Agatha Christie

A TITKOS ELLENFÉL

ELŐSZÓ

1915. március 7-e volt, délutón 2 óra. A Lusitániát egymás után két torpedólövés is eltalálta, és a hajó gyors tempóban süllyedt, míg a mentőcsónakokat vízre bocsátották – Sorba állították az asszonyokat és a gyerekeket. Néhányan még elkeseredetten kapaszkodtak férjükbe, édesapjukba, mások a gyermekeiket ölelték szorosan magukhoz. Egy lány külön állt, kissé távolabb a többiektől. Egészen fiatal volt, nem lehetett több 18 évesnél. Nem látszott rajta, hogy fél és komoly, nyugodt szemével egyenesen maga elé bámult.

– Bocsánat...

Összerezzent és bátra fordult, amint meghallotta maga mögött a férfihangot. Az első osztályú utasok között már sokszor feltűnt neki ez az ember, aki most megszólította. Valami rejtélyesség vette körül, és ez nagyon izgatta a lány fantáziáját. Ez az ember nem beszélt senkivel. Ha valaki megszólította, elutasítóan viselkedett. Volt valami különös, ideges mozdulata, ahogy gyanakvóan gyors pillantásokkal nézett hátra.

A lány most is látta rajta, hogy nagyon izgatott Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, nyilván rettenetesen félt valamitől, ami azért volt különös, mert nem látszott olyan embernek, aki a haláltól ennyire félne.

– Kérem? – fordult a lány kérdő tekintettel a férfihoz.

Az ott állott és furcsa, elkeseredett bizonytalanság látszott az arcán.

– Csak így lehet! – motyogta a fogai között. – Igen, ez az egyetlen mód. – Aztán hangosan kérdezte:

– Maga amerikai?

– Az vagyok.

– És hazafias?

A lány elpirult.

– Úgy gondolom – mondta sértődötten, hogy nincs joga ilyesmit kérdezni! Természetesen az vagyok!

– Kérem, ne sértődjék meg. Tudom, hogy megbocsátana, ha sejtené, mily nagy dologról van szó. De valakiben meg kell bíznom, és pedig... nőben.

– Miért éppen nőben? – csodálkozott a lány.

– Mert elsők az asszonyok és gyerekek. – Körülnézett és halkabban tette hozzá: – Bizonyos iratok vannak nálam, rendkívül fontos iratok. Lehet, hogy ezeken fordul meg a Szövetségesek sorsa a háborúban. Érti? Ezeket az iratokat meg kell menteni! Ha magának adom, ez inkább lehetséges, mint ha magamnál tartom őket. Átveszi?

A lány feléje nyújtotta a kezét.

– Várjon – legyintett a férfi. – Kötelességem figyelmeztetni valamire. Lehet, hogy ez nagy kockázattal jár..., ha a nyomomban van valaki. Nem hiszem, hogy így lenne, de sohasem lehet bizonyosan tudni és ha mégis..., akkor bizony lehet, hogy veszedelembe kerül. Van-e elég mersze ahhoz, hogy elvállalja?

A lány elmosolyodott.

– Elvállalom. Es igazán büszke vagyok, hogy engem választott. Mit csináljak velük aztán?

– Figyelje a lapokat. A Times személyi rovatában fogok hirdetni és „Útitárs” lesz a jelszó Ha három napon belül nincs semmi hír, akkor tudni fogja, hogy elvesztem. Akkor vigye el a csomagot az amerikai nagykövetségre és személyesen adja át a nagykövetnek – Érti?

– Értem.

– Akkor készüljön el, most elbúcsúzom. – Kezébe vette a lány kezét. – Isten vele Minden jót – tette hozzá hangosabban.

Kis, viaszosvászonba kötött csomag maradt a lány kezében.

A Lusitania ismét előrebillent. Engedelmeskedve a gyors parancsszónak, a lány előrement, hogy beüljön a mentőcsónakba...

ELSŐ FEJEZET – IFJÚ KALANDOROK R.T.

– Tommy, vén csont! – kiáltott a lány.

– Öreg Tuppence!

Barátságosan üdvözölték egymást s egy pillanatra elzárták a Dover utcai földalatti megálló kijáratát. A „vén” és – „öreg” jelzőt csak a közönség megtévesztésére használhatták, mert kettőjük életkora együtt se lett volna negyvenöt év.

