsarkodva igyekszik kirántani fegyverét, de a makacs tüskék csontig a harcos nyakszirtjébe fúródtak.

Ez most Ugrin szerencséje. Miközben nyílvesszők tucatjai suhannak el köpenye mellett, már csaknem eléri célját. Odafönn torkuk szakadtából üvöltenek Ilora katonái, de már nem próbáljak a hidat nyitva tartani a menekülők előtt. Csak alig néhányan kapaszkodhatnak fel a magasba lendülő deszkákra: a többieket utoléri a halál, hiába verekedtek el magukat idáig.

A láncok nyekeregve engedelmeskednek az emelőszerkezetnek. Erre a vérszlávok is észbe kapnak: üvöltve hajigálják húzókampóikat a híd peremére, de visszatartani már nem tudják.

A szélén csüngő, szerencsétlen aranyoskapuiakkal nehezítve lassan felhúzódik az egész tákolmány.

A külső és a belső vár immár teljesen elválasztva.

A beözönlő vérszlávok diadalittas üvöltéssel rontják le a külső palánkokat, azzal sem törődve, hogy a törmelék lent tobzódó társaikra hullik. Mindegy az! A fő, hogy az első

rohammal bevették a Vízivár magas bástyáit

Az aranyoskapuiak védelmi vonala villámgyorsan összeomlik idekint, aki tehette, idejében visszamenekült a belső vár falai közé, mielőtt a vöröshangyaként hemzsegő, ellenséges sereg kardélre hányja valamennyijüket. A kint rekedtekkel pillanatok alatt végeznek majd.

109

Ugrin – az utolsó néhány harcossal egyetemben – hátát a falnak vetve néz szembe a vicsorogva közeledő, állatias tömeggel. Dermesztő pillanatok ezek: a tér egyre szűkül körülöttük, a vérszlávok szándékosan lassítanak, hogy kiélvezzék a mészárlás minden egyes pillanatát. Mielőtt azonban rájuk vetnék magukat, a magasból néhány vetőhágcsó hullik alá: éppen csak meg kell markolni őket, fönt, a falakon máris izmos legények ragadják meg a túlélőket, s húzzák felfelé, akit csak tudnak..

Ugrin is így menekszik meg a végső pillanatokban. Lihegve engedi el a hágcsót, vért köp, hétrét görnyedve próbál hányni, hogy enyhítsen a gyomrát facsaró undoron. Túlságosan közel került imént a halál legocsmányabb pofájához. Túlságosan közel.

Egy apró termetű, vigyorgó nomád piheg a bástyafoknál, ő húzta fel a lovagot. Fiatal kölyök, nemrégiben még Ditmár foglyaként tengődött a vár tömlöcében.

– Köszönöm! – nyújtja páncélkesztyűs kezét Ugrin. – Megmentetted az életemet. Hogy hívnak?

– Anghel fia, Agacha a nevem, nagyuram! – válaszol büszkén a legény, és int a körülöttük serénykedő nomádoknak. –Gyerünk! Vissza a bástyára!

Azzal eltűnik a lovag szemei elől.

Nem sokkal később, amikor a vérszlávok az Újvár falának támasztják ostromlétráikat, Dóra jelére meggyújtják a hosszú kanócokat. A zsinegeket idejekorán eltakarták a falak mentén, nehogy az ostromlók megneszeljenek bármit is a fenyegető veszedelemből.

Nem telik hosszú időbe, míg a sistergő lángocska eléri a Vízivár sarkaiba gyűjtött salétromos hordókat. Minden salétromot fel kellett cipelni abból, amit a kazamatákban elraktároztak: teletömték a hordókat, azokkal meg körbedúcolták a külső falakat.

És most…

DOUUURRR, BOUMMM!!!

A bástyák egy pillanatra a levegőbe emelkednek, aztán visszazuhannak. Szerterobbanó darabjaik végigsöpörnek az udvaron. Láng és füst burjánzik a sziklaeső nyomában, aztán csak a süvítő szél suhog a leomlott falak és a sok ezernyi üszkös tetem között.

Az égből még vérpára hullik alá, kövér esőcseppekként öntözve a holtfáradt, legyengült védősereget. Estére aztán megeredt az igazi eső is.

10.

Ilora kimerülten tántorgott végig a folyosón. Mindenütt bűz fogadta: megperzselt hús, frissen ontott vér szaga. A kifordított belek, a magatehetetlen emberroncsok mocskának kipárolgásai.

Amerre a hercegnő elhaladt a palotában, minden szegletben haldoklók és súlyos sebesültek nyöszörögtek. A várbéli asszonyok egész álló nap kötéseket téptek, gyolcsot mostak, de nem bírták szusszal. A várban lakó néhány felcser megállás nélkül a sebeket öltögette a cinterem padlóján, a várkápolna oltárán, s a nagy ebédlőben, a faragott asztalon. A hercegnő

parancsára minden lehetséges helyiséget átalakítottak ispotállyá. A hideg, dohos folyosók így is zsúfolásig megteltek a sérültekkel. S miközben Thangar derék felcserei megállás nélkül 110

lábakat, karokat fűrészeltek le, sebeket varrtak össze, odakünn, a folyosókon nomádok és dunavaiak pusztultak el, mert nem akadt senki, aki időben ellássa sérüléseiket.

Odakint, a falakon még folyt a harc. A vérszlávok érzékeny veszteségeket szenvedtek a Vízivár felrobbantásakor, de korántsem akkorát, ami megakasztotta volna lendületüket. A Duna túloldalán továbbra is megállás nélkül ugattak az onagerek, tűz- és sziklaköpeteket vetve a megrozzant erődítményre. A falak reszkettek a találatoktól, kövek omlottak a becsapódások helyén, és a kimerült harcosok egymás után estek el.

Ilorára Ditmár kamarás parancsolt: menjen, pihenjen egy keveset. Kint már sötét volt, csak a hömpölygő ostromlósereg fáklyatengere vöröslött az éjszakában, óriási, ezerlábú szörnyetegre emlékeztetve. Ilora belátta, hogy engedelmeskednie kell tulajdon kamarásának, és fátyolos tekintettel botorkált a vár belső épülettömbjébe.

Ugrinra az ispotály egyik sarkában, a halottak halma mellett talált rá. Boldogan rámosolygott, s melléomlott a vértől lucskos kövekre.

– Bekötözöm a sebeidet! Ne mozogj, kérlek!

A lovag résnyire nyitotta ólmos szemhéját, s a lányra bámult. Ilora szédelgett előtte, alig bírta megőrizni egyensúlyát, miközben tépést csinált egy koszos rongyból: mintha részegen tántorgott volna. De ez a részegséget a halál mámora okozta.

– Hercegnőm…

A lány reszkető kézzel szakítani kezdte a gyolcsot, de szeme hirtelen megtelt könnyel. Nem tudta folytatni. A következő pillanatban a lovag vállára omlott, és keservesen zokogni kezdett.

– Ugrin! Jaj, Ugrin… ez a tengernyi vér! Miért?

A lovag nem szólt, csak némán magához szorította a hercegnőt, és hagyta, hogy a forró könnycseppek friss sebeire hulljanak. Nem érezte a só marását a feltépett húson, sőt, fájdalma enyhült tőle, mintha balzsam permetezte volna a sajgó vágásokat Gondolkodni szeretett volna, de nem tudott: agya helyén csak egy kiégett hamugolyót érzett; s ahogy magához húzta a hercegnőt, tudta, ő is alélt a fáradtságtól. Két öntudatlan, rogyadozó lábú ösztönlény bújt egymáshoz a holtak hegyének tövében. Sokáig maradtak úgy, átölelve egymást. Könnyeik összekeveredtek, s feloldódtak a padlón üveges, fekete tócsává duzzadó vérben. Ugrin utolsó, pislákoló emléke szerint megpróbált tiltakozni, megpróbált erőt önteni akaratába, feltámasztani valódi énjét, de már késő volt.

Látta magát, mint erőtlen bábut, amint remegve felemeli a vérmocskos kövekről a lányt, a karjába veszi, és elindul vele a folyosókon.

– Nem, ezt nem szabad! – hallotta a hangot valahonnan hátulról. Megfordult, de senki sem volt ott. Aztán hallotta saját, csizmás lépteinek kongását, a lány szívének dobbanását, a becsapódó sziklák dörejét odakint a falakon.

– Nem, nem szabad! Nem teheted!

Mint két alvajáró, haladtak el a fáklyasorok íve alatt. A folyosón értetlen árnyak hajoltak előttük földig. Odakint felvonított valami a fogyó Hold fényében.

– NEM! NEM SZABAD!

111

Agyában még akkor is elkeseredetten dörömbölt a kiáltás, amikor öntudatlanul egymásra omlottak a hercegnő ágyában, a vár egy eldugott, jól védett szögletében, s vériszamos testük egymásba gabalyodott az érintetlen, hófehér lepedőn.

11.

– Valaki követ minket! – dörmögte idegesen Ráge, amikor a halk csikordulás megütötte fülét a távolból.

Megtörölte a homlokát. Minél mélyebbre hatoltak a föld alatti járatrendszerben, annál izzasztóbb lett a levegő. A nomád harcosok már rég elhajigálták vastag felsőruháikat, félmeztelen testükön vöröslöttek a mád zsírfáklyák fényei.

A mélyből távoli morajlások visszhangja hallatszott, s egy elmosódott sikoly, mely azonban nem volt hasonlítható egyetlen ismert élőlény hangjához sem. A dögletes hőpárába torokkaparó por vegyült. Minden lépésük nagyobb erőfeszítést követelt az előzőnél, s mivel már csaknem egy napja meneteltek előre a szeszélyesen kanyargó, hol kiszélesedő, hol teljesen elszűkülő járatokban, erejük jócskán megcsappant. A csipkézett szélű cseppkövek megannyi gyilkos dárdahegyként meredeztek a barlangfalakról. De Ráge unszolására nem csökkentették a tempót, inkább tovább szaporázták lépteiket. És egyszer csak meghallották…

A csikordulás nagyon közelről hallatszott. Rögvest megtorpantak, és hallgatózni kezdtek.

Léptek voltak, kimért, termetes férfiléptek. Ráge tekintetével intett a többieknek, hogy húzódjanak félre, aztán eloltotta a kezében tartott zsírfáklyát. A nomádok engedelmesen követték példáját

Feneketlen sötétség ölelte körül őket, úgy lapultak a sziklafalakhoz, mintha valami óriási kemence belső falához tapadtak volna. A zsupa magában számolta a közeledő lépteket. Fényt nem látott; az idegen ennek ellenére határozottan közelített feléjük.

Aztán – nem telt bele egy percbe sem – már ott is volt.

Csak egy sötét árny jelenlétét érzékelték, amely egyenesen kilép a járat közepére, és anélkül, hogy lassítana léptein, megindul feléjük. Ráge megmarkolta a burnusza alatt szorongatott kilidzs markolatát, készen arra, hogy bármelyik pillanatban kirontson rejtekéből.

– Én vagyok! – szólt ekkor egy érces férfihang. Az idegen megállt nem messze tőlük, és meggyújtott egy zsírfáklyát.

A fáklya felsercent, s a fellobbanó veres fényben megpillantottak egy délceg alakot és egy szépmetszésű, nomád arcot.

– Ompud herceg! – kiáltottak a harcosok, és megkönnyebbülten előbújtak rejtekükből.

– Ompud aga! – hebegte döbbenten Ráge.

Tar Ogul fia könnyedén eléjük lépett, és üdvözlésképpen felemelte karját.

– Én vagyok – mosolyodott el. – Követtelek benneteket! Azt hiszem, szükségetek lesz még egy erős karra odabent, ha a járat valóban oda vezet… ha Gadurba vezet!

112

A nomádok elégedetten vigyorogtak egymásra és az ifjúra. Jólesett látniuk, hogy a Hadak Urának fia itt van velük, a föld gyomrában, valahol a Rif-hegyek alatt, ezen az eszement küldetésen. Egyedül Ráge nem tűnt túlságosan elégedettnek.

– Azt mondod, követtél bennünket – morogta. – Honnan tudtad, hogyan kell bejutni a járatba?

– Én mondtam el neki, hol a barlang szája! – válaszolta az ifjú harcos helyett Barsan. – Tar Ogul nem hitt nekem! De ő igen! Ő tudta, hogy igazat beszélek!

– Jól van! – sóhajtotta Ráge. – Igyekeznünk kell! Ha ez a járat valóban oda vezet, ahová sejtjük… – jelentőségteljes pillantást vetett az ifjú harcosra – …akkor mielőbb magunk mögött kell tudnunk ezt az átkozott barlangot!

Gyorsan meggyújtották fáklyáikat, és újult erővel vágtak neki az előttük álló útnak.

A hőség egyre csak fokozódott, kivéve, amikor hosszas emelkedő után a járat oly közel haladt el a Holdtenger medréhez, hogy hallani vélték a rettenetes víztömeg morajlását. Aztán a barlangszáj ismét a mélybe hajolt, és a hőmérséklet megint emelkedni kezdett.

Ompud homlokán éppoly sós izzadságcseppek peregtek, amilyenek a cseppköveken csillogtak. A járat egy idő után hatalmas tárnává szélesedett.

– Közel járunk már! – suttogta Ráge. – Nagyon közel! Azt hiszem, nemsokára Gadur alatt leszünk!

Vagy egy órát haladtak még, egyik tárnát követte a következő. Kimerülten tántorogtak előre, s lassan elveszítették időérzékük szánalmas maradékát is.

A herceg egyszer csak felkiáltott, és előrerohant. A tárna falánál valamin megcsillant a fáklya fénye. A többiek izgatottan odasereglettek, egyedül csak a zsupa dörmögött dühösen valamit a bajsza alatt

– Nézzétek! – suttogta döbbenten Ompud, és felemelt egy ragyogó aranykelyhet. – Kincsek!

Tömérdek kincs!

Előttük egy jókora, korhadt ládában arany- és ezüstedények, ékszerek és gyémántok hevertek. Vastag por és pókháló lepte valamennyit, így megítélni sem tudták, mekkora értéket rejthet a láda.

– Tovább kell mennünk! – sürgette őket Ráge, de a nomádok a fülük botját sem mozdították, gyermeki áhítattal fogdosták a kincseket. Egymás után emelték ki a legdíszesebb darabokat a ládából: megforgatták, leporolták, és a fáklyák fényében alaposan szemügyre vették őket.

Csodálatosak voltak valóban, egy réges-régen elpusztult uralkodó kincsei, melyek felkutatására annyi vakmerő kalandor vállalkozott, de amiket mindeddig senki sem talált A nomádok izgatottan suttogtak egymás között. Végül belátták, hogy nem kell azonnal magukkal cipelniük az egészet – visszatérhetnek ide, amikor csak akarnak. Folytatták hát előrenyomulásukat a járatban, melyet időről időre újabb tárnák szakítottak meg.

Nem tudtak róla, de elérkeztek ahhoz a vonalhoz, ami fölött Gadur falai emelkedtek…

Egy másik járatban egy púpos, kampós orrú, figura figura közeledett feléjük, tán az egyeden teremtmény, aki reményt dédelgetett magában, hogy megszabadul Gadurból.

113

A cellájából kiágazó, szűk járat sokáig nyílegyenesen vezetett lefelé. Morfajet minden erejét megfeszítve kúszott előre, bár már levegőt is alig kapott. Szerencséjére nem kellett vaksötétben tapogatóznia, mert a dohos kőfalakon itt is foszforeszkáló, vörös hernyók araszoltak. Arra azonban egyáltalán nem készült fel, ami a járat végében fogadta.

A tér hirtelen szédítő mélységekbe szakadt, ahogy kibontakozott előtte a rőt ködbe burkolózó, város nagyságú csarnok. Egy függőlegesen húzódó, végeláthatatlan kürtőhöz ért, melyhez képest az erdei nép föld alatti járatai aprócska gilisztatúrásnak tűntek.

A végtelen üreg falán megannyi, rőten derengő barlangszáj sorakozott.

Morfajet hitetlenkedve rázta fejét: Gadur gerinccsatornáját látta maga előtt. Amikor észbe kapott, visszahúzódott, nehogy meglássák. Mert a gerinccsatornában – nem is olyan messze tőle – egy vörös gálya lebegett, komótosan forgolódva, lassan emelkedve a katedrális felszíne felé. Mögötte, a távolban kiterjesztett szárnyú, acélszín ördögtalpak suhantak.

– Ez nem lehet igaz! – sóhajtotta Morfajet. – Rossz felé jöttem! – Várt néhány percet, közben nagyokat lélegzett a csatorna felől érkező forró levegőből. Amikor már nem tudta türtőztetni tovább kíváncsiságát, újra kihajolt a perem fölé.

A megannyi barlangszáj egy-egy Hor-kaptár bejárata volt. A gnóm jól tudta, hogy a Vérszemű Csillag népei több fajból állnak, kik más és más életfeltételekhez szoktak: a barlangokat ennek megfelelően alakították ki, mindegyik eltérő életformának felelt meg.

Morfajet gondolkodni kezdett.

Ki akart jutni, márpedig ahhoz csak egyetlen irányban haladhatott Fel, az acéludvarok felé.

Óvatosan kihajolt a peremen, és elszontyolodva vette tudomásul, hogy a falon csak lefelé vezetnek kezdetleges mélyedések Hogy ezek mi célt szolgálhattak, arról fogalma sem volt.

Legfeljebb arra tudott gondolni, hogy afféle vészkijárat lehet, arra az esetre, ha az ördögtalpak és a gályák is használhatatlanná válnának.

Morfajet elbizonytalanodott.

Induljon lefelé? Ki tudja, milyen sötét titkokat rejtenek a barlangszájak odalent, a fenekeden mélységben? Ki tudja, vezet-e bármiféle út onnan ki? Amint azonban hátrasandított a válla mögé, s látta a hernyók rőt szőrzetéből derengő fényt, a járat fa-*&> már tudta, hogy nincs más választása. Nem akart visszatérni a cellába, ahol a rácsok alatt a Holdtenger vizében úszkálva még biztosan várnak rá a ferazhanok.

Nem!

Akkor inkább le, tovább, a mélybe!

Megvárta, míg a vörös gálya kellő távolságba emelkedik, aztán reszkető lábait átvetette a peremen. Azonmód megcsapta a mélyből felfelé szálló, csaknem elviselhetetlen hőség, de már ez sem tántoríthatta el. Kitapogatta a kis mélyedéseket, aztán óvatosan mászni kezdett. A kürtőben forró szél süvített körülötte.

De ő csak mászott, egyre lentebb, egyre mélyebbre. Közben azon törte a fejét, vajon mit láthatna egy Hor-pap, ha kidugná az orrát barlangkaptárából. Valószínűleg csak egy aprócska, araszoló kis valamit a sziklafalon.

114

Egy szerencsétlen férget…

Hosszú órákon keresztül mászott egyre lentebb és lentebb. A kürtőből egy újabb járatba jutott, azon át pedig egy másikba. Mire észbe kapott, máris belekerült a Gadurt behálózó szövevényes barlangrendszerbe, mely mérföldekkel a föld felszíne alatt vitt még mélyebbre, a legtitkosabb kazamatákba.

És most ott hevert, ernyedten, erőtlenül.

Sötétség vette körül, de ahogy kinyitotta egérszemét, megpillantotta a falakon araszoló rőt hernyókat. Mióta feküdhet itt? Mi történt vele? Találkozott valakivel, vagy csak egyszerűen elhagyta az ereje?

Nem emlékezett; bárhogy is próbálta erőltetni az agyát az eltelt órákkal – talán napokkal –

kapcsolatban. Moccanni próbált, de tagjai nem engedelmeskedtek akaratának.

Meleg… Elviselhetetlen meleg… Forróság…

Lazítani próbált szakadozott göncein, de keze erőtlenül lehanyatlott Itt marad, most már bizonyos… Itt pusztul Gadur feneketlen mélységében…

Csak ez a hőség ne kínozná… Csak legalább…

Morfajet megdermedt, mint akibe villám csapott: mintha egy pillanatra egy emlékkép villant volna az agyába. Egy hatalmas tárnában járt, ahol…

Álmodta volna?

Nyögve felkönyökölt, és remegő kézzel megtörölte izzadó homlokát.

Hogy is volt?

Hunyorogva bámult a foszforeszkáló hernyókra, s a rőt derengésben mintha megint látni vélte volna azt a csarnokot…

Mikor történt? Most, néhány órával ezelőtt, vagy több esztendeje talán? Vagy az előző

életében?

Emlékeznie kell!

Mert amit látott, az fontos! Fontos lehet!

Reszketve nekitámasztotta hátát a járat falának, és maga elé meredt.

Igen…

Sok különös dolgot látott órákkal ezelőtt, amit – jól tudta – nem lett volna szabad látnia.

Számos tárnába leshetett be, ahová – a Hor-papok tudomása szerit – senkinek sem nyílt lehetősége bepillantani. S közben egyre forróbbá hevült körülötte a levegő, mind fullasztóbbá és mérgezőbbé, mintha egy gigászi, földalatti kohó felé közeledett volna.

Akkor még nem is sejtette, mennyire jól képzelte…

Aztán elvergődött Gadur legmélyebb tárnájába. Igen, ez az, lihegte fáradtan. Ez az, mindjárt megint maga előtt látja…

Mindjárt…

A levegő ott már valósággal izzott, vibrált. Kétségtelen: onnan áradt felfelé a hő és az energia.

Onnan, abból a minden addiginál nagyobb csarnokból, ahonnan a katedrális gerinccsatornája is nyílt. És végre elkúszott a peremig. A magasból tárult elé a látvány.

115

Egy óriási lény feküdt ott, rabláncra feszítve.

Morfajet a szája elé kapta kezét hogy ne sikoltson fel rémületében.

A teremtmény hatalmas volt a láncok csaknem szétszakították. Megfeszített, vörös szárnyai

– mint két gigászi lebernyeg – beborították az egész csarnokot. Szemét lehunyta, csak irdatlan, pikkelyes hátának lassú hullámzása árulkodott arról, hogy még lélegzik.

Körülötte ezernyi, aranyból és ezüstből készült tárgy hevert, tündöklő, összefüggő

fémszőnyegként. Az arany szinte megolvadt a forróságban, ami a teremtményből áradt.

– Tűzarany! – kiáltott fel Morfajet döbbenten, s lehunyta szemét, nehogy elvakítsa a ragyogás. Lába remegett, miközben fejét ingatva hátrált a sziklafal felé. Tudta: nem maradhat itt, főnben a lény észreveszi, és akkor…

Aztán már eszelősen iszkolt visszafelé.

És mászott, egyre csak mászott, hátra sem pillantva, még akkor sem, amikor meghallotta a felébredt teremtmény üvöltését

Azt hitte, egész Gadur megreszket abban a pillanatban.

Aztán elveszítette az eszméletét.

Amikor magához tért, négykézláb kapaszkodott tovább, felfelé, de nem azon a csatornán, amelyen idejutott Kúszott, mászott, lökte magát előre, s próbált nem gondolni arra, amit nemrégiben látott

Aztán megint elájult…

Levegő után kapkodott. Igen, most már emlékezett mindenre. Maga előtt látta a teremtményt, kinek réges-régen el kellett volna pusztulnia, de aki ott raboskodik a mélyben, hogy energiájával táplálja ezt az irdatlan erődítményt…

Mert hisz' az ő testéből: tűzből élősködött itt minden és mindenki.

Morfajet tétován zsebébe csúsztatta kezét. A kulcs ott lapult, hűvösen, szinte simogatta ráncos, aszott bőrét. Jóleső érzés töltötte el. Pihegett egy kicsit, lezárt szemhéjai mögött próbálta felidézni mindazt, amit látott.

Tisztában volt vele, hogy e tudás sokat érhet, feltéve, ha élve kijut innen valaha is.

Amikor már azt hitte, elegendő erőt gyűjtött össze, egy gyors fohászt eresztett meg isteneihez, aztán mozdult, hogy tovább indulhasson. De izmai még mindig nem engedelmeskedtek Néhány pillanatig erőlködött még, aztán kimerülten visszarogyott a járat aljába

Innen nem jut ki többé…

Később arra ébredt, hogy vizet kortyolgat. A víz nem volt hideg, pára lebegett a felszínén, de szerencsére a rőt derengésben nem állapíthatta meg, hogy mennyire koszos. Csak ivott, óriási kortyokban nyelte a vizet.

Körbepillantott.

Valószínűleg eszméletlen állapotban gurult le idáig, ahol a járat alján már víz csörgedezett.

Gyengén ellökte magát a meleg pocsolya sodrására bízva megtört, elgyötört testét.

Legnagyobb örömére a víz lassan megragadta, és sodorni kezdte előre.

116

A következő órák ismét öntudatlan lázálomban teltek számára, csak arra emlékezett, hogy néha átcsaptak feje felett az egyre erőszakosabb hullámok. Aztán az áradat hirtelen egy kőfalnak csapta. Fejéből vér serkent s ő magatehetetlenül bukott a víz alá. A sodrás néhány perc múlva még mélyebbre nyomta: a járatot ott már teljes egészében víz töltötte be…

14.

– Én vagyok!

A hang egy másik világból érkezett.

Morfajet nem is igazán törődött vele, de ösztönei arra késztették, hogy mégis nyissa ki a szemét.

A sötétben lebegett, valahol előtte a járat alján rés tátongott, tele izzó, forró lávával. Az alattomos örvény egyenesen arra sodorta, egyre gyorsabban, egyre biztosabban.

Morfajet sikoltott volna, de a víz nem engedte.

Eszeveszetten kapkodni kezdett hát, abban a hiú reményben, hogy sikerül megkapaszkodnia valamiben, ami a sziklafalból kiáll.

De már késő volt.

Az örvény eszeveszett hévvel rángatta, forgatta aszott kis testét Gyomra tartalma egyszeriben a torkába tódult.

– Én vagyok! – mondta megint a hang a háta mögött, áthatolva a víz vastag falán, visszhangot verve a járat falai között. –Én vagyok! Azért jöttem, hogy megmentselek!

Morfajet szédelegve pillantott fel, de az örvény szorításából csak egy homályos, csillogó alakot tudott kivenni valahol felül.

– Fogd meg a kezem! Tartalak!

Vaktában kinyúlt: egy hűvös kéz kulcsolódott karmos ujjaira.

– Te vagy? – hebegte. – Te vagy az?

– Vigyázz, Morfajet! – kiáltotta a csillogó nőalak, és meglebbentette halfarkát. – Kapaszkodj erősen!

Mielőtt a gnóm felfoghatta volna, hogy mi történik, a karcsú kéz erősen megrántotta, hogy kiszakítsa az örvény szorításából. De ekkor már közvetlenül a lüktető, lángvörös rés pereménél lengtek, ahol a sodrás ellenállhatatlan erővel húzta le a fortyogó mélybe mindkettejüket.

A homályos nőalak megkettőzte erejét, s valami kiáltásszerű, éles hangot hallatott, mire újabb, hozzá hasonló teremtmények siklottak a kalmár mellé. Puha kezek ölelték körül, s Morfajetet nem verte többé bilincsbe az örvény. A vilák elrángatták a rés közeléből, aztán sebes farkcsapásokkal biztonságos, száraz helyre húzták.

Ebben a pillanatban felbődült valami a mélyben.

Morfajet egy pillanatra arra gondolt, ő már tudja, mi adja ezt a hangot, de aztán, ahogy a meleg levegő sípolva utat talált tüdejébe, hirtelen magához tért…

117

Ott hevert egy járat félig vízzel telt aljában. Feje még mindig vérzett, kezéről sok helyütt ledörzsölték a sziklák a bőrt. Úgy érezte, a halálán van…

Aztán eszébe jutott mindaz, amit az elmúlt percekben álélt, s izgatottan emelte fel a fejét. De a járat nagyon sötét volt Még a vörös hernyók sem araszoltak sehol, hogy pislányi fényt adjanak. Morfajet erőtlenül hanyatlott vissza a vízbe.

– Nem… – hörögte elhaló hangon. – Nem lehet, hogy képzelődtem! Nem lehet!

A víz, amiben hevert, hideg volt Valami nagyon messze húzta a központi gerinccsatornától és a legmélyebb kazamatáktól.

– Lorelei, hol vagy? – suttogta, mielőtt átadta magát annak az üres, fényektől és árnyaktól távoli álomnak, ami oly hasonlatos a halálhoz.

15.

Gil admirális jelmondata volt: „soha ne nézz vissza!” Most sem nézett vissza, pedig egy gályája ott maradt, a Királyváros határánál vívott rövid, de véres ütközetben, amikor először csapott össze a vérszláv drómonokkal.

Szerencsére a dunavai flotta gyorsaságával nem versenyezhettek a hatalmas, mély építésű

szállítóhajók; Gil pedig ügyesen, végig a nomádiai partok mentén siklatta tovább gályáit egyenesen dél felé. Ettől függetlenül a harc csaknem végzetesnek bizonyult a kicsinyke hajóhad számára.

A hajnali ködből bukkantak ki, éppen keresztezték a drómonok útját, melyek csapatokat szállítottak át a túlpartra. Régi, jó szokásához híven ezúttal is ő lépett először, nem hagyott időt a meglepett vérszlávoknak. Tűz- és kővetőivel kiválóan célzott, ám a lövedékek nem tettek különösebb kárt a drómonokban. ,

Egyetlen esélyük maradt: villámgyorsan átsiklani a gigászi hajók között Egy gálya kivételével mindnek sikerült is. A Senoa vitorlázata azonban lángra kapott a találatoktól, aztán irányíthatatlanná vált, és keresztbe fordult a Dunán. Gil elszorult torokkal adott parancsot a továbbhajózásra, pedig ha lassítanak, bizonnyal sok derék dunavai hajóst vehettek volna a fedélzetre.

Nem tették.

Kikerülték a roncsot, és teljes vitorlázattal suhantak tovább dél felé.

A Hyrkania zászlóshajó, s nyomában a félig kijavított másik nehézgálya, a Posun, aztán a Tabana, a Bazur, a Bakator, az Olmuz, no meg a Visrahyban hozzájuk csadakozó Temes, a Csege és a tizenkét könnyű vitorlázatú Arava-gálya így hajóztak sebesebben a szélnél, hogy a megadott időben elfoglalják kijelölt pozíciójukat

Gil nem tekintett hátra akkor sem, amikor heves nyílzápor zúdult rájuk a delebáti partok felől, feltehetően portyázó grakhuroknak köszönhetően. Akkor sem, amikor nem messze a Garoj torkolatától tutajon lefelé ereszkedő dunavai menekültek kiáltottak utánuk segítségért. A legények szerint asszonyok és gyermekek szorongtak a tutajokon, Gil mégsem parancsolt megálljt. Sőt, hajóit és embereit nem kímélve, még gyorsabb haladásra ösztökélte őket.

118

A menekültek eltünedeztek a távolban, s Gil egyre csak a láthatárt kémlelte, néha meg a kíséretül adott, komor nomád harcosra pillantott A gályák vitorláit dús szél dagasztotta, s a leszálló alkony a minden eddiginél hosszabb sötétség kezdetét jelezte.

Gil admirális remélte, hogy időben érkeznek.

119

V. fejezet

A LÁNGERDEI CSATA

1.

Naplementekor csönd borult a végtelen nomádiai erdőkre.

Elhallgattak a csattogó fejszék, és sokáig csak a fáradt nomád harcosok zihálása visszhangzott az évezredes fák alatt.

A hirtelen támadt némaságra riadt fel Zolta a vezéri sátorban. Képek és hangok nélküli álomból ébredve, izzadtan ült fel tábori ágyán, s jobbját azonnal kardja markolatára csúsztatta.

Csönd.

Mindenütt átható, üres csönd.

Zúgó fejjel az asztalkára pillantott, ahol az egymásra hajigált térképek tetején néhány ivókupa és egy üres ezüstkancsó heveit A bor mind kiömlött, vörös lenyomata befestette az egyik térképen Nomádiát: mintha lángba borult volna az egész ország. Zolta ijedten felnyögött, s kilidzsével görcsösen a levegőbe kaszált.

– Nyugalom! Nincs semmi baj!

A delebáti kardja kígyó fürgeségével szisszent az ágy mellett álló, fekete ruhás lány felé.

Agyában egy egész méhraj dongott, s végtagjait sajgó fajdalom béklyózta, a mozdulat mégis követhetetlenül gyors volt.

– Ügyes! – jegyezte meg bágyadtan a lány, aztán jobbjával eltolta magától a nomád pengéjét.

– De azért tartogasd az erődet a harcra, Zolta!

A fiú megdörzsölte szemét, mert alig látott valamit. Megkockáztatta, hogy talpra áll, ám ezúttal túlbecsülte erejét: ha a másik nem segít neki, bizonnyal a tábori ágy alatt köt ki.

– Mi… mi történt velem? – kérdezte hebegve.

– Semmi! Csak nem bírod az italt

Felice cel Arcsak arca komor maradt, ahogy átölelte Zoltát és minden különösebb erőfeszítés nélkül elvonszolta az asztalkáig.

– Jobban tennéd, ha felöltöznél! A sereged már több mint egy órája talpon van, és várja, hogy felébredj végre!

– Én… én…

Zolta végigpillantott magán, s dermedten látta, hogy anyaszült meztelenül áll a lány előtt.

– Ó, istenem…

Felice alaposan végigmérte, mintha maga is csak most vette volna észre a másik pőreségét, aztán azt mondta:

– Szép a tested, delebáti! De azért mégiscsak öltözz fel! A végén még kísértésbe esem!

120

Zolta reszkető kézzel rángatta magára fejedelmi ruházatának darabjait, közben szeme sarkából a ruádot figyelte. Mi történhetett? Történt egyáltalán valami? Az előző éjszaka képei összekuszálódtak emlékezetében, keveredtek korábbi esték pillanataival.

Ott ült sátrában, a Delebát közepén, és Magop mester térképét silabizálta… aztán kint, a dűnék között hallgatta a toportyánok üvöltését… aztán látta a Révkapu egén suhanó tüzes nyílvesszőket. .. Furtorony ormán a lobogó griffes zászlót… Füstbugyor sikátorai felett a csillagokat… a harci tüzeket, végig a Duna mentén, odaföntről, a palota ablakából… a végtelen nomádiai mezőket, erdőket, vízeséseket, eltemetett romokat… vad, túlvilági tekinteteket, a cetféreg vonagló szívét, melyen egy parányi szurtoskígyó csusszant…

Aztán látta a Holdtenger fenyegető nyugalmat árasztó víztükrét. .. koyjék suhantak az irdatlan mélység felett… látta önmagát vágtatni az Életfa felé, a függőhídon versengve egy másik lovassal. .. Látta az égig érő lombozat közt suhanó vörös gályákat, a fejedelmi díszeket, miket ráaggattak, látta Tonuzoba arcán a millió ránc hálóját, az ágak közt lobogó tüzeket, a nomádok nyilainak sötét fellegeit, a fércember rothadó arcát, izzó szemét, ahogy felemeli pallosát, hogy végleg lesújtson rá… Látta a törzsfők ravasz pillantását, a rászegeződő, hitetlen tekinteteket, a gyülekező tumánok végtelen sorait… az aracsak őrök közül felé rohanó, fekete ruhás szépséget, és…– és szemében a rajongó szeretetet!

– Felice… – kezdte, s közben nagy nehezen begombolta a díszes kaftán aranykötéseit. A ruád érdeklődve emelte fel a fejét.

– Felice,én…

– Nem kell semmit mondanod! Tegnap este mindent elmondtál. ..

– Én…

– A nomád barátodat küldted el, hogy megmentse őt? – A lány arcán gúnyos mosoly suhant át. Az első mosoly ezen a reggelen.

– Azt hittem, magad rohansz majd, hogy megvédd azt a törékeny virágszálat…

– Hagyd ezt abba! – Zolta lassan szembefordult a lánnyal. –Nincs jogod ehhez!

– Bocsánat, fenség! – hajtott fejet Felice, s hosszú, fekete haja csaknem a földet söpörte. –

Nem fordul elő többet, ígérem! – Szemében gyémántként csillant a gyűlölet, de aztán rögtön ki is hunyt, mint ahogy jobbja is lecsúszott tőre markolatáról. ~ Értem. Mindent értek, Zolta! –

Hevesen bólogatott. – De ugye, nem akarunk erről beszélni egész reggel? Emlékezz csak: ma meg kell ütköznünk a vérszlávokkal!

– Tudom. – Zolta közelebb lépett a ruádhoz, és a vállára tette mindkét kezét. – Amikor idejöttél a táborba… – kezdte elgondolkodva –, valami különöset éreztem rajtad. Valami sötét árnyékot láttam a szemedben…

– Miről beszélsz? – próbált hátrálni egy lépést Felice, de Zolta nem engedte, keményen megmarkolta a vállát.

– Hogy miről? Elhallgattál előttem valamit, Felice – lenyúlt, és kihúzta a lány tőrét az övéből.

– Ez a penge mérgezett, igaz?

– Honnan veszed ezt?

– Téged Gran Goa küldött ide! – mondta halkan, szomorúan Zolta.

121

– Azért küldött, hogy végezz velem!

Felice megrázta a fejét: egyik pillanatról a másikra ő került szorongatott helyzetbe.

– Azért jöttél, hogy megölj!

– Ugyan, ez…

– De nem tetted…

– Honnan veszed ezt?…

– Nem végeztél velem, mert… – Zolta a bizonyosság tudatában bólogatott. Igen… Hogyan lehetett ennyire vak? Ennyire ostoba? A lány tekintetéből mindent kiolvashatott. – …Nem végeztél velem, mert szeretsz! – Egészen közel húzta magához, érezte, hogyan reszket szerencsétlen a szorításában.

– Bocsáss meg. Én… nem tudtam erről…

– Ó, mert olyan ügyesen titkoltam!

– Sajnálom. – Zolta lehajtotta fejét. – Sajnálom, és ezerszer is sajnálom! Talán érzéketlen voltam veled, de… ez nem változtat azon, hogy én… őt… és nem téged…

– Ostoba dolog, igaz? – hajtotta le fejét a lány.

– Végezned kellett volna velem azonnal, amint.

– Nem! – rázta meg fejét ijedten a ruád. – NEM! Neked élned kell! Küldetésed van!

– Pedig még most is megtehetnéd! – komorult el a delebáti, aztán lassú mozdulattal széttárta a kaftánt mellkasán. – Ez itt az utolsó esély! Tedd csak meg! Nem fogok védekezni! – Megfogta a lány kezét, és a tőrrel együtt a testéhez szorította. Felice pillantása a parányi szarvas-jelre tévedt

– Nem! Olyan egyszerű lenne minden… de nem tudom megtenni!

– Gran Goa nagyon csalódott lesz!

– Gotecha nem téged akar, Zolta, ezt te is tudod!

– Akkor viszont engedelmeskedned kell nekem! – mondta Zolta, de nem parancsolón, hangja inkább esdeklőnek tűnt e pillanatban.

– Megmondtam! – sütötte le szemét Felice. – Én mindig melletted leszek.

– Akkor segíts!

– Egész éjjel rád vigyáztam, Zolta! Melletted vagyok, hogy segítsek neked!

– Agulait küldtem, hogy vigyázzon Ilorára! Ostobaság volt!

– Nem akarok erről beszélni!

– Igazad volt! Ezt nem lett volna szabad rábízni. Nem! Neked kell odamenned!

– MICSODA? – Felice kitépte magát a férfi öleléséből, és dühödt tigrisként villantotta meg hófehér fogait.

– NEKED kell odamenni, és vigyázni rá! – ismételte meg Zolta. – Értsd meg, csak TE

tudhatod, mennyire fontos ő nekem!

Felice hitetlenkedve ingatta fejét, szemében könnycseppek csillantak, ahogy hátrált a delebáti elől.

122

– Nem… ezt nem teheted! – Hirtelen összeroppant, leroskadt a földre, mintha minden ereje elhagyta volna, és zokogva átölelte Zolta lábát. – Ezt nem teheted!

– Kérlek! – Zolta lehajolt hozzá, és kétségbeesetten próbált a szemébe nézni. – Ha ő meghal, minden hiába volt!

Felice felkapta a fejét, és gyűlölködve a férfira meredt

– Milyen kegyetlen ember vagy te, fejedelem! Milyen kegyetlen! De jól van! Megteszem, amit kérsz! Megteszem!

_ – Köszönöm! – suttogta megkönnyebbülten Zolta, és kezei közé fogta a lány könnyáztatta arcát. A ruád azonban durván letépte magáról az ujjait

– Megteszem! De tudd! Egy napon, talán nem is sokára… megéled majd azt, amit most én!

Megmentem azt a cafkát, csak hogy szerethesd, babusgathasd, hogy elfoglalhassa a helyemet az oldaladon! Megmentem! Ó, milyen szánalmasak lesztek együtt! Milyen végtelenül szánalmasak!

– Ne mondd ezt!

– Szeretlek, Zolta… de légy örökre átkozott!

Felice cel Arcsak felugrott a földről, utolsó pillantást vetett a nomádok új fejedelmére, aztán kiviharzott a sátorból.

Zete fia, Zolta még hosszú pillanatokig bámult utána, s csak azután tápászkodott fel ő is.

Lassan visszagombolta mellkasán a díszes kaftánt, s övébe tűzte a ruád mérgezett hegyű

tőrét.

Legszívesebben szembeköpte volna magát. Egy pillanatra majdnem megingott, kevésen múlott, hogy a lány után rohan, de aztán lehűtötte magát.

Nem…

Most már késő.

Minden eldöntetett

Igyekeznie kellett, mert odakünn, az erdőben, végig a fél országon keresztülhúzódó irtás mentén már várta a nomád sereg.

2.

Kilépett a sátorból: a nemzetségiek félkörben sorakoztak fel a bejárat előtt, s szemmel láthatóan türelmetlenül várták már urukat.

– A lovamat! – kiáltotta Zolta köszöntés helyett. Két fegyverhordozó azonnal elrohant a hátasért, másik kettő odaugrott a fejedelemhez, hogy megigazítsa díszes öltözékét. – Urak! –

szólt ekkor ünnepélyesen a törzsfőkhöz. – Urak, haladéktalanul megindítjuk a támadást Pawles, te még elébb vigyél száz lovast fel az északi útra. Figyeljétek, van-e arra mozgás: attól tartok, a vér-szlávok abba az irányba próbálnak meg kitörni!

A nomádok egymásra pillantottak.