– Ősidők óta nem láttam magát – folytatta a fiatal ember – hová készül? Jöjjön, menjünk együnk valamit. Itt nem nagyon örülnek nekünk, ha így elálljuk az utat. Gyerünk tovább.

A lány helyeselt és együtt indultak a Dover utcán végig, a Piccadilly felé.

– Na, most merre menjünk? – kérdezte Tommy.

Miss Prudence Cowley éles füleit nem kerülte el az a kis aggodalmaskodás, ami kicsendült a fiú hangjából Misss Cowley – akit jó barátai valami rejtélyes okból „Tuppence”-nek neveztek, rögtön ráhibázott:

– Tommy, magának egy huncut vasa sincs!

– Micsoda sértés! – tiltakozott Tommy, minden meggyőződés nélkül. – Majd felvet a pénz!

– Hogy maga milyen szemérmetlenül hazudik! – szólt rá Tuppence szigorúan. – Igaz, emlékszem, hogy egyszer elhitette Greenbank nénivel, hogy a doktor sört rendelt magának szíverősítőül, csak elfelejtette felírni a lapra... Emlékszik még? Az is épp ilyen lódítás volt. Tommy nevetett.

– Hát hogyne emlékeznék! Juj, de dühös volt mikor rájött a turpisságra! Különben elég jóféle volt az öreg Greenbank mama. A jó öreg kórház... az is leszerelt már ugye, mint minden egyéb?

Tuppcnce sóhajtott.

– Igen. Maga is? Tommy bólintott.

– Két hónappal ezelőtt.

– Végkielégítés? – kérdezte Tuppence.

– Elment.

– Óh. Tommy!

– Nem, öreg, ne higgye hogy elmulattam, nem volt ilyen szerencsém. Annyiba kerül manapság az élet, éppen csak a puszta megélhetésre jutotta.

– Drága gyermek – vágott a szavába Tuppence – nem mondhat nekem a világon semmi újat arról, hogy mibe kerül az élet. Itt vagyunk a Lyons előtt és kiki a saját zsebére táplálkozzék. Ez el van intézve. – És Tuppence már indult is fel a lépcsőn.

A helyiség zsúfolva volt és ők asztalt keresve járkáltak körbe, hallgatva útközben a beszéd foszlányokat innen is, onnan is.

– És képzelje, leült és sírt, mikor megmondtam neki, hogy mégse kaphatja meg a lakást,

– Potom pénz, édesem! Épp olyan, mint az, amit Mabel Lewis Párizsból hozott:

– Furcsákat hall ez ember – csóválta a fejét Tommy. – Ma az utcán hallottam beszélgetni két alakot valami Jane Finnről. Ki hallott már ilyen furcsa nevet?

Éppen ebben a pillanatban állt föl két idősebb hölgy, és kezdte összeszedni szétszórt csomagjait. Tuppence megragadta az alkalmat, és gyorsan beleült az egyik üres székbe.

Tommy teát rendelt és kalácsot. Tuppcence pedig teát és vajas pirítóst

– És kérem hozza a teát külön kannákban – tette hozzá szigorúan.

Tommy leült vele szemben. Ahogy levette a kalapját, látható lett gyönyörűen hátrasimított vörös haja. Az arca kellemesen csúnya volt – semmi különös nem volt rajta, de kétségtelenül meglátszott, hogy úr és sportférfiú. Jól szabott barna ruhája ellenben már a végét járta.

Tuppence se nevezhetett volna be a szépségversenyre, de kis arcának finom vonásaiban sok báj és eredetiség volt. Távol fekvő szürke szemei egyenes, fekete szemöldökök alól bámultak a világba, és álla körvonalain meglátszott a határozottság – Rövid fekete haján élénk zöld színű kalap ült, és rövid, meglehetősen kopott szoknyája alól ritka szép, karcsú bokák kandikáltak ki. Egész megjelenésén látszott, hogy szeretne elegáns lenni.

Végre megjelent a tea és Tuppence, abba hagyva merengését, kitöltötte.

– És most – szólalt meg Tommy, közben jó nagv darabot törve a kalácsból – halljuk, mi történt magával, amióta utoljára láttam. Történf pedig utolsó találkozásunk 1916-ban a kórházban.

– Jó – bólintott Tuppence és közben hozzálátott a vajas pirítóshoz. – Következik tehát a nagy tisztelető Cowley úr ötödik lányának, miss Prudence Cowley nek rövid életrajza. A gyermek Suffolkban, Little Missendelben született. A háború legelején – megunva az otthoni ház örömeit (és fáradalmait) –, Londonba jött és beállt az egyik tiszti kórházba. Munkaköre az első hónapban: napi hatszáznegyvennyolc tányér elmosogatása. A második hónapban: előléptetés, a nevezeti tányérok törülgetésére. A harmadik hónapban: újabb előléptetés, burgonyahámozásra. A negyedik hónapban: további előléptetés, vajaskenyér fel vágására és megkenésére. Ötödik hónapban: megint előléptetés, kórtermek tisztítására, vedrekkel és törlőrongyokkal. Hatodik hónapban: előléptetés fölszolgálásra. Hetedik hónapban: kellemes megjelenése és jó modora révén kitüntető előléptetés, most már a nénikéknek szabad fölszolgálnom. A nyolcadik hónapban a karrierem megakad. Bond néni megette Westhaven néni tojását! Nagy kavarodás! Nyílván a felszolgáló a hibás, nem lehet elég szigorúan elítélni a figyelmetlenséget az ily fontos ügyekben! Vissza a vödörhöz és a törlőrongyhoz! Így múlik el a világ dicsősége! Kilencedik hónapban: előléptetés, kórtermek kiseprésére ós ekkor ráakadok gyermekkori barátomra, Thomas Beresford hadnagy úr személyében (köszönje szépen, Tommy!), akit öt év óta nem láttam. A találkozás igen megható volt! Tizedik hónapban: a kórház főnöknője kifogásolja, hogy az egyik beteggel, tudniillik a föntnevezett Thomas Beresford hadnagy úrral, moziba járok. Tizenegyedik és tizenkettedik hónapban: teljes sikerrel újra folytatom a szobalányi kötelességeket. Az év végén dicsőségesen eltávozom a kórházból. A tehetséges miss Cowley sikeresen vezette ezután egy áruház teherkocsiját, majd egy teherautót és végre egy generális személyautóját Utóbbi volt a legkellemesebb. Egészen fiatal generális volt!

– Hát az ugyan miféle ember volt? – kérdezte Tommy. – Undorító volt, ahogyan azok a pléhgallérosok ide-oda jártak a hadügyminisztériumból a Savoyba és vissza!

– A nevét bizony elfelejtettem már – vallotta be Tuppence. – Tehát hogy visszatérjek, ez volt tulajdonképpen karrierem fénypontja. Ezután állami hivatalba léptem. Volt egy pár nagyon kellemes tea dél utánunk. Akartam postáskisasszony lenni, no meg villamoskalauz is, hogy szépen folytassam a pályafutásomat, de közbe beütött a fegyverszünet! Hosszú hónapokon át úgy csüngtem az állásomon, mint a pióca, de végül mégis csak kisepertek. Azóta állást keresek... Na, most magán a sor.

– Én nem léptem elő annyiszor, mint maga – mondta Tommy szomorúan – és kevesebb változatosság volt az életemben is. Mint tudja, megint kimentem Franciaországba. Onnan kiküldtek Mezopotániába, ott sebesültem meg másodszor, és ismét kórházba kerültem. Aztán meg rekedtem Egyiptomban és ott maradtam, míg megkötötték a fegyverszünetet. Még egy ideig összevágtam a bokámat és végül, ahogy már mondtam, leszereltem. És most tíz hosszú hónap óta állást keresek! Állások pedig nincsenek, és ha lennének is, akkor se nekem adnák őket... Mit tudok én? Mit értek én az üzlethez? Semmit.

Tuppence kedvetlenül bólintott.

– Na és a gyarmatok? – kérdezte.

Tommy a fejét rázta-

– Nem szerelném a gyarmatokat... és egészen bizonyos, hogy ők se szeretnének engem.

– Gazdag rokonok?

Tommy megint csak a fejét rázta.

– Oh Tommy, még valami nagynéni sincs?

– Van egy öreg nagybátyám, akit többé – kevésbé fölvet a pénz, de ő nem jöhet számításba.

– Miért nem?

– Egyszer örökbe akart fogadni és én nem akartam.

– Mintha csakugyan emlékeznék erre – mondta Tuppence lassan, – Maga nem fogadta el, mert az édesanyja... Tommy elpirult.

– Igen csúnya dolog lett volna az anyámmal szemben. Hiszen tudja, rajtam kívül nem volt a világon senkije. Az öregúr pedig utálta az anyámat, csak engem akart elidegeníteni tőle. Csak azért, hogy neki kellemetlenséget okozhasson.