Kitörni?

A többszörös túlerőben lévő vérszlávok?

123

Jabdier eszmélt legelébb, széttárta karját és mélyen meghajolt Zolta előtt.

– Késő, fejedelem! Nemrég jelentették, hogy a vérszlávok kettéváltak, s egyik haduk észak felé menetel a Holdtenger partja mentén.

Zolta úgy állt ott, mint akibe villám csapott. Egy újabb lépes, amiben megelőzte az ellenség…

Egy újabb lépés, s könnyen lehet hogy ez a lépés immár végzetes. Kétségtelen: valaki elárulja a tumánok minden hadmozdulatát Gadumak….

– Értem… – mondta halkan. – Urak… mindenki a tumánjaihoz! Csatarendbe!

Fertályórával később a nomád had felsorakozott a gigantikus irtás mentén. A harcosok zúgolódtak: éhesek és kimerültek voltak, de mindezek ellenére készek voltak rá, hogy tüstént megállítsák az előretörő vérszláv sereget

– Készen álltok? – kérdezte Zoward aga Jabdiert, ki addig csak komoran bámult maga elé.

Jabdier felpillantott, s szeme villanása elárulta: tudja ő jól, mire vonatkozott a kérdés. Te megbízol benne? – Ez rejlett abban.

– Készen állunk! – sóhajtotta. – És engedelmeskedünk? –tette hozzá halkan, hogy csak Zoward értse.

Amaz sápadtan bólogatott, aztán megsarkantyúzta lovát, hogy csapata élére állhasson A sereg végül zúgolódva, elégedetlenkedve, de felkészült a csatára. Zolta teljes fejedelmi díszben lovagolt végig előttük, ám csak bizalmatlan, gyűlölködő tekinteteket látott elsuhanni maga előtt. Nem volt már mellette senki, akiben bízhatott volna.

Nem volt mellette Agulai, sem Felice, sem Ráge, sem Ayzaz.

Egyedül maradt ahogy Felice jósolta.

Hamar.

– A vérszláv sereg alig két mérföldnyire van innen! – jelentette egy kócsagtollas tumánsahun.

Zolta bólintott, és a türelmetlenül várakozó törzsfőkhöz léptetett lovával. Orrát hirtelen megcsapta a fák átható, tiszta illata, s a belekeveredő tömény ló- és bőrszag.

– Közel vannak! Gyorsan törnek előre. Először ezt a seregtestet semmisítjük meg, utána azonnal indulunk északnak! A másik sereggel nehezebb dolgunk lesz!

Jabdier sötét pillantása ezt mondta a többieknek: „Ugye, megmondtam? Eszelős!”

– Úgy döntöttem, itt állítjuk meg őket! – folytatta a fejedelem, s a széles, kiirtott sávra mutatott, mely folyosóként nyílt a sűrű rengetegben, s ameddig a szem ellátott, tekergőzött északnak és délnek. – Egy tumán Jabdier aga vezérletével megtámadja az előőrseiket!

– De fejedelem! – kiáltott föl piros orcával Jabdier. – Nem vezethetek lovasrohamot ebben az átkozott erdőben!

– De igen! – Zolta válasza fagyosan csattant – Igyekezz minél kisebb veszteséggel nekik rontani. Nem kell, hogy különösebben meglepje őket a támadás, elég, ha csak néhány száz öllel visszaszorítod őket!

– De azonnal ellentámadásba mennek át! – dohogott Rab fia, Vorja. – Megbocsáss, ez egy ostoba terv, fejedelem! Feláldozol egy egész tumánt, az ütközet kezdetén!

124

– Nem áldozok fel senkit! – mondta Zolta. – Adott jelre az egész tumán visszavonul, ide, erre a vonalra!

– Visszavonul? – néztek rá dermedten a hadurak. A nomád hadviselés számos fortélyt alkalmazott, de a visszavonulás ebben az esetben értelmezhetetlennek tűnt a harcosok számára. – Nekik menni aztán rögtön megfutamodni?

– Nincs időm vitára! – vonta össze szemöldökét dühösen Zolta. – Bíznotok kell bennem! Ne feledjétek, hogy önként adtátok kezembe a hatalmat! De ha már rám ruháztátok, akkor bízzatok bennem, a hétpoklok összes ördögére! Hol az a legendás nomád bátorságotok?

– Talán ha beavatnál, nagyságos fejedelem! – suttogta Matejan kenéz, Mojmir törzsének vezére. – Könnyebb volna népeink életét a kezedbe helyezni, ha tudnánk, mit forgatsz a fejedben!

– Nem! – Zolta előrébb hajolt lova nyergében, és maga is suttogóra vette a hangját

– Áruló van a sorainkban, urak! Valaki, aki mindenről tud!

– Mit beszélsz?

– Megvesztél?

A nagyurak dühödten szisszentek fel, mint a kígyó, akinek a fejére tapostak; különösképp Jabdier tűnt felpaprikázottnak.

– Nyugalom! – intette őket Zolta. – Valaki már napok óta híreket ad Gadurnak a törzsek minden mozdulatáról. Valaki a vezérek közül! Honnan tudták, hogy megkerülhetik a tumánokat északon? Honnan tudták, hogy minden erőnk itt van? Ha északon áttörnek, egyenes az út előttük Őrtüzek Lángjáig!

– De ki az? Ki az áruló?

– Ki az?

– Most nincs idő erre! – rázta a fejét Zolta. – Különösképp, hogy már messze jár tőlünk!

Sajnos, későn ébredtem rá sötét üzelmeire!

Jabdier ökölbe szorított kézzel hadonászott.

– Fejedelem! Árulással vádolsz közülünk egyet! Van talán bizonyítékod? ,

– Nincs szükség bizonyítékra. – Úgy tűnt, egyedül Zolta képes megőrizni lélekjelenlétét.

Megmarkolta lova gyeplőjét, és oldalra fordította a csodálatos nomád mén fejét.

– Ha Őrtüzek Lángja felszabadul a nyomás alól, tüzetesen kivizsgáljuk az áruló ügyét! Aki bármiben összejátszott vele, a halál fia! Az jobban jár, ha itt pusztul a harcmezőn!

A vezérek döbbenten néztek rá: az ifjú fejedelem fenyegetőzött.

– Jabdier! Azonnal indulj a tumánnal! Had' hallják már jó messziről, hogy közeledtek!

– Indulok… uram! – Vászoly törzsének vezére lassan fordította meg paripáját, hogy tumánsahunjaihoz vágtasson, akik az irtás szélén várakoztak. Zolta gyors parancsokat osztogatott a többieknek is, aztán intett nekik, hogy haladéktalanul induljanak.

A mindent eldöntő perc vészesen közeledett…

3.

125

Szélvészként zúdultak előre az erdő sűrűjében. A fákat kerülgették, mégis ellenállhatatlan lendülettel rontottak egyenesen a nagy óvatosan előremerészkedő vérszláv előőrs közepének.

Kardok villantak a sűrű félhomályban, valahol a közelben felharsant egy vérszomjas csatakiáltás is.

A közel negyven vérszláv felderítő ijedten szegezte előre dárdáját, szembogár nélküli tekintetükben félelem csillant, ahogy a lovasok nekik rontottak. Esélyük sem volt, egyetlen pillantás alatt elsöpörték őket. Valósággal a földbe gyalulták mindőjüket, hogy aztán még nagyobb lendülettel dübörögjenek a hátuk megért érkező derékhad első sorainak.

A vérszláv lovasok azonban már várták a nomádokat.

Vad üvöltéssel sarkallták lovaikat ellentámadásra, s nemsokára veszett, gyilkos küzdelem alakult ki az erdőben.

Jabdier és Moluk kán az első vonalakban vagdalkoztak, s hamar rá kellett jönniük, hogy a roham sokkal kisebb kárt okozott a vérszlávok között, mint azt remélték. Nemsokára mindenfelől ádáz tusakodás hangjait visszhangozták a fák: szablyák csattogtak, nomád és vérszláv üvöltések harsantak, a távolban egy vad harci dob is feldübörgött. Az erdőből szüntelenül özönlöttek elő a vérszagot kapó ellenséges egységek: vérszláv lovasok, rusz és grakhur gyalogosok, kaghir íjászok. A fák közt nyílvesszők suhogtak, elhajított dárdák hasították a levegőt.

Mire Jabdier és Moluk észbe kaptak, az ellenség máris háromszoros túlerőbe került körülöttük.

A válságos pillanatokban nomád kürtjel zengett fel a távolban.

A visszavonulás jele!

Moluk nem habozott: szablyáját megforgatva feje fölött, megsarkantyúzta lovát, hogy áttörje az egyre szűkülő vérszláv gyűrűt. Jabdier követte, s a következő pillanatban a nomád tumán java elszakadt az ellenségtől, és szélsebesen visszafelé lovagolt.

A vérszlávok diadalittas üvöltéssel vetették magukat a nyomukba

– Induljatok! – kiáltotta Zolta, amikor az összecsapás hangfoszlányai eljutottak a sereg többi részéhez, az irtás szélére. –Vissza! Mindenki vissza!

A vezérek értetlenül bámultak rá, mint akik nem hisznek a fülüknek. Hogy vissza? Hát nem támadásra készül itt mindenki, mióta megpirkadt a Vérterdő felett?

– De fejedelem… Nem támadunk rájuk?

– Már megtettük – szűrte a fogai között Zolta, miközben meredten az erdőt figyelte. – Most következik a visszavonulás. Gyerünk! Vissza, az irtás mögé!

A nomád harcosok morgolódva fordították meg lovaikat, de aztán – engedelmeskedve a tumánsahunok nem túlságosan szelíd parancsainak – egyre gyorsabban ügettek hátra.

Hallónak, hogy Jabdier legényei elkeseredett küzdelmet folytatnak odaát, s egyáltalán nem tetszett nekik, hogy egyik pillanatról a másikra magukra hagyják őket. Aztán, amikor vagy egy mérföldnyire arrébb ismét megálljt parancsoltak nekik, újra reménykedni kezdtek. No, hátha csak lesz harc! Most már legyen! Pokolba a fáradtsággal, a levegőben a vérszlávok bűze úszott, s mostanra minden nomád tenyere viszketni kezdett, vérük megpezsdült, az ellenség 126

közelségét érezve. Szablyáik markolatát szorongatva lestek a rengeteget, mintha tekintetük bizony áthatolhatna a sűrű növényi falon.

Ahogy a tumánsahunok körbepillantgattak, látták, hogy a teljes nomád sereg itt várakozik, kivéve Jabdier támadó tumánját. ,

És kivéve Csete herceget

Mert most már őt sem látták sehol…

5.

Jabdier menekülő csapata váratlanul robbant ki az irtásra, s pillanatok alatt átrobogott a Vérterdő túlsó oldalára. Nyomukban ott loholt az egész vérszláv sereg, felajzva, gyilkolásra készen.

Ahogy Jabdier átszáguldott a kiirtott folyosón, egy pillanatra megakadt a szeme egy magányos alakon, aki fáklyát tartva közeledett a fák felé.

Csete herceg!

Az aga visszarántotta lovát, intve a többieknek, hogy vágtassanak tovább, a közelben várakozó nomád seregtest felé. Aztán megint odapillantott, s látta, hogy valóban Zolta suhan egyik fától a másikig.

Mit akarhat?

Jabdier körbepillant.

Most néhány pillanatig ketten maradtak itt. A nomádok hátul, valahol a rengetegben, az irtás túloldalán pedig a vérszlávok közelednek veszett csordaként.

Most megtehetné…

Ujjai görbe jatagánjára csusszannak. Most megtehetné…

Homlokán kövér verejtékcseppek gyöngyöznek: feszülten figyeli, mit csinál a fejedelem.

Valami arra készteti, hogy most még ne hajítsa el a jatagánt, most még ne tegyen egy lépést se a fiú felé…

Most még…

Zolta nem figyel az agára: hallgatózik néhány pillanatig, hallgatja a dübörögve közeledő

csizmás lépteket. Bólint, mintegy magának: itt az idő!

Aztán nagy lendülettel behajítja a fáklyát a túloldali rengetegbe.

A hatalmas fák lassan, nagyon lassan vetnek lobot.

De nemcsak itt kél életre vörös fény!

Följebb, vagy száz öllel odébb, egy másik szürke alak hajít fáklyát a fákra, föntebb és lentebb megint mások. Egész tűzlánc röppen az eleven falra, s mire arrébb Jabdier utolsó lovasát is elnyelik a lombok, a túlsó részt recsegve-ropogva borítják be az elharapózó tűznyelvek. Most már ég az erdő, forró lángokat görgetve, rőt pernyét szórva, szitálva mindenfelé. A száraz törzseken vészes gyorsasággal harapóznak el a tüzek.

Jabdier döbbenten csusszan le nyergéből.

A magányos alakot nézi, aki először hajította el a fáklyát.

127

Aztán lassan térdre rogy, mit sem törődve a forró légörvénv nyel, ami amarról kél.

Az irtás éppen elég széles. Nem röppen át azon zsarátnok, izzó falevél egy sem. Csak a másik oldal ég, lángol, sikoltva emészti önmagát az izzó pokolban.

Az éjszakai égboltra sebesen harapózó vérszín fel lobban fel egészen a csillagokig.

Egy fél országnyi erdő kezd tűzzé válni…

6.

Most! Itt az idő!

Terek, a gyűrött képű nomád int Tobának, induljon most! A többiek rég elfoglalták helyüket, felkészültek a gyors akcióra. Ám míg a hívó hang fel nem harsan, meglapulnak a fák árnyékában.

Néhány pillanatig csak a Duna érzéketlen csobogása, és a vérszláv hajósok távoli jajveszékelése hallatszik. A meglékelt, behemót drómonok ott éktelenkednek a folyó közepén, megfeneklett testük szánalmasan süpped a meder iszapjába. A még süllyedők fedélzetén nagy a nyüzsgés: időről időre újabb árnyalakok vetik magukat a vízbe annak reményében, hogy ép bőrrel elevickélhetnek a partig. Terek bólogat. Itt az idő!

Sercenés, lobbanás, a fáklyák szinte egyszerre kapnak lángra. Tóba előreszalad, most nem érzi a lüktető fájdalmat kezében, levágott ujjai helyén csak valami zsibbadt viszketés sajog. De lelkében egyre haragosabb a düh: gyermekteste szinte beleremeg, ahogy a haldokló vérszlávokra és grakhurokra gondol, s maga előtt látja vergődő, vérző testüket.

Csak egyszer érzett valami hasonlót: valaha, ott a másik nagy folyó partján Pákvető fiaival, egy nyári estén megdézsmálták Tavi Szák erjesztett almaboros hordóját. Az a bódulat, az a lebegő könnyedség keveredett most az ölni vágyás súlyos terhével lelkében.

Itt az idő!

Meglódítja a lángoló rudat, és behajítja a fák közé. A többiek szinte ugyanabban a pillanatban teszik ugyanezt. Aztán a parancs szerint mind visszafutnak a partra, ahol két csekter várja őket türelmetlenül.

Amikor visszanéznek, az erdő éppen lángra kap. Vörös tűz-görgeteg bontogatja szárnyait, s indul pusztító útjára, amerre csak fát talál.

Amott, a vérszláv hídfőnél felismerhetetlen üvöltés jelzi, milyen gyorsan harapóznak el a lángok. Mire a csekterek sebesen arrébb siklanak, már a megperzselődött hús bűzét is érezni a Duna fölött.

7.

– A torkolatnál vagyunk, admirális! – A dunavai tiszt feszesen kihúzza magát a kormánymű

mögött, pedig Gil tudja jól, nem aludt már két napja. Ahogy a többiek sem.

128

– Köszönöm. – Hanyag tisztelgés, a tiszt csikorgó csizmákkal sarkon fordul. Akad munkája elég: a fedélzetközben már készen állnak a tűzköpők, de a legények még gyűjtögetik a kövekre kenhető faggyút.

Az admirális egy hosszú pillanatig beletartja ráncos arcát az éjszakai szélbe, ősz haja vállát verdesi.

Milyen nagy itt a csönd! – gondolja, s futó pillantást vet a gályák mellett elsuhanó erdő sötét sávjára. De a szakállas istenre, már nem sokáig!

Összevonja szikár testén az admirálisi köpenyt, s gondterhelten lesiet a fedélközbe. Azonnal megcsapja az orrfacsaró bűz: izzadt férfitestek, verejték, faggyú, fojtógyapot, szenny, vér bűze keveredik a levegőtlen, alacsony deszkafolyosókon.

– Az én kis kedvenceim! – A tűzköpőket már odagörgették az első ütegsor helyére, s már a csapófedeleket is felhajtották a sötéten ásítozó toroköblök elől.

Gil előhúzza a köpenyébe rejtett pergament a térképpel, és a fedélköz fáklyáinak fényében szemügyre veszi a kusza vonalakat.

– Igen. Ez az a hely!

Magához inti a nomádot, aki az egész út alatt árnyékként kísérte mindenhová. Végtére is neki kell megerősítenie, megkezdhetik-e a hadműveletet?

Nem is kell kérdeznie: a nomád megérinti a karját, és szó nélkül bólint.

Ez az a hely!

– Jól van. Ennyi elég, barátom!

Gil a tűzköpők körül serénykedő harcosokhoz fordul, megtörli izzadt homlokát, mielőtt kiadná a parancsot.

– Ha szólok, megkezdhetik a tüzelést! Folyamatosan lőjék az erdőt! Lángba kell borítanunk mindent, ami a Garojtól délre elterül!

A legények gyakorlott mozdulatokkal tömik degeszre a torkolatcsöveket fojtógyapottal.

Gil felpillant: oldalt a sűrű, sötét rengeteg.

– Tűz!

A Hyrkania megrázkódik.

És a sötét égboltra dühös, aranysárga szikrákat vető lángcsóvák kúsznak fel. Egyszerre vagy tíz, aztán még tíz lassan pörgő tűzgolyó.

Ahol a távolban becsapódnak, vörös felhő gomolyog az égre, s a csillagok felé nyújtózkodó fényködöt fest a fekete éjkárpitra a lángecset.

A Hyrkania fedélzetén felujjongnak a hajósok.

Így legalább lesz, ami megvilágítja a Garoj torkolatát, ahová egymás után siklanak be a díszes dunavai hajók: egyik a másik után. A széles folyó után alig marad hely az öblös hasú nehézgályáknak: a Hyrkania és a Posun komótosan úszik előre a fekete vízen, s közben egyfolytában szórja, köpi a lángoló sziklákat dél felé.

Igyekezniük kell, hogy időben kihajózzanak a Holdtengerre.

129

8.

Az élen loholó sztrigoj váratlanul megtorpan. Leereszti görbe kardját, melyről máris nomád vér csepeg, és gyanakodva a levegőbe szimatol. Mellette vérre szomjazó harcosok százai suhannak el.

De ahogy a sztrigoj félrefordítja tar koponyáját, látja, hogy az óvatosabb grakhurok is megtorpannak. Egymásra pislognak, aztán halkan nyüszíteni kezdenek. Az erdő fölött vörös pára gomolyog, s valahonnan nagyon közelről izzó hőpöröly suhint le az erdőre.

– Mi ez?

A sztrigoj önkéntelenül is hátrál egy lépést, fejét felszegi hogy jobban lássa, miféle rőt sárkány bontogatja szárnyait odafönn?

Üvöltések…

Az előre rohanók is megtorpannak, valamit bámulnak, földbe gyökerezett lábakkal, dermedten, mintha sóbálvánnyá változtatta volna őket az izzó szél, ami végigsöpör a fák között. Imént még üvöltve rohantak, az ellenséget űzve, most meg…

Aztán minden érthetővé válik: a sztrigoj tudatát egyetlen pillanat alatt hatalmába keríti a páni félelem.

Lángok!

Lángok!

Lángok!

A fák fölé harapózó tűz itt ropog, itt, mindjárt előttük! És közeledik, milyen gyorsan közeledik, mintha egy láthatatlan, vörös óriás görgetné maga előtt e tűzgolyót, egyenesen feléjük. Az elöl állók fájdalomtól félőrülten üvöltik a lángtengerbe halálukat; elevenen megperzselődő testek orrfacsaró bűzét sodorja szerteszét a forró szél. A sztrigoj még egy lépést hátrál, aztán még egyet.

Odafönn, a fejük felett tomboló, szárnyát villámgyorsan kiterjesztő vörös sárkány most már lecsapni készül.

NEEEE, NEEEE!

Üvölt mindenki…

Ez a vég…

Gondolkodás nélkül menekülni próbálnak. A csontszárazra aszott körcstörzsek mindent elemésztő hővel lángolnak, s a távolból feléjük nyargaló óriási tűzfal csak hengeredik tovább, s felfal mindent, ami az útjába kerül.

Ahogy megfordul a vérszláv sereg, s fejvesztve rohan vissza, már tapossa is el a mögöttük érkezőket. Középütt, ahol a százezres tömeg sűrűje egymásnak feszül, kardok és lándzsák villannak: a szembogár nélküli, sárgás szemekben félelem parázslik fel a közeledő tűzfal tükörképeként.

Legtöbben még időben megfutamodnak, átverekszik magukat a sereg végeláthatatlan sorain, s fejvesztve rohannak tovább, vissza a Duna felé. Még nem sejtik, hogy nemsokára 130

ugyanilyen tűzförgeteggel találják szembe magukat: a lángok három oldalról harapóznak feléjük, elemésztve a fél országnyi vadont, s benne az irdatlan vérszláv sereget.

Az óvatlanabbak már itt szembesülnek az elkerülhetetlennel.

Nem menekülnek a többiekkel, dühödten tesznek még előre „ráhány lépést, abban a reményben, hogy gyorsan áttörnek majd a lángorkánon.

De aztán….

A tűzfal már ott recseg-ropog a közelben, heve megcsapja izzadt arcukat. Vérszláv agyukban már felrémlik, hogy mohóságuk lett immár a végzetük a lángkarok gyilkos ölelésre tárulnak körülöttük, s a tűzfal hirtelen fölibük kerekedik. Egyik pillanatról a másikra robban ki a rengetegből, s mint mohó, engesztelhetetlen szörnyeteg, izzó pofájába gyűr mindent: élőt, élettelent egyaránt. Futtában perzseli le a menekülő vérszlávok csontjairól a húst, évezredes fákat roppant darabokba, hogy aztán maroknyi pernyét kavarjon mögöttük a kohóként lüktető szél, köveket olvaszt meg, üveges kristályokká hevíti a földet, aztán nyargal tovább, mert éhes, és egyre éhesebb, étvágyát úgy látszik, nem csillapítja semmi már.

A sok ezer, tízezer vérszláv, grakhur üvöltését aztán elnyeli az eget rengető recsegés-ropogás, az elevenen megégett testek bűzét pedig alig érezni a millió büszke fa kesernyés, emésztő halálszagában. Az izzó fal pokoli dühét mindez nem enyhíti: tovább hengeredik egyre gyorsabban, megállíthatatlanul, egyenest a vérszláv fősereg menekülő magja felé.

Néhány perc alatt elpusztítva annyit a betolakodók hadából, amennyien Kaduz mezején vesztek oda közülük…

És ez csak a kezdet. Hátul, a még csöndes erdőben egyre több sztrigoj kapja fel a fejét…

Érzik már ők is: valami közeleg…

9.

Lángolt az egész erdő.

Mintha az égbolt omlott volna össze, s tűzben burjánzó, izzó förgetegként emésztené el mindazt, amit a földön talált. Valahonnan, a fak vörös tengerén túlról monoton hang reszketteti meg a levegőt. El kellett telnie néhány percnek, mire Zolta ráébred: több tízezer eleven teremtmény halálüvöltése egyesül ebben a kibírhatatlan üvöltésben Döbbenten hátrál, kezében a kialudt fáklyával. A lángtenger megbabonázza, pedig most már az életét kellene mentenie.

A hőfal az arcába csap, s mint eleven pöröly taszítja hátra. Elveszíti egyensúlyát, s a földre terülve bámulja a pusztítást Tudja jól: most vissza kellene futnia a többiekhez, mielőtt megfojtja a füst, de hosszú pillanatokig nem tudja levenni tekintetét a keze nyomán életre kelő, vörös démonokról. Csak nézi a táncoló lángalakokat, az izzó tűzgöböket, a szélvészként nyargaló fénymezőt, s kezdi felfogni, mit cselekedetett. De megrázza magát: nincs most ideje ezen rágódni. Megtette, amit kellett.

Lassan feltápászkodik, és botladozva visszaindul, az irtás túlfelére.

Gyomra kavarog, lábai remegnek, ahogy eléri a szélső fákat.

131

Az utolsó pillanatban harcosok rohannak mellé, megragadják, és kivonszolják a hegymagas lángoszlop útjából. Arca, keze koromfekete.

Vizet löttyintenek rá, a hideg érintés eszméletére téríti.

– Gyerünk! Gyerünk! Sietnünk kell! – Félrelöki a nomádokat, s tántorogva elindul a lova felé.

– Uram! – hebegi egy harcos, aki éppen megragadja a paripa kantárszárát. – Uram!

Felgyújtotta az egész erdőt!

Zolta fáradtan a nyeregbe lendül:

– Igen, felgyújtottam! Semmi más nem pusztíthatja el azt a hatalmas sereget, mint a tűz!

Csak a tűz!

Kifejezéstelen tekintettel pillant a körülötte állókra: a nomád vezérek csak most értik meg, mi folyik körülöttük. Százezer lelket küld a másvilágra e pillanatokban… Tudja, mindez küldetése része. S a küldetését nem ő választotta…

10.

A felderítők jelentése igaznak bizonyult. Smrsha carün csakugyan északnak küldött egy vérszláv seregtestet, amely így akaratlanul is kibújt a nomádok tüzes csapdájából. Míg a Garojtól délre több tízezer harcosuk halt kegyetlen tüzhalált az országnyi rengeteg pusztulásával, az északi had akadálytalanul menetelt a Holdtenger partján, egyenesen Őrtüzek Lángja felé.

Zolta tumánjainak igyekeznie kellett, hogy elvágják az útjukat A lejtőkkel, emelkedőkkel tagolt partszakaszt, a Dermely-öböl feletti földsávot, ahol a két sereg végül egymásnak rontott, Landembornak, illetve Landembori domboknak nevezték a nomádok. A csata után azonban a Lángerdő elnevezés maradt fenn évszázadokon át.

Pusztító csata volt az…

A vérszláv sztrigojok gyorsan tudomást szereztek főseregük rettenetes pusztulásáról, de ha a hír nem is jutott volna el idejében hozzájuk, a horizontot vérszínűre festő derengés mindent elbeszélt. A Dunától a nomádok irtotta sávig, a Garojtól az Őrtorony fölötti síkvidékig minden, de minden a lángok martalékává vált.

Elpusztult a Fekete Vérterdő talán legsötétebb része, s bár helyén hosszú esztendőkkel később is csak üszök és pernye maradt, a nomádok nem bánták. Benépesíteni még sokáig nem merték, mert híre kélt a tűzben veszett százezres vérszláv sereg kísérteinek, kiket a felperzselt föld őrzőinek neveztek. A lángerdei ütközet a Gadur ellen viselt rövid, de kegyetlen háború talán legvéresebb csatája volt, miután az átellenes pontjain lángra lobbantott erdőség tűzpokla elnyelte az ellenség főerőit.

Erről a hősies küzdelemről a Lángerdei Rege szól, mely a nomádok legbecsesebb emlékei között maradt fenn. Sokáig csak fapálcákra vésett rúnák őrizték szövegét, később azonban a dunavai udvari kódexmásolók is bejegyezték egy rövidített változatát a Királyok Könyvébe.

Egész nap tombolt a küzdelem a Holdtenger partján.

132

A nomád harcosok úgy hitték, az ő hősiességük mentette meg a törzsszövetséget a vérszláv megszállástól. S bár önfeláldozásuk nélkül Őrtüzek Lángja valóban végveszélybe került volna, a döntő csatát mégsem ott vívták meg.

Mert arra a Hor-papok rettegett katedrálisánál került sor.

Mert – miközben a Dermely-öböl partjainál feltartóztatták a támadó vérszláv sereg maradékát – a Zolta hívó szavára összesereglő szövetséges erők Gadur ostromába kezdtek.

11.

Agulai szélvészként száguldott észak felé. A nomád falvak, melyeken keresztülvágtatott, felbolydult méhkashoz hasonlítottak – immár az ország minden zugába eljutottak a hírek: a törzsszövetségnek új fejedelme van, ki azonnal hadat indított Gadur ellen.

Agulai csak arra a néhány percre pihent meg, amikor lovat váltott. Nem volt könnyű dolga, Ed és Lel környékén alig kapott megfelelő hátasokat; a sorra felkerekedő tumánok szinte az összes használható állatot magukkal vitték. A Csete- és az Apphony-nemzetségek szállásterületein már fegyverforgató férfit is alig látott. Mindenki, aki szablyát, íjat emelni bírt, fejedelmi parancsra harcba indult északra és dél felé.

– Nemes sahun! Igaz, hogy hat tumánunk vívja Aranyoskaput? – kérdezte egy vén, félig vak ember az egyik faluban, ahol lovat váltott.

– Nem vívjuk már azt! – lihegte Agulai. – Hanem éppen hogy megvédjük.

– Hód aga vágtatott északnak itt, alig pár napja… – mondta az öreg. – Egy idegen nemesasszonnyal…

– Az Thangar nádor lánya volt – bólintott Agulai.

– Minden harcost magukkal vittek… Másnap délnek vágtatott itt egy tumán, azt mondják, Gadur felé…

– Merthogy nemsokára Gadurt fogjuk vívni, öregapám!

– Gadurt? – Az aggastyán a fejét csóválta, s miközben Csák íjászzöm-kapitánya átnyergelt a pihent kancára, mindvégig ott toporgott körülötte. – Nemes sahun, vigyázzon amott, ha keresztültör az erdőn! Különös teremtmények lopakodnak a romok környékén…

– Miféle teremtmények, öreg?

– Vérre szomjazok… Gadur felől jőnek mind…

– Vigyázzanak maguk! – szorította meg az öregember kezét Agulai, és nyeregbe pattant. –

Én tudok vigyázni magamra! De itt, a faluban csak asszonyok és magafajta vének maradtak.

Ha Hor-gályákat látnak közeledni kelet felől, azonnal meneküljenek az erdőbe! Ha egy kis szerencséjük van, nem veszi észre magukat! Megértette?

– Nemes sahun! Várjon! – Egy szépséges lány penderült Agulai lova elé, s fakupában felé nyújtott valamit. – Gaiszka! Igyon egyet, még hosszú út vár magára, úgy-e?

Agulai gondolkodás nélkül a kupa felé nyúlt, mert orrát megcsapta a gaiszka kesernyés illata.

Mire észbe kapott, már ott szorongatta a kupát kiszáradt szája előtt. De bele már nem kortyolt.

133

– Mi baj, uram? Igyék hát!

Valahol a magasban megdördült az ég: Csák íjászzöm kapitánya reszkető kézzel nyújtotta vissza az ibriket.

– Köszönöm, leány, vizet hozz inkább!

– Vizet? – tátotta a száját amaz, de az öregember ráförmedt, mire jobbnak látta megszaporázni lépteit. Kisvártatva kristálytiszta forrásvízzel tért vissza.

Agulai felhajtotta, s egy pillanatra megjelent előtte egy szellemarc. Egy barát arca, ki miatta veszett oda1. Az utolsó cseppeket a tiszteletére a földre löttyintette. Az öreg megértően lehorgasztotta fejét.

– Azért csak tartsa nyitva a szemét, nemes sahun! – kiáltott utána, amikor Agulai megsarkantyúzta új lovát. De a fejedelem küldötte csak intett, hátra sem fordult. Úgy érezte, a hétpoklok összes démona sem állhat az útjába: ha Csete herceg azt parancsolta neki, hogy siessen Aranyoskapuba, akkor ő odasiet.

Alig várta, hogy a távolban, a fák között felcsillanjon a Duna hosszan elnyúló sávja, s felbukkanjanak felette Thangar gyűlölt várának bástyái és tornyai…

12.

A zsírfáklyák fénye hirtelen megsercent, aztán rövid, bizonytalan reszketés után újult erővel lobbant fel.

A nomád harcosok idegesen egymásra pillantottak, aztán – mintha összebeszéltek volna – a menet élén haladó két alakra emelték tekintetüket. E pillanatban nem tudták eldönteni, ki is vezeti a csapatot: a delebáti vénember, vagy Tar Ogul fia. Egyiknek kötelességből tartoztak engedelmességgel, a másiknak szívükből, lelkükből.

– Valahol van itt egy keresztjárat! – suttogta Ompud herceg. – Mégpedig nagyon közel.

Ráge a fejét csóválta: számításai szerint már réges-régen el kellett volna érniük a Gadur tárnáiba közvetlenül becsatlakozó barlangjáratot. Valami rendkívül látványos jelzésre gondolt, azt hitte, legalább izzó vasrácsokon kell áthatolniuk, amikor átlépik a határt. Három napja bolyonghattak már idelent, de eltompult érzékei szerint hetek teltek el, mióta utoljára látták a napfényt Alig pihentek, menet közben eszegettek a magukkal hozott szárított húsból. Egyre csak törtek előre, egymást támogatva botorkáltak a sötét járatokban, hol óvatosan, fáklyáikat a magasba tartva, hol pedig lekushadva, a fenyegetően meredező cseppkövek alatt kúszva. A járat aljában bokáig érő, langyos víz csordogált a lábuk között vulkanikus patakként. Ráge lehajolt, merített egy keveset belőle, aztán óvatosan ajkához emelte. Rögvest köpött is egy hatalmasat. A víz sós volt.

– Több keresztjáratnak is lennie kell! – mormolta elégedetlenül. – Az egyik a Holdtengerből sodor be ide vizet. A másik pedig egészen biztosan felfelé vezet. Azt kell megkeresnünk!

A nomádok egyetértőn bólogattak. Izgatottnak tűntek, de kimerültségüket igyekeztek leplezni egymás elől is. Még be kellett hatolniuk a rettegett Hor-erődítménybe, s ezt mindannyian jól tudták. Ráge elismerően figyelte kimért mozdulataikat, s arra gondolt, vajon honnan meríthetik tartalékaikat.

134

– Ne aggódjatok, nemsokára megtaláljuk a bevezető járatot! – mondta fásultan a harcosoknak. – A célunkat ismeritek; nem számít, hányan vesznek oda az úton, egyikünknek végig kell mennie rajta!

– Hová? – Ompud herceg őszinte csodálkozással nézett a többiekre. – Ha már veletek tartok, ideje lenne beavatnotok engem is a titokba. Mit akartok Gadurban? Hová akartok voltaképpen eljutni?

Ráge lapos pillantást vetett Tar Ogul fiára.

– El kell onnan hoznunk néhány különleges tárgyat! – tagolta óvatosan. – Mindabból, amit ez az ifjú harcos elmondott – itt Barsanra mutatott –, nyilvánvaló, hogy a járat egyik ága elvezet a katedrális alatti tárnákhoz. Ha szerencsénk van, megtaláljuk azt is, amit keresünk! A kincsek 1 Agulai több veszedelmes kalandban vett részt a Kán Morgare néven ismert nomád harcossal az Adrion partján. Cresson meghódításának történetét a Szigetkirály kincse című kisregény írja le (megjelent a Barbár pokol című fantasy-antológiában). Visszatértükben azonban sötét hatalmak játékszereivé váltak mindketten. Adrionból csak Agulai keveredett haza, Kán Morgare pedig – legalábbis Agulai ugy tudja – odaveszett egy tengeri viharban (e baljós napokról A Rorn Úrnője című kisregény számol be, mely 2001-ben lát napvilágot).

azt bizonyítják, hogy ezek itt a külső tárnák.

Ompud herceg bólintott, s kezét észrevétlenül kardja markolatára csúsztatta tigrisprémes köpenye alatt. Az óvatosságról megfeledkezni ezen az átkozott helyen hamar végzetessé válhat.

Ebben a pillanatban valami felmordult a közelben.

– Hallottátok? – kérdezte az egyik harcos. – Hallottátok ezt?

– Ő az! – sápadt el Barsan, hátát a sziklafalnak vetve. – Ami elragadta Agnatát! Ó, ez a hang!

Ráge megpördült, s kivont kilidzzsel fordult a hang forrása felé.

A járatban egy kivehetetlen körvonalú, szürke árnyék közeledett feléjük. Dülöngélt, mint valami részeg óriás, lomhán billegve a sziklafalak között. Szemei sárgán izzottak, a kénköves pokol lámpásaihoz hasonlón.

A nomádok szétrebbentek, hogy ne kerüljenek az útjába. A járat közepén két alak maradt csak: Ráge, aki dermedten bámult a közeledő fenevad szemébe, és Ompud, aki kardját két marokra fogva védekező állásba helyezkedett.

– Tűnj innen, bolond vénember! – sziszegte dühösen, amikor észrevette, hogy a zsupa közte és a teremtmény között áll.

– Ez a valami… – Ráge lihegett, mintha rohant volna, pedig csak az összecsapásra készülődve kapkodta gyorsabban a levegőt – .. .ez a valami talán elvezethet minket az átjáróhoz!

Ompud nem válaszolt, csak szitkozódott egyet, s mielőtt a fenevad kiért volna a zsírfáklyák fénykörébe, előreszökkent, durván félretaszítva Ragét.

A nomádok felszisszentek. Ompud előreszegezett karddal egyenesen a teremtménynek rontott. Azt olyannyira meglepte a parányi kis idegen rohama, hogy védekezni is elfelejtett.

Lomha mozgása megtört, csak szemei izzottak dühödten, amikor a herceg pengéje beledöfött vaskos húsába.

135

Meglepetése gyorsan elmúlt.

Farkának egyetlen csapásával elsöpörhette volna az embert, de nem akart hamar végezni vele. Elvégre régen nem volt már módja megvívni senkivel, ezek itt pedig önként merészkedtek a fészke közelébe, nem számolva a veszéllyel. Nem számolva egy trannussal, a járatok őrzőjével.

Végzetes hiba.

Lassan négy lábra ereszkedett, és hörögve figyelte a kis embert, aki újra és újra előredöfve csörtetett felé.

Bátor fickó, kétségtelen.

De a trannust nem ő aggasztotta igazán, hanem az a másik, aki óvatosan a sziklafalhoz lapult, hosszú, csillogó pengéjű fegyverét pedig látszólag hanyagul tartotta a teste mellett. Igen, az a másik veszedelmesnek tűnt. Figyelt.

Vele igazi öröm lesz végezni…

Ompud eközben erejét megfeszítve döfött megint, és a kardja mélyen bele is szaladt az állat két pikkelye között a lágy húsba. A trannus felbődült, de csak erőtlenül, nehogy a járat falai megroggyanjanak. Évszázadok óta nem üvölthetett kedvére, nem akarta, hogy otthona megint elpusztuljon. A döfés egyébként sem érte érzékeny ponton, ámbár kétségtelenül fájdalmas volt

Egy lépést hátrálni kényszerült.

Az ember ezt gyengülésnek vélhette, mert újabb rohamot indított ellene.

Bosszantó…

Ahogy kitátott pofával felé kapott, néhányan a behatolók közül elsurrantak mellette: túlságosan későn dörgölte széles hátát a sziklafalnak, hogy összemorzsolja őket.

Átkozottak!

Dühös volt, s ez elrontotta a harc örömét. A legjobb lesz, gondolta elégedetlenül, ha mihamarabb végez velük.

A lelkesen rohamozó emberke felé fordította széles fejét, de hiába pislogott a vörös félhomályban, már nem látta őket sehol.

Ellenben újabb árnyak suhantak el mellette, oly gyorsan, hogy mire a falnak lökte pikkelyes hátát, már csak az érdes sziklákat dörzsölte le jó darabon.

Hol vannak ezek?

Megpróbált megfordulni a járatban, de nem ment olyan könnyen, ahogy néhány száz esztendővel ezelőtt. Mire nagy nehezen sikerült, már csak az öregember állt előtte, fegyverét még mindig lomhán maga mellett lógatva.

Rohanó léptek dobogását hallotta: a többi már csaknem elérte a fészkét!

Kijátszották!

Dühödten csapott le az öregre, kitátott pofával, hogy állkapcsának egyeden harapásával kettéroppanthassa az aszott, gyenge testet. De a vénember meglepően gyorsan reagált: megpördült, végigsiklott a sziklafal mentén, mint valami denevér, nesztelenül és halálosan 136

gyorsan, aztán – miközben felugrott a trannus mellső lábaira – a hóna alatt könnyed szúrással a torkába mélyesztette a kilidzset

A trannus vértől fortyogó hangon bődült fel megint.

Súlyos sebet kapott, ráadásul megsebzője máris a járat másik felében ért földet, ahol a többiek éppen ebben a pillanatban tűntek el a kanyarulat mögött.

Megrázta magát, és dühtől égő elmével figyelte a távolban imbolygó, vörös fáklyafényeket.

Összeszedte minden erejét, megfeszítette izmait, hogy utánuk loholhasson Igyekeznie kellett, ha azt akarta, hogy még a fészek előtt utolérje őket….

13

A király gályái halálos némasággal suhantak a partok mentén.

Amióta kiértek a Garoj keskeny csatornájából, a szél még erősebben kapaszkodott vitorláikba; mintha a részvétlenül szikrázó csillagokon túl valaki megszánta volna őket, s szabadjára engedte a szelek démonait.

Gil admirális megkapaszkodott egy kötélben. A Hyrkania még sohasem siklott ily sebesen, pedig jó pár éve koptatta már a deszkáit. Felpillantott az árbocra, és elégedetten mosolyodott el.

Érezte, hogyan recsegnek az eresztékek, hogyan süvít a szél a kötélzet húrjain játszva alig hallható, idegeket borzongató dallamát. Hallotta, hogyan sóhajt a fa a lendületesen bókoló hajóorrban, hogyan nyögnek a vaskapcsok a széles hasnál, hogyan csobog tajtékot vetve a vízhab az acél döfőorr előtt, s hogyan feszül dagadva a szélnek a sok dunavai vitorla, pukkadt szájként dacolva az örök éjszakával, melynek leple alatt, mint hívatlan tolvajok, bemerészkedtek ezekre az idegen, ismeretlen vizekre.

Az admirális a baljában szorongatott, hevenyészett vázlatra pillantott.