– Az édesanyja meghalt, ugye? – kérdezte Tuppence gyöngéden.

Tommy bólintott és szürke szemei fátyolosak lettek.

– Jó fiú maga, Tommy. Tudtam én ezt mindig.

– Jó, jó – ismételte Tommy gyorsan. – Szóval ez az én helyzetem. El is vagyok keseredve.

– Ugyanaz történt velem is – vonogatta a vállát a lány. – Húztam a dolgot, ameddig csak lehetett. Feleltem hirdetésekre. Mindent megpróbáltam a világon. Takarékoskodtam, nem ettem, de minden hiába volt. Nem marad más hátra, haza kell mennem!

– És nincs kedve hazamenni?

– Persze, hogy nincs! Ugyan mi haszna van az embernek abból, ha szentimentális? Apa nagyon kedves... borzasztóan szeretem is... de arról aztán fogalma sincs magának, hogy micsoda aggodalmakat okozok neki. Ő tudniillik most is úgy gondolkodik, ahogy 1860 körül gondolkoztak, és szerinte a rövid szoknya, meg a cigaretta roppant erkölcstelen dolog. Gondolhatja, hogy mekkora szálka vagyok a szemében! Amikor a háború elején elmentem hazulról, megkönnyebbülten felsóhajtott. Tudja, mi heten vagyunk testvérek otthon. Borzasztó! Csupa házimunka, no meg az anyák összejövetelei! Mindig én voltam a cseregyerek. Nem akarok hazamenni, de ... oh, Tommy, mit lehetne csinálni?

Tommy szomorúan rázta a fejét. Egy pillanatra csend volt, aztán Tuppence elkiáltotta magát:

– Pénz, pénz, pénz! Pénzre gondolok én... reggel, délben és este! Ez bizonyára nagyon csúnya dolog, de így van!

– Ugyanazt mondhatom én is – helyeselt Tommy megértően.

– Én már végiggondoltam minden elképzelhető pénzszerzési módot – folytatta Tuppence. – Pénzhez csak háromféleképpen lehet jutni: vagy örökölni, vagy nőül menni hozzá, vagy megszerezni – Az elsőt máris kihúzhatom, mert nincsenek gazdag idős rokonaim. Ahány Öreg rokonom van, az mind az elszegényedett úrinők menházaiban van. Mindig átsegítem az idősebb hölgyeket az útkereszteződéseknél és mindig fölszedem az öreg urak elejtett csomagjait, abban a reményben, hogy hátha valamelyikben különc milliomosra akadok – De még eddig soha egy sem kérdezte meg a nevemet... sőt mi több: nagyon sokan voltak, akik még azt sem mondták, hogy „köszönöm”.

Csönd lett egy pillanatra.

– Persze – folytatta Tuppence – legjobb volna, ha férjhez mehetnék. Már csitri kislány koromban elhatároztam, hogy hozzámegyek az első gazdag emberhez, aki utamba akad. Minden értelmes lány így gondolkozik! Nem vagyok én szentimentális, tudja. – Egy pillanatra elhallgatott. – Na, azt igazán nem mondhatja, hogy szentimentális vagyok – tette hozzá aztán erélyesen.

– Persze hogy nem – bólintott Tommy gyorsan – Senkinek sem támadnának szentimentális érzései magával kapcsolatban.

– Ez nem nagy bók – felelte Tuppence. – De talán nem úgy értette. Szóval így állunk. Bennem megvan minden hajlandóság, de sohase találkozom gazdag férfiakkal. Azok a fiúk pedig, akiket ismerek, pont úgy állnak pénz dolgában, mint én.

– Mi van a generálissal? – érdeklődött Tommy.

– A háború óta, azt hiszem, bicikliüzlete van – magyarázta Tuppence. – Ennyi az egész! Viszont... maga elvehetne valami gazdag lányt.

– Én is úgy vagyok velük, mint maga a gazdag férfiakkal. Nem ismerek egyet sem.

– Az sem baj. Megismerkedhet eggyel. Ha például én a Ritz kapujában meglátok egy prémgalléros urat, nem rohanhatok oda hozzá, és nem mondhatom neki, hogy „nézze, magának sok a pénze, szeretnék megismerkedni magával”.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy én megtehetem ezt hasonló esetben, egy nővel?

– Ne legyen olyan csacsi. Maga ráléphet a lábára vagy felszedheti a zsebkendőjét, szóval csinálhat valamit. Ha ő észreveszi, hogy maga meg akar vele ismerkedni, ez hízelegni fog neki és még Ő segít majd magának, hogy könnyebben menjen a dolog.

– Határozottan túlbecsüli férfias megjelenésemet dörmögte Tommy.

– Másrészt – folytatta Tuppence – az én milliomosom valószínűleg futásnak eredne. Nem... a házasságnak borzasztó nehézségei vannak – rázta a fejét. – Marad tehát a harmadik lehetőség: a megszerzés.

– Ezt már megpróbáltuk, de sikertelenül – emlékeztette Tommy a lányt.

– Igen, megpróbáltuk, de csak a rendes, megengedett úton. De tegyük fel, hogy megpróbáljuk a nem megengedett utakat is... Tommy, csapjunk föl kalandoroknak!

– Kitűnő! – felelte Tommy jókedvűen. – Mit ajánl kezdetnek?

– Ez éppen a nehézség. Ha már ismertek lennénk, akkor felbérelhetnének bennünket az emberek, hogy elvégezzük helyettük a gonosz tetteiket.

– Nagyszerű! – jegyezte meg Tommy. – És különösen nagyszerű, hogy a tiszteletes úr lánya mond ilyeneket!

– Erkölcsileg – magyarázta Tuppence – ők lennének a bűnösök, nem én. Azt csak belátja, hogy nagy különbség, ha valaki saját magának lop gyémánt nyakéket vagy pedig megfizetik azért, hogy ellopja?

– Nem lenne semmi különbség, ha rajtakapnák!

– Az lehet. Csakhogy nem kapnának ám rajta! Mert ügyes vagyok!

– Mindig a szerénység volt a legnagyobb hibája – jegyezte meg Tommy.

– Ne bosszantson! Nézze, Tommy, komolyan, ne csináljunk részvénytársaságot-, mi ketten!

– Gyémánt nyakékek ellopására alakult részvénytársaságot?

– Azt csak magyarázatképpen mondtam. Csináljunk egyet –, na, hogy is hívják... a kettős könyvvitelben?

– Nem tudom. Sohase értettem hozzá.

– Én igen... de mindig belezavarodtam, és mindig a követel rovatba írtam a tartozik tételeket, vagy megfordítva, így aztán kitették a szőrömet. Oh, tudom már: közkereseti társaság... Annik idején szörnyen tetszett nekem ez a név!

– Ifjú Kalandorok R.T. – kacagott Tommy –, ez lehetne a cégünk címe. jó lesz, Tuppence?

– Jó, jó, maga csak tréfál, de én mégis úgy érzem, hogy lehetne valamit csinálni ebből.

– És hogy gondolja, hogy érintkezésbe léphet leendő munkaadóival?

– Hirdetések útján – felelt Tuppence gondolkodás nélkül. – Van ceruzája és papírja... Érdekes, a férfiaknál mindig van. Éppen úgy, mint ahogy nálunk mindig van púder és fésű.

Tommy meglehetősen kopott, zöld zsebkönyvet adott át és Tuppence gyorsan írni kezdett.

– Fiatal tiszt, háborúban kétszer megsebesült” – jó lesz ez kezdetnek?

– Nem. Sőt rossz lesz.

– Na jó, nem bánom. De higgye el, édes fiam, hogy az ilyesmi esetleg meghathatná egy vénkisasszony szívét, aki örökbe fogadná magát s akkor teljesen fölösleges lenne, hogy maga beálljon ifjú kalandornak.

– Nem akarom, hogy Örökbe fogadjanak.

– Elfelejtettem, hogy elvi kifogásai vannak ez ellen. Csak bosszantani akartam magát. A lapokban egyebet sem lehet látni, mint ilyenféle hirdetést... De most figyeljen ide: mit szól ehhez?... „Bérelhető két ifjú kalandor. Bárhová elmennének, mindenre kaphatók, megfelelő fizetés mellett”. (Legjobb ezt mindjárt az elején leszögezni.) Aztán még hozzátehetnénk: „Minden ésszerű ajánlatot elfogadnak”... például lakásokat és bútort.

– Azt hiszem, aki erre válaszol, annak már úgy is elment az esze!