Nemrégiben suhantak el az Árnysziget nyugati szarva alatt: egyik oldalon a fekete végtelen, emitt, az el-eltünedező partoknál a lángoló Vérterdő.

Gil tudta, hogy közeleg a perc, amikor ketté kell osztania a flottát. Irtózott ettől a pillanattól.

A küldetés túlmutatott a józan ész határain. Amit tett, egyik pillanatban eszelős ostobaságnak tűnt, a másikban azonban egy remekül felépített, briliánsán időzített stratégia nélkülözhetetlen lépésének. Bárki is alkotta ezt a tervet, igyekezett figyelembe venni minden létező szempontot.

Úgy tűnt azonban, néhány apróság mégiscsak kimaradt a számításából. Amikor ugyanis –

széles kitérőt téve délnek – félúton jártak az Árnysziget és az Ezersziget szirtjei között, valahonnan fentről, a Hyrkania árbockosarából fojtott kiáltás harsant Nemcsak Gil, de a fedélzeten álló többi hajós is felkapta a fejét. Igen, ott, a látóhatáron…

A parton…

Néhány perccel később már szabad szemmel is jól lehetett látni az odakint dúló csatát. Több tízezer lovas és gyalogos harcolt elkeseredetten, oda és vissza szorítva egymást a kiterjedt, tengermelléki dombvidéken. A messzeségben izzó, lángoló horizont csaknem nappali világosságot és hátborzongató hátteret biztosított az öldöklő küzdelemnek.

137

– Megpróbálják feltartóztatni a vérszlávokat! – sóhajtott a kormányállás mellett egy fiatal tiszt Gil emberei közül.

– Igen – bólintott az admirális. – Nem tudom, vajon az ő dolguk nehezebb, vagy a miénk…

Az ifjú tisztek komoran bámulták a távoli csatát, míg a gályák tova nem siklottak nyugat felé, egészen addig a pontig, ahol már nem halogathatták tovább a búcsúzást.

A hajók kisebb része éles szögben északnak fordult, s az Ezersziget labirintusát megcélozva eltűnt az örök éjszakában.

14.

A lángerdei dombok között…

A küzdelem pillanatnyi szünetében Zolta zihálva visszahátrált a nomád sereg tartalékait biztosító vonalakhoz, ahol a kopárok már javában kötözték a hátrahozott sebesülteket.

– Bort! Bort! – kiabáltak az alzánok, megpillantva a fejedelmi testőrséggel visszahúzódó vezért. – Bort ide!

Zolta két kézre fogta az arany kupát, és hatalmas kortyokkal vedelte a fűszeres italt. Érezte, hogyan válik azonnal perzselő vérré ereiben a nemes nedű, s hogyan tűnik el nyomában a fájdalom testéből. Miközben ivott, pillantása a látóhatárra tévedt, ahol égig érő vörös lángtenger pusztította az őserdőt. A tűzfalat a szemébe csurgó vércseppek prizmáján át még ijesztőbbnek látta…

– A balszárny? – kérdezte azután, hogy megtörölte verejtéktől és vértől csutakos arcát. –

Vorja aga meddig tudja még tartani a felső dombokat?

– Ameddig kell! – A vitéz Lucián csontos arcáról nem lehetett leolvasni érzelmet. Rideg és kíméletlen gyilkológép, tökéletes parancsvégrehajtó. – A kérdés csak az, mikor akarod áttörni a főseregük vonalát középen? Ha nem késlekedsz soká, fejedelem, Vorja aga kitart.

– Akkor készüljetek! – Zolta szívdobogva pillantott a körülötte ziháló nagyurakra és közvitézekre. – Azt hiszem, megtörtük az erejüket, ideje megpróbálkozni egy komolyabb ellentámadással Lucián!

– Igen, uram?

– Szedj össze embereket, és zárd le a nyugat felé vezető utat! Egyeden vérszláv sem juthat ott át, érted!?

A lovag gyorsan bólintott, s lovát sarkantyúzva elvágtatott a közelben viaskodó déliek felé.

Megismerni őket: a többi nomádtól eltérően egyikük sem visel szakállt. De vívnak úgy, mint bármely más törzs fiai. Ha azok zárják le a nyugat felé vivő utakat, azon bizton nem jut át senki.

A lángerdei dombok között összekeveredett seregek forgatagában már alig lehet megkülönböztetni egy-egy csapattestet. Ott a Csete-nemzetség fehér tumánjainak harcosai robognak a vérszláv falak felé, köpenyük már rég nem fehér: vértől piroslik egytől-egyig mind. Vorja aga szakállas, torzonborz legényei megveszekedett fenevadakként, oroszlánszívvel tartják a balszárnyon a dombok vonalát, három-négyszeres túlerővel viaskodva. Amott meg Uderik fekete vitézei villogtatják szablyáikat: karok erdeje emelkedik a 138

magasba minden pillanatban, s pengék százai sújtanak le, fáradhatatlanul, s vágnak rendet a vérszlávok tarkoponyás erdejében.

Zolta nagyokat szuszogva csatolta vissza fejére az aranyszínben csillogó nomád sisakot.

Eddig többé-kevésbé úgy alakultak a dolgok, ahogy tervezte. Ha továbbra is oroszlánként küzdenek, lankadatlanul aprítva a vérszlávokat, hamarosan megtörik majd az országba betört sereg maradékának ellenállását

És akkor tumánjait végre visszafordíthatja.

Vissza, Gadur felé…

15.

A Nomád-öböl északi partszakaszát meredek sziklafalak határolják. A Rif-hegyek szinte a tengerből nőnek ki ott, s úgy meredeznek zordan a csillagok felé, mint valami rég halott istenség fenyegető ujjai.

Hideg, vad vidék ez, a nomádok kerülik is, ha csak tehetik.

Azon az éjszakán azonban megelevenedett a fekete part. Büszke gályák úsztak némán, egyenesen a sziklafal felé, egészen, míg a mindent elnyelő árnyak palástja rájuk nem borult.

Nem sokkal elébb, amikor áthajóztak a Cseteőr-sziget mellett a Nomád-öbölbe, távolról még látni vélték Mocsáros fáklyafényeit, s a part mentén suhanó vörös Hor-gályákat is a magasban. A láthatáron a felgyújtott nomád falvak lángoltak, amott pedig az égig érő fa koronája uralta a sötét égboltot.

Aztán északnak fordultak, hogy mihamarabb megközelíthessék az öböl felső partvidékét.

Attól kezdve csak vad és rémisztő tájat láttak körös-körül, emberi életnek azonban kevés nyomát.

Végre elérték az égbe szökő partot.

A fedélzeteken dermedten álltak a dunavai hajósok. Nem akartak hinni a fülüknek, amikor hírét vették Gil parancsának: irányítsák a hajókat egyenesen a meredélynek.

Az éj ragacsos szirupként borult rájuk, s a sziklatömbök egyre csak közeledtek, végül már betöltötték az egész látómezőt. Rideg fal állta útjukat, de a gályák továbbra is teljes sebességgel siklottak előre.

A hajósok nem láthatták, ahogy Gil ökölbe szorított kézzel a mellette álló nomádra pillantott, s azt sem láthatták, milyen csendes, szinte gúnyos mosoly jelent meg válaszként a harcos arcán.

A vak hit sokszor embertelen önuralmat követel. Feltámadt a szél, s a gályák bókolva siklottak a kőhegynek.

A következő pillanatban a felfegyverzett dunavai flotta fele szinte beleolvadt a sziklafalba.

És Gil végre ki merte nyitni a szemét.

Nem reccsentek neki a meredélynek, ahogy számította; továbbra is némán siklottak a fekete habokon. Am tágas folyosóként immár egy éjsötét csarnok borult fölibük. Aztán pár pillanattal később megint csillagfény hintette rájuk ezüst sugarát, s megpillanthatták egymás rémült arcát a Hold sápatag fényében.

139

Aztán ismét a sötétség következett, hosszan, fenyegetőn rátelepedve a hajókra. A kormánynál már a nomád állt, biztos kézzel irányítva a Hyrkaniát a titkos sziklajáratokon keresztül, mintha vakon is tudná, hol leselkednek gyilkos zátonyok a vízben.

– Felettünk a Rif-hegyek legmagasabb csúcsai! – mondta órákkal később, amikor már jó ideje nélkülözniük kellett a csillagok pisla fényét is. A dunavaiak hallgattak.

Nyomasztó volt belegondolni is, milyen irdatlan magasságok nyúlnak fölöttük, s milyen halálos mélységek tátongnak hajóik törékeny teste alatt.

16.

Valahol a Holdtenger középső medencéjében, az Ezerszigettől keletre:

– Ott vannak! Jönnek! A hír futótűzként terjedt a dereglyéken, attól a pillanattól amikor az első révkapui felfedezte a dunavai flottarész távoli vitorláit a fekete horizonton.

– Ott vannak! Jönnek!

Sereges Vákó elégedetten elvigyorodott. Unta már a tétlen várakozást, melyet átitatott a kétség, hogy talán soha nem fogják megpillantani Gil hajóit a messzeségben.

Most mégis itt voltak, teljes vitorlázattal suhantak feléjük.

Vákó gyorsan parancsokat osztott: fel kellett készülniük a támadásra. A nomád íjászok, akiket magával hozott, már készen álltak: több ezer nyílvesszőt halmoztak fel a lábaiknál.

Néhány perccel később a dereglyék fáklyajelekkel üdvözölték a flottatestet vezető Posun nehézgályát. A jeleket viszonozták, de aztán már csak gyors manőverekre maradt idő: a dereglyék a gályák mellé siklottak, anélkül, hogy bármelyiküknek lassítania kellett volna az eszeveszett iramon.

A Holdtenger felett erős, hideg szél fujt. Kiváló szél az a támadásra. És a távolban már ott szürkéllettek az Ezersziget szirtjei, szigetei. Azon túl, a messzeség fekete ködéből kibontakozva Gadur tornyai meredeztek a csillagok felé.

17.

Gadur.

Csillagfényes, tiszta éjszaka.

Odafönn, a Galath-toronyban, a gathsziklák odújában, a szürke csuhás gocsamulok karéjában egy hatalmas aggaborreai állt, és kifelé bámult, a lábai alatt elterülő sötétségbe.

Csontkoponyába ékelt arcát vörös hálóval lepte be a sziklán araszoló hernyókból derengő

fény. Az aggaborreai nem örült annak, amit látott. Felmordult, és egy távoli pontra mutatott Gocsamul szolgálója alázatosan mellélépett, s csuklyája pereméhez emelve aszott kezét, a távolba meredt.

– Csakugyan… – suttogta. – Hajók… hajók…

Az aggaborreai dühödten kapta el kezét, és ujjai fájdalmas csavarintásával adta tudtául: ezzel maga is tisztában van. Több hírre, több részletre volt szüksége. Sokkal többre annál, amit amúgy is tudott.

140

– Felhajóztak a Garojon! – sóhajtotta mögöttük egy töpörödött tebbaz, akinek fél arca helyén zöld massza lüktetett. – Felénk tartanak!

– Az lehetetlen!

A gocsamulok hátrébb húzódtak. Az aggaborreai bűzlött, mint a dögverembe vetett többnapos hulla. Ebben a ciklusában még rosszabb is lesz, amikor levedli undorító pikkelyeit, és új bőrt ölt az Újhold tiszteletére. A tebbaz kivételével egyikük sem szívesen állt a közelében; ő viszont annál lelkesebben kapaszkodott köpenyének szélébe.

– Kihasználták a tüzet! – sziszegte, és a horizont alján vöröslő tűzpárára mutatott.

– Ostoba! – Az aggaborreai pillantásra sem méltatta. – Ők keltették a tüzet! Lángra lobbantották a keleti rengeteget!

– Ezek viszont bizonyosan felénk közelednek! – kockáztatta meg ismét a gocsamul szolga.

Kockázatos lépés volt ez, nem tudhatta, gazdája mivel jutalmazza majd. – Átsiklanak a szigetek között.

– Akkor végük van! – Az aggaborreai hirtelen megpördült, és intett a Galath-torony ajtajában álló sztrigoj őrnek. – Hol van Gayagh, az átkozott? Hol van? Keressétek! Keressétek!

A sztrigoj mélyen fejet hajtott, s kihátrált a vörös helyiségből.

– A gályákat! – adta ki a parancsot Saut Koth, és bosszúsan visszalépett a Galath torony nyitott mellvédjéhez. – Állítsák meg őket!

Az ezer öl magas toronyból jól láthatták, amint odalent kitárulnak Gadur acélkapui, majd a vörös gályák egymás után siklanak ki az éjszakába, és sebesen megindulnak a vízen közeledő

hajók felé.

Saut Koth a hideg gathsziklának támasztotta lüktető csontkoponyáját, és arra gondolt, vajon nem kellene-e jelentenie az emberek eszement támadási kísérletét a hatalmas Bazaboolnak.

De aztán elhessegette magától ezt a gondolatot: majd jelenti, ha az ostobák hajói már a Holdtenger fenekén nyugszanak…

18.

A Posun azonnal támadóállásba fordult, de a Vérszemű Csillag Jelével díszített, égi gályák megelőzték őket.

Hosszú lángköpetek sorjáztak a magasból, tűzesővel árasztva el a támadó flotta hajóit.

A Holdtenger fekete felszíne felsistergett, ahogy a köpetek becsapódtak az olajsűrű tükörbe.

A víz haragos tajtékot vetett, mindent beterítő savas oszlopokat csapva a dunavaiakra.

Azok nem sokáig késlekedtek a megfelelő válasszal. Nemcsak a tűzvetők feleltek a sortűzre, de azonmód sok száz nyílvessző szökkent az égre: a nomád mesteríjászok tüzes nyilai. Az éjszakában a suhogás egy pillanatra összeolvadt a mennydörgéssel és a sistergéssel, aztán ahogy a nyílvesszők bele-beleakadtak a Hor-gályák vitorláiba, hirtelen vakító, vörös fényfoltok nyíltak az ég kárpitján.

Két égi Hor-hajó azonnal süllyedni kezdett, három másik lassan pörögve visszahátrált Gadur tornyai felé.

141

A dunavai gályák és a révkapui dereglyék fedélzetéről üdvrivalgás harsant: elért talán még az irdatlan acélkatedrálisig is.

Nem sok idő maradt azonban ünnepelni…

A távolból közeledő újabb gályák a következő pillanatban mindent elárasztó lángfüggönyt bocsátottak a Holdtengerre. Izzó sziklák hullottak sisteregve a magasból.

Üvöltés szakadt fel, fagerendák erdeje reccsent, s a vitorlák vásznai éhesen kaptak lángra. A dunavai hajók lángolva siklottak át az utolsó szigetek vonalán, s futottak be a Gadur előtti csillagcsatomákba. A kanálisok „hegyei” itt lemállottak, feltöredeztek, hogy végül a szigetvilágba olvadjanak.

A támadás lendülete e csatornacsonkok szájában akadt el végleg. A Posun több találatot is kapott, de a sodorvonalában sikló gályák és dereglyék többsége is végzetes sérüléseket szenvedett. A vitorlákat pillanatok alatt pernyévé rongyolta a tűz, ám a hajók még jó darabon sodródtak tovább.

Előttük ott magasodott a hatalmas Hor-erődítmény: gonoszul és bevehetetlenül. Sereges Vákó a fedélzetre zuhant szinte az első lövedékek becsapódása után, amikor egy tűzgömb csaknem letépte a bal karját Fájdalomtól eltorzult arccal bámulta a fejük fölött kibontakozó képet. Szeme sarkából jól látta a faradhatatlanul tüzelő nomád íjászokat, s látta saját legényeit is, akik erejüket megfeszítve próbálták egyenesben tartani a dereglyét.

A lángok oltásával már nem próbálkozott senki.

A dunavai hadrend néhány pillanattal később felbomlott: a hátul érkező gályák és dereglyék gyorsan megfordultak, és menekülni kezdtek, vissza, kelet felé. Csak a magatehetetlen, sérült hajók maradtak ott, kitéve a vörös gályák bosszújának.

Az pedig már sebesen közeledett

Az éjszakai égbolton lebegő Hor-hajók mérges kígyóként köpték mozdulatlan áldozataikra a kénköves tűzmagokat.

19.

A legbenső szentélyben izgatott mormolás kísérte a lidérc grif bevonulását.

A ködpárába burkolózó felső emelvény eltakarta az idegen világok jelképeivel díszített kárpitot, most csak a Vérszemű Csillag vörös ágai szikráztak mindenkire, aki egybegyűlt itt Bazabool tanácscsarnokában.

Gayagh magányosan lépkedett a sorfal előtt. Nem hallotta, mit sutyorognak a háta mögött, de azzal tisztában volt, hogy valami rendkívülinek kellett történnie, ha ekkora felfordulás támadt a katedrálisban. Óvatosan körbepillantott a középütt megnyíló folyosó mentén. A Hor-szövetség szinte minden fajzata képviseltette magát, amire rég nem volt példa. Zaguttarok, tyronok, gilgamarok, khydok, tebbazok, gocsamulok, s ki tudja, hányféle teremtmény még…

– Hol voltál? – Saut Koth kérdése gúnyosan csattant a terem végében, ahol Bazabool üres trónusa magasodott fölébük.

Gayagh bosszankodva hajolt meg az aggaborreai előtt, de azért igyekezett a legnagyobb tisztelet jelét mutatni.

142

– Felkészítettem a kitaszított hordákat a támadásra, óh, Saut Koth! – gurgulázta negédes mosoly kíséretében. – A cetférgek indulásra…

– Hajók támadtak Gadurra! – szakította félbe durván az aggaborreai, miközben izzó, vörös szemét a szövetség képviselőire függesztette. A várt hatás nem is maradt el: a Hor-papok döbbenten hördültek fel. Gadurra támadni? Közönséges, vízen sikló hajókkal? Micsoda őrültség! És micsoda pimaszság!

– Hajók?

– Dunavai hajók! – tette hozzá Saut Koth. – Ugye, tudod, mit jelent ez?

Gayagh megremegett. Ugyan hogy kerülhettek a Holdtengerre dunavai hajók? Hogyan juthattak át a vérszláv hajóblokádon a Dunán? Egy pillanatra megdermedt Lehet, hogy már nem is létezik vérszláv blokád? Lehet, hogy valami átkozott trükkel a folyó fenekére küldték a drómonokat a guhhákkal együtt?

– Nem hiszem – lihegte pár pillanattal később, amikor visszanyerte lélekjelenlétét. – Nem hiszem, hogy néhány embergálya fenyegetést jelentene Gadurra nézve! Mitől ijedtél meg ennyire, óh, hatalmas Saut Koth?

A lidérc grif hallotta, hogy háta mögött néhány gocsamul halkan felnevet Ez az! – gondolta.

Ez az egyetlen fegyver, amivel megtörhetem a félelem pajzsát, amit az aggaborreai maga köré emelt!

– A betolakodókat visszavertük! – morogta Saut Koth, és fenyegetőn közelebb lépett. –

Kivizsgálom, hogyan juthattak idáig, ne aggódj! Inkább imádkozz korcs isteneidhez, Aib fattya, hogy ne bizonyosodjon be: a dédelgetett vérszláv pártfogoltjaid kudarcot vallottak!

Gayagh szemei idegesen megrebbentek.

Lehet, hogy a vérszlávok valóban kudarcot vallottak? Arról már értesült, hogy a Vérterdő

lángokban áll a Holdtengertől délre. Azt is sejtette, hogy az előretörő vérszláv sereg egy része odaveszhetett a gyorsan terjedő tűzvészben.

De ez nem jelentheti azt, hogy…

– Javaslom… – fogta hangját suttogóra, s újra meghajtotta magát Saut Koth előtt – .. javaslom, hogy tegyük emlékezetessé az emberek számára ezen ostoba próbálkozásukat!

– Hallgatunk, Aib szülötte! – mondta az aggaborreai fagyosan. – Mi a terved?

– Emelkedjék magasba minden gályánk! – A lidérc grif megfordult, hogy szembenézhessen az összegyűlt Hor-papokkal. – Űzzék vissza a támadó hajókat az Ezersziget útvesztőjébe, és ott perzseljék fel az utolsót is, hogy senki ne maradjon életben a pimasz betolakodók közül!

Azután… Azután indítsuk útnak a kitaszítottakat! A cetférgekkel eltiporják majd a nomádok nyomorúságos falvait és városait! Ideje véget vetni az itteni jelenlétüknek, nem gondolod, hatalmas Saut-Koth?

Az aggaborreai felkapta csontkoponyáját, és elégedetten bólogatni kezdett

– Jól van, Gayagh! – mondta aztán. – Bazabool elégedett lesz, ha felébred majd. Addigra…

tiszta helyzetet teremtünk Gadur környékén.

A lidérc grif elfordult az emelvénytől.

143

Ezennel elszánták magukat arra a lépésre, amivel felrúgták Ayhagdu legfőbb parancsát.

Miközben végigcsoszogott a katedrális hideg folyosóin, Gayagh halk imát mormolt magában, nehogy a magányos isten valaha is visszatérjen ebbe a világba, legkedvesebb népéhez, az emberhez…

20.

Gadur.

Az erődítmény acélkapui döngve tárultak ki körös-körül, s útjukra bocsátották a sötét kazamatákból felemelkedő Hor-gályákat.

A gocsamulok igyekeztek, hogy a lebegő koporsóhajók mihamarabb útnak indulhassanak, s elvigyék Hor halálos üzenetét az eddig megtűrt nomádoknak és szánalmas szövetségeseiknek.

Az éjszakát halk moraj töltötte be, s Gadur acélormain irányfények gyúltak. Az Ezersziget útvesztőiben nemsokára mindent elemésztő, végső tűzeső hullott a támadó dunavai flotta maradványaira.

Az égről ezer és ezer Vérszemű Csillag nézett le rájuk kárörvendőn.

21.

– Indulnunk kell! – zihálta Zolta a mellette vagdalkozó Luciannak – Nagy szükség lenne az emberekre Gadurban! Nagyon nagy szükség!

Felesleges is volt mondania A délvidéki maga is jól tudta, mi vár a Hor-erődbe beúszó egységekre, ha nem kapnak időben segítséget kívülről. Márpedig az Őrtüzek Lángjából útnak induló csapat igen kevéske támogatást jelenthetett számukra. Többre volt ott szükség.

Tumánokra, de legalább tízre.

Lucián – ügyelve, hogy a harcban el ne sodródjon Zolta lova mellől – aggodalmasan körbepillantott a csatatéren.

Volt miért aggódnia.

A vérszlávok fáradhatatlanul támadtak, nem törődtek a veszteségekkel, s azzal sem, hogy számukra e csata kimenetele egyre reménytelenebbnek tűnt. Visszavonulni, már ha akartak volna, sem tudtak hátuk megett a nomádiai rengeteg lángolt, fojtó, fekete füstöt okádva a csillagok felé. A nomád tumánokon pedig már nem törhettek át, ahhoz túlságosan kevesen maradtak.

Egyet tehettek küzdöttek az utolsó csepp vérükig.

Középütt, ahol a harc leghevesebben tombolt megmászhatatlan halotthegy magasodott a csatatér közepén. Kardélre hányt, megcsonkított nomádok és vérszlávok lótetemek és felborult harci fogatok hevertek szerteszét Azon a részen már nem tudtak egymásnak esni: ember nem gázolhatott át az irdatlan hullahegyen.

Hanem oldalt, körös-körül annál hevesebben csaptak össze tovább szélesítve a hullákból emelkedő kupacot. A szárnyakon a fekete bőrvértes vérszlávok időről időre összegyűjtöttek egy-egy nagyobb rohamra elegendő erőt. A sztrigojok egymás után vagy harminc támadást 144

indítottak Jabdier, Vorja aga és Zoward legényei ellen, akiknek a legnagyobb nyomást kellett felfogniuk.

Zolta sokat hallott már arról, hogyan harcol a nomád, de csak most tapasztalhatta meg, mit is jelent a valóságban az a legendás elszántság. Saját szemével látta, hogyan roppan Zoward meggyötört, megtizedelt tumántestének vagy hatszáz mindenre elszánt vérszláv és grakhur. A nomádok félállati teremtményekkel küzdöttek, s közben maguk is dühöngő vadakká változtak: testük fegyverré lett, bár mindkét kezükben éles pengék villantak, ahogy az ellenség közelébe kerültek, vágtak, döftek, téptek. A gyilkolás elemi ösztöne szabadon tombolt a csatamezőn.

A lángerdei dombvidék – ahol a tűzförgetegből még időben kibúvó vérszláv seregtestet megállították – távolabbi részein is elkeseredett harc folyt, senki sem tudott segítséget küldeni Zowardnak. A vérszlávok őrjöngve nekik rontottak, ügyet sem vetve arra, hányan hullanak el közülük.

Zolta megborzadt a látványtól. Hogyan harcolhatsz egy olyan ellenséggel, amelynek nem számít a halál? Hogyan állíthatod meg, ha nem ismeri a félelmet? Bármely ismert had összeroppant volna az első ilyen rohamtól. Bármelyik. Zolta arra gondolt, ha a delebáti törzsek harcosaiból összeállítana egy sereget, az sem tartana ki néhány percnél tovább. A villogó kardok, suhogó dárdák és a le-lecsapó cséphadarók, csatacsillagok, harci fejszék erdejében förtelmes étvággyal aratott a halál.

A roham visszavetette a nomád lovasokat, de csak egy darabig. Aztán – mintha valami földöntúli szellem szállta volna meg Zoward fiait – megmakacsolták magukat, és fogcsikorgatva, eszüket vesztve ellentámadásba mentek át.

Eszüket vesztve – igen…

Őrjöngve feszítették erejüket a förgetegnek.

Középütt pokoli gyilkolás folyt. Néhány pillanat alatt kétszázan buktak le nyergükből: a földet beterítették a felnyársalt, szétzúzott koponyájú férfiak.

S a nomádok őrjöngése csak fokozódott: mintha a kiöntött, tengernyi vér, az izmokra telepedő sajgó fájdalom, a testüket borító sebek garmadája csak újabb erőt adott volna. Nem hátráltak tovább. Egy tapodtat sem. Megszenvedtek, elvéreztek, számtalan embert veszítettek, de lassan, fokozatosan nyomni kezdték vissza a vérszlávokat S mintha a sok száz tar koponyában is derengeni kezdett volna, hogy méltó ellenfélre akadtak: a jól kiképzett, tökéletes gyilkológépek minden erejüket megfeszítve igyekeztek újból beszakítani, áttörni, szétzúzni az eleven falat. Zolta közelről látta ezt.

Néhány órán belül harminc ilyen roham csapott a szárnyakon vitézkedő nomád tumántesteknek. Harminc…

Aztán, amikor a küzdelem már egybefolyó, véget nem érő rémálommá változott mindannyiuk számára, különös fények villantak a Holdtenger felől.

A fejedelmi testőrség biztonságos fala mögül Zolta nyugodtan szemügyre vehette, mi lehet az. Túl a szelíd lankákon, a feketén fodrozódó füstgomolyagon át szűrődött ki a fény: bíbor ragyogás, opálos lüktetés az élettelen víztükör felett. Mintha csak jeladás volna…

Mert amarról, a nyugati erdőség felől valami irdatlan, sötét felleg közelít máris.

145

Néhány pillanatig egyformán lebeg a két felleg egymással szemben: a vörös és a fekete. De aztán utóbbit közelebb sodorja tán a szél, talán valami más. Ezernyi fekete lény hemzseg annak a fellegnek a belsejében. A küzdők megtorpannak. Az eget fürkészik Látják, hogyan takarják el a csillagokat a felleg fodrai. Hirtelen megszámlálhatatlanul sok szárnyas szörnyeteg csap le zuhanva, süvítve a fagyos éjszakai levegőben.

Az agák, az alzánok mind belesápadnak a látványba. Miféle pokolbéli ellenség ez már megint? Pedig, ha látnák, hogy a vérszlávok is döbbenten bámulják a lecsapó rajt…

Először Zolta sóhajt fel megkönnyebbülten. Aztán Lucián, és sorra a többiek.

A magasból ezernyi vértarjag veti magát a vérszlávokra, kiterjesztett bőrszárnyaikon vitorlázva, éles karmaikkal a támadóknak esve.

Vijjogás, üvöltés…

A vértarjagok kegyetlen módszerességgel tépik a grakhurokat es a vérszlávokat. Nincsen menekvés, nincsen kegyelem. Még a nomádoknak is jut az égi veszedelemből, alig győznek hátrébb húzódni az első vonalakból. Aztán megkönnyebbülten látják, hogy nincs mitől tartaniuk: a vértarjagok nem rájuk vadásznak.

A vérszláv sereg maradékát pedig ellepi a fekete raj. Kisvártatva egyetlen, összefüggő

bőrszárnysátor borítja a dögmezőt. Alatta karmok, csőrök dolgoznak: tépnek, szakítanak, vájnak az eleven húsban. A szárnykupola alól iszonyatos hangorkán szűrődik ki: a halálra ítélt, kegyetlen kínok közt vergődő vérszlávok üvöltése.

– Az erdő fenevadjai! – suttogja fáradtan Jabdier aga Zolta mellett, s homlokáról kaftánja ujjával törli le a vért és a verejtéket. – Mennyi! De mennyi!…

– Az erdő népe… – Csete herceg döbbenten mered a fekete fellegekre. – Felégettük erdeik jó részét, ők mégis mellénk álltak. .. Urak, mikor hálálhatjuk ezt meg nekik?

Jabdier lehajtja fejét.

Már nem hitte, hogy élve megmenekszenek ebből a pokolból, most pedig a nagyja munkát ezek a szárnyas szörnyetegek végzik el helyettük.

Zolta hirtelen megrázza magát: kardjával int a vezéreknek.

– Most már indulhatunk! Moluk, Borc, Pawles! Ti itt maradtok ötszáz lovassal! – mutat szét a dombok közt a fejedelem. – Végeztek mindenkivel, akit meghagynak a tarjagok! Nem maradhat életben egy sem!

A kánok némán bólintanak. Úgy lesz, uram!

– A többiek utánam! – int nyugat felé Zolta a szablyájával. –Igyekeznünk kell!

Fel, Gadurba!

A fáradt nomád had maradéka – alig több mint a fele annak, ami Őrtüzek Lángjából felkerekedett – immár lelkes vágtában vonul el a csatamezőről. Végig kell száguldaniuk a fél országon, átkelniük a Rif-hegyeken, hogy időben Gadurhoz érjenek. Kegyetlen út áll előttük, de fanatikus hittel indulnak mind az utolsó ütközetbe.

A lángerdei mezőt pedig beteríti mögöttük a jajveszékelő hústömeg és a ráboruló, lakmározó vértarjagsereg.

146

22.

– Most!

Úgy siklottak ki a járatból, mintha a fekete sziklafal vajúdta volna ki magából őket, s rideg kőből elevenedtek volna meg ősi, elfeledett varázs hatására.

Gil admirális a Hyrkania parancsnoki hídján állt, s miközben a magasban újra felszikráztak a Holdtenger fölött ragyogó csillagok, aggódva pillantgatott nyugat felé, ahol a következő

csillagcsatornának kellett húzódnia. De még nagyon messze voltak, nem láthatták, hogy a zegzugos, hegymélyi kanálisokban letérő hadigályák elérték-e már a kijelölt pontokat Gil megborzongott.

A Hor-katedrális hátába kerültek, s most ott siklottak a csillagcsatoma tükörsima vízén.

Minden olyan csöndes volt… Olyan halott…

Mintha fent és lent is ugyanaz a végtelen sötétség vette volna körül őket: a levegő

kristálytiszta volt és hideg. Bőrüket megborzongatta a határtalan szabadság jeges érintése.

Előttük, a horizonton hiába magasodott ott Gadur nyomasztó tömbje, mindannyiuk szívét megérintette e pillanatban valami mámoros érzés, amit talán a friss szél sodort feléjük ismeretien, távoli partok felől, s ami megpezsdítette dermedt vérüket, s reménykedéssel töltötte el mindőjüket.

Gil nem érezte a mögöttük hagyott út hihetetlen fáradtságát, sem a csata előtti idegességet.

Teleszippantotta tüdejét a tiszta levegővel, és büszkén embereire pillantott. Tudta, hogy a flotta kisebbik része e pillanatban éppen a végpusztulás küszöbére jutott, s bizonyára semmi sem menti már meg őket.

Nekik csak a bosszú marad… A bevégzés gyötrelmes mestersége. ..

Néhány perccel később, ahogy a csillagcsatorna kiöblösödő részéhez értek, már látták a szomszédos kanálisokon suhanó többi gályát. A nyugati csatornák mindegyikén egy-két jól felszerelt hadihajó suhant, egyenesen Gadur kitárt kapui felé. Csend.

Valahol, a szigetek fölött vörös pára festette be az eget: a Hor-gályák éppen most pusztítják el a figyelmet elterelő flottarész maradékát.

A dunavai hajósok előtt most már mindent betöltött a katedrális hatalmas tömbje. A nomádiai szél gyorsabban repítette őket idáig, mint azt sejtették volna. S miközben égnek emelt tekintettel a kitárt acélkapukat bámulták, már be is siklottak rajtuk.

Aztán Gadur kapui lassan, döngve, visszhangot vetve becsukódtak mögöttük…

De ők már odabent voltak…

23.

Lova halálosan kimerült, habzó pofával kidőlt alóla, s elterült az ösvényen. Nem is volt hajlandó többet lábra állni: Agulai kénytelen-kelletlen végzett vele, hogy ne szenvedjen tovább.

Máskor megviselte volna a hátas pusztulása, de most érzéketlen maradt. Sietett. A levegőben érezte a Duna szagát, az esőfelhők és a friss szél ellenére is. És érezte a levegőben terjengő

nehéz, zsíros vérszagot is.

147

Ez utóbbit is jól ismerte…

Amikor kiért a fák közül a széles lapályra, s megpillantotta az Aranyoskapu felett terjengő

fekete füstfelhőket, szíve hangosan megdobbant

Megérkezett végre!

– Ismersz valami titkos járatot?

Agulai megdermedt, de mielőtt kivonta volna tőrét, egy penge szegeződött a torkának.

– Lassan a testtel! Barát vagyok, nem ellenség!

Felice cel Arcsak bágyadtan rámosolygott, aztán visszacsúsztatta hüvelyébe kardját, és kezet nyújtott Agulai felé. Csák íjászzömének kapitánya úgy állt ott előtte, mintha villám csapott volna bele. Megint ez a gyönyörű ruád lány! Még sohasem látott ilyen igéző, fekete szemeket, s ilyen varázslatosan hosszú, ében-csillogású hajkoronát. A nomád lányokkal ellentétben Felice nemcsak karcsú, de feltűnően izmos is volt…

– Mi ütött beléd? Megkukultál?

– Követtél? – hebegte Agulai.

– Követtelek. Zolta azért küldött, hogy vigyázzak a dunavai cafkára.

A nomád alig tudta visszafojtani mosolyát. Ahá, szóval innen fúj a szél! ,

– Akkor vigyázzunk rá együtt! – indítványozta, és a vár fala mutatott. – Azoknak odabent rosszul áll a szénája.

– Én is úgy látom. Átmegyünk, kihozzuk a hercegnőt, és visszamenekülünk a vadonba.

– Nekem jobb ötletem van – ingatta a fejét Agulai.

– Halljam!

– Győzni kell. Elpusztítjuk a vérszlávokat.

– Valóban? – Megint ugyanaz a bágyadt mosoly, egy fekete démon álmatag pillantásával. –

Tudod te, mit beszélsz, nomád?

– Tudom.

– Akkor folytasd!

– Nem – rázta meg a fejét Agulai, s az arcához kapott: a három égett seb megsajdult bőrén. –

Majd útközben elmondok mindent. Létezik titkos ajtó, egyenest a vár kazamatáiba vezet. De addig eljutni…

– Azt bízd csak rám! Agulai vállat vont.

– Csak aztán meg ne lepődj, odabenn, a kazamatákban!

– Miért lepődnék meg?

A nomád végigmérte a ruád szépséget, s úgy döntött, meg kell bíznia benne.

– Mert odalent, avar alatti barlangokban él egy…

– Micsoda?

– Egy lény… Egy sárkány.

– Sárkány?

– A neve Lángrab…

148

– Lángrab? – A lány merengve a Duna felé pillantott, tekintetét a vár felett burjánzó, fekete füstfellegbe fúrta. –Ruadisztánban sok rege szól a nagy sárkánynemzetségekről. Főképp Lángrabról és Tűzaranyról. A legendák sárkánypárjáról… De Tűzaranyt elpusztították a Hor-papok… Ahogy később Lángrabot is.

– Talán mégsem. Ha látni is akarod, ideje, hogy induljunk! Agulai a Dunára mutatott. Nem kérdezte, tud-e úszni a lány.

Egy terebélyes hínárfa ágainak oltalmában odalopóztak a vízhez, aztán Felice vetkőzni kezdett, s kisvártatva belegázolt a hideg hullámokba

A nomád követte.

24.

Zúgó fejét a hideg kőnek nyomta, s lehunyta szemét. Várta, hogy múljon fájdalma, de ez hiú ábránd maradt. A szemhéjaira nehezedő ólmos fáradtsággal még csak megbirkózott volna valahogy, de az egész testét elborító sebek fájdalmával már nem.

Voltak percek az elmúlt napon, amikor azt hitte, erőtlenül összeroskad, és nem moccan többé. Már nem is tiltakozott volna ellene, hogy izmai cserbenhagyják, s megtagadják akarata utolsó, tétova parancsait. Úgy érezte, csodálatos beteljesülés volna elterülni a halottak és sebesültek között, ahol eggyé válhat végre a szerencsésekkel, akiknek nem kell többé állnia e pokoli szenvedéseket. Csodálatos volna érezni kihűlt, merev ölelésüket, elmerülni üveges tekintetük tükrében, s megadni magát a végzetnek.

De valami makacs belső hang nem engedte. Nem engedte idő előtt…

Erőt adott, állva tartotta, még akkor is, amikor órák óta ténfergett a vértől iszamós falakon, mindig oda botorkálva, ahol a legerőteljesebbnek tűnt a nyomás. Vértje elviselhetetlen súllyal nyomta vállát, kardját alig bírta már megemelni.

Persze voltak percek, amikor még ennél is közelebb állt a végső megadáshoz. Hajnalban, amikor a vérszláv sereg a leghevesebb rohamokkal igyekezett megtörni ellenállásukat, s bevenni a belső falakat, maga mellé hullajtott karokkal állt a rommá lőtt Goa-bástyán.

Nyílvesszők és lándzsák suhantak el arca és mellkasa mellett, érezte, hogyan cicázik vele a halál, de képtelen volt megmoccanni. Az odalent őrjöngő, gyilkos tömeg egyszeriben tarka masszává olvadt. Üvöltöttek és rohamoztok, hogy öljenek s megölessenek.

Már nem hallotta őket

A fülében lüktető hangorkán egyszeriben megszűnt, helyén csak tompa morajlás maradt, mely gyorsan erősödött, visszhangzott koponyájában, s kisvártatva azzal fenyegette, hogy cafatokra robbantja agyát, s ökölnyi, véres daganattá pumpálja lüktető szemgolyóit.

De különös módon akkor, egyetlen percre elmúlt a fájdalom, s ő csak állt ott, mosolyogva, egykedvűen tudomásul vette, hogy a sors szeszélye folytán egyetlen nyílvessző sem ejt rajta sebet. Tudatára zsibbadt csönd ereszkedett, csak a sebeiből a kövekre hulló vércseppeinek üveges csöppenését hallotta százszorosára erősödve, visszhangozva, mintha millió kristálypoharat zúznának szét megkövült agyvelején. »

Lepillantott a kezére.

149

A kardját bámulta.

Soha nem szerette ezt a széles, dunavai pengét, nem úgy tekintett rá, mint élő, érző

teremtményre, ahogy sok lovag tette dédelgetett fegyverével. Csupán eszköz volt, a pusztítás undorító eszköze.

A vár fellegekbe nyúló fokán állt, páncélkesztyűs kezében forgatta a kardot. Ujjai görcsbe rándultak, a vér beszivárgott a kesztyű eresztékein, és olajos masszával vonta be bőrét.

Aztán egy pillantást vetett odakintre. A vár falai alatt százezernyi, őrjöngő sereg tolongott, igyekezve feljebb hágni a romos kiugrókon. A bástyák rogyadoztak a védők lábai alatt a szűnni nem akaró dübörgésben.

Sóhajtott, s leeresztette sisakrostélyát. A királyi sarj nem pusztulhat el! – próbálta emlékezetébe idézni fogadalmát. Nem pusztulhat el!

Esztelen dühvel vetette magát ismét a harcba. A sisak alól kibukkanó aranysárga fürtök vérveresen tapadtak az acéllemezekre.

Az ellenség egyik vicsorgó, vérben forgó szemű harcosa ebben a pillanatban érte el a vár fokát. Üvöltve körbepillantott, s tekintete egyenesen az ő tekintetébe fúródott.

Minden erejét össze kellett szednie, hogy el ne ejtse a kardot. A következő pillanatban, mintha bűvvarázs béklyói hullottak volna le végtagjairól.

Szíve hatalmasat dobbant, vére izgatott pezsgéssel eredt meg, friss, vörös patakokban csordogálva az újonnan fakasztott sebekből.

És hirtelen érezte a hideg eső fájdalmas szúrásait: mintha ezernyi apró tűvel döfködték volna megviselt testét. Egész éjjel szakadt az eső, hullabűztől terhes párát sodorva a Duna fölé. S aznap is zuhogott, egyre csak zuhogott.

Ugrin a szájában érezte az esőcseppek és a friss vér édeskés keverékét, ahogy fél térdre rogyva a kövekre bámult. Különös, gondolta, a bástya minden része merő vér, de itt, előtte egy száraz folt éktelenkedett, s két kőtégla közül egy vékonyka fűcsomó kandikált ki, mintha a záporozó esőcseppeket inná magába epekedve.

Valami megrántotta a kardját. Kelletlenül felemelte tekintetét: a fokra hágó vérszláv sztrigoj hörögve rángatózott kardja végén. És saját karját látta keményen megfeszülni kettejük között, mint valami idegen testrészt, ami összekötötte most őt és ezt a vad teremtményt, aki az előbb csaknem halálra döfte. Nem érezte a kard súlyát és a penge végén rángó testét sem.

Ezt én tettem, gondolta és elmosolyodott. Ki tudja, mennyit öltem ma meg… Ki tudja…

Kihúzta a kardot a sztrigoj testéből, és megint a kövek között zöldellő fűcsomóra pillantott.