– Tommy! Maga lángész! Hallgassa: ez sokkal jobb!... _Minden ésszerűtlen ajánlatot elfogadnak, ha jó a fizetés”... Mit szól ehhez?

– Nem említeném meg még egyszer a fizetést. Valahogy nagyon kapzsinak látszik.

– Még mindig nem látszik annyira kapzsinak, mint amennyire én kapzsi vagyok. De azért talán igaza van. Na, most elolvasom az egészet: „Bérelhető két ifjú kalandor. Bárhova elmennének, mindenre kaphatók, megfelelő fizetés mellett. Minden ésszerűtlen ajánlatot elfogadnak”... Mit gondolna például maga, ha ezt olvasná?

– Azt gondolnám, hogy valami tréfa, vagy egy félbolond írta.

– Láttam enné! sokkal bolondabbat ma reggel „Petúnia” jelige alatt. – Ki tépte a lapot és odanyújtotta Tommynak. – No megvan. Azt hiszem, legjobb lesz a Times. Válasz az x-edik fiókba. Azt hiszem, körülbelül öt shilling lesz az ára. Itt van 2 shilling 6 penny, ennyi az én részem.

Tommy elgondolkozva tartotta kezében a papírlapot. Kicsit elpirult.

– Igazán megpróbáljuk? – szólalt meg végre. – Mondja, Tuppence, igazán?... Csak a hecc kedvéért!

– Tommy, magában van vállalkozó szellem, tudtam, hogy kapható lesz! Erre iszunk egyet! – Kitöltötte a hideg teamaradékot a teáscsészékbe. – A közkereseti társaságunk egészségére!

– Éljen az Ifjú Kalandorok Részvénytársasága! – felelte Tommy.

Letették a teáscsészéket és kissé bizonytalanul csengett a nevetésük. Tuppence felállott.

– Most vissza kell térnem a fogadóba, királyi lakosztályomba.

– Talán ideje, hogy én is a Ritz felé induljak – nevetett Tommy. – Hol „találkozunk? És mikor?

– Holnap 12 órakor, a Piccadilly földalatti megállónál. Jó?

– Az időmmel szabadon rendelkezem – felelt Mr. Beresford roppant előkelően.

– A viszontlátásra tehát!

– Isten vele, öreg Tuppence!

Ellenkező irányban indultak el. Tuppence fogadója a városnak abban a részében volt, melyet kellő jóakarattal Southern Belgraviának szoktak nevezni. Takarékossági szempontból a lány jobbnak látta gyalog menni, mint autóbusszal.

St. James kert útján haladt, amikor közvetlenül a háta mögött megszólalt egy férfihang. A lány Összerezzent.

– Bocsánat – mondta a férfi – beszélhetnék önnel egy pillanatra?

MÁSODIK FEJEZET – MR. WHITTINGTON AJÁNLATA

Tuppence gyorsan hátrafordult, de nem mondta ki, ami a nyelve hegyén volt, mert amikor ránézett a férfira, látta, hogy első, bár nagyon is valószínű feltevése téves volt. A férfi modora késztette habozásra. És az-mintha kitalálná a lány gondolatait –, gyorsan hozzátette:

– Kérem ne gondoljon rosszat rólam.

Tuppence elhitte neki. Bár ösztönösen bizalmatlanságot érzett a férfi iránt, aki sehogy se tetszett neki, mégis hajlandó volt elhinni, hogy nem az a szándék vezette, amelyet az első pillanatban neki tulajdonított. Magas, botorotvált képű gentleman volt, széles, akaratos állal. Apró, ravasz szemei nem bírták nyugodtan a lány egyenes tekintetét.

– No, mi az? – kérdezte.

A férfi elmosolyodott.

– Véletlenül hallottam, hogy mit beszélgetett a Lyonsban azzal a fiatalemberrel.

– Na és aztán?

– Semmi, csakhogy azt hiszem, hogy segítségükre lehetek.

Tuppencenek még valami az eszébe jutóit:

– Idáig kísért engem? – kérdezte szigorúan.

– Voltam olyan bátor.

– És miben gondolja, hogy a segítségemre lehet?

A férfi névjegyet vett elő és meghajtva magát, átnyújtotta a lánynak. Tuppence gondosan megnézte. „Mr. Ed-ward Whittington”... és a név alatt „Esthonia Üveghuta Társaság”, a belvárosi iroda címével... Mr. Whittington ismét megszólalt:

– Ha holnap délelőtt 11 érakor méglátogatna, részletesen kifejteném ajánlatomat.