– Mennyire szeretne élni! – csodálkozott, és reszkető kézzel megcirógatta a fűszálakat.

Páncélkesztyűs ujjaival nem érezte őket. Mintha csak a levegőt érintette volna.

Fémes csattanás reszkettette meg dobhártyáját. Ugrin önkéntelenül is behunyta szemét.

Amikor újra kinyitotta, már a bástya peremén egyensúlyozott, egy hatalmas üstöt próbálva túllendíteni a holtponton, hogy a benne fortyogó izzó lé a falakra hágó vérszlávokra zúdulhasson. Kimaradt néhány hosszú pillanat, mintha eszméletét vesztve élte volna át. A szeme sarkából látta, hogy az üst másik végét egy nomád harcos tartja, lábát csúnyán 150

felszakította egy onagerből kilőtt kőgolyó szilánkja. Valahonnan rémlik, hogy az imént felsegítette a földről ez a nomád, mondott is valamit, de már nem emlékezett a szavaira.

Most nem is számított volna semmit. Megfeszült izmokkal borították ki az üst tartalmát, a megolvasztott, forró ólmot. Az izzó, gomolygó lé lesistergett a falak oldalán, lángfröccsenéseivel beterítve a felfelé araszoló vérszlávokat.

Üvöltés, iszonyatos üvöltés.

Zihálva visszatántorodott a biztonságot nyújtó mellvéd mögé. Igen, ezen a falszakaszon néhány pillanatig nyugalom lesz…

Valaki a fülébe ordít valamit. Nagy nehezen felemeli a fejét, de a vérpárán keresztül nem lát semmit. Reszkető kézzel kitörli szeméből a vért, és csodálkozva a nyurga dunavai harcosra mered.

Kiabál. Kiabál valamit, üvölt a képébe, mégsem hallja. Ugrin arcán ideges vigyor fut keresztül. Lehet, hogy megsüketült? A harcos megelégeli a hiábavaló erőfeszítést, amúgy is túlságosan sok nyílvessző csapódik be hirtelen a közelben; inkább megragadja a lovag vállát, és rángatni kezdi. Ugrin behunyja a szemét egy pillanatra, legalábbis ő egy pillanatnak érzi, de amikor kinyitja, valami homályos, pinceszerű helyiségben hever, dohos, pókhálós folyosón, körös-körül jajgató sebesültekkel.

Füle zúg, teste merő fájdalom. Nyelni szeretne, hogy elmúljon ez az agybomlasztó zúgás, hogy csend legyen végre, de nem bír nyelni sem. Égett hús bűzét érzi és a halott, oszló húsét.

Sötét van, valahol messze, a folyosó végében fáklyát tart egy homályos, álomszerű nőalak.

Lehunyja a szemét.

Egy pillanattal később kinyitja, legalábbis ő csak egy pillanatnak érzi, de rögtön ömlő esővíz árasztja el arcát, apró szemű szúrós kristálycseppek.

Felpillant a magasba: zuhog az eső. A szürke égbolton lesoványodott felhők tornyosulnak.

Körülötte tombol a harc: halálra szánt dunavaiak és nomádok védik a falakat, megannyi legyőzhetetlen oroszlánként.

Milyen nap lehet? Mióta eshet az eső?

Hirtelen nekicsapódik valami a sisakjának; talán egy elfáradt, pajzsról lecsúszó nyílvessző.

Körbenéz, s a következő pillanatban, ahogy fejéhez kap, megint hall mindent Az üvöltést.

A százezernyi vad harcos csatakiáltását.

A haldoklók jajongását

A tűz emésztő recsegését-ropogását a falakon.

A harc moraját.

Gyomra kavarog, érzi, hánynia kellene. Idegenként bámul magára, mintha kívülről látná ezt a kis falszakaszt. Ott áll, a bástya szélén, lába alatt inognak a kifordult kövek, de ő egyre csak osztogatja halálos csapásait. Vad vérszláv és grakhur tekintetek villannak előtte, egy kard pengéje csillan, valószínűleg saját kardjának pengéje, s nyomán megannyi frissen szétnyíló, vértől veres seb szakad, döfés tátong az idegen húsban.

ZADDOUMM…

151

Mi?… Mi ez?

Valami megreszket odalent a mélyben, a vár titkos kazamatáiban, megremegteti a falakat, a bástyákat és a még ép tornyokat

Ugrin dermedten pillant körül: csupa rémült arcot lát maga körül.

Nem, nem lehet hogy…

Aláaknázták a falakat?

Valahol a távolban, mintha Ilora vörösköpenyes alakja suhanna az alsó lépcsők felé.

Ugrin megfordul, s tántorogva követi a távolodó alakot

152

VI. fejezet

HARC A SZARKOFÁGNÁL

1.

Minden oly érzéketlennek tűnt a mélyben. Lángrab hosszú heteken, hónapokon át aludta nyugtalan álmait, összetekeredve, pikkelyes farkát hasa alá húzva, óriás fejét a sziklatalapzaton nyugtatva.

Régmúlt időkről álmodott ilyenkor, azokról a boldog esztendőkről, amikor a Hátha sárkányurai uralták a végítélet utáni Föld elnéptelenedett részeit. Ó igen, a visszatérés ebbe a világba oly sok ezer év múltán is elérzékenyítette az égi harcosokat. Amikor aláereszkedtek az anyagtalan fekete ködből, s kiterjesztett szárnyaikon vitorlázva végigsuhantak a felszín felett, felismerték rég elhagyott fészkeiket, sziklaköreiket, melyekben a szent tüzeket táplálták húszezer esztendővel korábban. Szívük hevesebben kezdett verni, s szemük megtelt az öröm könnyeivel.

Elhatározták, hogy a kevesek, kik túlélték a pusztító Dalair-háborút, letelepszenek itt, őseik földjén.

Aztán…

Aztán ismét előbukkantak az emberek a vadonok mélyéből, hordáik átkeltek a kontinenseket összekötő jégmezőkön, s benépesítették régi birodalmaikat. A sárkányurak visszaszorultak a hegyekbe, az áthatolhatatlan erdőségekbe, s a tengerek mélyére.

Aztán…

Aztán eljöttek a csillagokból a Hor-papok, hogy uralmuk alá hajtsák a barbár korba süllyedt emberiséget. És ezzel megkezdődött a sárkánynemzetségek pusztulásának gyászos korszaka.

Rövid, de annál véresebb háborúkat folytattak régi ellenségeikkel, s a sárkányok sorra vereséget szenvedtek.

Lángrab jól emlékezett a napra, amikor Gadurt elkezdték építeni a Vérszemű Csillag szolgái, s arra a napra is, amikor már csak ketten maradtak népéből. Az utolsó összecsapásban párja, a tündöklő Tűzarany is alábukott a feneketlen mélységbe, miután Hor vörös gályái halálra sebezték.

Emlékezett…

A szűkös barlangjáratok, ahol századok óta tengette életét, sötétségbe zárták, mozdulatlanságra kényszerítették. A sziklacsarnokban, hol az úrnő szarkofágját őrizte, éppen csak kinyújtóztathatta tagjait, repülni nem repülhetett többé. Így nem maradt más, csak a végeérhetetlen álmok, az átaludt telek. Nemzetsége utolsó harcosa volt, egy kipusztuló faj immár egyeden képviselője. Már a bosszúról is egyre ritkábban álmodott, s egyre többször kapta magát azon, hogy a megváltó ítéletnapot várja, amikor a Sárkány-nemzetségek boldog égi tengerein újra láthatja majd a tündöklő Tűzaranyt.

153

Az elmúlásról álmodott azon a napon is, amelyen a tompa lábcsattogás és az elfojtott suttogás felébresztette. Lángrab felemelte óriási hüllőfejét, és beleszimatolt a sötétségbe.

A léptek a sziklacsarnok felé közeledtek…

2.

Tetemeken tapostak.

Bokáig süllyedtek a húsmasszában, s kétségbeesetten kapkodtak levegő után a hátukra vetett grakhurszőrmék alól. Órák óta már összegörnyedve osontak a halottak és sebesültek között, s ha túlságosan közel kerültek egy-egy nagyobb ellenséges csapathoz, ösztönösen hasra vetették magukat, bele a szennyes vérlevesbe, melyet egyre hömpölygőbbé dagasztottak a kellemetlenül szúró esőcseppek.

Agulai szerette volna azt hinni, hogy úgy festenek, mint két sebesült grakhur, s bízott benne: az ostromló sereg tagjainak nem szúr szemet szánalmas figurájuk.

Amikor először magukra öltötték a grakhur tábor széléről elcsent szőrméket, Felice gúnyosan felnevetett. De nem szólt semmit: az egész különben is az ő ötlete volt, intett hát, hogy késlekedés nélkül vágjanak neki a veszedelmes utolsó ezer ölnek.

A harc java ekkor már nem a vár előtti, hullákkal borított folyókaréjnál tombolt, hanem a belső vár falánál: idekint csak a bűzlő tetemek tízezrei, s a köztük tébláboló hullafosztogató árnyak maradtak. Ahol néhány napja még a folyóág vize nyaldosta a külső falakat, most egy megdőlt, kormosra égett onager csonkjai meredeztek a felhős ég felé. Lábai és kerekei alatt eltorzult, kipréselt tetemek hevertek.

Az utolsó méterek sokkal nehezebbnek bizonyultak, mint az egész idáig vezető út.

A grakhur tábortól a Duna-karéjig egy facsonkba kapaszkodva úsztak fel, egészen, míg el nem érték az ostromlott falszakaszt Onnantól kezdve a hullákon kúszva közelítették meg a helyet, ahol…

Agulai a titkos ajtót sejtette…

Igen, itt kell lennie…

Itt, ahol a kabuzcserjék sűrűn a vérfoltoktól mocskos várfalra hajolnak.

A nomád szíve egyre hevesebben dobogott: a következő pillanatban néhány sötét köpenyes vérszláv harcos tűnt fel nem messze tőlük. Már nem maradt idejük, hogy a hullák közé vessék magukat

Nyugalom… nyugalom…

Itt állok az út elején, üres kézzel, meztelen lélekkel, ahogy a porból megalkottál. Vigyél, uram, engem, vezess az ős atyákhoz! Vezess a pusztába, ahol nincsen kezdet és nincsen vég! Vezess az égig érő fához, minek gyökere a múltba markol, s melynek ágain az eljövő csillaga vár!…

Agulai hidegen pergetni kezdte magában az ösvény-ének szavait.

Nyugalom…

154

Csend…

A vérszlávok a tetemek között caplatva közeledtek, kezükben tűhegyes pengék villantak.

Észrevették őket…

– Itt van? – kérdezte fojtott suttogással Felice.

Agulai bólintott

Aztán lassan teste elé emelte tőrét mert a közeledők mögött újabb vérszlávok bukkantak elő

a burjánzó, fekete füstfellegből: mind a várfal felé tartottak, izgatottan egymás felé köpve néhány torz torokhangot.

Valami volt ott a falon…

Amikor a nomád már felkészült az elkerülhetetlennek látszó összecsapásra, a vérszlávok hirtelen eltűntek a várfal egy sötét pontján…

Találtak egy másik járatot…

Vagy fúrtak maguknak egyet…

Agulai megkönnyebbülten elfordította az arcát, s néhány hosszú pillanatig hagyta, hogy az eső tisztára mossa a rátapadt húsdaraboktól. Igyekezett nagyokat lélegezni, magába szívni a hideg levegőt. Aztán intett Felicének, hogy kövesse, s még egyszer utoljára az összepréselődött hullák közé hasalt A titkos ajtó már csak néhány karnyújtásnyira volt…

3.

A vár alatti járatba érve ledobták magukról a bűzhödt szőrméket s gyorsan felöltötték eredeti ruháikat.

– Undorító hely! – jegyezte meg Felice, pedig még észre sem vette a kanálisban úszkáló tetemeket. – És most merre tovább?

– A sárkány barlangja itt van a közelben – suttogta Agulai. – De nem biztos, hogy onnan feljuthatunk a várba. Keresnünk kell egy kürtőt…

– Akkor a legjobb lesz, ha innen elválnak útjaink – mondta ridegen a ruád. – Ez a kazamatarendszer elég kiterjedtnek tűnik, külön-külön hamarabb megtaláljuk a felvezető utat.

– És a vérszlávok?

– Gondolom, ők is azt keresik. – Felice kivonta övéből zsákmányolt kardját – Ha egyikünk felér a várba, azonnal leküld pár embert, hogy megkerestesse a másikat Rendben, nomád?

– Rendben. Én erre indulok… Meg kell találnom a sárkányt!

– Én pedig abban a járatban megyek tovább. Óvjon az istened!

– Téged is!

Felice kúszva, úszva eltűnt a kiválasztott irányban. Agulai követte a tekintetével, s közben arra gondolt vajon látja-e még valaha a szépséges ruadot Néhány pillanatra csönd borult a kazamatákra, már a lány keltette halk vízcsobbanások nesze is elhalt.

Ideje indulni!

155

Nem sokkal később, amikor már a vízzel teli járatban úszott előre, félrelökdösve az útjába kerülő tetemeket, arra gondolt vajon másképpen alakultak volna a dolgok, ha testvére, Apshar életben marad azon a mindent megváltoztató éjszakán?!

Szinte látta maga előtt a Hor-köpenybe burkolózó, különös figurát aki megjelent anyjával a sátrában. Hallotta a víz csobogását ahogy felfelé eveztek ezen a borzalomteli járaton, hallotta a vízben lebegő holtak csónak oldalának koppanó koponyáit…

És most megint itt van…

Agulai dermedten pillantott körbe.

Egy keresztirányú járatból suttogás ütötte meg a fülét.

Vérszláv karattyolás.

Amennyire csak tudott, a sötét falhoz húzódott, és lesüllyedt a dermesztően hideg vízbe. A hangok közeledtek, a penészes, pókhálóktól borított falra fáklyafény vetült. A járatból izgatott sutyorgás és fegyvercsörgés hallatszott.

Valóban bejutottak…

Nem is kevesen, s most itt csörtetnek, egyenesen a…

Agulai lehunyta szemét. A vízben gázoló léptek zajából úgy ítélte, legalább két-háromszáz vérszláv harcos igyekszik a járat belseje felé. Nyilván azt hiszik, egyenesen a belső várba juthatnak. Azt hiszik, nem állja semmi az útjukat…

A nomád magában számolta a pillanatokat, mikor érkeznek a vérszlávok a barlangcsarnokba.

Mielőtt azonban eljött volna a pillanat, fülét a legfélelmetesebb halálüvöltés ütötte meg, amit valaha is hallott A járaton izzó lehelet söpört végig, s menydörgésszerű robaj remegtette meg a falakat.

4.

A sztrigoj, aki a vérszláv harcosokat vezette a járatban, jól ismerte a nyugati erődöket és várakat. Így azt is pontosan tudta, hol csatlakozhatnak rá a kazamaták keresztcsatornáiból a felfelé vezető kürtőre. Baljában fáklyával osont előre, jobbjával kardját szorongatta, s néha hátra-hátramordult valamit harcosai felé.

Vérre szomjaztak mind. Ha megtalálják az utat a belső várba, egyetlen alattomos támadással néhány óra alatt lemészárolhatják a védők maradékát. Izgatottan csörtettek előre a járatban, amikor meghallották azt a másik mordulást.

Megtorpantak, szembogár nélküli tekintetük a járat sötét végét fürkészte.

De a hang nem onnan jött…

A sztrigoj döbbenten felkiáltott, és a sötétben megbúvó keresztakna szájára mutatott.

Mordulás…

A közelből hatalmas lény moccanása, pikkelyek csikordulása hallatszott.

A sztrigoj elvicsorodott, s lassan, roppant óvatosan előrenyújtotta a fáklyát a sötét járatba.

Aztán ijedten visszahőkölt.

156

A lobogó tűzfényben két hatalmas, izzó szem világított közvetlen közelről.

A következő pillanatban egy óriási száj tárult fel, csaknem betöltötte a járatot: a tűzfény most már ezernyi tűhegyes fogon és egy csapkodó, nyálkás nyelven csillant.

Üvöltés…

Mielőtt a vérszlávok menekülőre foghatták volna a dolgot, a sárkány kitátott pofájából haragos lángnyelvek csaptak ki.

Aztán megrázkódott a kazamatarendszer fala, ahogy Lángrab megpróbált felegyenesedni a szűkös járatban: az elevenen megperzselődő vérszlávok üvöltését nyomban elnyomta a robaj, amit a járatfalak leomlása keltett.

Robaj… Üvöltés…

Az előcsapat nyomában érkező vérszlávok – több százan – egyenesen egy kibomló, sisteregve burjánzó tűzköpetbe rohantak.

Aztán egyszeriben rájuk omlott a kazamata boltíves felső hajtása.

Rajtuk kívül azonban még valaki a halál peremére sodródott: a közelben egy nomád harcos tört előre, hogy még idejében elérje a csarnokot, mielőtt az iszonytató lángok elérik, avagy maga alá temeti az aláhulló falszakasz.

Elkésett…

A lezuhanó kövek egy kisebb rakása a vállának, fejének reccsent. Szó nélkül elterült, s ernyedten alámerült a mocskos vízben, melyet vörösre festett kiomló vére. Még érezte, hogy megnyílik a járat alja, és a víz zubogni kezd egy még mélyebb járatba.

Aztán egy örvény durván megragadta a lábát, és húzni kezdte a sötét, hideg ősi kripták felé.

5.

A kihalt járatokat megtöltötte az égett hús szaga. A fáklyák fénye abban a pillanatban kihunyt, amikor a behatoló vérszlávokra rázuhant a kazamatarendszer egy tekintélyes része.

A magasban megremegtek Aranyoskapu roggyant falai. Várvédők és dühödt ostromlók egyaránt megtorpantak, hogy megkapaszkodjanak valamiben, s amikor a dübörgés oly váratlanul, ahogy kélt, el is halt, döbbenten egymásra pillantottak.

A csend azonban nem tartott sokáig, mert látva, hogy a vár maradéka nem omlik össze a robajt követően, csupán néhány kisebb torony dől meg vészesen, a támadók acsarkodva, ádáz dühvel vetették magukat újra az Újvár védőire.

Sejtették: a titkos járatokban előretörő társaik kudarcot vallottak. Azt azonban nem tudták, hogy akadt még egy szövetségesük: egy magányos alak, aki csak ezekben a pillanatokban hatolt be a járat maradékába, nem messze a szarkofágtól, mely az úrnő tetemét rejtette.

Nemrég érkezett, aláereszkedett a gályáról, mi idáig hozta, s azonnal elindult a titkos utakon.

Ismerte őket, kémei rég tudomására hozták a járatok létezését. Rothadó húsa nem érzékelte az odalent tomboló rettenetes hőséget, más koponyájából kitépett szemei áthatoltak a sűrű

por- és füstfelhőn, s nem zavarták a széttépett, összeégett tetemek sem. Egy bűzhödt pocsolyán törtetett át éppen, s megfeketedett arcát megcsapta a sziklacsarnok felől kelő

légáramlat.

157

Nem a harc kimenetele érdekelte. Nem ezért jött

Köpenyét szorosan összefogta teste előtt, s öles léptekkel kerülgette a leszakadt szikladarabokat és a felismerhetetlenségig megégett vérszláv harcosokat. Nem lepődött meg a látványon: mintha számított volna arra, hogy nem találkozik élővel idelent.

Már közeljárt. Nagyon közel.

Amikor – nem sokkal elébb – a magasból megpillantotta a füstölgő, romos erődítményt, szívében, mely a sajátja volt, különös, szinte mélabús emlékek jajdultak fel. Régen járt itt, de még elevenen emlékezett a megaláztatásra, ami elindította ezen az úton.

Valaha megfogadta, nem teszi lábát többé e falak közé.

De most tudta, hogy utoljára, egyszer végig kell járnia a titkos ösvényeket.

Le kellett számolnia egy álommal.

Idegesen arra gondolt, milyen lesz majd a találkozás. Reszketett, mint egy ifjú, aki szerelmeséhez siet. Ostobaság, gondolta dühösen. Végtére is, akinek közelségét egyre fájóbban érezte, régóta csont és hamu már.

Mégis, ugyanaz a nyugtalan remegés hullámzottat halott szíve tájékán, amit akkor érzett, amikor a lány még élt. Mintha valami visszafelé forgatta volna az idő kerekét. Rég eltemetett érzései kerítették hatalmukba tudatát

Megtorpant egy pillanatra, és megérintette az arcát.

Jól sejtette: puha, szinte meleg bőrt érzett ujjai alatt.

Mágia!

A fércember nem tudta, a lidérc grif kegyetlen tréfájának áldozata, vagy valami egészen más erő indította el a változást meggyötört testében.

Talán mindkettő…

A gondolat megbizsergette. Igen. El kell búcsúznia attól, akitől sohasem búcsúzhatott el, és magával kell ragadnia az élőt! Nem baj, ha nem lesz az övé. De másé sem lehet! Soha többé!

Megérkezett; Gran Goa Gotecha megállt a sziklacsarnokban. A sárkány – ahogy számította –

már elhagyta őrhelyét.

Körbeszimatolt, illatokat érzett, rég leszakított rózsák és frissen zöldellő rétek bódító illatát.

Tavaszt érzett, melengető zsibongást Gyöngyöző nevetést hallott, szerelmes suttogást, édes szavak visszhangját. Valahol nagyon messze puha, vattaszélű felhők mögül szikrázott a nap.

Az idő hasadékán keresztül rég kihunyt tüzek fényénél egy pillanatra megpillantotta az arcot is. A lány nevetett, és őt szólította. Őt szólította, utoljára.

Kinyitotta a szemét.

Ott állt szemben a szarkofággal.

Nem tudta levenni szemét a magasban nyugvó sírhelyről. Aztán lassan megmozdult s holdkórosként mászni kezdett felfelé, az érdes sziklafalon.

Az iménti omlás széles platót alakított ki a sírbolt mellett. Amikor Gotecha odaért, meg kellett kapaszkodnia. Nem a megerőltetéstől, hisz úgy érezte, izmai feszesebbek, erővel telibbek, mint valaha. De a közelség szinte elviselhetetlennek tűnt e pillanatban. Mintha a 158

szarkofágból valami forró lüktetés áradt volna felé, meggyorsítva a halott szív dobbanásának ritmusát

Nagyot nyelt és lassan megérintette a szemfödelet

Érezte, hogy ujjai hegyében pezseg a vér.

Élő vér, eleven és tüzes.

– Itt vagyok! – mondta ünnepélyesen, és lassan emelni kezdte a súlyos kőlapot. – Eljöttem érted!

– Mit akarsz tőle? – csendült ekkor egy fenyegető hang a háta mögül.

Gotecha megpördült, mint akibe kígyó mart. A kőlap döngve visszacsapódott a helyére.

Odalent a víz szélén egy fekete köpenyes alak állt vékony, sötét hajának függönyéből csak izzó tekintete sütött gyűlölettel a fércemberre.

– Ő már halott, akárcsak te! Réges-régen halott!

Gran Goa felmordult. Megzavarták a megszentelt együttlétben. A legtisztább pillanatban.

Mintha valaki visszarántotta volna a pokolba: ereiben fájdalmasan sajdult fel a fekete vér, szertefoszlatva az iménti varázslat emlékét. Ujjai elnehezültek, ahogy megteltek a halott test árulkodó kipárolgásaival és nedvességével.

Igen. A reményteli pillanat végleg szertefoszlott.

– Azt hittem – hörögte üveges hangon a fércember –, azt hittem, te legalább megértesz engem!

Felice lassan oldalt lépett, le sem véve szemét Gotecháról. Hogy megérti-e? Ha sejtené…

– Halott vagy! – kiáltotta a lány. – Nincs keresnivalód az élők között!

– Dolgom van még itt!

– Tudom, miért jöttél! Nemcsak búcsúzni akarsz, igaz? Az ÉLŐ kell neked!

– Magammal viszem! – Gran Goa felmordult, s elindult lefelé a meredek sziklafalon. Úgy lépkedett, mintha lábai a levegőt taposták volna. Felice megbabonázva figyelte, hogyan közelít.

–De TE miért jöttél ide?

A lány nem várta meg, míg a fércember eléri: gyorsan kivonta kardját, és vívóállásba helyezkedett.

– Ostoba! – dörögte dühösen Gotecha, látva megcsillanni a fényt a szablya élén.

Aztán villámgyorsan támadott.

Görbe pengéje oly alattomosan csapott le, hogy Felice minden erejét összeszedve sem tudta tökéletesen hárítani. A vér vékony csíkban szivárgott vállából.

– Éppen azt véded, aki a legtöbbet árthat neked! – vetette oda Gotecha gyűlölettel teli hangon. – Igen, az élő kell nekem! Ha nem viszem magammal, akkor Ő viszi majd! Ugye, tudod, kire gondolok?

– Tudom! – Felice hangja szinte elveszett a hatalmas csarnokban. A lány gyöngének és sebezhetőnek tűnt, ahogy egy szál karddal a kezében várta a nálánál két fejjel magasabb lény újabb támadását. – És éppen őérte teszem, amit teszek! De te ezt sohasem értheted meg, fércember!

159

Gotecha előrelendült, s fél kézzel a vízbe taszította a lányt.

– Milyen megható! – sziszegte. – Nem is sejted, milyen hiábavaló áldozatot hozol!

Felice megpróbált feltápászkodni, de a következő támadás visszalökte a vérmocskos masszába Kardja pörögve kihullott kezéből, s elmerült a vízben.

– Sohasem lesz a tiéd! – vigyorodott el a fércember. –Egyedül maradsz, nyomorultul, mint én! Szívességet teszek, ha most végzek veled!

– Akkor tedd azt! – suttogta Felice, és felemelte fejét. Sűrű, fekete haja az arcára tapadt, de vonásain így is látszott, hogy feladta.

Várta a halált.

6.

Jéghideg eső hullott az égből.

A harc most már nem a falakon, hanem az Újvár udvarain dúlt Kegyetlen kézitusa volt ez, hisz' nem lehetett már irányítani a kilőtt nyílvesszőket, az elhajított dárdákat. Kardok, tőrök és kilidzsek villogtak a fel-fellobbanó tűznyelvek fényében.

Ugrin dülöngélve tört utat magának a Talap-torony felé. Úgy osztogatta csapásait hogy már oda sem figyelt kit terít le. Nem törődött a sebekkel sem. Túlságosan is sok borította már testét. Tudta: órákon belül elfolyik az életben maradáshoz szükséges vére.

Meghalok?

A gondolat egyelőre idegen volt és hideg, bár a lelke mélyén ismerte a választ.

Fájdalom és keserűség töltötte el. Tehetetlenül támolygott tovább, dühét a felé törtető

vérszlávokon töltötte ki.

Akkor most meghalok?

Nem, nevetett magában. Az nem lehet.

Nem lehet…

Felpillantott az égre, de csak szürke fellegeket látott. Valahonnan, nagyon magasról még néhány kósza esőcsepp hullott az arcára, megnedvesítve ajkát amire vastagon rászáradt a vér.

Az nem lehet…

Érezte az esőcsepp ízét… talán utoljára.

Az nem lehet…

Lepillantott mocskos páncéljára. Nem volt már olyan eresztéke, ahonnan ne szivárgott volna tulajdon vére. Különös, gondolta. Ez az én vérem. Az életem. Itt folyik, itt, mindenfelé.

Beleömlik a többiek vérétől duzzadó patakokba, erekbe, aztán belefolyik a Dunába, és rohan tovább, kelet felé, valahová nagyon messzire.

Elömlik az élet a testemből…

Elömlik…

Fájdalmat nem érzett. Már nem.

160

Csak valami tompa nyomást a fejében és azt az erősödő zúgást, amitől egyre kevésbé hallotta a hangokat maga körül, egyre kevésbé érzékelte a vért súlyát vállán, hátán, s az ujjaira tapadó páncélkesztyű belső szövetborításának melegét. A világ megszűnni látszott körülötte, és átadta gyenge testét az alattomosan közeledő sötétségnek.

Tekintete fáradtan megakadt egy nyílvesszőn. A mellkasából állt ki. Különös. Ezt sem érezte. Vajon mikor találhatták el?

Reszketve a fejéhez nyúlt, hogy utoljára kisimítsa arcából hosszú, aranysárga haját. Ahogy homlokához ért, valami megdöfte hátulról. Talán egy tőr. Vagy egy kard hegye, ami megakadt páncéljában?

Ki tudja?

Dülöngélve továbbment, nem törődött a körülötte forgolódó tömeggel. Ádáz küzdelem tombolt mindenütt. Egy nomád éppen mellette hasított ketté egy vérszlávot, aki tűhegyes fogait csikorgatva rohant felé.

A nomád ránézett, kérdőn. Vége?

Ugrin agyában ott dübörgött a kérdés: Akkor most meghalok?

Egy közelben elterülő grakhur ledöntötte a lábáról. Nagy nehezen feltápászkodott, és lelökte a lábára nehezedő tetemet.

Még nem, gondolta. Még nem!

Megérintette a torony falát. Itt kell lennie valahol Ilorának. Valahol itt…

Felpillantott: csodálkozott, mert a torony fele már hiányzott. Valami mintha kirobbantotta volna a falakat a mélyből. Fekete árnyék húzott el felettük, nyomában lángok sorjáztok a magasban.

Homályos emlékkép úszott tudatába egy legendáról, a mélyben élő szörnyetegről…

Talán nem is legenda…

Rogyadozó lábakkal elindult a résben. A romok közt tiporva, le-lehunyódó szemekkel lépkedett, míg meg nem szűnt körülötte minden zaj.

Csak saját szívverését hallgatta.

DADAMMM, DADAMMM, DADAMMM!

Minden dobbanással újabb vérfolt fröccsent a kövekre testéből. Ömlött el az élete.

Sötétség vette körül. Valahol a közelben mintha Ditmár kiáltása törte volna meg a csendet.

Aztán kicsúszott a lába alól a talaj, s ő zuhant.

Hangos csobbanás térítette megint észhez. Beletelt néhány perc, mire rájött, hogy úszik, lebeg. Elméje valamelyest kitisztult

Egy járatban volt. Körülötte összeégett, megperzselt halottak.

Engedte, hogy lebegjen a mocskos lé felszínén, engedte, hogy a hideg felélessze fájó sebeit.

Érezni akarta őket. Erezni, csak még egy kis ideig.

Ilora…

Valami fájón felsajdult benne.

Ilora…

161

Őt kereste, őt kellett volna védenie, aki miatt nem halhat meg csak így… Ne még, kérlek, uram, ne!

Ilora!

Hol vagy?

7.

Gotecha arcán szánakozó mosoly jelent meg, ahogy lassan felemelte pallosát. A lány, aki előtte hevert a vízben, már nem küzdött az életéért. Ereje lett volna, de akarata nem maradt, hogy irányítsa mozdulatait.

– Hidd el, jót cselekszem veled! – mondta a fércember.

Felice lehunyta a szemét.

Igen… Lehet, hogy valóban így lesz jó. Nem áll senkinek sem az útjában. Elfelejtik majd. Még a kis Tóba is elfelejti. Senki sem fog emlékezni rá…

Elég az önsajnálatból! – csattant fel ekkor egy belső hang, s valami arra kényszerítette, hogy kinyissa szemét. Felpillantott, ám megmoccanni képtelen lett volna.

Gotecha ott állt, fölé tornyosulva, pallosát a magasba emelve. Mintha a levegőbe fagyott volna minden mozdulata.

De nem sújtott le. Oszló arcán zavart kifejezés suhant át. Beleszimatolt a levegőbe. Aztán lassan elfordult Felicétől.

Nem voltak egyedül a csarnokban, valaki állt odafönn a szarkofágnál. Felice látni akarta, hogy ki lehet az! Kínlódva legyűrte az akaratát béklyóba verő erőt, s oldalt siklott a vízben.

– Értem jöttél? – kérdezte a jövevény nyugodt hangon.

A fércember nem felelt Komoran bámult fölfelé, mintha szellemet látna.

– Értem jöttél? – csendült ismét a kérdés.

Gotecha arcára fagyos vigyor húzódott. Azt maga sem remélte, hogy ilyen könnyű dolga lesz.

– Egy pillanatra azt hittem, az anyádat látom… – gurgulázta rekedten. – De… örülök, hogy itt vagy! Remélem, nem felejtetted el, mi mindent terveztünk, mi… együtt?

Ilora megvetően végigmérte a fércembert. Amikor a csata hevében, a leomlott falak tövében megtalálta a láthatóvá vált járatot, már bizonyos volt benne, hogy az alatt megleli Aranyoskapu legféltettebb titkát. Most ott állt anyja szarkofágja mellett, s undorodva pillantott a férfira, aki csaknem az apja lett.

– Sohasem értettem, mi vonzotta anyámat hozzád! – mondta végül, bízva benne, hogy szavai jobban megsebzik a fércembert, mint a legkülönb penge tette volna.

Gotecha rothadó ajkai megvonaglottak. Igen, ez talált, gondolta Ilora elégedetten.

– Semmit sem tudsz erről! – sziszegte a lány felé gyilkos tekintettel. – Téged egy mocskos tolvaj nemzett, s én eszerint bánok majd veled! A királynőm lehettél volna, de most már csak a rabszolgám leszel!

– Nem leszek senkid! – mondta Ilora nyugodtan. – Hiba volt idejönnöd, Gran Goa!

162

– Valóban? – A fércember óvatosan mászni kezdett a szarkofág felé. – Ez az átkozott vidrafészek perceken belül Gadur söpredékének kezére kerül! Van sejtelmed róla, mi vár rád akkor? Hallottál már róla, mi a vérszlávok által megbecstelenített nők sorsa…

Ilora színlelt érdeklődéssel hajolt előre.

– Ha egy kis szerencséd lesz, a vérszlávok nem ölnek meg rögtön utána, hanem átadnak a grakhuroknak – mondta Gotecha, – Azok pedig módfelett kedvelik a magadfajta asszonynépet! Igaz, az ölelésüket nemigen éli túl senki. De a tested még akkor is kéjük kelyhe lesz, amikor már rég nem élsz!

– Kellemetlen – sóhajtott a lány. – No és te mit ajánlasz, Gran Goa? – Ilora látszólag nyugodtan figyelte, hogyan fogy a távolság kettejük között Gotecha könnyedén mászott fölfele, csak halott szemei parázslottak gonoszul, amint fel-felpillantott rá.

– Anyám helyett velem akarod leélni az életedet? – A hercegnő gúnyosan felnevetett. –

Ahogy elnézlek, fehér hercegem, rövidnek ígérkezik közös jövőnk! Nem így gondolod?

Gotecha nem válaszolt, rothadó ajkait összeszorítva mászott tovább. Már közel járt, csak néhány öl választotta el a szarkofágtól.

– A jegyesem vagy – suttogta, amikor egy pillanatra megpihent a hercegnő lábánál. – Akár ezen a világon, akár a másikon. Mert magammal viszlek, bárhová is megyek!

– Tudom, miben reménykedsz! Azt hiszed, túljárhatsz a gazdáid eszén, igaz? Azt hiszed, ha megkaparintasz, az életerőm segítségével visszaszerezheted a tiédet! De te már odaát jársz? –

Ilora hirtelen előreszökkent, és kirántotta a fércember hüvelyéből a szokatlanul hosszú kardot. – És ez talán segít, hogy ott is maradj! Megismered ezt, Gran Goa?

Gotecha sziszegve hátrakapta fejét.

– Nem!

– A kard, ami megnyugvást hoz! Megismered, Gran Goa?

A fércember megkapaszkodott a szarkofág szélében, feltápászkodott, s most már teljes magasságában tornyosult a lány fölé.

– Nincs semmiféle varázsereje! Semmi! – szűrte ki a szavakat fekete ajkai között.

– Nem volna? – Ilora azzal a mozdulattal döfött, amit apjától tanult esztendőkkel előbb. A legegyszerűbb döfőcsel volt, szinte primitíven egyszerű. Lassan előredőlt, mintha egy bonyolultabb támadáskombinációra készülne, s hagyta súlypontját fokozatosan előrecsúszni.

Amikor már csaknem elveszítette egyensúlyát, bizonytalan, szinte tétova mozdulattal beledöfte a pengét ellenfele testébe.

Thangar mindig arra tanította, csak akkor sebezheti meg ezzel a vágással a másikat, ha mindvégig a szemébe néz. Ne hagyd, egy pillanatra se hagyd, hogy máshová nézzen, hogy észrevegye, mire készülsz! Verd bilincsbe az akaratát, babonázd meg a tekinteteddel!

Ilora tartotta magát a tanításhoz. Bár minden ízében iszonyodott tőle, belebámult az élőholt perzselő szemébe. S azokon a szemeken át a mély, fortyogó világba – egy múló, fájdalmas pillanatra. Sikoltó, szabadulni akaró holtak lelkei tomboltak az emésztő lángokban, az örök tűztengerben várva a végítélet napját. A pillanat, amíg tekintetük egymásba fonódott, csaknem a veszte lett.

163

Érezte, hogy a penge áthatol a halott húson, de szemét képtelen volt elfordítani a látomásról, ami a két izzó pontból sütött felé. Megfordult vele a világ, s csak akkor eszmélt, amikor a fércember ujjainak jeges érintését arcán érezte.

– Velem jössz! – hörögte Gotecha. – Magammal viszlek!

A fércember a kardra nyársalódva húzta közelebb magát, minden hüvelykkel mélyebbre tágítva sebét. Testük már csaknem összeért, s a lány orrát megcsapta a rothadó hús bűze.

Legszívesebben elfordította volna fejét, de nem bírta.

– Velem jössz! Magammal… – Gotecha nem folytathatta, mert a szó vége érthetetlen gurgulázásba fulladt. Az izzó szemek kiguvadtak, a fosztó húsra fekete vér spriccelt.

Egy hegyes penge villant elő a fércember torkából, és lassan Ilora arca felé nyomult.

A hercegnő felsikoltott: moccanni sem bírt. Fogva tartotta Gotecha szorítása. A penge hegye alig egy hajszálnyira állt meg a szeme előtt, haragosan csillant egyet, ahogy sercegve megfordult Gotecha torkában, aztán undok sziszegéssel visszasiklott.

A fércember tekintetében felszikrázott valami. Szorítása gyengült, a hatalmas test tehetetlenül megremegett.

– Sohase fordíts hátat egy nőnek! – suttogta Felice cel Arcsak, és megtörölte a pengét a fércember köpenyében. Gotecha nem esett össze azonnal. Még megpróbált megfordulni, hogy szemtől szembe láthassa támadóját. Tudata lázasan lüktetett, de a halott hús már nem engedelmeskedett akaratának. Fekete vére buzogva lövellt ki torkából, bemocskolva Ilora arcát.

– Segíts! – akarta kiáltani a hercegnő, de nem jött hang a torkán. Csak tekintetével fordult könyörögve a fekete köpenyes ruád lány felé, aki undorodva nézte mindkettejüket.

Gotecha térdre roskadt, kezével azonban még mindig görcsösen kapaszkodott Ilorába, kényszerítve őt, hogy mellérogyjon a puszta sziklaperemre.

– Segíts! – nyöszörögte a hercegnő alig hallható hangon, de a ruád nem mozdult. Csak nézte őket, egykedvűen, mintha arra várna, hogy lezuhanjanak a véres vízbe, az összeégett tetemek közé. – Segíts!

Gran Goa összeszedte maradék erejét. Fejét felemelte, és fekete vére vastag sugárban öntözte a szarkofág talpát Megragadta a hercegnő torkát, baljával pedig kirántotta testéből Saghar fekete pallosát

Tétova léptek imbolyogtak a hátuk megett, egy dülöngélő árny bukkant elő a leomlott falak alatt nemrég megnyílt járatból, s a szarkofág mellé tántorgott.

Gotecha elvigyorodott: a hercegnő szemébe nézett, és megsuhintotta a fekete pallost Az érkező már nem védekezhetett, látását elhomályosította homlokából szemébe szivárgó vére. Az új, minden eddiginél erősebb vágás nyomban felhasította mellkasát. Teste előrebukott, lomhán zuhant le mellettük. A hideg megcsapta Ilora arcát: felnézett, köhögve kapkodott levegő után. Pillantásával a fércembert kereste, de Gotecha már felegyenesedett mellettük.

Egy hirtelen lökés: a fércember nevetve ellökte magától a lányt, az Felicét lesodorva belezuhant az alant gyűrűző, vérmocskos vízbe.

164

Prüszkölve, a vizet felköhögve előbb a hercegnő lökte magát a felszínre. A becsapódás fájdalmával igyekezett nem törődni, bár sejtette, hogy legalább egy bordája eltört. Szédelgett, s valósággal sokkolta mindaz, ami az imént történt.

– Istenem… – suttogta reszketve: kitörölte szeméből a szennyet, és azonnal keresgélni kezdte maga mellett a páncélos testet, nehogy a páncél lerántsa a magatehetetlen férfit.

Megvan!

Néhány tépessél leszedte a behorpadt vértdarabokat róla, s kinyúlt a páncélkesztyűs kéz felé.

A lovag, ki megpróbálta megmenteni, élettelenül lebegett mellette a bűzlő habok közt.

Ugrin!

Felice és Ilora egyszerre kaptak felé, hogy ne hagyják elsüllyedni.

A hercegnő felpillantott, s könnyein át látta, hogy odafent Gotecha diadalmasan elvigyorodik, aztán egyetlen ugrással a mélybe veti magát. Nem messze tőlük csapódott be, de rögtön felegyenesedett: a szennyes áradat egyre csak apadt, a víz minden bizonnyal elfolyt egy megnyíló üregbe.

Felice és Ilora dermedten egymásra pillantottak.

A fércember már ott tornyosult felettük, rothadó arcán elpusztíthatatlan diadallal.

Mindketten leolvashatták róla sorsukat

„Ha nem tud magával vinni, végez velem…” – futott át a gondolat Ilora agyán, de már nem volt képes felegyenesedni.

Gotecha még egyszer, utoljára a magasba lendítette Saghar fekete pallosát, de aztán…

A barlangfalat áttörve egy irtózatos test nyomult a csarnokba.

A fércember nem hallotta a robajt, de amikor a testet borító, szürke pikkelyek már közvetlenül a háta mögött csillogtak, megérezte a sárkány közelségét.

Ilora és Felice kétségbeesetten igyekezték ellökni magukat tőle, közben minden igyekezetükkel magukkal cibálták Ugrin élettelennek tűnő testét.

Lángrab elbődült, felemelkedett a vízből, s füstölgő pofáját szélesre tárva rontott a fércemberre.

Gran Goa halott agyában csak most tudatosult, hogy mi vár rá: a megfeketedett, rothadó arcon különös grimasz suhant végig, aztán már nem látszott semmi, mert a sárkány lángot lövellt rá, s azonnal utána lecsapott. A hatalmas állkapcsok csattanva összezárultak, vízár szökött a magasba, majd veres permetet szórva beterítette a menekülni próbálókat.

Amikor Ilora nagy nehezen kitörölte szeméből a szennyes cseppeket, már csak a lassan visszahúzódó sárkányt látta.

Gran Goa Gotecha nem volt sehol…

8.

165

A lovag teste oly békésen lebegett a vízen, mintha nem érzett volna már semmiféle fájdalmat. A fekete, homályos háttérből pedig két gyönyörű arc hajolt fölé. Aztán az éles fajdalom hirtelen végighasított egész testén. Tekintete elhomályosult.

Már a sziklás parton hevert: hiába forgatta fejét, már nem látott semmit a vörös ködön keresztül. De a puha kezek érintése megnyugtatta. A hangok lecsöndesedtek elméjében: lám, a sors idevezérelte, ahol a legnagyobb szükség volt rá. Tudta, hogy ki öleli át, ki simítja ki véres fürtjeit homlokából.

Elmosolyodott.

– Vége… – suttogta. – Ez már nem… Szavait elnyelte a tüdejéből felszakadó köhögés. Nagyon fájt… NAGYON fájt…

– Ez már…

– Hallgass! – tette még mindig remegő ujját ajkaira Ilora. –Hallgass!

Ugrin csak egy hervadt mosollyal felelt. Milyen ostoba a sors, gondolta. Megmentettem.

Megmentettem, de csak azért, hogy az ÖVÉ legyen.

Én pedig meghalok.

Üveges tekintettel bámult a két nőalakra, akik néhány pillanatra ismét kiemelkedtek a vörös ködből. Ha jól látta, az a másik, a ruád unottan állt a hercegnő mellett, s valamit megbökdösött csizmás lábával a földön.

Egy megszenesedett koponya lehetett…

Gran Goa…

– Végeztem vele… – suttogta Ugrin boldogan.

A ruád gúnyosan elmosolyodott, de mielőtt megszólalt volna, Ilora félretaszította.

– Igen, jó Ugrin! Végeztél vele! Megmentettél! – Azzal lehámozta a lovag egyre hidegebb kezéről a kesztyűt, s megcsókolta a vériszamos ujjakat.

– Nagyon fáj… nagyon…

Ugrin lehunyta szemét. Erőt akart gyűjteni, hogy utoljára Ilora arcára vethesse tekintetét.

Milyen nagy a csönd itt… Milyen mély… és hideg…

Enyhet adó üresség ölelte körül. Mintha a semmiben lebegett volna a mindenség peremén.

Milyen nagy a csönd…

Milyen mély…

Nem tudta, meddig szállt tudata a megnyugvás távoli partjai felé, csak azt érezte, hogy nem tudja többé kinyitni a szemét. De nem is akarta már…

A messzeségből zokogást hallott.

Vége, sóhajtott legbelül egy hang. Semmi sem számított többé.

Magában megelégedéssel hallgatta a percek jeges koppanása!, amint az idő cseppköveiről egy feneketlen kútba hullanak.

Tudatába belopózott a halál, és könnyű álomba ringatta.

9.

166

Odafentről robaj és fenyegető morajlás hallatszott, mintha minden összedőlni készülne a föld színe felett.

Ilora könnyein keresztül a mádra pillantott.

– Vége van? – kérdezte Felice ridegen.

A hercegnő némán bólintott. Aztán magához húzta Ugrin kezét, hogy utoljára megcsókolja.

Könnyein keresztül ekkor pillantotta meg az összehajtogatott vásznat a lovag övén: tétova mozdulattal kinyúlt érte.

Egy véres rongydarab volt… Vagy mégsem? Ilora kezében kibomlott a vászon, s egy kék lobogóvá alakult, közepén szárnyait bontogató griffel.

A hercegnő megtörölte szemét, arcán halvány, fájdalmas mosoly suhant át

– Ezt örökre megőrzöm… ígérem neked, Ugrin! – suttogta. Gyorsan összehajtogatta Furtorony urainak harci zászlaját, s mellvértje mögé rejtette.

– Ideje indulnunk! – A ruád lábával a mélybe taszította a torz koponyát, ami Gotecha testéből megmaradt. – Odafönt még…

Ebben a pillanatban minden eddiginél erőteljesebb robbanás rázta meg a felszínt. Valahol ott, ahol a vár belső temploma húzódott.

Ahol…

– A ládika! – sikoltott fel Ilora, és talpra szökkent. – Ugrin testéért majd visszajövünk a harc végeztével! Most mennünk kell! – Utolsó pillantást vetett a szarkofág elé tekeredő sárkányra, s rohanni kezdett felfelé, a romokban heverő várudvarra, ahol még javában tombolt a harc.

Felice cel Arcsak lerázhatatlan, sötét árnyékként követte.

10.

Agulai rogyadozó lábakkal mászott ki a vízből. Talált egy be nem omlott járatot, melyen át bejuthatott a sziklacsarnokba.

Ott állt hát, s ijedten vizsgálta meg az iménti összecsapás nyomait. Még látta, amint a barlangfalon nyílt résen kifelé támolyog a két nőalak: a hercegnő és a ruád. Megnyugodott: a gondjaira bízott lány életben van…

Aztán kérdőn Lángrabra pillantott, aki a sziklafalhoz préselődve várt valamire. A nomád érezte az ősi teremtményből áradó fenyegetést. Ahogy az hatalmas szemével végigmérte, s dühtől remegő orrlikaival megszaglászta, tudta: most bármelyik pillanatban meghalhat.

A sárkány csalódottan emelte fejét a szarkofág felé. Orrlyukai még mindig füstöltek, a csarnokot Gotecha összeégett, széttépett tetemének orrfacsaró bűze töltötte be. Csend ereszkedett rájuk, a magasban tomboló ostrom zajai neszekké szelídültek idelent.

A sárkány végigmérte a jövevényt: elég volt egyeden pillantás, hogy mindent megértsen…

Agulai lehajtotta fejét, s remegő kezét bámulta.

Nem volt nála a Kard. Isten Kardja, ami rábízatott.

Érezte a sárkányból áradó fajdalmát. Méltatlannak bizonyult hát a feladatra…

Méltatlannak.

167

Lángrab úgy tett, mintha a nomád nem is lenne ott: átnézett rajta, akárha üvegből volna, aztán csukott szemmel elfordult a szarkofág felé.

– Várj! – kiáltotta Agulai. Lángrab megtorpant.

– Várj! – A nomád előrébb lépett a sziklapart felé. Szemben állt most a magasban nyugvó szarkofággal, ahonnan néhány nappal elébb elvehette a sab-gheltet, az Isten Kardját. –

Segítened kell! – kiáltotta a fölé tornyosuló teremtménynek, és felkapta a szennyes vízből markolatával kiálló fekete pallost.

Lángrab vaskos szemhéjai megremegtek, aztán lecsukódtak. Fáradtnak látszott. Túl sok esztendőt rostokolt itt tétlenül a föld mélyén, reménykedve, hogy talán egy napon…

– Eljött a bosszú ideje! – harsogta Agulai, és megérintette az arcába égett három heget. –

Gadur szolgái idesereglettek, hogy eltöröljék a várat a föld színéről!

A sárkány megrázta a fejét, teste megremegett egy pillanatra az izgalomtól. A pikkelyek alatt megfeszülnek az irdatlan izmok, s az ősi teremtmény mintha szárnyait is megemelte volna.

– De Gadur szolgái nem tudják, hogy a hatalmas Sárkánynemzetségek utolsó tagja még él!

Izzó, sárga szemével Lángrab valósággal keresztüldöfte Agulait. Tekintete azt kérdezte: ugyan mit tudhatsz te a hatalmas Sárkány-nemzetségekről? De a nomád szavai mégis megmozdítottak valamit, mélyen a szívében. Túl hosszúra nyúlt a tétlen várakozás és túlságosan reménytelennek tűnt a jövő. Ha ez az utolsó rejteke is elvész, nem marad egyeden hely sem, ahol meghúzhatná magát Az emberek elmenekülnének láttára, a Hor-papok pedig…

Ismét lepillantott az előtte álló nomádra. Karmai a sziklafalat kaparták, érezte, hogy ez az utolsó lehetősége, hogy kitörjön önkéntes börtönéből.

– Jöjjenek el megint Hátha dicső napjai! – mennydörögték a falak Agulai szavait. – Segíts a harcban, kérlek, hatalmas úr!

Mindenen átható üvöltés harsant, tűzfény hevítette a levegőt, s a csarnokban két hatalmas, kiterjesztett szárny kavarta szél söpört végig.

Agulai nem várt tovább, odalépett a teremtményhez, és egyetlen ugrással felkapaszkodott a nyakába. Mire feljebb tornázta magát, a nyak fölötti pikkelyekhez, Lángrab teste megfeszült, s felfelé emelt fejjel lángtengert hányva elszökkent a csarnok talajától.

A sziklafalak megrepedtek, s felettük beleremegett az egész erődítmény.

A sárkány annyi év után ismét szabad volt…

11.

Amikor kirobbant a kazamatákból, s a falakat áttörve a szürke égboltra röppent, minden tekintet felé fordult.

A bástyákon mozdulatlanná dermedtek a küzdők: lesújtani készülő kardok álltak meg a levegőben, csak a kilőtt nyílvesszők és az elhajított dárdák szelték még suhogva a levegőt.

A sárkány kilibbent a Dunakaréj fölé, s kibontott szárnyakkal, méltóságteljesen magasabbra emelkedett. Hátán egy aprócska emberi alak ült, kiáltását elnyelte a sárkány üvöltése.

168

A vérszlávok rémülten mutogattak felé, mintha túlvilági démon foglalta volna el a szürke fellegek trónusát.

– Dracus! Dracus!

Az aranyoskapuiakat legalább annyira megdöbbentette a látvány. A sárkány jószerivel a talpuk alól tört utat magának a levegőbe: nyomában még mindig kődarabok záporoztak alá, nyomukban véres kráterek fröccsentek szerteszét.

A sárkány most ott verdesett szárnyaival felettük, lassan, megfontoltan körözve a roskadozó falaknál.

Lecsapni készült.

Ám mielőtt tüzét az ostromló seregre okádhatta volna, halk morajlás törte át a fellegek vastag paplanát. Lángrab oldalra kapta fejét, hogy láthassa, mi közeledik a vár felé a magasban.

A morajlás erősödött, s kisvártatva a felhőkből vörös gomolyagok öltöttek testet, amelyek lobogó, feszülő vitorlákká teljesedtek ki.

A dunavaiak leglidércesebb álmai öltöttek testet a távoli horizonton: a falakon rémült kiáltások harsantak.

Hor vörös gályái kövér, vérrel teli böglyökként pöffeszkedtek az égbolton. Csupán néhány pillanatig tartott, amíg mind előbukkantak a messzeségből, s közelebb érve a rommá lőtt, meggyötört erődítményhez, villámgyorsan alakzatba rendeződtek.

Ott lebegtek a vérszláv sereg felett, fenyegetőn a vár felé fordítva fekete szakrith-acél orrárbocaikat.

Velük szemben csak a sárkány rebegtette szárnyait: szinte egy helyben állt most, várva, mi történik. Ismerte jól ezeket a gályákat: néhány évszázaddal korábban már megtapasztalta tűzerejüket.

Agulai tekintete összeszűkült, ahogy a sárkány nyakába kapaszkodva szemügyre vette a közeledő égi flottát.

A következő pillanatban a vörös vitorlák alja kifényesedett, ahogy a sötét fedélzetnyílásokból emésztő lángtenger csapott a falak felé. Mintha a mennydörgés jeladás lett volna: elszabadult az eleven pokol.

A vérszlávok újra meglódultak, s erőre kapva özönlöttek a megroggyant védőállások felé.

Mindent elsöprő rohamuk ezúttal nem tört meg az aranyoskapuiak makacs ellenállásán. A pergő tűzförgeteg megroppantotta a végsőkig legyengült harcosok erejét, s félretaszította a nomádokat is az előretörő hordák útjából.

A falak nemsokára már folyékony tűztengerbe borultak, füst és pára gomolygott mindenfelé: csak a gályák lassan aláereszkedő tömbjei törtek át a vastag ködfalon. A Hor-gályák jelentettek támogatást a vérszlávok és a nyomukban tóduló grakhurok számára.

Az Újvár védői körömszakadtukig próbálták útjukat állni, de a túlerő pillanatok alatt legyűrte ellenállásukat. Néhány tucatnyi dunavai harcos kétségbeesetten a megroggyant Talap-torony elé gyűlt, hogy testükkel fedezzék Ilora hercegnő menekülését a nomádiai part felé. De hiába védekeztek, még fel sem emelhették pajzsaikat, villámgyorsan végeztek mindannyiukkal.

169

Ám amikor a torony fölött megjelent egy Hor-gálya, kiterjesztett szárnyú sötét árnyék vetődött a vörös vitorlákra.

A vérszlávok megtorpantak, s felfelé bámultak, a magasba. Ekkor valósággal rájuk zuhant a fekete árny.

Lángrab csak közvetlenül a gálya felett feszítette ki irtózatos szárnyait, csaknem körbeölelve velük a gályát. Aztán kitátotta Pofáját, s hagyta, hogy minden dühe, minden eddig visszafojtott gyűlölete rázúduljon a hajókra. A torkán kiömlő lángfolyam egyetlen szemvillanás alatt elemésztette a gályát: pernye sem nagyon maradt utána, ami a küzdők fejére hullhatott volna.

A sárkány üvöltését jól hallották a többi gályán is.

A fáradt, meggyötört dunavai és nomád harcosok számára megváltást, a vérszlávoknak halált jelentett ez az üvöltés.

És Lángrab újra lecsapott. Ezúttal a torony felé törtető ellenségre hányta tüzét. A lángtenger végighömpölygött a harcosok között, párává égetve a húst, megolvasztva a csontot, üveges kristállyá dermesztve a sziklákat és a köveket, apró, szürke szemcsékké omlasztva a szerteszét heverő fegyvereket, ostromlétrákat, szerszámokat, illó párává hevítve a patakokban csörgedező vért.

Aztán a sárkány ismét a magasba szökkent.

Egyszerre három Hor-gálya próbálta ráirányítani lángsugarát. Agulai rémülten markolt a teremtmény pikkelyeibe, látva a sebesen közeledő vörös vitorlákat.

De Lángrab hirtelen meglódult, éppen abban a pillanatban, amikor a tűzgomolyagok kifröccsentek a hajók fedélzeti nyílásaiból. Egymásnak feszülő tűzfalak viaskodtak néhány hosszú pillanatig, aztán kioltva egymás erejét elenyésztek, gyilkos hőhullámokkal terítve be a várudvart.

Agulai levegő után kapkodott a sárkány hátán. Ám ahogy Lángrab egy kecses fordulattal újra támadásba lendült, a nomád arcán is elszánt mosoly derengett tel.

Szemtől szembe repültek a közeledő gályákkal.

12.

A sárkány a magasba szökkent, hatalmas, izmos farkát meglengette a levegőben, erőt gyűjtött, aztán tüzet okádva zuhanni kezdett a felszín felé.

A vérszlávok halálra vált csürheként menekültek Aranyoskapu falai alól. Egymást taposták, nem törődtek többé a csatarenddel, az ostrommal, csak menekültek, iszkoltak, amerre láttak.

Azok közül, akik az Újvár falain belül harcoltak, kevesen érték el a Dunakaréjt. Lángrab lecsapott, s izzó förgeteget hányt az ostromlókra. A vérszlávok ezrével és ezrével égtek meg néhány pillanat alatt. A tömegben lángoló testek buktak el, sokuknak még ideje sem maradt felfogni, hogy végzetük utolérte őket.

A sárkány közvetlenül a felszín felett húzott el, farka néhány csapásával újabb menekülőket zúzott véres péppé,

– Dracus! Dracus! – üvöltötték sakálként a félelemtől őrjöngő vérszlávok.

170

– Dracus! Dracus! – üvöltötték a halál torkából szabaduló védők mámoros örömükben. Az erőd alig álló falai felszabadultak az irtózatos nyomás alól. Lángrab a többi vörös gálya ellen fordult.

Amikor nekik rontott, a magasból még csak hideg eső permetezte a földet, de amikor a gályákra köpte pusztító tüzét, már lángeső hullott a halottakra és a kövekre.

Élvezte, hogy gyilkolhat.

Hogy harcol…

Amikor az utolsó gálya is pörögve zuhant a folyó felé, üvöltése megremegtette az erőd megmaradt falait.

De bosszúszomját még nem oltotta ki.

– A Kard! – lihegte Agulai, aki maga is megrészegült a harc hevében. Kezében a fekete pallost szorongatta, de ez nem az a kard volt. – A Kard!

Lángrab felhorkant, orrlikaiból fehér füstfelleg tört elő.

– Elvették tőlem, de a segítségeddel visszaszerzem! – A nomád üvöltött a sárkány fülébe.

Igen, most már tudta, mit kell tennie, hogy mire rendelte a sors.

Vissza kellett szereznie a Kardot!

A sárkány felüvöltött, egész teste megrázkódott.

– Messze innen! – kiáltotta Agulai. – Gadurban! GADUR!

Lángrab úgy úszott a levegőben, mint valami fenséges ős-szörny, a Föld első hajnalkorából.

Aranyoskapu falain ifjú harcosok mutattak az égre, oda, ahol a sárkány aprócska ponttá zsugorodott a messzeségben. Aztán mind, ki túlélte a borzalmas ostromot, utolsó erőit összeszedve, végső rohamra indult. A leomlott falakon átugrálva kirontottak védállásaikból, s a fejvesztve menekülő vérszláv sereg után eredtek.

Aranyoskapui Ilora, a nádor lánya nem vett részt az üldözésben. Egy fekete köpenyes ruád lánnyal az oldalán a lakótoronyba sietett.

Nemsokára szomorú mosollyal az ajkán tért vissza az udvarra.

A ládika, mely rábízatott, érintetlen volt…

13.

A nomád sereg fáradhatatlanul vágtatott észak felé. Egy napja, hogy átdübörögtek Őrtüzek Lángján, s megvitték a lángerdei diadal hírét. De Zolta nem engedélyezett egyetlen percnyi pihenőt sem: azonnal robogtak tovább Gadur felé.

Az új fejedelem reménykedett benne, hogy a legenda, miszerint a nomád képes rá, hogy vágta közben pihenje ki fáradalmait, igaz. Csete hercegként nem szólt senkihez, s a nemzetségfok sem keresték az ő társaságát. Az erdők felgyújtása mesteri csel volt, de a vérszlávokkal együtt odaveszett Nomádia jelentős része is. A törzsfok borzadva gondoltak a következményekre, de hangosan senki sem merte kimondani keserűségét.

171

Zolta pedig igyekezett nem gondolni semmire. Noha a rettegett katedrális ellen vezérelte embereit, gondolatai minduntalan Aranyoskapuba kalandoztak, ahol Dórát fenyegette a halál ezer és ezer formában.

Nem tudhatta, tervének többi része hogyan alakult.

Nem tudta, Gil hajói áthatoltak-e a Rif-hegyek alatti titkos alagutakon, melyek létezéséről Agulaitól hallott. Nem tudta, Ráge és nomádjai bejutottak-e a Gadurba vezető földalatti járatokba, s ha igen, eljutnak-e a végső célig. Nem tudta, hogy Sereges Vákó dereglyéi elvergődtek-e az Ezersziget útvesztőibe, s ha igen, magukra vonták-e a vörös gályák figyelmét.

Nem tudta, északon sikerült-e visszaverni a vérszlávok ostromát Aranyoskapunál, sikerült-e megóvni Ilora életét és megmenteni a ládikát a pusztulástól…

Nem tudta, új szövetségeseik, a vaghurcs-ircsák betartják-e szavukat, s véghezviszik-e a terv legkockázatosabb részét.

Nem tudta, hogy seregével egyenesen a halálba vágtat-e a végtelen nomádiai éjszakában.

De egyet tudott: ha elbuknak, nemcsak Gadur környékén honol majd a szűnni nem akaró éj: a sötétség tovább terjeszkedik majd, míg el nem nyeli egész Kárpáthiát…

14.

Gadur.

A külső udvarok acélburkolatán ridegen szánkázott a csillagok fénye. Jeges hideg volt, az éjszaka palástja alatt éles szél kerekedett: hasított, vágott, ha eleven húst ért .

A Hor-katedrális udvarán vagy félszáz vaghurcs-ircsa harcos várakozott, szorosan összebújva melengették egymást. Egyebe1 nem tehettek: tüzet nem gyújthattak a katedrális területén. Néhányan megelégelték a hideget, és a hatalmas cetférgek beleiben kerestek menedéket a szél ellen.

Odabent legalább meleg volt.

A fagyos éjszakában csönd honolt, a csillagok ködébe vesző tornyok környékén baljós némaság feszült. Csupán a kitaszítottak fekete-sárga lobogóját csapkodta a szél kitartóan az egyik acélkráter peremén.

Ruh-Radah idegesen tekintgetett a szakrith tornyokra.

A magasban izzó fények jelezték a Hor-papok csarnokainak helyét. Bizonnyal onnan figyelik a tengeren dúló csata sorsát.

Most minden figyelmüket az köti le, mi történik a fekete vizeken, gondolta a kitaszítottak vezére.

Most kell cselekednünk…

A harcosok feszülten várakoztak. Reszkettek, s Ruh-Radah remélte, ezúttal nem a félelemtől, csak a hidegtől. Mert ha a félelem béklyóba veri embereit, akkor…

Eljött az idő…

Körbepillantott.

172

Közel-távol csak azt a néhány Hor-papot látta, akik a belső udvarokra nyíló acélkapuk mellett ácsorogtak. Gocsamulok voltak, hosszú fémdárdáikat markolva némán figyelték a csillagcsatornák zavarosan fodrozódó vizét. A belső udvarokon gyülekező ezernyi vérszláv innen nem látszott…

Eljött az idő…

A kitaszítottak vezére feltápászkodott a többiek mellől. Minden tekintet felé fordult. Úgy kellett viselkednie, hogy lássák: vezérük bátran néz szembe mindennel, ami rájuk vár. A harccal és… a halállal. Úgy kellett viselkednie, hogy később legendaként adják tovább nemzedékről nemzedékre, hogyan indult el az utolsó csatába Ruh-Radah, a vaghurcs-ircsa törzs vezére.

Csak remélni tudta, hogy mindenkit sikerült meggyőznie. Ha egyetlen áruló is akad a soraikban, akkor… kegyetlen megtorlás vár rá Gadur legmélyebb bugyraiban.

Lassan elindult az acéludvaron szétterülő cetférgek felé. A leviatánok lehunyt szemmel pihentek, rózsaszín ámbráikon látszott, hogy közel állnak a kiszáradáshoz. Ha nem kapnak sürgősen vizet, nemsokára hasznavehetetlenek lesznek

Ruh-Radah egyre izgatottabban nézegetett a nagytorony felé, honnan már fel kellett volna tűnnie a gocsamuloknak, kik a szokásoknak megfelelően a csillagcsatornák egyikébe irányítják őket. Abba, melynek a vize a legkevésbé savas a szörnyetegek számára. Aztán minden bizonnyal kitárják majd a belső kapukat, és megkezdik a katedrális körül táborozó vérszlávok behajózását.

– Hajde, hajde, leviatha! – kiáltotta Ruh-Radah a legszélső cetféreg mellett guggoló levitatoroknak. Az ifjú vaghurcs-ircsák felpattantak, és hosszú fémborjaikkal megütögették a cetek oldalát.

– Indulás! Indulás! Keljetek fel, átkozottak!

Az éjszakába kísérteties tülkölés hasított, ahogy a leviatánok lassan megemelték hosszúkás fejüket.

– Indulás! Indulás!

Ruh-Radah intett a többieknek, aztán hátrasandított a nagy acéltorony irányába. A gocsamulok érdeklődve figyelték a harcosok szedelőzködését. Nem gyanakodtak. Csak a távolban felbukkanó két tyron Hor-pap különös testtartása árulkodott arról, hogy a kapuőrök komolyan veszik a dolgukat.

– Hajde, hajde, leviatha!

Most már mind a hat cetféreg indulásra készen állt: csupasz bőrükön ide-oda siklott a Hold fénye. Némelyik a köteleit rángatta, s legszívesebben belerontottak volna a legközelebbi csillagcsatornába. Ruh-Radah intésére aztán lassan nekiindultak, hasi pikkelyeik fémesen csikordultak az acélburkolaton.

A terv legsebezhetőbb pontja az volt, hogy a Hor-papok esetleg idő előtt gyanút fognak, és így megakadályozhatják az áttörést. Ezért amikor a kapuőrök értetlenül elindultak a harcosok felé, Ruh-Radah szíve a kelleténél is hevesebben kezdett dobogni. Mi lesz, ha jeleznek a toronyban tespedő gilgamariaknak?

173

A vezér előresietett, rongyait szorosan arca elé tekerte, hogy a fagyos szél ne csípje a bőrét.

Nem messze járt a kaputól, amikor a szemből érkező tyronok megállították.

– Hová indulnak a cetférgek? – kérdezte értetlenül egyikük. – Nem kaptatok parancsot!

Maradjatok veszteg, kutyák!

Ruh-Radah lesütötte a szemét.

– A hatalmas Gayagh parancsolta, hogy azonnal induljunk útnak! Fel kell vennünk a vérszlávokat, nyissátok hát ki a belső kapukat!

A Hor-papok gyanakodva egymásra pillantottak. Most! – futott át Ruh-Radah agyán a kétségbeesett gondolat Most!

Egyeden apró kézmozdulat volt, de szerencsére emberei figyeltek. A következő pillanatban nyílvesszők suhantak hátulról, s a tyronok holtan estek össze.

– Gyerünk! – üvöltötte a vezér. – Igyekezzetek már!

A levitátorok egyre erősebben döfködték fémborjaikat a cet-férgek oldalába. Az állatok csaknem megvadultak a fájdalomtól: teljes sebességgel rontottak az acélkapuknak. Valahol a magasban idegen kiáltások harsantak, de a gilgamariak elkéstek.

A harcosok addigra már nekiterelték a cetférgeket a két acél-kapunak. A fémszárnyak fülsiketítő recsegés-ropogás közepette szakadtak be, darabjai felett az előrenyomuló vaghurcs-ircsák átugrálták.

Már odabent jártak a belső udvarokon, amikor a magasból narancsvörös tűzgömbök csapódtak be közibük, hogy folyékony lávát izzasztva fröccsenjenek szét. Ruh-Radah megkönnyebbülten lélegzett fel. Jól van! Ezzel elkéstetek!

A Hor-papok elmulasztották a számukra alkalmas pillanatot. A leviatánokat most már semmi sem állíthatja meg! Amíg maga is átugrott a kapuk roncsain, néhány embere felzárkózott mögé, hogy fedezhessék. Mindannyian a szörnyetegek után rohantak. Még sohasem harcoltak nagyuraik ellen, s a félelem, amit Gadur a lelkükbe plántált, mélyebben gyökerezett, semhogy egyik napról a másikra kiirtható lett volna.

A narancsvörös tűzgömbök egyvégtében záporoztak a magasból, de csak néhány találta el a cetférgeket. Kárt azokban sem tettek: a teremtmények vastag bőrét és zsírrétegét a lövedékek nem égették át.

Mire Ruh-Radah utolérte az előretörő csapatot, azok már mind bent jártak a belső

szentélyben. A Holdsugarak sápadtan csillogtak az acélfalakon, kísérteties fénybe vonva a sötét kijáratokból elöözönlő fekete csuhás harcosokat.

– Mennyien lehetnek? – Ruh-Radah remélte, kevesebben, mint amennyit a nomádok feltételeztek. Mert ha valóban annyian vannak…

A cetférgeket nyálkás, véres csíkot húztak az udvar szakrith-acél borításán, egészen a hatalmas épület faláig. Ott aztán megtorpantak: az elősereglő fekete légiók már várták őket.

Ruh-Radah előrekiáltott az embereinek, akik azonnal felvették a harcot a Hor-papokkal.

Nem volt benne biztos, hogy hallják, amit mond, s abban sem, hogy többségük egyáltalán túlélte az első rohamot. Emberei mindenesetre puszta pengékkel estek a gocsamulok seregének, akiket olyannyira meglepett a támadás, hogy néhány pillanat alatt a szakrit-acél 174

falakig szorították őket. A cetférgek felbődülve cövekeltek le a közelben, ámbráikat legyezőszerűen szétterítve a holtak szőnyegén. A Hor-papok azt hihették, már nem moccannak, ezért vagy tucatnyian felbátorodva előrontottak a fal árnyékából.

Megrohamozták a legközelebbi cetférgeket: vesztükre. A leviatánok hirtelen megremegtek, s üvöltve oldalra hempergőztek, az acélfelszínbe préselve a csuklyásokat.

A következő pillanatban irtózatos robaj kíséretében kitárultak hátuk megett Gadur külső

kapui, és a csillagcsatornák fekete vizén dunavai gályák siklottak be az erőd belsejébe.

Ruh-Radah mellkasán csak most kezdett enyhülni a nyomás.

Ezek szerint az új nomád fejedelem betartotta szavát: a hadihajók a kellő időben megérkeztek!

S nemcsak, hogy megérkeztek, de azonnal be is köszöntek a házigazdáknak. A gályákról lángoló sziklák röppentek a fekete légiók meglepett sorai közé.

Aztán elszabadult a pokol…

15.

Gadur tornyaiból azonnal elsöprő tűzesőt indítottak a kapukon beúszó gályák felé. De a Hor-papok megzavarodtak, nem tudták, mire fókuszálják elsősorban haragjukat: a semmiből előbukkanó dunavai hajókra, vagy a belső szentély felé törtető cetférgekre.

Odafönn, a katedrális egyik csillagokba szökő tornyában Saut-Koth dühödten bámult kifelé, az erőd hátsó fertályaira.

– Árulás! – sziszegte – Csapda! A támadás csak színlelt volt, a flottájuk felét elrejtették, és…

Egy torz alak lépett mellé fürgén, s szórakozott pillantást vetett a mélybe.

– Kár, hatalmas Saut-Koth, hogy ennyire nem figyeltél! Bazabool bizonyára meglepődik majd, ha hírét veszi, hogy az átkozottak behatoltak a katedrálisba! Nem tudom, ezt mivel magyarázod majd!

Az aggaborreai felkapta fejét.

– Fenyegetni mersz, te korcs?

– Én a helyedben… – a lidérc grif szórakozottan végigmutatott a sebesen közeledő gályák során – …igyekeznék, hogy megállítsam őket… barátom!

Saut Koth nem felelt, gyilkos pillantást vetett az Aibra, aztán kiviharzott a teremből.

Gayagh ott maradt még néhány percig, és mosolyogva bámulta a betört belső kapukon átsuhanó gályákat. Igen… Sok száz dunavai harcos özönlött le a fedélzetről, hogy felvegye a harcot Hor csuklyás, fekete seregével.

– Remek – hörögte a lidérc grif, aztán megdermedt egy pillanatra.

Odalenn a betört cetférgek körül újra mozgolódás támadt.

– Mi az?

A belső szentély falai mentén gyülekező cetférgek hasfalát megnyitva sok száz nomád harcos tódult elő a bélcsarnokokból. Egyre csak özönlöttek, áradtak, szabadulva a förtelmes bűzből, ki a hideg éjszakába, harci lázban égve és bosszúvágytól fűtve.

175

Aztán – jószerivel a belső szentély kitárt kapujában – egyesültek a gályákon érkezett dunavai hajósokkal.

A támadók máris összecsaptak a fekete gocsamul-légiókkal. A lidérc grif elsápadt. Lehetséges volna?…

A mesteri taktika, ami a sok külön hadmozdulatból állt össze, meglepte. Lehetséges volna, hogy ezek a férgek így összehangolják erőiket egyetlen fortélyos hadműveletre?

Lenyűgöző!

Gayagh gyorsan elhátrált az ablaktól. Soha nem érzett csodálat töltötte el, amit igyekezett még csírájában elfojtani. Nem engedheti, hogy ezek a zavaró gondolatok megakadályozzák saját terve végrehajtásában. Éppen most, amikor…

A kérdés csak az, mekkora veszélyt jelent Gadurra az emberek támadása?

Gayagh néhány pillanatig a lehetőségeket fontolgatta, aztán gyorsan megfordult, és kiviharzott a teremből. A katedrális folyosóin már hallatszottak a küzdelem távoli zörejei.

17.

Ruh-Radah a belső szentélynél irányította a nomádok előrenyomulását. Amilyen gyorsan csak lehetett, a harcosok előözönlöttek a cetférgek gyomrából, s azonnal megkezdték a terület megtisztítását. Térre volt szükségük, hogy kibontakoztathassák következő támadásukat. A vaghurcs-ircsa harcosok ezzel egy időben hátrahúzódtak, átengedve a terepet a nomádoknak.

Az első, öngyilkos rohammal megtettek minden tőlük telhetőt; a fejedelem katonái nem is vártak tőlük ennél többet. Legfőbb gondjuk most már az volt, hogy féken tartsák az ideges cetférgeket, s hogy a levitátorok vezetésével a belső udvar acélkráterei felé tereljék őket. A terv szerint ott kellett felvenniük a következő „szállítmányt”.

Ruh-Radah tudta, hogy az elkövetkező percek sorsdöntők lehetnek Csete herceg haditervének megvalósításában. A cetférgekből kirontó harcosok mozgása hamar nehézkessé vált. Figyelte őket, látta, milyen fáradtan futnak az acélfalak fedezékébe, milyen ólmos léptekkel keresgélik helyüket a gyorsnak szánt gyalogosrohamhoz.

Nem csoda: csaknem négy napot töltöttek a cetférgek bélcsarnokaiban, friss levegő és mozgás nélkül. De hisz' a foglyok sem tudtak talpra állni napokig, kiket a leviatánokban távoli vidékekről szállítottak Gadurba. Azonban itt és most minden azon múlott, megvetik-e időben lábukat a belső szentély termeiben.

Odaföntről tűzgömbök sorjáztak, s robbantak szét a szakrith-acél burkolaton. A levitátorok már arrébb vonszolták a cetférgeket, de a támadásba lendülő nomádok sorait az első

percekben megtizedelték a Hor-tűzgolyók. Szertefröccsenő lángcsóvák és húscafatok szálltak a levegőben, beterítve a rohangáló, fedezéket kereső harcosok sorait.

Ruh-Radah nekivetette hátát a legközelebbi acélfalnak. A nomádok sorra hullottak a lángförgetegben, sehogy sem találták megtervezett helyüket a csatarendben. Amott egy tumánsahun üvöltözött, a következő falszakasz felé terelve a harcosokat, de a hangorkánban senki sem hallotta szavait. Tíz-tíz ölenként kellett volna felfejlődniük, s egyetlen gyors rohammal elérni a falakat. Ez már most lehetetlennek tűnt.

176

A vaghurcs-ircsa vezér magában elvigyorodott. Lehet, hogy kiváló harcosok vagytok lóháton, gondolta, de a közelharcban nem sokat értek!

Hirtelen egy hatalmas tűzgömb fröccsent szét a közvetlen közelében, s a légnyomás nekitaszította a falnak.

Még néhány percük van! – villant át az agyán, ahogy visszanyerte egyensúlyát. Ha nem jutnak be a vörös gályák sólyáihoz, mindennek vége!

A következő pillanatban sűrű lángzápor csapott a támadók kusza soraira. Üvöltés, megperzselt, megcsonkított testek vonaglása, káromkodás, harcias kiáltások… Lángok fröccsentek szerteszét, szerteröppenő lávadarabkákat hányva az emberekre.

Ruh-Radah feltápászkodott, és a szemközti acéloszlophoz rohant. Legalább az ő embereinek el kellene érni a kijelölt helyet…

Túl az oszlopokon, a legközelebbi acélkráter peremén szerencsére már ott vonaglottak a cetférgek. A levitátorok jó munkát végeztek, nem hagyták, hogy elveszítsék fejüket a harc hevében. A vezér elégedetten fordult vissza a lángba borult udvar felé. Jól van. Mindjárt megkezdik a beterelést. Ha a nomádok és a dunavaiak addig lekötik a Hor-papokat…

Talán ha…

A tűz- és füstfalon ekkor törtek keresztül a dunavai gályák. A csillagcsatornák vize azonban itt már oly sekély volt, hogy a hajók palánkjára aggatott pajzsok minduntalan beleakadtak a csatorna oldalfalába, a gályák gerincei pedig fülsiketítő csikordulással súrolták a meder alját. A hajók mégis tovasiklottak. A fedélzeteken minden használható ember a tűzvetők mellett dolgozott: a gályák eszement gyorsasággal köpködték a katedrális falaira izzó magjaikat.

Valószínűleg ezzel mentették meg a nomád seregtestet: odaföntről a figyelem néhány percre a gályákra irányult. A harcosok üggyel-bajjal kikászálódhattak végre a tűzvonalból, és a belső

szentély oszloprengetegében megfelelő fedezéket találtak maguknak. Odafönn későn figyeltek fel rájuk: az utóbb érkező lángeső már csak a lemaradt harcosokat érte. A csapat kétharmada elérte az oszlopcsarnokot, ám az acélteknőt megperzselt, felismerhetetlenségig összeégett tetemek borították.

Ruh-Radah vigyorogva figyelte, hogy a dunavai harci gályák besiklanak a vékony csatornákon a katedrális főépülete alá, egyenesen a belső szentélybe. Ők jobban jártak, mint a nomád gyalogoscsapat: mindössze egy közepes naszád maradt a csatornában, lángolva, haragos, fekete füstfelleget eregetve a sötét égbolt felé.

– Elérik a sólyákat! – kiáltotta a vaghurcs-ircsa vezér felszabadultan, és felpillantott a csillagokba vesző toronyra. – Ezt a napot megemlegetitek, átkozottak!

Mintha válaszul jönne, a magasból újabb tűzzápor hullott a földre, szertefröccsenő

lángtengert szórva a nomádok utóvédjére.

18.

Gayagh elgondolkodva figyelte a gerinccsatorna bordáiban elsuhanó szinteket. Mindegyik felbolydult méhkasra emlékeztetett. A mélyből áradó vörös fényben idegen Hor-fajok sürgölődtek az életkörülményeiket biztosító alsó szférákban. A támadás váratlanul érte őket.

177

Gadur nem készült fel egy közvetlenül a falai ellen intézett támadásra. De miért is tette volna?

Elképzelhetetlen volt bármiféle őrült akció a katedrális ellen. Legalábbis eddig a napig…

Ám a megpezsdült méhkasban irdatlan energiák ébredeztek A lidérc grif elsuhant a szférák között, agyát valósággal körbezsongta a többiekből áradó harag. A gondolatok zöme lassan koncentrálódott,

mind

kevesebb

helyet

hagyva

a

támadás

okozta

pusztító

rémülethullámoknak. Ritkán adódott alkalom arra, hogy a Vérszemű Csillag szövetségének minden népe egyetlen közös cél érdekében azonos agyhullámra hangolja akaratát. A támadás most megteremtette a lehetőséget.

Még Gayaghot is meglepte a gondolatok intenzitása, különösképpen a mélyből áradó, még öntudatlan, csíráiban ébredező, ám máris minden másnál erősebb akarathullám.

Nem szabadna megvárni, míg felébred! – suhant át a kétségbeesett gondolat a lidérc grif agyán, de nyomban erőt vett magán. Háttérbe kellett szorítania a tudatára telepedő

feszültséget, hogy tisztán a feladatára tudjon összpontosítani.

Mégis rossz előérzettél leste, mikor éri már el az acéludvarok szintjét. Valami azt súgta neki, Bazabool nem lesz boldog, amikor felébreszti majd valamelyik talpnyalója. Az emberek támadását nyilvánvalóan könnyedén visszaverik, de maga a tény, hogy Gadur falai között öldöklő harc dúl, felfoghatatlanul újnak, valószerűtlenül veszedelmesnek tűnt.

Odalent a sólyacsarnokban meglepő csend fogadta.

Gayagh körbeszimatolt, s idegesen felhorkant.

Legalább egy szakasznyi gocsamulnak kellett volna itt őrködnie, nem beszélve a cetférgekre váró vérszlávoknak. A csarnok azonban üres volt, csak a felső állványzatra erősített vörös gályák százai sorakoztak némán

Senki sem vigyázott rájuk.

A lidérc grif rosszat sejtve elindult a csarnok hídjához, melyet azért építettek a terem falai közé, hogy bárki könnyedén ellenőrizhesse az üres hajótesteket. Ha az emberek ebbe az irányba próbálnak eljutni, gondolta Gayagh, megsemmisíthetik az összes, bevetésre váró gályát! Nem kellett volna annyi hajót kiküldeni a támadók üldözésére! Talán nem kellett volna…

A lidérc grif tűnődve hallgatta a távolról beszűrődő harci zajokat. Valahol, nem, nem is túlságosan távol, lángfelhő recsegett-ropogott, százszorosára erősítve a neszeket a szűk átjárók között.

Hol lehetnek a légiók? – töprengett Gayagh.

Lehetséges volna… valóban lehetséges volna, hogy tudatosan csalták el a vörös gályák többségét? Abban a pillanatban, amikor a baljós gondolat szöget ütött koponyájában, már tudta a választ. Túlságosan sok apró részlet illett össze. Túlságosan sok ahhoz, hogy…

.. .kikerekedjék a kép.

Úgy látszik, lebecsülték őket. Hisz' az emberek meglepően bátor lépésre szánták el magukat: megtámadták Gadurt. Ráadásul a támadást szokatlan ötletességgel szervezték meg.

A vaghurcs-ircsák elárultak minket, tűnődött a lidérc grif, miközben az üres gályákhoz ért. A cetférgek beleiben ellenséges csapatokat hajóztak be Gadurba. Nem foglyokat hoztak… nem…

– Kiváló terv – szögezte le magában Gayagh. – Egyszerű, jól ütemezett terv.

178

Megfordult, hogy a sólyacsarnok kapujához siessen, de valami motoszkálni kezdett az agyában. Tudata mélyén tovább zövődtek a szálak, melyek a támadás bonyolult fonatának mintát adták. Amikor elérte a híd közepét, úgy érezte, tüzes vas járja át koponyáját.

Hát persze! – A felismerés oly váratlanul hasított belé, hogy majdnem ledöntötte lábáról. Az átkozottak! A cetférgeket nem fogják üresen kiterelni a kapukon!

Rohanni kezdett, bár sejtette: elkésett. A támadás nem is oly célú, mint azt első pillanatban feltételezte. És sokkal, de sok-körmönfontabb, mint hinni merte. Az átkozottak! Erejét megfeszítve rohant a katedrális sötét folyosóin, hogy mielőbb elérje a legközelebbi acélkrátert, ahol a gocsamulok több ezer nomád gyermeket tartottak fogva.

Közel járt már céljához, amikor az egész katedrális megremegett a feje fölött.

A nomád csapatok ekkor hatoltak be a sólyaterembe.

Gayagh lábai reszketni kezdtek…

179

VII. fejezet

A SÁRKÁNYKIRÁLYNŐ

1.

A trannus fujtatva közeledett. Tökéletesen látott a sötét járatokban, ezért aztán a nomádok hiába hajigálták el összes fáklyájukat, a szörny nem veszítette el a nyomukat. Ráge és Ompud herceg hátvédnek maradva igyekeztek lassítani a haladását, néha vissza-visszabökve kardjaikkal, de ezzel csak azt érték el, hogy a trannus még dühödtebben üvöltött, s mellső

mancsaival próbálta elkapni a bosszantóan fürge kis teremtményeket.

Szerencsére csak rövid ideig maradtak teljes sötétségben Először észre sem vették, hogy a sziklafalakon egyre-másra apró, rőten derengő hernyók bukkannak fel. A férgek fénye nemsokára bevilágította a járatot

Váratlanul újabb üvöltés rázta meg a föld mélyét.

A nomádok jéggé dermedtek, de szerencsére a nyomukban lihegő fenevad is megtorpant, mert a hang rettenetesebb volt ezer trannus üvöltésénél is. A járat mélye felől harsant fel, foszlányai még ott visszhangoztak, ide-oda csapódva a kusza járatok labirintusában, amikor a trannus lassan hátrálni kezdett.

Nem érdekelte már a könnyű zsákmány, s még az sem, hogy a betolakodók könnyűszerrel feldúlhatják odúját, ha tovább merészkednek előre.

Ismerte azt, ami odalent üvöltött, a mélyben. Ismerte. Látta is egyszer.

És nem akarta megint látni.

A trannus hatalmas fejét ingatva megfordult, és eliramodott a járatok egyikében.

2.

– Hát ezt mi lelte? – Barsan értetlenül egyenesedett fel. Még mindig zihált

– Te nem hallottad? – Ompud herceg megfordult, s tekintetét a járat sötét szájába mélyesztve próbálta kivenni, mi lehet előttük – Tényleg nem hallottad?

– Valami üvöltött. Na és?

A herceg csak futólag mérte végig, de pillantása így is elárulta, mit gondol az ifjú alzánról.

– Fene nagy lehet, ha így megijedt tőle! – dünnyögte maga elé.

– Sok minden rejtőzik itt a mélyben… – az öreg Ráge úgy tekingetett körbe a rőten derengő

falak között, mintha pontosan tudná, mi minden lakozik a közelben –, és minél kevesebbel találkozunk, annál jobb!

Hallgattak egy kicsit, füleltek. De csak az iménti visszhangok bolyongtak még mindig a labirintusban.

– Ott van valami!

180

– Hol?

Az egyik nomád harcos tétován előremutatott a járat sötétedő gyomra felé.

– Ott! Előttünk! Mind arra fordultak.

– Nem látom…

– Ott. Ott hever…

Ompud kivont tőrrel gázolt a bokáig érő vízben. Egy ekkora valamivel megbirkózik maga is, legyen az bármi!

– Nem ez üvöltött! – állapította meg néhány pillanattal később, amikor már csak néhány lépés választotta el tőle. A többiek csak találgathatták, csalódottság vagy megkönnyebbülés csengett-e ki inkább hangjából.

– Nem, ez biztosan nem!

A testet kihúzták egy sziklára; Ráge mellé lépett, s szemügyre vette. Rosszul látott, legszívesebben levett volna a falról egy rőt hernyót, hogy ujjai között tartva megvilágítsa vele a különös kis alakot, de nem volt hozzá gusztusa.

– Fordítsd meg, kérlek! – Ompud kelletlenül fintorgott, de aztán engedelmeskedett. Könnyen ment. A kis figura a hátára puffant, orrából, szájából dőlt a szennyes lé.

– Hát ez meg mi?

A nomádok vigyorogva szemlélték. Szokatlan teremtmény volt, az szent igaz, ehhez hasonlatosat eleddig csak Ompud herceg látott közülük.

– Engedjetek! Engedjetek, ostobák! – Ráge dühösen szétlöködte őket. –Nincsen eszméleténél! Alig él szerencsétlen!

Letérdelt mellé, és gyengéden az ölébe vette a fejét

– Ébredj! Ébredj, Morfajet? –suttogta.

És a gnóm egérszemei fölött megrebbentek a gyér szempillák.

– Lorelei? – kérdezte elhaló hangon. A nomádok felröhögtek.

– Sajnos, csak én vagyok! – Ráge mosolyogva tartotta a kalmár fejét Morfajet pedig öklendezve köpte ki a vizet.

3.

– Tehát azt mondod, erre? Biztos vagy benne? Morfajet idegesen bólogatott.

– Hát persze, hogy biztos vagyok benne! Ne is reménykedjetek, hogy létezik másik kijárat!

Nincs. Arruhhh! Csak ez az egy!

Úgy követték a kalmárt, mint gyámoltalan gyermekek az anyjukat Ő pedig előttük haladt kacsázva, néha csaknem derékig merülve a szennyes vízben, mely hol jegessé hűlt, hol meg forróvá hevült, a keresztirányból belefutó járatok vizének hőfokától függően.

Morfajet elégedetlennek tűnt, hatalmas orra alatt egyfolytában motyogott valamit, de valójában végtelenül megkönnyebbült. Rátaláltak. Megmentették. Első lelkesedésében még arról is megfeledkezett, hogy hol vannak; csak néhány pillanattal később rémlett fel előtte, hogy bajosan juthatnak ki a gadurmélyi járatokból.

181

– Biztos, hogy jó felé megyünk? – Ompud herceg ezerszer megbánta már, hogy a gnómot nem hagytak a vízben heverni eszméletlenül. Nem tetszett neki, ahogy összeölelkezett a delebátival, s az sem, ahogy mindenfélét fecsegett a járatrendszerről.

Túlságosan sokat látott idelenn…

– Biztos, hogy jó felé megyünk? – Ráge kérdése jóindulatúan csengett, Morfajet mégis sértődötten vonta meg a vállát.

– Ha nem bízol bennem, mehetsz másfelé is! Tudom, mit beszélek! Itt ez az elágazás! Jobb kéz felől egy hosszú, egyenes szakasz, bal kéz felől pedig fal…

A következő pillanatban a gnóm felsikoltott. Jobb kéz felől valóban egy hosszú, egyenes szakasz következett. Bal kéz felől azonban nyoma sem volt falnak.

Ellenben ott magasodott egy évszázadok óta halott, hatalmas teremtmény teste. A mélyben terjengő pára kiválóan konzerválta, így nem omlott össze, megmaradt abban a pózban, ahogy egy nála is hatalmasabb lény végzett vele. Hosszú karjai kifeszültek, mintha a sziklacsarnok két falát tartanák, irdatlan koponyája szinte a cseppkövektől csipkézett földre zuhant kitátott pofája feketén ásítozott feléjük

– Arruuuhhhh! Rossz felé jöttünk! – jegyezte meg alig hallható hangon Morfajet. – Talán ha…

– Várj csak! – Ompud herceg a gnóm vállára tette kezét – Szándékosan csaltál ide, te kis nyomorult igaz?

– Nem… én igazán…

– El innen, amíg nem késő!

A nomádok egyetértőn bólogattak, s már fordultak volna vissza, de Ráge egyetlen kézmozdulata megállásra késztette őket

– Várjatok!

– Magad mondtad, hogy sietnünk kell!

– Várjatok!

Ompud dühösen megrángatta a gnóm vállát

– Ez a kis vakarcs tőrbe akar csalni minket! Veszélyes hely ez! Érzem! Jobb lesz odébb állni!

Most!

Ráge nemet intett.

– Nézzük csak meg jobban! – mutatott a mumifikálódott szörnyeteg felé. – Ez lehet a trannus odúja! Esetleg találhatunk benne egyet s mást!

– Benne? – Morfajet hegyes fülei az égnek meredtek. – Úgy érted benne, belül, odabenn?

– Várjatok meg! – A zsupa már döntött. Lecsatolta hátáról a nehéz kardot, igazított ruháján, hogy ne zavarja, amikor bemászik az ezernyi, tűhegyes foggal keretezett pofába. – Mindjárt visszajövök!

– Ha akarsz, menj, ostoba vénember! De mi tovább indulunk!. . – Ompud herceg igyekezett palástolni keze remegését de amikor elfordult a többiek észrevették arcán a szokatlan feszültséget.

182

– Én vezetem a csapatot – szólt vissza színtelen hangon Ráge, és nagyot rugaszkodva felhúzta magát a szörnyeteg pofájába. – És én azt parancsoltam, hogy itt várjatok!

Ompud ezúttal válaszra sem méltatta: elindult a szemközti, hosszú járatban, de néhány lépés után megtorpant.

A többiek nem követték. Lesütött szemmel álltak, s vártak.

– Na mi lesz? Csend.

– Nem hallottátok? – A nomádok nem moccantak. Bár szívesen tették volna, adott szavuk az új Hadak Urához kötötte őket. Ő pedig a delebátit bízta meg a csapat vezetésével. Nem volt mit tenni.

– Jobban tennéd – zihálta Ráge a teremtmény szájából –, ha hallgatnál! Van itt bent valami…

Szavai elhaltak, csak valami érthetetlen mormolás szűrődött ki a járatba.

Idegtépő percek következtek: ott álltak a sötétben, arcukra rőt hálót vetettek a falakon araszoló hernyók Aztán valami mocorgás támadt megint a rég halott állat pofájában.

– Barsan! – kiáltotta Ráge. – Gyere fel! Itt van! Itt van! Megtaláltam!

Az alzán úgy ugrott fel a lény koponyájára, mintha egész életében a hajmeresztő mozdulatot gyakorolta volna.

– Agnata! Agnata! Él?

A többiek döbbenten egymásra pillantottak. Aztán vártak, megint vártak.

Amikor a zsupa és az ifjú alzán ismét előbukkantak a magasban, egy fehér szövedékbe bugyolált, csaknem teljesen alélt nőalakot tartottak a karjukban. Mintha pókháló szőtte volna körbe, hogy alig tudták kivenni az alakját. De az arca tiszta volt, lehunyt szemhéjain vörös foltok éktelenkedtek.

– A többin sajnos nem segíthetünk! – mormolta Ráge. – De ő talán még megmenthető. Nem hiszem, hogy ezek a különös teremtmények. ..

Nem fejezte be a mondatot: elgondolkodva bámult valamire a mumifikálódott szörnyeteg szájában.

– Most már jobb volna tényleg odébbállni! – vacogta Morfajet. Nyúzottnak tűnt, alig állt a lábán az átélt kalandok után.

– Megyünk mindjárt! – A zsupa lassan megfordult, és lenézett az állat torkán. – De még…

– Elárulnád, mit csinálsz? – Ompud herceg kivont karddal állt a nomádok előtt, gyanakodva figyelte, hogy az alzán a többiek segítségével leemeli Agnata testét az állkapocs széléről.

– Csak arra gondolok, hogy ez egy remek rejtekhely? –mondta Ráge. – Nem szívesen megyek oda vissza, de… valami van itt! Érzem… Valami…

Ompud szorosabb fogást keresett a szablyán, és idegesen a többiekre pillantott. A nomádok türelmesen várakoztak, s remélték, hogy megtalálták már, amiért jöttek.

– Várjatok ram! – Ráge ismét eltűnt a szörnyeteg tágra nyitott pofájában.

A csarnokra hideglelős csend borult. Csak Barsan mozgott: reszkető kézzel bontogatta a lány testére tapadt nyálkás hálót. Amikor végre hozzáfért, fülét Agnata mellkasára tapasztotta.

– Él! – suttogta ragyogó szemekkel. – Él!

183

A nomádok vigyorogva bólogattak, de egyikük arcán sem tükröződött igazi megkönnyebbülés. Talán majd, ha kijutnak ebből a pokoli járatrendszerből.

Néhány perccel később végre ismét felbukkant Ráge. Egy bebugyolált tárgyat tartott a kezében. És az arca szinte sugárzott: boldogabbnak tűnt e pillanatban, mint Barsan, aki elveszettnek hitt kedvesét tarthatta karjai között.

Persze Ráge is valami olyasmire lelt, amiről már azt hitte, sohasem láthatja viszont.

– Tudjátok, mi ez? – kérdezte a magasba emelve szerzeményét.

A nomádok a látatott pofában álló zsupára bámultak, mintha valamiféle csodára, jelenésre várnának. E pillanatban szentül hitték, hogy a Hadak Istene rendkívüli ajándékkal jutalmazta meg őket. Mert a vénség úgy állt ott, mint valami ódon szent, glóriája a megkövült fogak füzére volt.

– Ez a Könyv! – harsogta boldogan Ráge. – A Porladó Király elveszett kódexe!

A nomádok felhördültek.

– Újra itt van, a kezemben! – suttogta az öreg –, és soha többé nem engedem, hogy elvegyék tőlem!

– És Isten Kardja? – Ompud herceg előrébb lépett, tekintetével szinte falta a bebugyolált kódexet. – A Kard is ott van? Megtaláltad azt is?

Ráge a fejét rázta.

– A Kardot nem itt rejtették el. És azt hiszem… – felpillantott a csarnok sziklamennyezetére

– …azt hiszem, azt egyedül csak a Kard Hordozója jogosult meglelni. De itt van az is a közelben

A magasba emelte a kódexet, diadalittasan, mint valami győzelmi jelvényt.

A nomádok látszólag osztoztak boldogságában, bár hitték is, meg nem is, hogy valóban a Porladó Király Könyvét találták meg. De sem az idő, sem a hely nem tűnt alkalmasnak ennek megvizsgálására.

Már csak azért sem, mert a következő pillanatban ismét megremegtette a sziklafalakat az üvöltés.

Ezúttal azonban jóval közelebbinek tűnt.

Összerezzentek.

A hang alapján már következtetni lehetett a lény méreteire is, de egyikük sem akarta maga elé képzelni, hogyan is festhet valójában.

– Talán egy hatalmas trannus! – zihálta Barsan, magához ölelve Agnata eszmeieden, begubózott testét.

– Nem, nem az…

Minden tekintet Morfajet felé fordult, aki szomorúan bámulta a köveket a lába előtt.

– Ha tudsz valamit, beszélj! – lépett mellé Ráge, és izgatottan a vállára tette a kezét. – Tudod, hogy mi ez?

– Tudom – mondta Morfajet. – Láttam is. Azt hittem, csak álom… de nem az volt. Tudom, mit rejt Gadur mélye…

184

4.

A khornij recsegve-ropogva meghajolt a carün tekintélyes súlya alatt. Eredetileg arra tervezték és építették, hogy kiváló kilátást nyújtson Smrsha számára, s így kedve szerint a távolból is szemlélhesse az ütközet alakulását.

De a carün csak a gyorsan közeledő vörös felleget látta, mely egyre szélesebbre tátotta haragos pofáját, azzal fenyegetve, hogy elnyeli az egész környéket. Ez a látvány pedig egyre kevésbé tetszett neki.

Különösen, mert orrát csípni kezdte a füst. A khornij merevített talpait már lángok nyaldosták, noha ez nem az a villámgyorsan elharapózó tűz volt, ami lángra lobbantotta az egész Vérterdőt.

Ám a fejvesztve menekülő grakhur és vérszláv katonák fellökték a khornij aljánál felállított gyermektetemeket, melyek szurokkal kiöntött beleiben élénk lángocskák táncoltak. Ezek a tűzrózsák nyaldosták a khornij talpait, s a belőlük felszálló füst Smrsha torkát marta.

A carün igyekezett megőrizni tekintélyét, legalább Gayagh talpnyalói előtt. A khornij közvetlen közelében két sötét ördögtalp lebegett, nyergükben egy-egy Hor-pappal, akik a legcsekélyebb együttérzést sem tanúsították a Smrshát fenyegető veszély miatt. Figyelmüket sokkal inkább a horizonton burjánzó lángtenger kötötte le; torokhangon néhány szót váltottak egymással, de aztán némán figyeltek tovább. A carün mintha megszűnt volna létezni számukra; amióta a vérszláv sereg maradéka folyamatosan áramlott vissza a Vérterdőből, még csak felé sem pillantottak.

A khornij alsóbb részein néhány sztrigoj várakozott, engedelmesen, parancsra várva, de amikor a Smrsha nyelőcsövébe lenyúló pókcsápok feléledtek a sűrűn burjánzó füsttől, jobbnak láttak távol tartani magukat.

A carünnel egy testbe zárt teremtmény szőrös lábai elégedetlenül rángatóztak, végigsöpörve Smrsha puffadt, vörös arcán, bele-belenyúlva szájába, kutakodón végigtapogatva torkát. Bár a piócapók többnyire nyugodtan viselkedett, lassan rá is átragadt a páni félelem, ami ott vibrált körülöttük a levegőben.

Nyugat felől szakadatlanul özönlöttek vissza a harcosok, a világvégfalnál is magasabb tűzgörgeteg elől mentve bőrüket. Nem messze vértarjagok sötét fellege is felbukkant a fák felett. Grakhurok, vérszlávok, kaghirok összekeveredve, minden hadrendet felbontva futottak, áttaposva társaikon, csakhogy nyugalmat leljenek a le-lecsapó szörnyetegek és a lángok elől.

Hiába: mögöttük, s előttük, már nem is olyan messze, ott görgött, hörögve hengeredett a két egymás felé száguldó lángfal.

Nem létezett előlük menekvés, kibújni közülük nem lehetett, mert északról és délről is hasonló tűzförgeteg közeledett. Smrsha jobban tudta ezt, mint bárki, aki körülvette. Igyekezett nyugalmat erőltetni magára, fújtatva megkapaszkodott a khornij korlátjában, s még az altesteként pöffeszkedő kövér pókkal sem törődött. Nagyokat lélegzett, már amennyire ezt a szőrös csápok engedték, aztán vékonyka, rozsdabarna kezével intett a sztrigojoknak. Titkos jeladás volt ez: a vérszláv harcosok gépiesen engedelmeskedtek, s a következő pillanatban mérgezett hegyű számszeríj-vesszők csapódtak az ördögtalpakon álló Hor-papok testébe.

185

Mindketten azonnal meghaltak, élettelen testük némán zuhant a mélybe, a lángok közé.

A khornij váratlanul megelevenedett. A szilárdnak tűnő rácsozat meghajolt, egyik-másik karja tekeregni kezdett, a fás szárak pikkelyekké nyálkásodtak, ahogy a makaba-kígyó lassan életre kelt. Hívták, szükség volt rá.

A sztrigojok értették a dolgukat, villámgyorsan leugráltak a makaba csápjairól, hagyva, hogy a carünt körbefonják, védekező burokba öleljék a pikkelyes karok A teremtmény törzse gyorsan lehanyatlott, s mire a csápokból álló bonyolult gömb elérte a fák csúcsát, a carünnel egy testbe zárt pók is megnyugodott.

A makaba-kígyó szétterítette nyálkás hashártyáit, és érzéketlenül az izzó zsarátnokra és az aljnövényzetet masszává perzselő lángokra, csúszni kezdett hátra, a folyó irányába.

A menekülő vérszláv harcosok riadtan tértek ki útjából: a mutáns hüllő lidérces szörnyetegként magasodott föléjük. Csak kevesen tudták, hogy a tekergő csápgömb carünjüket rejti, aki e pillanattól kezdve biztonságban érezhette magát Átsiklottak a tűzfalon, s hamar elérték a Dunát, a vízen még ott ringatóztak a partraszálló hajók. Az őrség dermedten húzódott a fák közé, s figyelte, hogy a makaba belecsusszan a vízbe, s az elsüllyesztett drómonok roncsai között kisiklik a nyílt vízre.

Néhány lélegzetvételnyi ideig még látták, ahogy a csápgömb ott forgolódik a habok tetején, aztán az is elmerült, ahogy a makaba villámgyorsan úszni kezdett dél felé.

5.

A csillagcsatornák mentén gigászi csigákként csúsztak előre a szakrith-acél kérgen a cetférgek.

Levitátoraik mesteri ügyességgel kormányozták őket a fém-teknők közelébe, ahol a nomád gyermekek raboskodtak. Nem volt nehéz dolguk az acélbordázatnak ezt a részét kevesen őrizték. A Hor-papok csak néhány gocsamult állítottak az aknák peremére, inkább csak azért, hogy az összeterelt foglyok ne mozgolódjanak. Attól nem kellett tartaniuk, hogy a gyermekek megszöknek: a kicsik nem tudtak felkapaszkodni a teknők sima falán a felszínre. De ha fel is tudtak volna, Gadur kapuin akkor sem jutott volna ki egyikük sem.

Sok-sok ezren voltak…

Rabok… Túszok… Halálraítéltek…

Amikor meghallották a cetférgek csusszanását, rémületükben összepréselődtek valahányan csak voltak. A kisebbek, akik még nem estek át a bátorság próbáján, sírva fakadtak, s reszketve a nagyobbaknál kerestek menedéket. Aztán megütötte fülüket a harc zaja a peremen túlról. Ezt a hangot már jól ismerték

Zihálás, pengék csengése.

Vártak; izgatottan lestek, mi történik. A nagyobbacska fiúk tudták, bárkik is érkeztek a megmentésükre, most csaptak össze a gocsamulokkal.

Aztán csönd támadt.

Baljós csönd.

Hosszú pillanatokig csak a katedrális tornyai között nyargaló szél zúgását lehetett hallani.

186

Az acélperemnél kisvártatva feltűnt néhány különös öltözetű vaghurcs-ircsa harcos. És…

néhány iszonytató szörnyeteg: a gyermekek reszketve pislogtak a cetférgekre, s csak akkor nyugodtak meg, amikor a peremnél felbukkant pár nomád harcos is.

– Húzódjatok hátrébb! – kiáltották azok. – A cetférgek lecsúsznak hozzátok a teknőbe! Ne féljetek! Kiviszünk innen benneteket! Ne féljetek!

A sírás-rívásnak egy csapásra vége szakadt. Az idősebb fiúk összegyűjtötték, és az acélakna túlsó végébe terelték a többieket. Nem volt egyszerű dolog, beletelt néhány percbe, mire annyi helyet tudtak szorítani, hogy az egyik leviatán lecsúsztathatta gigászi farát a mélybe.

A gyermekek a félelemtől eszelősen nyomultak hátrébb, már-már agyonnyomva egymást.

Ám ekkor kitárult egy különös ajtó a szörnyeteg csupasz hasán, s a nyílásban őszes hajú nomád asszony bukkant elő, mögötte egy fiatal, nyurga delebáti lánnyal. Az öregasszonyt ismerték néhányan Csák törzsének gyermekei közül: Anács kalud volt az.

A lány pedig azon foglyok közé tartozott, kiket egyszer már kitereltek a katedrális udvaraira, de a vaghurcs-ircsa harcosok később visszavezettek a cetféreg belsejébe.

– Ide! Rohanjatok! – kiáltotta az asszony. – Siessetek, gyermekeim! Igyekezzetek!

A foglyul ejtett kicsik nem moccantak.

– Gyertek már! – harsant ekkor a delebáti leányzó éles hangja. – Itt hagyunk benneteket, ha nem szeditek a lábatokat, kis nyavalyások!

Anács kaludnak arra sem volt ideje, hogy szemrehányó pillantást vessen Kudo kovács lányára. A következő pillanatban – mint véget nem érő áradat – a gyermekek özönleni kezdtek a cetféreg gyomrába.

6.

A katedrális oszlopcsarnoka körül elkeseredett harc dúlt A tornyokból tűzgömbök záporoztak az acéludvarra és a csillagcsatorna közvetlen környékére, nem hagyva épen tenyérnyi felületet sem. A lövedékek már elpusztították, ízzé-porrá zúzták az elkeskenyedő

csatornák végében lebegő dunavai gályákat, de a rajtuk érkező harcosoknak ezzel már nem okoztak sok kárt.

Gil admirális emberei ugyanis még idejében csatlakoztak a cetférgek belében érkezett nomádokhoz. Most ott hadakoztak mind a belső oszlopcsarnokban és a katedrális külső

termeiben, engedelmesen követve Ruh-Radah parancsait.

A dolgok azonban nem alakultak túl fényesen.

A támadás az első csarnokokban megakadt: ott, ahol a csillagok és a telt Hold fénye még halvány derengésbe borította a Hor-papok erődítményének vaskos falait. A félhomályban tűzgömbök suhantak, s fröccsentek szét szikraesőt hányva a köveken. Válaszul néhány nyílvessző suhant a messzeségbe, de a támadók maguk is érezték, milyen szánalmas ez az idegenek rettenetes erejével szemben.

Tudomásul kellett venniük, hogy a terv első része meghiúsult: nem tudják beverekedni magukat a katedrális belső szentélyén túli termekbe, s nem tudják ott lekötni a Hor-papok erőinek java részét.

187

Ruh-Radah feszülten figyelte a belülről sorjázó tűzgolyókat. Sejtette: Bazabool szolgái még nem összpontosítottak komolyabb erőket a feltartóztatásukra. Legalább a tervnek ez a része bevált gondolta a kitaszított Azt sem tudják, hol a fejük! De ha megtalálják…

Végigpillantott az oszlopok közt lapuló emberein. Sokan elestek odakint, s most is hullottak bőséggel az egyenlőtlen küzdelemben.

Nem lesz így jó… nem bizony…

Nem tarthatják sokáig magukat ezen a helyen!

Miközben sarokba szorított fenevadakként vívtak életükért, kénytelenül várva az ellentámadást, nem messze tőlük, a sólya-csarnokban villámgyors árnyak suhantak az állványok között. A kihalt terem megtelt az égett emberi hús és a szétmálló lánggömbök nehéz, gyomorkavaró bűzével. A nomád felderítőegység időben érkezett.

A vörös gályák még ott csüngtek az állványzatokon.

A harcosok fürgén felkúsztak a magasba, és lángoló fáklyákat vetettek a hatalmas, fekete hajótestekre. A tűz pillanatok alatt felizzott, és éhesen zabáim kezdte a gályákat.

A behatolóknak még arra is maradt ideje, hogy levágják a köteleket a sólyaoszlopokról és az állványokról. A járatokból már hallatszott a közelgő gocsamul harcosok csizmadobogása, amikor kisurrantak a teremből.

Sötétben érkeztek, de fénytengert hagytak maguk mögött.

A lángok feléledtek, belekaptak a vörös gályák összegöngyölt vitorláiba, a szakrith-acél orrcsonkokba, a fekete, élő anyagba, amiből a palánkok készültek. A fény bevilágította a sólyacsarnok minden zegét-zugát A hajók sikolya megreszkettette a falakat.

Abban a pillanatban, amikor a néhány szakasznyi gocsamul beviharzott a magasból recsegve-ropogva lezuhant az első, lángoló gálya. Rémülten rebbent szét valamennyi Hor-pap, a tűzben fürdő roncs pedig áttörte a sólyacsarnok padlózatát és pörögve tovább zuhant a katedrális gerinccsatornája felé. A nyomában egymás után lezuhanó gályatorzók eltűntek a mélyben.

A katedrális gyomrából robbanások döreje szűrődött fel.

A falak ekkor már szüntelenül reszkettek…

7.

A lidérc grif tudta, hogy a gocsamulokra nem számíthat. Ember-fajzat, még ha Gadur szolgáivá is lett mind. A legkiválóbb felkészítés sem bizonyult elegendőnek ahhoz, hogy most megvédjék az erődöt a behatolóktól.

Micsoda szégyen!

Miközben végigviharzott a katedrális sötét folyosóján, érezte, hogy a mélyben egyre nyugtalanabb erők gyülekeznek. Valahol, nem messze a gerinccsatornától, egymás után költötték fel a szunnyadókat. Nem sokáig kell már kitartaniuk, aztán felmorzsolhatják az emberférgek ostoba támadását

188

Tanulságos nap lesz ez számukra! – Gayagh elvigyorodott, ahogy megpillantotta az egyik csarnokban összesereglett khyideket. Dühösnek tűntek, vérben forgó szemekkel fogadták a lidérc grifet.

– Kövessetek! – vetette oda nekik foghegyről Gayagh, és a gerinccsatorna felé vezető járat felé intett. – A gályákat elveszítettük, de azt még megakadályozhatjuk, hogy kimenekítsék a fattyaikat!

A khyidek habozás nélkül követték: fekete köpönyegük haragosan csattogott páncélozott testük mögött.

8.

– Mi van a másik kráternél? – Anács kalud kétségbeesetten fordult a futva visszatérő Deö felé. A cetférgek lassan megteltek, de még mindig túlságosan sok gyermek tolongott odakint.

Márpedig ha kicsúsznak az időből, ellenséges tűzben kell kiterelni a cetférgeket a kapukon.

Ezt el kellett kerülniük! Még azon az áron is, ha…

– Ha nem visszük magunkkal mindet!? – Deö még kapkodta a levegőt: kifulladt a jeges sötétségben, s valami egyre erősebben kaparta a tüdejét.

– Nem hagyunk itt senkit! – Anács kalud hangja egyszerre volt parancsoló és fenyegető, s ez nem kerülte el a lány figyelmét. De nem vágott vissza, erre sem ideje, sem kedve nem volt.

– Igyekeznünk kell! – vetette oda rövid habozás után az ősz asszonynak, s nagyot taszított a cetféreg hasába vágott ajtónál csetlő-botló gyermekeken. – Mind itt veszünk, ha…

– Tudom! – A kalud szeme dühösen villant, s a delebáti lány jobbnak látta, ha visszarohan a másik kráterhez, ahol… remélte. .. már minden gyermek bemenekült a cetférgek gyomrába.

Fellélegzett: a levitátorok már kifelé terelték a félig a kráterbe lógó teremtményeket. Nem tudhatták, hogy már így is késő: a megtelt cetférgek a legközelebbi csillagcsatorna felé csusszantak, a katedrális egyik tornyából élénkvörös tűzgömbök csapódtak le a közvetlen közelükben, bűzlő, megfeketedett sebet ejtve a leviatánok vaskos bőrén.

A cetférgek felvisítottak.

– Tűz alá vettek minket! – kiáltotta Deö. – Azonnal indulnunk kell!

Nem messze tőle fény- és fémszilánkokat vetett egy lánggömb, megsebesítve az egyik levitátort.

– Ki innen! Gyorsan! – Anács kalud sikolyát elnyelte a robbanások zaja. , Közben az első kráternél is befejeződött a gyermekek kimentése: a cetférgek idegesen indultak a levitátorok által kijelölt csatornák felé.

– Vízhez! Vízhez!

Amióta beterelték őket Gadur falai közé, érezték a mindenütt jelenlévő sós illatot, s szinte reszkettek a várakozás teli örömtől. Most meg, amikor végre szabadon csúszhattak a csatorna felé, még az égből hulló, forró förtelmek is csak siettették őket.

SHHRRAAA, SHHHRRRAA – fröccsentek szét az izzó lánggömbök mellettük a hideg acélon, kísérteties fénnyel vonva be sima, nyálkás bőrüket.

189

Ha elérik a vizet…

Ha elérik…

Az első cetféreg hatalmas vízfelhőt csapva siklott a csatorna sekély hullámaiba. Szerette volna rögtön a mélybe mártani hosszúkás, szilas koponyáját, de nem tehette. Ösztönei szerencsére megsúgták, hogy minél kintebb úszik a járatban, annál mélyebbre engedheti oldalúszóit

A többi leviatán követte.

A krátereknél csak a megölt gocsamul őrök tetemei maradtak, az acélteknőkben pedig néhány ruhafoszlány, s elejtett gyolcsbaba árulkodott arról, hogy nemrégiben még több ezer nomád gyermeket tartottak fogva itt.

A cetférgek meglepően gyorsan érték el a felvont gaduri kapukat, és kiúsztak a csillagcsatornák külső vizeire.

A katedrális tornyaiból ekkor már minden tűz az oszlopcsarnok közelében gyülekező

nomád harcosokra irányult.

Bosszúszomjas, dühödt támadás vette kezdetét.

9.

Ruh-Radah emberei kutyaszorítóba kerültek.

Immár két oldalról záporoztak rájuk a Hor-papok tűzgömbjei, s ezek elől az oszlopok sem nyújtottak védelmet

Mielőtt a kitaszítottak vezére megakadályozhatta volna, Gil admirális hajósainak egy csoportja kitört fedezékéből. Tán az lehetett a céljuk, hogy előrenyomulva az oszlopok között bevegyék magukat a legkülső csarnokba, s azt megtisztítva tegyék szabaddá az utat a nomádok előtt.

Döntésük hiábavalónak és ostobának bizonyult.

Alig hagyták el fedezéküket, szemből eleven tűzfal röppent feléjük: a lánggömbök eggyé olvadtak, vakító plazmával vonva be a járat falait. A tűzfal vérszínű fröccsenéssel mállott szét a rohanó harcosok testén: alig ketten-hárman húzódtak vissza az oszlopok mögé. A többiekből nem sok maradt, csupán néhány füstölgő, feketére aszott tetem a megroggyant kövek között. Ruh-Radah káromkodva intette magához egyik emberét.

– Rohanj oda a többihez… – ragadta meg a grabancát – .. .és mondd meg nekik, hogy maradjanak veszteg! Ha kitartunk még egy kicsit, talán segítséget kapunk odakintről!

– Miféle segítséget? – csodálkozott a vaghurcs-ircsa harcos.

– A nomádok új fejedelme úton van ide! – Ruh-Radah arcáról lerítt, valójában mennyire hisz a felmentő sereg érkezésében. – No, eriggy már!

A harcos eliramodott, átugrálva a halottakat, végig a megmaradt oszlopok fedezékében maradva.

A következő percben a járatot borító füstfelhőből termetes, sötét figurák bontakoztak ki. A hátuk mögül elősorjázó tűzgömbök kísérteties fényében meg-megcsillant fekete páncélzatuk 190

Khyidek voltak: Ruh-Radah látott már néhányat közülük régebben, amikor a Hor-papok elpusztították Sug városát a nyugati tartományokban. Látta őket harcolni, tudta, mire képesek.

Sápadtan próbált inteni embereinek, hogy azonnal kezdjék meg a visszavonulást a katedrális acéludvaraira, ki a csillagcsatornákhoz, de már késő volt.

Hátuk megett közeledő gocsamul szakaszok dübörgése harsant.

Csapdába estek, bekerítették őket.

Két kézre kapta szablyáját, s rohanni kezdett végig, az oszlopok között.

– Talpra! Kitörünk! Igyekezzetek!

A kitaszítottak villámgyorsan arcvonalba fejlődtek: némán, begyakorlott mozdulatokkal engedelmeskedtek a parancsnak, csak szívüket szorította vasmarokkal a félelem. De mégis elszántan rohamozták meg a hátulról feléjük rohanó gocsamulokat: inkább ők, mint a khyidek!

Tudták, hogy a csuhás Hor-pap harcosok nem viselhetnek mást, csak primitív kardokat és szablyákat. Minden egyéb fegyver használatát szigorú törvények tiltották az emberfajból kivedlett Hor-szolgák számára.

Ám ez nem jelentette azt, hogy könnyű ellenfélnek bizonyulnak. Ahol összecsaptak, a legkülső oszlopsornál, néhány pillanattal később több tucatnyi elesett dunavai és nomád hevert saruik előtt.

Mégis inkább ők, mint a khyidek!

Ruh-Radah küszködve tört utat magának a Hor-papok sorfala között, szívébe fájdalom mart, amikor látta, hogy emberei sorra elbuknak az egyenlőtlen küzdelemben. Valahogy át kell verekedniük magukat, mielőtt a khyidek beérik őket! Ki kell jutniuk innen! A cetférgek mostanra már…

Szeme sarkából futó pillantást vetett az acéludvarokra.

Hála az Öregistennek! Hála a Hadak Útján nyargaló ősöknek! Hála! Hála!

Ruh-Radah látta, hogy a fel-felvillanó tűzgömbök vérvörös fényében fürdő udvaron az utolsó cetféreg is kicsusszan a csillagcsatorna fekete hullámain, ki az erődön túlra, ahonnan már könnyedén átvergődhet a Holdtenger part menti vizeire. A leviatán hasa megfeszült, mozgásából az avatott szem megállapíthatta, hogy túlterhelve úszik.

Tehát legalább Anács kalud és a többiek sikerrel jártak!

Ruh-Radah elszántan a felé közeledő gocsamulokra üvöltött:

– Gyertek csak! Gyertek!

Kedve lett volna visszarohanni, hogy szembeforduljon a rettegett éjharcosokkal is, de a háta mögött kétségbeesett üvöltés harsant. A khyidek utolérték a menekülők utóvédjét.

Halálok halála!… – suhant át a gondolat a vaghurcs-ircsa vezér agyán. Nem volt kérdéses: jobban járnak, ha a gocsamulok gyorsan végeznek velük! Széttépett hús reccsenése, zsigerek nyálkás sercenése jelezte, hogy milyen sors vár azokra, akik a khyidek kezébe kerülnek.

Az oszlopok között dühödt gyilkolás folyt: egymásba gabalyodott emberi alakok küzdöttek az életben maradásért. Nomádok, dunavaiak próbálták útjukból félretaszítani a gocsamulokat, hogy kijussanak a sötét égbolt alá. Nem messze egy vézna, különös öregember forgatta szablyáját ifjú tisztjei gyűrűjében:

191

Ez csak a nagy Gil lehet! – gondolta Ruh-Radah. Ez sem sejthette, hogy egyszer itt végzi majd, kitaszítottakkal az oldalán!

A gondolat furcsa módon megmosolyogtatta, s ez már a közelgő halál elfogadását jelentette.

Ruh-Radah tudatába csak akkor szűrődött be a dübörgés, amikor már oly erős volt, hogy megremegtette a falakat. A gocsamulok is felkapták fejüket: oly ismerős volt ez a hang…

– Félre! – kiáltotta Ruh-Radah. – Félre az útból!

Emberei reflexszerűen eltáncoltak az oszlopok közé, szabadon hagyva a járatot, ahol most csak a gocsamulok maradtak. A csuklyás harcosok dermedten meredtek a hatalmas tárnakapura:

A dübörgés már mennydörgésszerű robajjá erősödött, s félelmetes visszhangot vetett a szikla- és acélfalak között.

Aztán a tárnakapu szélén felbukkantak…

Úgy vágtattak be a járatba, mint valami eleven ördögcsapat. Csapzott, csatakos harci ménjeiken, véres szablyáikat fejűk felett forgatva, irtózatos üvöltéssel ajkukon belovagolt a nomád sereg maradéka Gadur katedrálisába.

Ruh-Radah fáradtan leeresztette karját.

Csete herceg betartotta szavát. Nem tudta, hogyan, mily titkos örvényeken száguldva végig seregével, de ideért. Hisz megígérte!

A nomád tumánok elsöprő rohammal gázolták le a bejáratnál csoportosuló gocsamulokat, és elsuhanva a ziháló, földre rogyó dunavaiak és vaghurcs-ircsák mellett, egyenesen a khyideknek rontottak. A kitaszítottak vezére diadalittas kiáltással fogadta őket. Nem volt biztos benne, de mintha Csete herceget látta volna a csapat élén: büszkén ülte meg paripáját, szeme vadul villogott a sisak alatt.

Valahol elöl tűzgömbök izzottak fel, de arra már nem maradt idő, hogy a meglepett Hor-papok gyilkos lángbuzogányokat hajítsanak a lovasokra.

A járatokat nomád csatakiáltás töltötte meg: vad, barbár üvöltésük végigvisszhangzott a katedrális gerinccsatornáján. Valahol a mélyben száz és száz szunnyadó terjesztette ki szárnyát az örök éjszaka dermesztő hidegében.

Készen álltak.

Elérkezett az ő idejük.

Érezték, mesterük is ébredez már…

10.

Ompud herceg levetette válláról párducbőrös kacagányát Túlságosan forró levegő fortyogott már körülöttük, semmi értelme nem volt, hogy tovább viselje a hadúri család tagjának kijáró A többiek nem törődtek vele, bár engedelmesen követték idáig most már minden figyelmüket lekötötte a közelben tomboló harc zaja.

192

Mintha lovak patái dübörögtek volna végig a járatokban: a pokoli robajt ezerszeresére erősítette a járatok labirintusa. Ez csak egyet jelenthetett: Zolta és tumánjai sikeresen behatoltak az erőd falai közé! Akkor tehát sikerült a vakmerő terv!

– Erre! – mutatta Ompud a mögötte lépkedő Ragénak. –Bízzatok bennem! Ez az út vezet hozzájuk!

A zsupa nem szólt, csak nagyot sóhajtott. Fél kezével a falat tapogatva haladt a herceg mögött, másikban a kódexet szorongatta. Úgy ölelte, mintha eleven gyermeket tartana karján, közel szívéhez. Mint annak idején azt a csecsemőt ott a távoli delebáti égbolt alatt, a szikrázó napsütésben, amikor…

Elhessegette magától a bús emlékeket. Eszébe juttatta, hogy elveszítette a férfivá cseperedett gyermeket, akiben esztendőkön át utódját, fogadott fiát, a törzs eljövendő

vezetőjét látta. De Zolta egy sokkal nagyobb törzs vezetésére hivatott. Igen, minden múltbéli döntésnek súlyos következményei vannak, s e következményeket nem háríthatja el magától sem. Pedig fáradt volt: csontjaiban érezte, hogy nem kellenek már az ilyesfajta kalandok.

Semmi másra nem vágyott, mint hogy háborítatlanul visszatérjen a Delebátba, megkeresse övéit, összegyűjtse a szétszóródott nyájat, és élvezze a békét, ami Kárpáthiára köszönt majd…

Ha sikerrel járnak.

– Erre!

A nomádok halkan pusmogtak a hátuk mögött. Ráge nem hallotta, miről beszélnek, de sejtette. Az üvöltés végigkísérte minden lépésüket ebben az elátkozott járatrendszerben. A falakon már mindenütt vörös hernyók araszoltak, mind erősebb, lüktető fényt vetítve a sziklafalakra.

– Erre!

Ráge szeme sarkából végigmérte a herceget. Az ifjú nagyon megváltozott az utóbbi percekben. Az előbb még ott segédkezett Barsannak, aki az alélt lányt cipelte, aztán néhány barátságos szót váltott a harcosokkal, akik igyekeztek viszonozni könnyedségét. Egyedül a gnómhoz nem szólt Ompud; átnézett rajta, mintha ott sem lett volna.

– A hangok nem ebből az irányból jönnek? –jegyezte meg halkan Morfajet, miközben az egyik járat végéhez értek, ahol újabb elágazások vezettek a félhomályba.

Ompud nem szólt, csak a másik irányba bökött kardjával.

– Erre kell mennünk! Ha igyekszünk, még elérjük a kifelé úszó cetférgeket! Siessetek, az Öregisten szerelmére!

A meleg itt már az elviselhetetlenségig fokozódott. A levegőt zavaró vibrálás töltötte be, aminek forrása közel kellett, hogy legyen.

Ráge intett a nomádoknak: kövessék tovább a herceget, bár közben minden idegszála megfeszült a várakozástól. Ha hallása valóban nem csalt, a közelben már Zolta lovasai harcoltak a járatokban a Hor-papokkal. Ha egy kicsi szerencséjük lesz, élve megússzák az egészet

Gyorsan a járat végéhez értek.

193

Ompud haladt legelöl, s amikor eltűnt a járat fordulójánál, forró légörvény suhant végig közöttük.

Ráge a fegyvere után kapott, de már későn.

Csapdába estek.

Velük szemben ott állt vagy tucatnyi, fekete csuhás Hor-pap. Szemük vörösen izzott a csuklya sötét árnyéka alól, kezükben hosszú fémfegyvereket tartottak. Mögöttük kiterjesztet szárnyú, denevérszerű szörnyetegek lebegtek a levegőben.

– Megérkeztünk! – mondta szomorúan Ompud, és fejét lehajtva a falhoz lapult. – Az út véget ért… barátaim!

– Átkozott! – sziszegte Ráge háta mögött egy hang, de mire egyikük elhajíthatta tőrét, az élen haladó Hor-pap csuhája alól vörös fénykéve csapott ki. A lövedék szétégette a nomád arcát: a suhanó tőr pedig célt tévesztve hullott a kőpadlóra a herceg lábai előtt.

Ráge döbbenten Ompudra meredt. Az árulás keserű kortyait ízlelgetve csak önnön ostobaságát átkozhatta.

A csuklyások néhány pillanat alatt lefegyverezték őket; amikor Ragéhoz értek, Ompud ezt mondta nekik:

– A Könyvet hagyjátok nála! Azt csak a hatalmas Gayagh veheti el tőle!

Gayagh!

Ráge összeszűkült szemekkel méregette az ifjút, aki továbbra is kerülte a többiek tekintetét.

– Menjünk már! – motyogta zavartan. – Még sok mindenről be kell számolnom a lidérc grifnek!

Igyekezett nem pillantani a többiekre. Hogyan is érthetnék meg, miért tette? Miért vált árulóvá? Hogy miért üldözte csaknem a halálba Ilora hercegnőt a Kerub-hágón keresztül, s miért akarta megkaparintani sötét szövetségesei segítségével a ládikát?

Honnan tudhatnák?

Nem őket ejtette fogságba a rettegett lidérc grif, nem őket cipelte vörös gályáján Gadurba, s nem velük szállt alá a hetedik poklok mélyére, nem ők látták Bazabool gigászi trónusát, s nem ők látták…

.. .igen… a nomádok gyermekeit odakünn, az acélkráterekben.

Ha nem tette volna meg, velük azonnal végeztek volna.

Hogyan is érthetnék meg?

A szunnyadók, e denevérszerű szörnyetegek – pofájuk helyén sötét rovarszemek izzottak –

szétrebbentek a menet útjából. Ráge lehunyta a szemét, úgy lépkedett a többiek oldalán, szívéhez szorítva a kódexet. Hallotta, hogy mögötte Barsan szólítgatja élettelennek tűnő

kedvesét.

A lány továbbra sem felelt, s ő volt az egyetlen szerencsés közülük: nem kellett látnia, hová vezetik őket.

11.

194

A sólyacsarnokban felgyújtott gályák izzó óriásfáklyaként zuhantak a mélybe.

A katedrális gerinccsatornájában soha nem látott fénytenger csorgott lefelé, míg az utolsó megsemmisített gálya is a mélybe nem hullott. A szférák peremén felfegyverzett Hor-papok sorakoztak, és dermedten figyelték hajóik pusztulását. Mást nem tehettek még: várták Saut-Koth parancsait.

De az aggaborreai eltűnt, nyoma veszett, még a nomád betörés kezdetén Gadur szolgái tudták, hogy helyette csak egyvalaki adhat parancsot: ő, akinek nevét – ha csak tehették – ki sem ejtették hangos szóval.

Valahol a mélyben, a kazamaták szférájában, ahol Gadur trónterme sötétlett, egy hatalmas teremtmény ébredezett. Az átváltozás ciklusában volt, aludnia kellett volna, hogy pihenten ébredjen, amikor a Hold ismét a hetedik fázisba érkezik

De felébresztették a neszek, a baljós robajok, melyek csak egyetlen dologról árulkodhattak: a katedrálisban dúló harcról.

A trónteremben elterülő gigász megmoccant.

Aztán felnyitotta sárgán izzó szemét.

Ősi teremtmény volt, sokkal ősibb, mint a Hor-szövetség bármely más népének képviselője ebben az erődben. Magát Ayhagdu helytartójának nevezte, holott semmi köze nem volt a világot teremtő istenhez.

Soha nem neki engedelmeskedett

Amikor körbepillantott a kihalt trónteremben, már tudta, hogy hamarabb érkezett el a hetedik kor hajnala, mint tervezte.

Sokkal hamarabb.

Amióta Ayhagdu elhagyta ezt a világot, a mindenség megváltozott. A teremtettek egymásnak estek, s az Ő nevében uralkodni kezdtek a kisebb, gyengébb világokon. Mint ezen itt, Ayhagdu szeretett Édenén.

Bazabool felemelkedett.

Egy darabig hagyta, hogy fekete vére ismét bizseregve áramoljon gigantikus testében, aztán amikor már szilárdnak érezte minden izmát, csontját, végigpillantott magán.

Az eredmény meglepte.

Most sokkal jobban hasonlított ahhoz, akinek parancsára ide jött. Helyes, gondolta. Ideje színt vallani! Ideje megtörni Ayhagdu gyászos emlékezetét!

A hetedik kor hajnala pirkad!

12.

A katedrális csarnokaiban elszabadult a pokol. A forgatagban nomád lovasok suhantak, keresztültörve az izzó tűzfalon, puszta acéllal támadva a mind nagyobb számban összesereglő

Hor-papokra.

Zolta hagyta, hogy a mámoros halálvágta elűzze józanságát. Véres köd ereszkedett agyára, melynek sűrű fátylán keresztül csak egyetlen cél lebegett szeme előtt: a gyilkolás, a pusztítás.

195

Az ösztönök felébredtek génjeiben, s mint száz meg száz nemzedékkel korábban élt ősei, halálos biztonsággal suhant előre, szélesre taposva a rombolás ösvényét.

A Hor-papokat meglepte ez az elszántság. Odakint az acéludvarokon még mindig esztelen fejetlenség uralkodott: Gadur kapui tárva-nyitva, a támadóknak arra is maradt elegendő ideje, hogy leeresszék a közöttük átívelő acélhidakat.

Az erőd felett, a Holdtenger irányából vörös gomolyagkén bukkantak fel azok a gályák, melyek felhagytak a csaliflotta üldözésével, és visszatértek, hogy szétzúzzák a támadókat.

A csarnokok útvesztőiben kezdett helyreállni a. rend. Gayagh vezérletével összegyűjtötték a legjobb harcosokat: többnyire tyronokat, khyideket, gilgamariakat, de azokat a vérszlávokat is, akiket még korábban rendeltek a katedrálisba.

És persze ott voltak a szunnyadók…

Kibontott szárnyaikkal izgatottan repdestek a gerinccsatornában, várva, hogy kitárják előttük a lezárt belső kapukat.

Gayagh azonban még visszatartotta őket.

Várt.

A nomádok derekasan harcoltak: előretörtek a belső szentély felé – irtózatos véráldozattal.

És az idő nem őket segítette.

A lidérc grif egy külső oromzaton állt: felpillantott a hájas Holdra, melyet most nem takartak felhők az éjszakai égbolton. Elvigyorodott. Nem tudta, ki az, de biztos volt benne, hogy a támadók között ott pusztul majd az is, aki a Porladó Király ékeiért jött. A kiválasztott halála pedig megpecsételi a háború sorsát.

Hallgatózni kezdett…

A nomád lovasok tovább törtek előre a belső szentély felé, újabb csarnokon gázolva keresztül. A közelből tűzgömbök robbanásának moraja hallatszott: égő emberi hús orrfacsaró bűze csapta meg a lidérc grif orrát.

Milyen kár… – gondolta magában. A terv zseniális volt… Betört Gadurba, kimenekítette a fattyakat, megsemmisítette a gályák zömét, és szép kis felfordulást okozott idebent!

Ügyes…

Remek gocsamul vált volna belőle! Aib ege alatt talán még több is. Esetleg a személyes kíséretében… Mindig is szüksége lett volna egy tehetséges emberi lényre, aki megold bizonyos bonyolult feladatokat…

De ez odalent már a halál fia.

Kár érte…

A lidérc grif várt még egy kicsit, kezét az oldalán csillogó kard markolatára csúsztatta. Az emberek szent fegyvere, az Isten Kardja volt az. Most majd kiderül, használható-e egyáltalán valamire…

Intett, hogy kinyithatják a belső szentélyt és a gerinccsatornát elválasztó acélkapukat.

A szunnyadók vérre szomjazva rajzottak ki, s éhező falkaként száguldottak szembe a suhanó lovasokkal.

196

13.

Valaki megrángatta Ráge ruhájának ujját. A zsupa lepillantott: Morfajet állt mellette, és elkerekedett szemekkel meredt rá.

– Mit akarsz? – kérdezte ingerülten Ráge. Nem akarta, hogy a Hor-papok felfigyeljenek rájuk: a szánalmas menet már a gerinccsatorna felé vezető járatokban haladt. Szerencsére senki sem vette észre a gnóm izgága ficánkolását: Ompud herceg, az áruló is inkább a nomádokat tartotta szemmel. Úgy látszik, őket veszedelmesebb fogolynak ítélte…

Súlyos tévedés, gondolta az öreg.

Valahonnan a közelből megint felharsant a földöntúli üvöltés.

– Hallod? – suttogta a gnóm. – Hallod? Arruuhh! Arruhhh!

Tudod, mi ez?

Tudod, mi ez?

Ráge nemet intett a fejével – Hajolj le, kérlek!

A zsupa óvatosan körbekémlelt. Már csaknem elérték a belső szentély szféráját, a forróság vibráló fallal vette körül őket.

Ráge egy pillanatra, mintha csak megbotlott volna, lehajolt Morfajethez, aki lábujjhegyre ágaskodott, és a fülébe súgott valamit.

A falak között még ott visszhangzottak az üvöltés kísérteties foszlányai, amikor az öreg sápadtan felegyenesedett.

– Biztos vagy benne? – kérdezte halkan. A kalmár hevesen bólogatott.

– Hihetsz nekem. Én láttam… ŐT!

14.

Gadur fölött undorító, hájas bogarakhoz hasonlatos gályák sodródtak, vörös vitorláikon a Vérszemű Csillag jele virított.

Visszatérőben figyeltek fel a csillagcsatornákban, a Holdtenger nyílt vize felé úszó cetférgekre.

A katedrális udvarán apró tűzgömbök suhantak, s mállottak szét szikrázó lángvirágok szirmaiként: nem volt nehéz kitalálni, mi történhetett, amíg őket elcsalták az erődtől.

A gályákat irányító shadomulok parancsot adtak, s a következő pillanatban mind süllyedni kezdett a felszín felé. A csillagcsatornákban úszó teremtmények még nem jutottak túlságosan messzire. Utolérhetik őket…

Nem volt bonyolult művelet, csak arra kellett vigyázni, hogy a félfordulat során egyik gálya se sodródjon túlságosan ki. Néhány pillanattal később már irányba álltak: teljes sebességgel suhantak a cetférgek felé.

15.

197

Az éjszakai égbolton terjedő fekete folt hiába takart el egyre több csillagot, nem figyeltek fel rá sem a shadamulok, sem a katedrális tornyaiban őrködő Hor-papok.

Az égen úszó árnyék nagy utat tett meg, mégsem volt fáradt. Felülről ereszkedett a vörös gályák mögé, mielőtt azok elérhették volna a leszálláshoz szükséges magasságot.

A sárkány lefékezte zuhanását, szétterjesztette szárnyait, s inas nyakát megfeszítve célba vette a legközelebbi gályát. A hátán kapaszkodó apró, emberi lény felkurjantott mámoros örömében, de hangját elnyelte az északi szél süvöltése és a Holdtenger haragos morajlása.

A következő pillanatban Lángrab lecsapott. Pofájából vörös tűztengert hányt, amely azonnal elemésztette a Vérszemű Csillag jelével díszített gályát. Az élő, éjfekete hajótest felsikoltott fájdalmában: a pernye és a szánalmasan lángoló roncsdarabok belehullottak a Holdtengerbe.

A shadamulok csak most ébredtek rá, miféle veszedelem fenyegeti őket: döbbenten fordultak hátra. A félelemtől valósággal kővé dermedtek. Ősi ellenségük, a dracus volt az, aki már oly sok harcban akadályozta meg győzelmüket, távoli, elfeledett világok csataterein.

Mire végrehajtották kitérő manővereiket, Lángrab további két hajót pusztított el. Melléjük szállt, s élvezettel rájuk vicsorgott, élvezve a pillanatokat, amíg a Hor-papok rémülten próbálnak menekülni. Néhányan átvetették magukat a korláton, hogy inkább az acéludvarokon haljanak szörnyet, mintsem a sárkány pokoli tüzében enyésszenek el. Lángrab nem ismert kíméletet: közvetlen közelről köpte a hajókra tüzét. Bömbölt, üvöltött, tüdeje megtelt az éjszaka hűvös levegőjével; aztán diadalittasan meglengette hosszú farkát, szilánkokra zúzva egy gályát, mely csaknem mögé sodródott. Uralta az égboltot.

Rég nem érzett erők feszítették izmait, elmúlt napok dicsősége ragyogtatta sárkányszemét, győzelmeké, melyeket már csaknem elfeledett az évszázadok magányában. De most ott tombolt vérében minden eltemetett indulat, amiért megfosztották párjától, faja utolsó királynőjétől. A bosszú, amiért magára maradt: régi, hatalmas nemzetség utolsó képviselője, egy kihaló faj vén hajtásaként.

De most itt az idő a leszámolásra!

Leszámolhat azokkal, kik népét nyomorba és pusztulásba döntötték, mint megannyi más világét is.

Lángrab villámgyors köröket írt le a levegőben, s tűzfolyamot köpött a szemből érkező

következő három gályára.

Agulainak ugyancsak kapaszkodnia kellett, ha nem akart alábukni a mélységbe: az alatta megnyíló tér megrészegítette, olyasrajta mámoros érzés kerítette hatalmába, amit akkor érzett, amikor borgőzös gaiszka-álomban fetrengett sátrában. Felrikoltott újra, jobbjában megforgatta a Gotechától elvett, fekete pallost.

A sárkányban tomboló erő átáramlott minden porcikájába. Soha nem érzett ekkora energiát, ilyen pusztító indulatot önmagában.

Lángrab újabb fordulót tett az erőd fölött. Még két gálya maradt: igyekezetük, hogy Gadur felé menekülhessenek, hiábavalónak bizonyult.

Üszkös pernyeként hullottak a vízbe.

198

Odalent, a katedrális egyik udvarán ekkor vagy ötezer vér-szláv gyalogos bukkant fel: rohanva a főépület felé igyekeztek, hogy bevethessék őket a nomádok elleni harcban. Sűrű, tömött sorokban megannyi tar koponya hullámzott a mélyben.

Agulai elsápadt, de aztán hirtelen felderült az arca. Egy, a szokásosnál jóval nagyobb, hosszúkás hajó úszott elő az egyik torony mögül: mindhárom vitorláján a Vérszemű Csillag jele csúfoskodott. Egyenesen Lángrab felé suhant, orrnyílásaiból mélykék yuday-sugarat lövellve felé.

Agulai felkiáltott:

– Lángrab! Oda! Mellé!

A sárkány ösztönösen engedelmeskedett, s nem borította tűzbe a vezérgályát. Amikor mellé lebegett, Agulai egy vakmerő ugrással átvetette magát a korláton, s egyenesen a kormányállás felé inalt.

Nem ütközött komolyabb ellenállásba: aki csak tehette, ördögtalpakon elmenekült már a fedélzetről. Csupán néhány palástot viselő gocsamul nő próbálta feltartóztatni, de Saghar fekete pallosával könnyedén végzett velük. Elcsodálkozott, milyen jó, milyen könnyű volt forgatni a sötét fegyvert.

A kormányt néhány mozdulattal a felszín felé rántotta.

A hatalmas gálya merész ívben előrebukott, s süvítve száguldani kezdett az acéludvar felé.

– Lángrab!

Agulai átvetette magát a korláton, és ismét a sárkány hátára pattant.

Azt már nem láthatta, hogyan csapódik a vérszlávok tömegébe a hajó, s hogyan izzik fel egyetlen, hatalmas robbanásfelhőben, maga alá temetve a holtak ezreit.

Nem láthatta, mert Lángrab diadalittasan felüvöltött megint: az égen már csak ő maradt egyedül. Büszkén körbepillantott a sötét horizonton, aztán utolsó süvöltést hallatva zuhanni kezdett: átsiklott a felrobbant óriásgályából burjánzó füstfelhőn, s a Gadur tornyai által védett, vörös ködben derengő aknát vette célba.

Az akna a katedrális gerinccsatornájába vezetett

16.

Gayagh megtorpant.

A kihalt folyosón állt előtte valaki.

Nocsak!

Közelebb lépett hozzá, hogy lássa, ki merészeli elállni az útját.

Az a másik a falhoz lapult, csak szemei parázslottak fel bosszúszomjasan a sötétben. Kis ideig némán méregették egymást, hallgatva a magasból leszűrődő robbanások dörejét, a harcolók kiáltását, s a haldoklók nyöszörgését.

Végül Gayagh megelégelte a feszült mozdulatlanságot, s rosszat sejtve csúsztatta kezét az Isten Kardjának markolatára.

– Ki vagy te? – hörögte. – Ismerlek valahonnan…

199

– Persze… – suttogta a másik alig hallhatóan. – Persze, hogy ismersz…

– Most már tudom, ki vagy! – A lidérc grif pofáján undor suhant át. – Hogy merészeled betenni ide a lábad?

Fenyegetőn előrelendült, kezében a kivont Karddal. De az árny meg sem moccant. Csak halkan felnevetett…

17.

Gadur szolgái térdig gázoltak a vérben.

A nomádok lovasrohama megakadt, amikor a szunnyadók kirajzottak a kapuk mögül, és ellepték őket. A denevérszárnyakon suhanó förtelmek ellen nem tudtak védekezni, elkeseredetten igyekezték ugyan távol tartani maguktól e lényeket szablyákkal, nyilakkal, de a tyronok és a gilgamarriak oldalba kapták őket.

Tűzgömbök, láncos acéldárdák ellen valamivel több esélyük volt. Valamivel, de nem sokkal…

A szunnyadók ugyanis szinte összefüggő felhőbe tömörültek, s rikácsolva, vijjogva csaptak le rájuk. Néhány méternyi magasságból aztán pofájukból méreg-göböket köpködtek a nomádokra. A göbök szétfröccsentek, lemarva minden húst az áldozatok koponyájáról.

A Hor-papok ezalatt rendet vágtak a megtorpant, védekező állásba kényszerített harcosok másik csapatában. Közülük azonban kivált egy kisebb egység, élén egy ifjú nomáddal, aki kardját villogtatva tiporta le az útját álló gocsamulokat, ügyet sem véve a feje felett elsuhanó szunnyadókkal.

– Ő az! – bődült fel Gayagh, és vicsorogva megindult felé. Szolgái rémülten rebbentek szét útjából. Aki későn eszmélt, azt semmi sem mentette meg a haláltól. A lidérc grif levetkezte mindazt, amit a többiek kedvéért öltött magára: a máz, ami eddig rejtette az Aib valóját, lehullott róla, hogy a valódi Gayagh rettenetének adjon helyet.

Egyenesen Zolta felé tört, ajkán vad, idegen üvöltéssel, melyet egy másik csatára tartogatott, amikor Ayhagdu visszatér majd az ismeretlenből.

– Ragyogják Aib napja! Lángoljon Hor Vérszemű Csillaga! Zolta nem vette észre a felé rontó teremtményt, de a fejedelmi kíséret harcosai igen: fáradtan kiáltottak uruknak.

– Vigyázz! Vigyázz!

Kirobbannak a járatból: a nomádokat szinte besodorják a gerinccsatornába. A mélyből feltörő forróság visszarettenti őket: lovaik kétségbeesetten torpannak meg a szakadék pereménél, ahol a sziklatalapzat véget ér.

Zolta dermedten hátrafordul, de nem látja sehol a lidérc grifet. Mintha a föld nyelte volna el: csak gocsamulok és tyronok rohannak felé, ám velük az észbe kapó nomádok gyorsan végeznek.

Kifulladtan pillantgatnak körbe. Kevesen maradtak: ennyien elhullottak volna néhány pillanat alatt?

De nincs idő a veszteségeket számba venni. Talán a mélyből feltörő gyilkos forróság teszi, talán… az a mindenen átható moraj, ami… ,

De nem…

200

Zolta lova idegesen a levegőbe emeli mellső lábait: a vörös fény megcsillan patáin, melyek most a végtelen mélység fölött rúgkapálnak.

Valami közeleg a mélyből. Sebesen… Megállíthatatlanul…

18.

A következő pillanatban elviselhetetlenül forró gázoszlop lövellt a magasba, mintegy előhírnökeként Gadur ébredő urának. A gázfelhőből pedig kibontakozott és a perem fölé magasodott egy gigászi teremtmény.

Túl járt már az átalakulás utolsó fázisán, immár dühös volt, amiért megzavarták álmát, sárga szemét bosszúra szomjazva forgatta. A behatolókat kereste.

Zolta elsápadt.

Mintha a hétpoklok legrettenetesebb rémképe elevenedett volna meg előttük: a teremtmény leírhatatlanul nagy volt, koponyájából két szarv emelkedett ki, boltozatos homloka alól túlvilági tekintet izzott rájuk. Testét pikkelyek és bozontos fekete szőr borította, alatta förtelmes izmok hullámzottak, ahogy kiegyenesedett, és körbepillantott a gerinccsatornában.

Bazabool, Gadur ura elvigyorodott, amikor megpillantotta a peremnél álló nomád lovasokat.

– Ő lenne az? – kérdezte dübörgő, mindenen átható hangján. A falak megremegtek, s az emberek belsőjét fájdalmas reszketés fogta el e hang hallatán.

– Ő az! – mondta Bazabool mellett egy visszataszító, sokszemű teremtmény. Gayagh szemben állt, amint megpillantotta urát, átvetette magát egy sziklaperem előtt lebegő

ördögtalpra.

Kezében egy kardot tartott.

Zolta szíve hangosan dobbant: az a kard volt az: a sab-ghelt!

Isten Kardja!

Valahol alattuk, a körkörös szférák között sok ezernyi, tízezernyi izgatott lény hangja morajlott: a Hor-papok immár teljes készültségben vártak, hogy uruk jelt adjon, s ők végezzenek a támadók szánalmas maradékával.

Zolta csak ült lova nyergében, elfehéredő kezekkel szorította a gyeplőt, s várta, hogy beteljesedjen a sorsuk.

A fegyver, ami arra lett volna hivatott, hogy segítségével győzedelmeskedjen a gonosz felett, ott csillogott a gonosz kezében!

Legalább megpróbálták…

Harcoltak, hősiesen. Megmentették a nomádok gyermekeit… ámbár nemsokára utolérik őket és végeznek velük is.

Mint ahogy mindenkivel…

201

Zolta lehunyta szemét, nem mert a nomádokra pillantani. Becsapta őket, hamis reményt plántált a szívükbe. Reményt, hogy legyőzhetik Gadurt.

Ám elbukott, és pusztulásba rántotta az egész nemzetet.

Nem sejthette, hogy a nomádok egy cseppet sem neheztelnek rá. Dicső harcban, vitézül halhatnak meg. Elnyerik a legszebb halált, a halált, mely egyébként – sokkal dicstelenebb formában – amúgy is utolérné őket. Ahogy ott álltak Csete herceg mögött, lelküket rég nem érzett büszkeség dagasztotta. S ezt az érzést még a rettenetes Bazabool közelsége sem tudta feledtetni velük.

Büszkén halhatnak meg.

Büszkén.

A mélyből feltörő forró párában lassan moccant Bazabool. Oldalt fordult, ahol a lebegő

ördögtalpon szolgája várakozott.

Zolta megrázta magát: nem várhatja a halált lehajtott fejjel: felemelte tekintetét, hogy szembenézzen a rá váró iszonyattal, bármi legyen is az.

Nem vette észre, a burjánzó ködön át tán nem is láthatta jól, hogy az ördögtalp, amin a lidérc grif áll, egyre közelebb sodródott Bazaboolhoz. A delebáti egyedül a teremtmény kezében csillogó kivont kardra tudott összpontosítani.

Gayagh a magasba emelte Isten Kardját, tekintetét pedig a fölé tornyosuló Bazaboolra szegezte. Várta a parancsot.

Gadur ura felnevetett – s nevetésére világok hasadtak ketté a távoli csillagok között. A nomádok szűkölve húzódtak hátra. Csak Zolta nem moccant: keményen tartotta lovát a gerinccsatorna pereménél.

– Ő lenne az?! – Bazabool lekicsinylőn méregette a parányi lovast, egyik karmos ujjával kinyúlt, hogy megérintse, de meggondolta magát, s inkább lassan hátranyújtotta kezét a lebegő

ördögtalp felé. – Add hát a kardot, hű szolgám! Hisz' erre vágyik, nem igaz?

Gayagh reszketve térdre roskadt, két kezével maga elé tartva a pengét.

– Végezz vele, hatalmas Bazabool!

Hor helytartója még mindig nevetve méregette Zoltát, keze tapogatózva nyúlt a kard felé.

Nem illett kezébe a fegyver, fog-piszkálónak sem tűnhetett ujjai között, de tudta, hogy ezzel a fegyverrel kell végeznie a betolakodók vezérével.

A delebáti szívét mélységes mély nyugalom szállta meg. Ezernyi szempár figyelte a gerinccsatornából: eljött a pillanat, amikor az ember elleni végső leszámolás kezdetét veszi.

– Soha nem gondoltam volna – suttogta Zolta –, hogy ilyen halálban lesz részem. – Az ösztönök, melyek idáig vezérelték, melyek bizonytalan igéket suttogtak álmaiban a reá váró küldetésről, soha nem beszéltek erről az iszonyatról.

Bazabool most egyenesen rá szegezte sárgán izzó szemét, s ő nem bírt ellenállni: bepillantott a poklok kitáruló ablakain.

Mintha a világok kútja nyílt volna meg előtte: zuhant a végtelenben, csillagok miriádjai között, keresztül az idő gyengéd hálóján, mely úgy fonta be a mindenségben sodródó 202

sziklákat, mint pókháló a szunnyadó életet. Agyában eddig lezárt szemek tárultak fel lassan, s nyíltak a másik világra, ami mindörökre rejtve maradt a legtöbb teremtett előtt.

Abban a sárga, pokoli tekintetben egy villanásnyi időre megpillantott egy arcot, mely hasonlatos volt egy angyaléhoz: tiszta és bölcs, erős és gyengéd. Az arc felé fordult, tündöklő

tekintete rászegeződött, megérintette erejével és tisztaságával. Aztán a látomás távolodott, majd eltűnt a sötétben, mely körülvette őket.

És jöttek különös teremtmények, hogy átvegyék e tündöklő lény helyét a mindenségben, de csak halvány árnyékai voltak annak a mindenek felett álló erőnek, mely teremteni tudott. Az idő kapuin keresztül érkeztek ide, e helyre, mely oly kedves volt neki, hogy átvegyék az Ő

helyét. De zsarnokok voltak, és nem segíteni jöttek, felemelni az önmagát a porba, sárba taszító embert, hanem örökre elnyomni, hogy soha ne emelkedhessen megint a csillagokba.

És acélkatedrálisokat építettek, mindent összegyűjtöttek az Ő nevében, ami a múltra emlékeztetett, s amikor rádöbbentek, hogy a vágyat sohasem ölhetik ki e makacs teremtmények szívéből, végzetes döntésre szánták el magukat.

De ott, túl az idő finom fonatán, a távoli, mosolygó arc erőt sugárzott, erőt, hogy szembenézzen végzetével. A száműzött Isten őt figyelte! Nem mozdulhatott, akaratát béklyóba verték ellenségei: a sötétségből soha nem látott árnyak merészkedtek elő, és felé siettek, hogy bevégezzék művüket.

Az arc elfordult tőle, és eltűnt.

Ő pedig egyedül maradt.

Arra riadt, hogy szakad róla a víz: sisakja alól vérrel keveredett sós izzadságcseppek peregtek bőrvértjére. Kristálytisztán látta, ahogy Bazabool – még mindig mereven rászegeződő sárga tekintettel – hátranyúl az Isten kardjáért.

Az ördögtalp közelebb lebegett hozzá.

Zolta szívébe vad felismerés villant, de mire agyába eljutott a gondolat, a gerinccsatornán átsuhanó jeges üvöltés már megelőzte.

Bazabool bömbölt: mindenen átható kiáltása átcsapott a halál felismerésének irtózatos akkordjaiba.

Zolta tágra nyílt szemekkel bámulta, ahogy az ördögtalpon térdeplő lidérc grif szolgai kuporgása hirtelen átalakul egy harcos támadó tartásává. Gayagh felpattant, és a kezében tartott kardot egyetlen, gyors mozdulattal beledöfte Bazabool torkába.

A teremtmény háttal állt neki, mégis sikerült a legsebezhetőbb pontján találnia.

Az Isten Kardja épp csak kis sebet ejtett, mégis a döfés helyén a fekete vér úgy buzogott fel, mint jeges gejzír a pikkelyes bőr alól.

Bazabool felé kapott, de a lidérc grif ügyesen arrébb kormányozta az ördögtalpat, így a szörnyeteg csak a gőzbe kaparhatott karmos kezével.

A gerinccsatornában döbbent kiáltások harsantak

Mi? Mi ez?…

Csend támadt. Csak a mélyből feltörő moraj remegtette meg a falakat: aztán Bazabool újra felbömbölt, most már pusztulása tudatában.

203

A sab-ghelt halálos sebet ejtett rajta: az egyetlen fegyver, ami képes volt erre. Ettől tartott, ettől az egyetlentől: a Porladó Király Kardjától, mely most saját szolgája kezében csillogott.

Megszédült, egyik tenyerét a torkára szorította, de nem bírta útját állni a feltörő jeges vérözönnek. Csodálkozva meredt megfeketedett kezére, aztán szédelegve felpillantott.

Tekintetét előbb Zoltára vetette, de nem őt kereste.

Hol van… hol az a másik…

Erezte, hogy mindjárt összeroskad: ereje sebesen illant el. Izmai utolsó megfeszítésével még sikerült fejét az ördögtalp felé fordítania.

– Gayagh! – hörögte, de torkán már nem tört fel hang, csak valami érthetetlen, vérbe fúló gurgulázás. A fekete vér folyóként ömlött a gerinccsatorna mélyébe. – Gayagh!

A lidérc grif nyugodtan állt ott, kezében az Isten Kardjával, messziről bámulva, hogy Gadur ura hogyan roskad össze, és zuhan teljes súlyával a mélybe.

A gerinccsatorna most elemeiben reszketett meg. Ezt a dübörgést érezni lehetett Gadur minden csarnokában és tornyában.

Gayagh felsóhajtott, aztán a szakadék szélén álló Zoltára pillantott, és elvigyorodott.

– Ez a tiéd! – kiáltotta, és áthajította neki a vértől feketéllő fegyvert.

Az Isten Kardja átrepült a gerinccsatorna felett, pörögve szelte ketté a sűrű gőzfalat. Zolta felágaskodott a kengyelben, és ösztönösen kinyújtotta karját A Kard egyenesen a kezébe repült, úgy simult a tenyerébe, mintha oda teremtették volna.

A delebáti visszazökkent a nyeregbe. Tagjait elárasztotta a hatalom és a teremtőtől kapott erő érzése. Mintha eggyé forrt volna a Karddal, amit ősei kaptak, még a végítélet előtt, hogy megbüntessék vele a teremtő ellenségeit.

Zolta utolsó pillantást vetett a mélybe. Bazabool bukásának robaja felszállt az örök éjszakában szikrázó fénypontok felé, s csak ott halt el, a csillagok közt, ahonnan Hor helytartói érkeztek.

Mire a morajlás elhalt, a gomolygó gőzfelhők között már nyoma sem volt a szörnyetegnek.

20.

A sárkány haragosan kapta oldalt a fejét: a gerinccsatornát ölelő magas tornyok egyikéből lánggömböket hánytak felé. Az egyik tűzgolyó meg is sebezte; Agulai érezte a megperzselődött pikkelyek szagát.

De Lángrab nem tántorított: megtett egy újabb kört a torony körül, majd egy váratlan oldaltámadással hamuvá perzselte a toronyban meghúzódó Hor-papokat.

Aztán hirtelen megmerevedett: úgy suhant a levegőben, mintha jéggé fagyott volna. Agulai erősebben szorította nyakánál a pikkelyeit, de aztán ráébredt, hogy a sárkánynak semmi baja, csak les valamit

204

Beleszimatolt a levegőbe, mintha valami réges-rég nem érzett illatot érezne. Aztán megrázta a fejét, újra a magasba szökkent, hogy zuhanva ugyanabból az irányból közelítse meg a gerinccsatorna kürtőjét, mint az imént.

Lehetséges volna? Vagy csak vén ösztöneit tévesztette meg valami a harc hevében?

Hátramordult, mintha csak azt mondta volna a nomádnak: kapaszkodj!

Agulai engedelmeskedett; nem is tehetett egyebet, mert a sárkány a következő pillanatban hajmeresztő zuhanásba kezdett.

Gadur tornyai a szélnél is sebesebben suhantak el mellettük.

21.

A lény, aki magára öltötte Gayagh alakját, még egyszer lepillantott a mélybe, ahol a gőzfelhő

elnyelte Bazabool gigászi testét. Aztán visszairányította az ördögtalpat a sziklaperemhez, ahol döbbent Hor-papok ácsorogtak.

Úgy bámultak rá, mintha valami jelenést látnának. Valaki közülük elpusztította a hatalmas Bazaboolt! Elpusztította az emberfattyak fegyverével! Magatehetetlenül, értetlenül figyelték a lidérc grif kimért mozdulatait.

Persze egyikük sem látta néhány perccel korábban, amint egy sötét árnyék a gerinccsatornába vezető járatok egyikén Gayagh mögé – az igazi Gayagh mögé lopakodik, aztán… Rég vágyott már erre. Nagyon rég.

Gayagh soha nem vett róla tudomást, nem is sejtette, hogy milyen komoly veszélyt jelent Gadurra. Amikor – ó, hatalmas istenek, mily régen történt – megbízta a Porladó Király ékeinek visszaszerzésével, még a legmegbízhatóbb Hor-papok közé számított.

De most eljött a leszámolás perce.

Tudta, hogy képes rá, különösen, mert tudott tanulni saját hibáiból.

Fehértoronynál csaknem odavesztek mindannyian, s főként az ő óvatlansága miatt.

Magafajtabeliek furakodtak soraik közé, mert nem gondolt arra, hogy használhatják alakváltó tulajdonságukat. A rajtaütés, mely szétszórta törékeny csapatukat, jó lecke volt. De életben maradt, és tudta, mit kell tennie.

Rövid ideig fontolgatta, hogy újra csatlakozik társaihoz, segíti őket, de aztán rájött: hogy a próféciák megvalósuljanak, saját erejükből kell győzedelmeskedniük.

Segítségére persze szükségük lesz…

Hosszú, fáradtságos utat kellett megtennie, s titokban, hogy időben ideérkezzen a nagy leszámolásra. Sejtette: az események addig is abban a mederben folynak majd, amit az idő

meghatározott számukra, legfeljebb csak néhány kisebb véletlen-erecske tör magának önálló utat a főáramlat mellett.

Persze sohasem érkezett volna vissza, ha nincsenek régi szövetségesei a Fekete Vérterdőben. Az erdők népe és Vízmély hercege…

S most itt állt.

Elvégezte feladatát.

205

Gayagh halott.

Bazabool elpusztult az ő keze és Isten Kardja által.

Bevégeztetett…

Mosolyogva lépkedett a döbbent Hor-papok között. Még mindig nem ismerték fel. Milyen kár, hogy mindez csak aprócska szépségtapasz kudarcuk fekete maszkján.

Mert kudarcot vallottak, ehhez kétség sem fért.

A győzelem kivívásához kevesen voltak. Azokat a bátor harcosokat, akik még valahol a katedrális csarnokaiban harcoltak Gadur pokolbéli teremtményeivel, nemsokára legyűri a túlerő.

Mindjárt felocsúdnak megdöbbenésükből, és akkor dermedtségüknél csak bosszúszomjuk lesz hatalmasabb. Felkoncolják mindőjüket: legelébb őt, a renegátot!

Az árulót!

Mire a járat szájához ért, már levetette magáról Gayagh alakját. Ott állt megszokott, kissé szakadt Hor-csuháján, mélyen szemébe húzott csuklyájával, ami alól vörösen izzottak fel szemei.

Ayzaz A'Yazin bölcs nyugalommal fogadta, hogy kezdetét vette a vég.

22.

A pusztulás öles léptekkel, förtelmes vérfürdővel közelített a túlélők felé.

Ahol Zolta táncoltatta lovát, a gerinccsatorna pereménél, néhány perccel Bazabool bukása után sok száz gocsamul rohamozta meg a nomádok kis csapatát. Nyomukban denevérszárnyú szunnyadók fekete serege rajzott a ködtől gomolygó levegőben.

Zolta – még mindig a soha nem látott szörnyeteg pusztulásának hatása alatt – hátraintett fáradt lovasainak.

– Vissza! Ki kell jutnunk innen! – A kezében tartott kardra pillantott: valami megmelengette a lelkét. A tudat, hogy kezében tarthatja Isten Kardját! A tudat, hogy legyőzhetetlen fegyvert birtokol…

Mámorosan pillantott a járatok felé, de onnan is gocsamul harcosok özönlöttek elő. Nem sok esélyük volt.

Nem maradt ideje latolgatni: voltaképpen csak egyetlen döntés tűnt elfogadhatónak.

– Áttörünk! – kiáltotta rekedten, és megsarkantyúzta ménjét. Az állat boldogan, hogy nem kell többé a szakadék szélén táncolnia, nekiiramodott, nyomában a többi paripával. Mintha érezte volna, hogy utolsó, halálba vezető vágta lesz ez…

A következő pillanatban a nomád sereg maradéka nekirontott a gocsamuloknak.

És a fegyver életre kelt Zolta kezében. Pengéjén Bazabool még ki sem hűlt vérével – Isten Kardja széles rendet vágott az ellenség soraiban.

A nomádok diadalittasan felüvöltöttek.

Még nagyon sok Hor-papot küldenek a másvilágra, de a csata kimenetele nem lehet kétséges…

206

23.

Egy gocsamulokból és foglyokból álló menet közeledett a járatban. Fejük felett izgatott szunnyadók repdestek: vérre vágytak, nem elégítette ki őket a kísérőszerep.

Ayzaz, ki későn vette észre őket, megtorpant a járat kanyarulatában.

Az érkezők között néhány ismerőst pillantott meg. Ráge és Morfajet mellett fáradt nomád harcosok közeledtek

Különös játéka a sorsnak, gondolta a renegát De miért is ne?…

Odalépett a gocsamulok elé, s megállásra késztette őket.

– Távozhattok! – morogta. – A foglyokat magam vezetem a hatalmas Gayagh elé! , A gocsamulok haboztak kicsit, hallották imént a mindent megrázkódtató bődülést, s ez elbizonytalanította őket. Történt valami a gerinccsatornában, valami rettenetes…

Haboztak, de látva a csuklya alatt felizzó vörös szemeket, inkább sietősen távoztak. A szunnyadók követték őket, egyenesen a gerinccsatorna felé röpültek, ahonnan nehéz vérszagot sodort feléjük a forró párafelhő. Ott talán akad számukra zsákmány!

A Hor-pap egyedül maradt a foglyokkal.

Némán méregették egymást: Ráge és Morfajet sokatmondó pillantást cseréltek.

Hor-pap, hmmm!

Na igen…

A nomád harcosok ezzel szemben leplezetlen gyűlölettel figyelték Ayzazt, gondolataikban máris a szökés lehetőségeit vették sorra. Egyetlen Hor-pap! Fegyvertelenül… Csuháját fekete vér pettyezte. Különös…

Egyedül csak Ompud herceg állt tanácstalanul előttük. Várt néhány másodpercig, amíg a Hor-pap alaposan végigmérte a foglyokat, aztán halkan így szólt:

– Nem akarlak siettetni, de igyekeznünk kell, uram! Ennél az embernél van a Könyv, amit kerestek!

Ayzaz Ragéra pillantott, s elmosolyodott csuklyája leple alatt.

– Valóban? – érdeklődve a zsupa kezében szorongatott kódexet kezdte nézegetni. – Ezek szerint nem adod fel könnyen, igaz?

Ráge bólintott.

– Sohasem akartam a Könyv Bölcsévé lenni – mondta halkan- …de ha már azzá váltam, jobb, ha ez nálam van…

Ayzaz bólintott:

– A Könyv semmiféle értéket nem képvisel számukra…számunkra! Nem úgy, mint…

Ompud rosszat sejtve pislogott rájuk. Egy szót sem értett ebből az egészből: ezek talán ismerik egymást? Lehet, hogy van itt valami, amiről ő nem tud? Súlyos hibát követett el, amikor…

Ayzaz szórakozottan vállat vont. Köpenyén még mindig ott sötétlett Bazabool kiontott, sűrű

vére.

207

– Nem úgy, mint a Kard! – beleszimatolt a levegőbe. – Érzem. .. – mondta Ráge felé fordulva –

, érzem, hogy a Kard Hordozója is itt van valahol. Ha nem tévedek, sárkányháton közeledik…

– Sárkányháton? – Morfajet egérszemei felcsillantak a félhomályban. – Arruuhhh! Jól hallottam? Egy sárkányt emlegettél?

– Lángrab régi barátom – felelte Ayzaz. – Sajnos, egyedül nem fordíthatja meg a harc kimenetelét! De bárcsak láttad volna a párjával, Tűzarannyal! Ő volt a leghatalmasabb sárkány, akit ismertem!

– Én láttam egy sárkányt! – vágott közbe izgatottan Morfajet, – Láttam! Láttam! Odalent, a kazamaták alatt! Arrruuuhhh! Egy sárkányt tartanak fogságban! Egy hatalmas, aranyszín sárkányt! Láttam! Én jártam ott lent…

– Mit beszélsz? – Ayzaz hitetlenkedve megragadta a kalmár satnya kis vállát. – Itt? Itt, Gadurban?

– Odalent, a kazamaták mélyén! – bizonygatta a gnóm. –Láttam: leláncolták!

– Igazat beszél – jegyezte meg csöndesen Ráge. – Hallottuk az üvöltését a járatokban.

A Hor-pap lassan felegyenesedett. A gondolatok sebesen áramlottak agyában: Lehetséges volna, hogy… hogy Tűzarany nem veszett el? Hogy Bazabool rabságban tartotta azóta, hogy…

De hisz…

Hisz' ezt Lángrab nem tudhatja!

A gondolat valósággal megrészegítette.

Igen. Ez Bazaboolra vall! Nem tudta elpusztítani az utolsó sárkánykirálynőt! Talán abban reménykedett, egyszer még hasznát veheti…

Pedig régi szabály: ha elpusztíthatod ellenséged, pusztítsd el, amíg megteheted! Ha nem teszed: később ő végez veled! Igen…

Gadur iszonyú energiáit, a mélyben szunnyadó tüzet nem Bazabool idegen szerkezetei biztosították az erőd számára! Hanem a rabságba vetett sárkánykirálynő! Aki nem is tudja, hogy párja él…

Ayzaz döbbenten pillantott körbe a járatban.

– Sietnünk kell! – kiáltotta. – Talán még nem késő!

– Mit tegyek? – Ráge hangja feszült a tettrekészségtől és az izgatottságtól, ami átragadt rá is.

Érezte, van még remény, hogy élve kijussanak erről az átkozott helyről.

Ayzaz a nomádokra pillantott.

– Vezesd ezeket az embereket a gerinccsatornába! Ott találjátok Zoltát és az embereit!

Siessetek! Már nem sokan maradtak, hogy megvédjék az eljövendő királyt! Én addig…

Ráge nem várta meg a mondat végét, intett a tágra meresztett szemekkel bámuló nomádoknak, hogy kövessék. Azok semmit sem értettek a beszélgetésből, de az egyértelművé vált számukra, hogy a Hor-pap az ő oldalukon áll.

Pillanatokkal később eltűntek a járatban, magukkal sodorva Morfajetet is.

Ayzaz magára maradt a sápadtan álló Ompud herceggel. Csönd volt, csak a harc távoli zöreje szűrődött el hozzájuk.

208

– Mit szándékozol tenni velem? – kérdezte a nomád reszketve. – Ugye, nem akarsz megölni?

A Hor-pap fotó pillantást vetett a néha oly büszke tartású harcosra: íme, a Hadak Urának fia!

Nomádia büszkesége…

Az áruló!

Áruló, akárcsak én… – gondolta szórakozottan Ayzaz, és elfordította arcát Ompudról.

– Menj! – mondta aztán. – Nincs dolgom veled, emberfia! Ha szerencséd van, élve kijutsz innen! De vigyázz, soha többé ne kerülj a nomádok szeme elé! Mentsd az életed! – Azzal elfordult, hogy kövesse a többieket.

Ogul fia, Ompud utána akart kiáltani valamit, de szólásra nyíló ajkait nem hagyta el hang.

Néhány pillanatig a sötétbe vesző Hor-pap után bámult, aztán elindult visszafelé, arra, amerre a trannus odúját sejtette.

Néhány lépés után szaporázni kezdte, majd beleveszett a katedrális mélyét uraló járatrendszerbe. A falakon araszoló vörhenyes hernyók riadtan kúsztak szerteszét, menedéket keresve, amerre csak elhaladt.

Aztán elnyelte a sötétség.

24.

Ayzaz erejét megfeszítve kapaszkodott fel a katedrális legközelebbi tornyára.

A szűk lépcsőfordulókban több, néhai rendtársába ütközött, de azok rá sem hederítettek, lefelé rohantak a gerinccsatorna felé, hogy lássák: igaz-e a hír, ami futótűzként terjedt szerte az erődtemplomban.

A renegát meg sem állt az első bástyáig. Kirohant a csillagos ég alatti ormokra, és felpillantott a magasba.

Azonnal meglátta Lángrabot, s a nyakába kapaszkodó Agulait. A sárkány a gerinccsatorna kürtője fölött körözött, s próbálta elkerülni a felé sorjázó tűzgömböket.

Ayzaz tudta, mit kell tennie. Azok ketten most már túlságosan közel kerültek egymáshoz…

Felkapaszkodott a bástya fokára, és erőt gyűjtött a csillagok kósza fényéből.

Odalent, a Holdtenger felett sűrű füst sodródott, mely a vörös gályák roncsaiból burjánzott az ég felé. A bástya tövénél, az erőd acéludvarain néhány hangyányi alak rohant: Menekülők?

Üldözők? A harc ekkor már kizárólag a katedrális falain belül tombolt.

És ekkor megtörtént…

Lángrab hirtelen felkapta a fejét

Igen…

Most már határozottan érezte.

Nem lehet tévedés.

Azt az illatot érezte.

Az ő illatát…

209

Mámoros örömmel száguldott a tornyok felé: még mindig nem fogta fel, hogy igaz lehet…

Talán képzelődött, de Ayzaznak úgy tűnt, az ősi teremtmény pofáján keserű öröm suhant át.

Az ezernyi fog közül még most is füst áradt. Lángrab kiterjesztett szárnyaival vitorlázva a bástya mellé suhant, ügyet sem vetve a felé suhanó tűzgömbökre. Ayzaz jól látta, hogyan hullámzik a szíve a vastag sárkánybőr alatt.

Ayzaz teleszívta tüdejét a jeges éjszakai levegővel, aztán felkiáltott a közelben elsuhanó árnynak:

– Lángrab! Lángrab!

A sárkány tekintetében felizzott valami, amit Ayzaz sok-sok száz esztendővel előbb látott utoljára. Tudta: ami most következik, az véget vet ennek a pusztító háborúnak. Talán mindörökre.

Felüvöltött.

– Igen! – visszhangozta boldogan Ayzaz. – Jól érzed! Tűzarany él! ÉL! ÉL! – harsogta mámoros örömmel. – Él, és itt van, Gadur mélyén, láncra verve! Kiálts hát! Hívd őt!

Lángrab óvatosan közelebb manőverezett a bástyához, és megrezegtette szárnyait.

Ayzaz megértette a szándékot, és intett Agulainak, hogy ugorjon le a sárkány hátáról. A nomádot nem kellett biztatni, a következő pillanatban már ott állt a Hor-pap mellett.

A dracus most már szabad volt, s a nomád tudta, ,hogy fel is készült Azt csak sejthette, mi megy végbe régi szövetségese lelkében. Annyi, annyi esztendő után megtudta, hogy akit idáig gyászolt, él…

A Hor-pap megragadta Agulai karját, s intett: figyeljen, ne moccanjon!

Mert elkezdődött…

Lángrab felemelte hosszúkás fejét, tekintetét a csillagokra emelte, s maga is emelkedni kezdett, szárnyait a teste mellé szorítva.

Amikor már oly magasra repült hogy a bástyáról csak egy apró pontot lehetett látni, hirtelen zuhanni kezdett.

Ayzaz a földre vetette magát lerántva a nomádot is.

Ebben a pillanatban felharsant a Sárkány-nemzetség csataüvöltése, a hívó jel, melyre annak idején minden sárkány vad csatára indult Hor szolgái ellen. Agulai a fülére tapasztotta kezét, úgy érezte, menten szétrobban az agya. A levegőt irtózatos süvítés remegtette meg, mintha egy óriásmeteorit zuhant volna a katedrális felé.

Lángrab üvöltésére ugyanabban a pillanatban panaszos, fájdalmas válasz érkezett.

És minden, de minden megreszketett: a falak omlani kezdtek, a tornyok megrepedeztek, ahogy a katedrális mélyén megrázta magát a fogoly sárkánykirálynő. Most már hiábavaló volt minden rablánc, minden bűverő, mely a föld belsejéhez kötözte a dracust Aztán a két hang egyesült, egyetlen diadalmas, ugyanakkor vészjósló üvöltésben. A mélyben Tűzarany – párja hívó szavára – emelkedni kezdett. Lerázta a testére tapadó láncokat Az elmozdíthatatlan emelkedni kezdett, egyre csak emelkedett, s minden újabb mozdulatára tornyok százai dőltek össze. Gadur legféltettebb titka elszabadult. Lassan kiterjesztette 210

szárnyait: a mélyben arany ragyogás árasztotta el a fénytelen járatokat, tárnákat és csarnokokat. A sárkányból rettenetes tűz áradt: évszázadok visszafojtott dühe és bosszúvágya.

Lángrab elhúzott a remegő falak fölött, tombolva, izmos farkával csapkodva a levegőben.

Boldog volt, szabad. És ölni vágyott Tudta: pillantok múlva újra egyesülhet párjával. És akkor szabadjára engedhetik minden haragjukat…

25.

– Ki innen! – Zolta üvöltése túlharsogta a küzdők eszeveszett hangzavarát, s végigvisszhangzott a reszkető falú járatokban. – Ki innen! Ki innen!

A nomád harcosok többsége nem tudta átverekedni magát a külső csarnokokon, de az életben maradottaknak nem esett nehezére megkezdeni a visszavonulást. Hallották a mélyből és a magasból áradó üvöltést, a figyelmeztetésre sem volt szükség, hogy tudják: menekülniük kell. A gocsamulok, tyronok nem üldözték őket, zavarodottan tekintgettek a magasba, a repedező falakra.

Érezték végzetük közeledtét.

Az acéludvarra alig pár száz harcos jutott ki: nomádok és dunavaiak Gil gályáiról. Odakint rémülten pillantottak a magasba, a tornyok fölött elsuhanó sárkányra.

Aztán futottak, hogy minél messzebb jussanak a katedrálistól.

26.

A lovasok szellemseregként száguldottak végig a járatokon.

Fehér tumánok a szélben…

Csillagok közt száguldó szellemsereg…

Zolta, kezében az Isten Kardjával megállíthatatlanul tört előre, a külső kapuk felé. Az események rég kicsúsztak az irányítása alól: előbb Bazabool pusztulása, most pedig a falakat romba döntő üvöltés… Minden összekavarodott, összezavarodott, s csak a pusztulás mértéke jutott el Zolta tudatáig. Mert pusztult itt minden: a katedrális romba dőlt körülöttük.

Ám tudata mélyén érezte: az történik, aminek történnie kell. Látta az útjukból rémülten félreugráló Hor-papok arcát, az elemi rettegést.

A külső járatoknál már meg sem próbálták feltartóztatni őket: Gadur szolgái hitetlenkedve bámulták a falakon szertefutó repedéseket, a mélybe hulló törmeléket, s az egyre nagyobb szikla-és szakrith-acél darabokat. Egyedül a szunnyadók röpdöstek a nyomukban, de már nem oly elszántan, mint eddig; szárnyaikat idegesen rezegtették a lehulló köveket kerülgetve.

Az erőd már alapjaiban reszketett, megállás nélkül.

– Ki innen! – harsogta Zolta még akkor is, amikor lovasai kirontottak a csillagok jeges kupolája alá…

27.

211

A gerinccsatornában egy tündöklő sárkány emelkedett a magasba. Látta Bazabool halott testét, s ez elszomorította. Évszázadokon át álmodozott arról, hogy egy napon ő maga áll bosszút Hor helytartóján. Megelőzték…

Aztán újra meghallotta párja hívó szavát, és szívében mindent elárasztotta a fenséges boldogság. Lángrab él! Nem maradt hát egyedül!

Emelkedett, egyre csak emelkedett, élvezve a szférák közt rohangáló, rémült Hor-papok látványát. Útközben oda-odahányt egy kis lángot nekik, csak úgy, ízelítő gyanánt.

De még nem akarta lerombolni az erődöt, előbb látni akarta a lényt, akiért érdemes újra élnie. Lángrabot.

Mire kitört a gerinccsatorna kürtőjén, a katedrális fő pillérei már mind megroppantak. A pusztulás könyörtelen volt, ám lassú. A falak egymás után veszítették alapjukat, a mélyből lángcsóvák és feltörő, elviselhetetlen hőoszlopok szakadtak fel, eleven tűzbe borítva a végzetet lassan felfogó Hor-papok testét.

Ám amikor a sötét égen a két, egymáshoz simuló sárkány elsuhant, az erőd még többé-

kevésbé állt.

A hatalmas, aranyszín sárkánykirálynő és a hozzá képest jóval kisebb hím csak néhány pillanatig örültek egymásnak. Mert Lángrab a bástyához repült, ahol Ayzaz és Agulai várakoztak: hátára vette őket, és letette odakünn, az acéludvarok egy távoli pontján, ahol a halálosan kimerült nomád lovasok pihentek meg. Aztán újra csatlakozott párjához.

Mindketten a magasba szökkentek, csaknem a csillagokig, s onnan zúgtak ismét a katedrális felé. Elérkezett a bosszú pillanata…

212

V. fejezet

A NOMÁDKIRÁLY

1.

Zolta lecsúszott a lova oldalán, és a szakrit-acél lemezekre borult.

Zokogott.

A föld rázkódott alatta, irtózatos energiák sanyargatták: soha nem látott, veszedelmes erők szabadultak el a mélyben. A fejedelem hallotta, ahogy emberei kimerülten lihegnek mellette, hallotta a sebesültek jajgatásai, a távolból futva közeledő társak rohanó lépteit, a sárkányszárnyak suhogását a magasban, s hallotta tulajdon szíve heves dobogását.

Melegség simogatta tenyerét. Ujjai ösztönösen rákulcsolódtak a Kard markolatára. Még eljutott hozzá a végső robbanássorozatok visszhangja, mely megreszkettette a katedrálist.

Újabb és újabb dörejek követték egymást, záporozó sziklák robajai, rémült kiáltások, s két dermesztő üvöltés a magasból.

Aztán Zolta már csak azt érezte, hogy gyengéd kezek emelik fel a földről, és rohanni kezdenek vele.

Tudta, most már nem lehet baj.

Valahol még kardok csattogása, acél csengése harsant, még fel is rémlett előtte: a Hor-papok megpróbálnak kimenekülni az összeomló katedrálisból.

De ekkor elsötétült előtte minden.

Csak két, szelíd, kék szemet látott a sötétség falán átragyogni.

Mosollyal az ajkán merült öntudatlan, félholt álomba.

2.

Két nappal később, a nomád törzsszövetség ideiglenes haditáborában, a fejedelmi sátorban Zolta arra ébredt, hogy néhányan körülállják a durván összeácsolt tábori ágyat. Érezte jelenlétüket, a belőlük áradó aggódást és szeretetet.

Fáradtan megkísérelte felnyitni szemét, de mielőtt a fény retinájára úszott volna, tagjaiba eszelős fájdalom mart.

Nagyot nyelt, aztán gyengén, de elszántan megkezdte a fájdalom kiszorítását az agyából.

Kíváncsi volt, kik állják körül, szeretett volna mielőbb újra látni.

Nem tudta, hogy mire végre ismét felfeszítette szemhéját, már újabb nap telt el. Számára egyetlen pillanatnak tűnt az egész.

Az első, akit megpillantott, egy szürke és szakadt csuhás alak volt, aki aggodalmasan hajolt fölé.

Zolta fáradtan elvigyorodott.

213

– Azt hittem… – suttogta alig hallhatóan – …hogy már megszabadultam tőled…

Ayzaz sokáig nem válaszolt, csak az ifjú sebekkel tarkított arcát fürkészte.

– Jobb lenne, ha nem beszélnél – jegyezte meg aztán. –

Csoda, hogy élsz!

– Igen… – motyogta Zolta. – Élek… – Szeme rémülten villant, mert megérezte, hogy jobbja üresen markol a levegőbe. –Hol a Kard? Az Isten Kardja?

– Megnyugodhatsz! – lépett elő a háttérből egy megtermett, izmos nomád, akinek arcát három párhuzamos égési seb csúfította. Gutaur karmainak nyoma nem gyógyult, tán nem is fog soha. – Vigyázok rá! – mondta tisztelettudón. – Többet nem veszik el tőlem!

Agulai két kezében szorongatta a Kardot, melyet a gondos nomád fegyvermesterek vörös bársonyba vontak a csata óta. Oldalán egy másik kard csüngött: Saghar fekete pallosa.

Zolta bólintott, és lehunyta szemét.

– Szomjas vagyok… – nyögte kicsit később, leküzdve a fájdalom újabb hullámait. – Adjatok innom!

– Egy kis sóba-pálinka jó lesz? – kérdezte egy hang.

– Sóba?… – Zolta hangosan felnyögött. – Ráge, alig tértem magamhoz, és te máris meg akarsz ölni?

Az öreg felnevetett, és a fiú homlokára tette a kezét.

– Rendbe jössz! – mondta aztán. – De azért csak szólj, ha szükséged van egy kis sóbára!

Ezek a nomádok bármennyit képesek vedelni belőle!

Odakint fújt a szél, s amikor Zolta felült a többiek segítségével, halvány fénycsíkot látott beszűrődni a sátorlapok között.

– Hol… hol vagyunk? – kérdezte akadozva.

– Jobb lesz, ha magad győződsz meg róla. – Agulai intett, mire a közelben várakozó harcosok felkapták Zolta ágyát, vinni kezdték a bejárat felé.

– Óvatosabban, ostobák, vagy belehalok a fájdalomba? –sziszegte a fejedelem, mert úgy ügettek vele, mintha valami az eszüket vette volna…

Igen…

A győzelem…

Lelki szemei előtt felrémlett az égen elúszó két sárkány, akik órákon át köpték halálos tüzüket az összeomló, pusztuló katedrálisra.

Győztek… Gadur elpusztult…

A nomádok Agulai intésére felemelték a sátorlapokat Zolta szeme elé kapta a kezét, a beáradó fény valósággal megvakította.

– Megőrültetek? Miért csináljátok ezt velem? Megpróbálta ismét kinyitni szemét, de nem sikerült elsőre.

De már érezte, lelke mélyén tudta, csak még kimondani nem merte… Hunyorgott, s érzékelte, hogy a fényárban egy aszott vénember csoszog mellé.

214

– Nézd, gyermekem! Vérem! Odakint pirkad a Nap! Zolta hagyta, hogy Agulai és Ayzaz megtámasszák a hátát. Aztán kinyitotta a szemét

A sátor előtt, túl a végtelennek tűnő, megfeketedett acélmezőn, Gadur füstölgő romjai fölött aranyló napsugarak siklottak a csillagcsatornák vizére.

Az örök éjszaka véget ért…

Sorra érkeztek a többiek: nemzetségfők, vezérek, akik túlélték a kegyetlen öldöklést. Nem voltak sokan. A nomád nemzet még sohasem fizetett ekkora véráldozattal, s mindezt néhány nap leforgás alatt. Viszont még fel sem foghatták teljes valójában, mit nyertek el…

Ízlelgették a szabadság gondolatát, hogy földjükről csaknem valamennyi idegen megszállót kiűzték.

A vezérek nem maradtak sokáig. A gyász és az öröm híreit a nemzetségek távolabbi szállásterületeire is el kellett vinniük.

A győzelem és a halál híreit.

De jöttek mások is a fejedelmi betegágyhoz: a kicsi Deö, Anács kalud, Tóba, ismerősök és ismeretlenek, harcosok, asszonyok, mesterek, földművesek, alzánok és kitaszítottak, dunavai hajósok és révkapui dereglyések. Beléptek az édes lavana-fűtől illatos sátorba, megilletődötten szóltak néhány szót a fejedelemhez, vagy csak bámulták pár percig, aztán illedelmesen kihátráltak.

Zolta egészen megszokta, hogy látványosság vált belőle, s az igazat megvallva nem is zavarta különösebben: érezte a felé áradó szeretetet ami néhány nap alatt fanatikus tiszteletté változott.

Hanem amikor néhány nappal később egy apró termetű, különös figura szökött be hozzá, nagyon meglepődött.

– Morfajet! – kiáltott fel örömében. Egy újabb barát, akiről azt hitte, halott. A gnóm sántikálva az ágyához lépett, s felmászott a sebesült fejedelem mellé.

– Örülök, hogy látlak! – mondta bizalmatlanul. – Arrruhh, mondd csak, tényleg te vagy a fejedelem?

– Azt mondják, igen! – mosolyodott el a delebáti.

– Miért titkoltad? – A kalmár dühös arcán ráncokba gyűrődött a bőr. – Elárulhattad volna, legalább nekem! Tudok titkot tartani… ha kell!

Zolta fáradtan megveregette Morfajet vállát.

– Sok mesélnivalónk van még egymásnak, barátom!

– Azt meghiszem! Beszélnünk kell majd bizonyos borokról is! Igazán szeretném, ha én kapnám…

– Majd később! – mondta Zolta.

– Aztán egészen különös növények vannak itt, Nomádiában! Igaz, hogy az erdei nép területeinek egy részét felégetted, de Tóba szerint nem neheztelnek. Jó lenne, ha…

– Majd később!

215

A sátor bejáratánál álló őrök úgy érezték, itt az ideje véget vetni a látogatásnak: a kalmár mellé léptek, és két karjánál fogva felemelték az ágy széléről.

– Erősödj, fejedelem! – kiáltotta vissza a gnóm a bejáratból. – Van néhány ötletem a kereskedelmetekkel kapcsolatban!

– Remek! – nyögte Zolta. – Addig is, ég áldjon, barátom!

– Várjatok! – rikoltotta ekkor a kalmár. A két őr megdermedt – Várjatok! – Morfajet kiszabadította magát a szorításukból, a földre huppant, és kacsázva visszarohant a betegágyhoz.

Az őrök fenyegetően felé indultak, de Zolta intésére megtorpantak.

– Mi az, Morfajet? – kérdezte. – Elfelejtettél valamit?

– Igen… Igen… – A gnóm lesütötte szemét, és szégyenkezve ruhái redői közé nyúlt. –

Tulajdonképpen azért jöttem, hogy ezt átadjam neked! Már régen meg kellett volna tennem!

De ma a Hor-barátod figyelmeztetett… Valamit előhúzott a zsebéből.

– Ez téged illet…

Zolta kinyújtotta a kezét, s lehunyt szemmel várta, hogy a gnóm a tenyerére helyezze kincsét.

Nagyot nyelt. Azt tartotta a kezében, amire számított. Ökle összezárult, ahogy mosolyogva Morfajetre pillantott megint.

– Örökké hálásak leszünk neked ezért! E nélkül… sohasem lehetnék az, akinek lennem kell!

A kalmár nem válaszolt. Megmagyarázhatatlan szomorúság telepedett a lelkére most, hogy megszabadult a kulcstól. Üresség, fáradtság töltötte el. Sóvárogva pillantott Zolta ökölbe szorított kezére, pedig tudta, így kell lennie. Sorsát nem választhatja meg.

Vállat vont, búcsút intett a delebátinak, és kikacsázott a sátorból.

Zolta hosszan bámult utána, aztán beparancsolta a Kard Hordozóját, hogy kiadja utasításait.

Amikor a csapat néhány órával később felkerekedett a még szédelgő fejedelemmel, s váltott lovakkal útnak indult észak felé, látták Morfajetet az egyik csillagcsatorna partján, lábát a víz fölött lóbálva.

Mondják, álló nap a hullámzó habokat figyelte, mintha csak várna valakit…

4.

Gyorsan közeledett az ősz.

Az enyhe reggeleket felváltották a csípős, majd fagyosra forduló pirkadatok a hosszú, forró napokat a szeles, esős napok, s az elnyúló, melengető napnyugtákat a hirtelen beköszöntő, sötét esték

Északról, a Kárpátok felől vad viharok érkeztek, a Duna kétszer is megáradt, messze, délre sodorva a tömérdek vért, ami beleömlött az ostrom napjai alatt.

Aztán eljött a nap – még Nyárutó havában, amikor a nádor erdeit vastag, csillogó hó lepte be.

216

Alig jött az ősz, máris itt a tél! – mondogatták a környékbeliek, akik hosszú vándorlás után telepedtek vissza lerombolt otthonaikba. A házakat hamar újjáépítették, de a rögök idő előtt keményre fagytak – már nem lehetett magot vetni közéjük

– Nehéz idők jönnek! – kesergett Szigetföld népe, s mert tudták, Dunava többi részén sem maradt termés a tavalyiból, éhínségtől féltek.

S akkor az igazi tél még előttük állt. Adót nem szedtek abban az esztendőben, a vérszláv háború és Gadur bukásának évében. Persze, ugyan mit is préselhettek volna ki a földönfutóvá vált parasztokból? Az ország romokban hevert, egyedül az északi bánságokban maradt elegendő élelmiszer, ám az ottani népek elrejtették készleteiket, félve az újabb, még pusztítóbb háborúktól.

A parasztok a puszta földön, az erdőkben kutattak élelem után. Pedig a vadonba bemerészkedni nagyon veszedelmes vállalkozásnak számított akkoriban. Mondják, még sokáig kószáltak különös teremtmények az erdőkben. Aranyoskapu harcosai, ha próbára kívánták tenni bátorságukat, csapatokba verődtek, hogy a vérszívó szörnyetegekre vadásszanak a rengetegben: felhajtották és a nádor rétjein keresztül a vár felé űzték az elvadult szörnyeket.

A korai ősz sok temetést hozott.

Dunava romos templomaiban egyvégtében kongtak a harangok az elesettek lelki üdvéért. És a túlélőket nem nyugtatta meg az a hír sem, hogy Kárpáthiából elűzték a Hor-papokat.

– Visszajönnek – mondogatták a parasztok –, meglássátok, visszajönnek! S ha ők nem is lesznek, az urak azért megmaradnak!

A korai ősz fagyos, nehéz telet ígért.

5.

Aranyoskapu távolról szánalmas, rozzant akolnak látszott csupán.

Nem maradt egyetlen ép fala sem, a romok a hajdani, büszke bástyák emlékét is feledtették az érkezővel.

Zete fia, Zolta, akit Csete herceg néven a nomádok fejedelmeként jelentettek be az apródok, még sohasem látta Aranyoskaput. Elszorult a szíve, amikor megpillantotta a messzeségből.

Hideg szél fújt, s a fejedelmi csekter kikötött a déli kapunál.

Odabent már várták a vendéget, amennyire csak lehetett megtisztították a várudvart a törmeléktől és az üszöktől A holtakat már rég elhantolták, mégis nehéz hullaszag terjengett mindenfelé: gyászos, fekete hullaszag.

Az érkezők végigsiettek a néhai árkádok helyén, s bekanvarodtak a palota előtti, megtisztított térre.

Zolta arcán boldog mosoly terült szét, amikor megpillantotta az egyszerű, nemesi ruhába öltözött Ilorát. Kihúzta magát a lány előtt, de sebei ezúttal nem voltak kegyesek hozzá: görcsösen rándult össze, amikor vállába belenyilallt a fájdalom.

Ilora tekintetében is öröm fénye csillant Ott állt, néhány lépésre tőle, katonái gyűrűjében, várva, hogy a nomádok ura megszólítsa őt. Zolta figyelmét nem kerülte el, hogy a kíséretben 217

nomád harcosok is állnak, de mintha a hercegnő testőrei volnának, nem pedig szabad harcosok.

Ilora mellett egy fekete köpenyes, feltűnően sápadt nő várakozott. Zolta először nem ismerte fel Felicét, s amikor rádöbbent, hogy a ruád lány áll előtte, csak zavartan biccentett felé.

Felice – mintha csak erre várt volna – lehajtotta fejét.

Zolta odalépett a hercegnőhöz, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára:

– Ilora! – mondta. – A szakállas isten meghallgatta imáinkat! Élsz és diadalt arattál!

– A te segítségeddel! – tette hozzá a lány, és átölelte Zoltát. Futó ölelésnek indult, de aztán sokkal több lett belőle: Ilora a férfi vállára hajtotta fejét, és hagyta, hogy könnyei a nomád úti köpenyére peregjenek. – Zolta… Zolta… – suttogta, és érezte, nem képes mást mondani.

A nomádok fejedelme oly szorosan szorította magához, mintha soha többé nem akarná elengedni.

Most először érezte, hogy szívébe béke költözik…

6.

A vár nagytermében végre kettesben maradhattak. Ilora előhozatta a ládikát, és gondoskodott róla, hogy ne zavarják őket. ,

Sokáig csak ültek, szótlanul bámulták az Életfa gyökerei alól előkerült acéldobozt.

– Ugye, tudod, mi van benne? – kérdezte Ilora, és végigsimította Zolta sebektől barázdált arcát.

– Azt hiszem, igen. – A delebáti hangja inkább szomorú volt, mint magabiztos. – Azt hiszem, mindig is tudtam.

A hercegnő bólintott. Sejtette.

– Akkor azt is tudod, hogy mi vár ránk, ha felnyitod azt a ládát!

– Igen, tudom! Ilora közelebb húzódott a férfihoz: kezét két kezébe fogta, s mélyen a szemébe nézett.

– Akkor azt is tudod, hogy nem kellene megtenned! Élhetnénk boldogan! Ahogy a szívünk diktálja!

– Talán igen.

– Te nem ezt akarod? – A lány esdeklő tekintetében könnycsepp csillogott. – Tudom, hogy a szíved mélyén te is ezt akarod!

– Ez nem ilyen egyszerű! – felelte tompán a delebáti, és elszakította tekintetét a lányétól. –

Ha ilyen egyszerű volna, akkor. ..

– Akkor?

– Szembe kell néznünk a tényekkel, Ilora! Egy rettenetes háború áll mögöttünk! Dunava Nomádiának köszönheti a puszta létezését is! Elpusztult volna a törzsek önzetlen segítsége nélkül! De az összefogás lényege nem az, hogy ki kinek segített! A két ország csak együtt boldogulhat!

218

– Ezt nem vitatom. – A lány arcáról eltűnt az odaadó vágyakozás, helyébe rideg kifejezés ült.

– De én nem erről beszéltem az előbb, Zolta.

– Én csak…

– Nem válaszoltál a kérdésemre!

– Én csak…

– Nem kellene kinyitnod azt a ládát! – emelte fel a hangját a hercegnő. – Mindent megoldana, ha…

– Semmit sem oldana meg…

– Miért? Az ostoba próféciák miatt? A Hor-barátod jövendölései miatt?

– Azok nem az ő jövendölései…

– Ó, Zolta, miért nem veszed észre, hogy rajtad is eluralkodik a hatalomvágy! Miért akarsz ellenem fordulni?

– Igazságtalan vagy…

– Miért akarod, hogy esélyünk se legyen, hogy a szerelmünknek. ..

– Én azt akarom, hogy legyen esélyünk!

– Miért akarsz olyan lenni, mint Gotecha?

Zolta megdermedt, döbbenten bámult a hercegnőre Ezt nem kellett volna! Ilora is érezte, hogy túllőtt a célon és gyorsan magához ölelte a delebátit.

– Ne haragudj – suttogta, és igyekezett visszafojtani újra feltörni készülő könnyeit. – Túl sokat sírok mostanában pedig apám arra tanított, nem szabad sírnom! Igaz! Nem látok tovább a trónnál. Nem akarom, hogy azt hidd, nekem csak az a fontos. Te fontosabb vagy.

Sokkal fontosabb.

Zoltából elpárolgott a sértett indulat, és gyorsan megcsókolta a hercegnőt.

– Bárhogy is lesz… – mondta halkan. – Bárhogy is alakul tudnod kell, hogy én mindig szerettelek és szeretni is foglak! Akkor is, ha…

– Ne folytasd! – mondta könnyeivel küszködve Ilora, és a férfi szájára tette ujjait. – Inkább menj és nyisd ki gyorsan azt a ládát! Menj, és ne törődj velem!

Zolta tétovázott egy kicsit, aztán kibontakozott az ölelésből, és az asztalhoz lépett.

Essünk túl rajta! – gondolta, és elővette öve rejtekzsebéből Morfajet kulcsát. A Könyvre gondolt: Ráge odakint várakozott, s nála volt a Porladó Király kódexe. Aztán a Kardra gondolt: Agulai odakint várakozott, s nála volt az Isten Kardja

– És itt van ez! – Izgalom lett úrrá rajta, ahogy végigsimította a ládát, aztán gyorsan becsúsztatta a kulcsocskát a zárba Elfordította.

A láda könnyedén kinyílt.

Zolta nagyot nyelt, és tágra nyílt szemekkel kivette a Porladó Király ládában rejtőző

harmadik ékét.

7.

219

Kopottas, ősrégi korona volt még a végítélet előttről.

Arany abroncsán ékkövek szikráztak, zománcozott berakások díszelegtek:: rajtuk a szakállas isten végítélet előtti követői, s az angyalok. Az abroncsot lecsüngő pendiliumok díszítették.

– A keresztpántokon a szakállas isten fia, akit megfeszítettek És a korona tetején ferde kereszt.

Zolta tudta, mi ez.

Érezte.

Lehunyt szemmel magába szívta mindazt, ami a Koronából áradt: melegség áramlott át egész testén, beivódott agyába, zsigereibe.

– Gyertek be! – kiáltotta.

A következő pillanatban emberei sereglettek a szobába. Ráge szeme megtelt könnyekkel, meghatottan pislogott az ifjúra, akit óvott, nevelt, akit mindenkinél jobban szeretett.

S jöttek a többiek is.

Agulai fürkészőn a ládikára pillantott, aztán elvigyorodott, amikor meglátta a Koronát. –

Királyunk lesz! Egy nomád király! Zolta megvárta míg leghűségesebb emberei elhelyezkednek körülöttük. Végigjártatta rajtuk tekintetét. Aztán, amikor csend támadt, kezébe vette a Koronát, s a szárnyas ablakhoz lépett.

Odalenn, a vár udvarán sok százan összeverődtek már: várbéliek nomádok vegyesen.

Lélegzetvisszafojtva várakoztak lestek mi történik odafönn, a toronyban. Felhördültek amikor megpillantották a fejedelmet. Zolta megállt az ablakban, egy pillanatig tűnődve nézte az embereket, s arra gondolt, a próféciák nem hazudhatnak Mert el kell jönnie az örök királynak, aki megszabadítja ezt a népet a szolgaságból, újra egyesíti az országot, és erős birodalmat kovácsol a szétforgácsolt darabokból. Egy országot látott.

Egy országot, melynek földje, vizei titkokat rejtenek: betemetett, elárasztott városokat, elásott, elsüllyesztett kincseket Régmúlt korok üzeneteit rejtették melyeket egy napon valakinek meg kell fejtenie.

Egy országot látott, melyet visszataszítottak ugyan a sötétségbe, s ezer darabra szaggattak de amely továbbra is összetartozott.

Egy ország, egy király…

S az országnak király kell!

Uralkodó, aki újraegyesíti tartományait, megbékíti népeit, s Aki erős kézzel irányítja s oltalmazza majd.

Én leszek az! – suttogta Zolta

Tegnap még senki voltam. Egy porszem a sivatagban. Ma Pedig…

Érezte a barátaiból áradó erőt, s e pillanatban rendíthetetlenül hitt a végső győzelemben.

Többé senki sem tiporhatja el ezt az országot! Többé senki sem emelhet kezet büntetlenül e nép egyetlen gyermekére sem!

Gondjaira bízták, s ő jó királyuk lesz…

220

Elmosolyodott, ahogy a némán várakozó tömegre emelte tekintetét. Hallotta, hogy Ilora a háta mögé lép, de nem fordult felé.

A magasba emelte a Szent Király Koronáját, és a saját fejére illesztette.

Így kell lennie! – gondolta, és lehunyt szemmel hallgatta az őszi szél süvítését a Duna felett.

221

EPILÓGUS

Néhány nappal azelőtt, hogy az első városlakók visszatértek volna, Ezra Olecsun kapitány kiügetett vézna gebéjén a Homlok-toronyhoz, és felbicegett a fokra.

Az éjjel túlságosan nagy volt a csend, nyomasztó és baljós. Nem hagyta nyugodni az egész városra rátelepedő némaság. Mintha még a vén folyó is az összeesküvés része lett volna, úgy suhogott keresztül a vár cölöptalapzata között, mint a tavaszi szellő a rét füvén.

Olecsun sejtette, mi végre a gyanús csend, de úgy vélte, jobb, ha a saját szemével győződik meg róla.

A Homlok-torony mellvédjéről kitekintve minden érthetővé vált.

A vén testőrkapitány szedte a lábát visszafelé, felpattant a gebe hátára (a nyomorult éppen elég almot kapott az elmúlt napokban, hogy gyorsabban szedje a lábait), aztán sebesen visszaindult a palotavárosba.

Az oszló holtakkal már rég nem törődött, ahogy a romokkal és a pusztulás egyéb jeleivel sem. Éppen most törődött volna?

A palotába érve még a gebét is elfelejtette kikötni. De hát hová is mehetett volna szerencsétlen: közel, s távolban nem akadt senki, akitől enni, s inni kaphatott volna.

Olecsun végig, amíg elbotorkált a kihalt folyosókon a királyi könyvtárig, átkozta magát, amiért oly nehezen engedelmeskednek akaratának izmai. De végre odaért a fóliánsok és a kódexek öröklétet árasztó csarnokaiba

A megfelelő polchoz rohant, és gyorsan megragadta a Monumenta Geografica Pannonica aranyozott gerincét.

A rejtekajtó kitárult, s megnyílt a mélybe vezető titkos lépcsősor.

Olecsun levegő után kapkodott, mire a súlyos medvebőrökkel takart ágyhoz ért.

– Elmentek! Eltakarodtak, uram! – kiáltotta, s csak most döbbent rá, hogy elfelejtette bezárni a lejáratot. De kit érdekel ez most! A város üres és most már nem fenyegeti semmi veszély.

Valami megmoccant a medvebőrök alatt. Olecsun készségesen segített leemelni a takarókat a felemelkedő alakról.

– Mind eltakarodtak! Kaduz mezeje üres, és ragyog a nap a város felett, uram!

A testőrkapitány lelkesen az ágyban heverő test felé fordult, de a látványtól földbe gyökerezett a lába. Még mindig… – suhant át agyán a gondolat. – De hát meg lehet-e valaha szokni ezt a látványt?

– Elmentek! Eltakarodtak! – hebegte Olecsun.

De a másik nem válaszolt.

Később, amikor Olecsun már hosszabb körutakat is megengedett magának, meggyőződhetett róla, hogy a vérszláv seregnek hírmondója sem maradt Király város környékén.

Tehát fel kell készülniük a menekültek visszatérésére.

222

A vérszlávok maradék északi hadteste állítólag egyenesen kelet felé menekült ki az országból, keresztül Garamián, Preslavon és Ormoson.

Nem jönnek vissza!

Eltakarodtak!

Aznap este mindketten fönt kuporogtak a palotaváros egyik függőkertjének balkonján. A város még üres volt, de a távolban, Halász negyede felől mintha emberek közeledtek volna a kapuk felé. Övük csatján meg-megcsillant a kora őszi napfény.

– Ezek szerint sikerült neki! – mondta elgondolkodva Olecsun. – Sikerült a fiúnak!

A másik felmordult, de hogy mit mondott, azt nem lehetett érteni.

– Talán véget érhet az ezeréves háború! – folytatta kizökkenthetetlen nyugalommal a testőrkapitány, és teleszívta tüdejét a bűzös levegővel, ami a Duna fölött sodródott. A folyó napokon át vérszláv és grakhur hullákat sodort fentről. Megszámlálhatatlanul sokan voltak, de már lent úsztak mind, Cara Slava határai felé. – Talán mégis igazak a jövendölések, uram!

A másik most sem válaszolt, reszketve összehúzta magán köpenyét.

– Elég volt! – hörögte. – Kezd hideg lenni. Vigyél le… Vigyél vissza!

Olecsun engedelmesen felpattant, és szedegetni kezdte a holmijukat a balkonról.

Mire visszatért a könyvtárból, az Északi bástya kapuján beléptek az első visszatérők.

Másnap Királyváros újraéledt halott álmából.

223

A Nomádkirály-ciklus jelen kötettel lezárult,

ám Kárpáthia világán még számos izgalmas történet várható.

Még megrendelhetők

BÁN

MÓR

korábban megjelent művei:

Nomádkirály-ciklus 1.:

Bán Mór: Az Ezeréves Háború 898 Ft helyett 700 Ft

Nomádkirály-ciklus 2.:

Bán Mór: Vérszemű Csillag 898 Ft helyett 700 Ft

Nomádkirály-ciklus 3.:

Bán Mór: A Hadak Ura 898 Ft helyett 700 Ft

Nomádk 224

irál

y-ciklus 4.:

Bán Mór: Gadur Kapui 898 Ft helyett 800 Ft