– Tizenegy órakor? – ismételte Tuppence kételkedve.

– Tizenegy órakor. Tuppence gyorsan határozott.

– Rendben van, ott leszek.

– Köszönöm. Jó estét.

Széles mozdulattal vette le a kalapját és elsétált. Tuppence pár pillanatig még ottmaradt, és utána bámult. Aztán megrázta a vállát, ahogy a foxikutyák szokták megrázni magukat.

– Megkezdődtek a kalandok – dörmögte a fogai között. – Vajon mit akarhat, hogy mit csináljak? Van magában valami, Mr. Whittington, ami egyáltalán nem tetszik nekem. De másrészt nem félek magától még egy kicsit sem. Amint már mondtam, és amint még bizonyosan sokszor fogom mondani, a kicsi Tuppence tud vigyázni magára, köszönöm!

Hirtelen bólintva, sebesen tovább ment. Töprengéseinek eredményeképpen azonban eltért az egyenes útirányból és bement az egyik postahivatalba. Ott pár pillanatig gondolkodott, – sürgöny blanketta! tartva a kezében. Az előbbi Öt shilling talán felesleges kiadása arra indította, hogy gyorsan cselekedjék, és elhatározta, hogy inkább kilenc pennyt dob ki hiába.

Ahelyett, hogy a rossz tollat és azt a sűrű fekete folyadékot használja, melyet a postahivatalban tintának neveznek, elővette Tommy ceruzáját, melyet bölcsen megtartott volt és gyorsan írni kezdett: „Hirdetés felesleges. Holnap megmagyarázom.” Megcímezte Tommynak a klubba. Bizonv abból a klubból rövidesen ki fog kelleni lépnie Tommynak, ha csak a jó szerencse nem segít rajta, hogy meg bírja fizetni az esedékes tagsági díjat.

– Hátha megkapja? – vélte a lány. – Mindenesetre érdemes megpróbálni.

Beadta a sürgönyt az ablakon és sebes léptekkel indult hazafelé. Közben megállt az egyik péknél és három pennyért friss zsemlét vásárolt.

Piciny szobájában, fönt a legfelső emeleten, megette a zsemléket és a jövőre gondolt. – Mi lehet ez az „Esthonia Üveghuta Társaság”?... És ugyan miben lehetne nekik szolgálatukra? – Kellemes izgalmat érzett Tuppence erre B gondolatra. Akármi lesz is, a vidéki paplak gondolata egyelőre megint a háttérbe került. A holnapi napnak vannak lehetőségei.

Soká tartott, míg Tuppence aznap este elaludt s amikor végre mégis elnyomta az álom, azt álmodta, hogy Mr. Whittington rengeteg esthoniai üvegneműt mosatott el vele, és ez az üvegnemű megmagyarázhatatlan módon hasonlított a kórházi tányérokhoz.

Öt perccel tizenegy előtt.Tuppence megérkezett abba az utcába, amelyben az Esthonia Üveghuta Társaság irodái voltak. Ha idő előtt érkezik, az nem lesz jó, Tuppence tehát elhatározta, hogy előbb végigsétál az utcán és csak aztán megy föl. Így is történt. Tizenegyet ütött az óra.

Amikor belépett az épületbe. Az Esthonin Üveghuta Társaság irodái a legfelső emeleten voltak. Volt ugyan lift, de Tuppence inkább gyalog ment.

Kicsit kifulladva érkezett föl. Megállott az üvegajtó előtt, amelyre nagy betűkkel volt ráfestve az Esthonia Üveghuta Társaság neve.

Tuppence kopogtatott – Amikor belülről felhangzott a „szabad”, lenyomta a kilincset és belépett a kicsi és meglehetősen piszkos külső irodába. Az ablak mellől, az íróasztal előtt álló székről középkorú úr kelt föl és kérdőleg jött 3 lány felé.

– Mr. Whittington vár engem – szólt Tuppence.

– Erre tessék, kérem – felelte a hivatalnok. Átment a szobán, kopogtatott az egyik kis ajtón, aztán félreállt, hogy beengedje a lányt.

Mr. Whittington hatalmas, iratokkal borított asztal mellett ült. Tuppence úgy érezte, hogy nagyon helyes volt az a vélemény, melyet tegnap alkotott Mr. Whittingtonról. Itt valami hiba volta kréta körül. Látszott rajta a jólét, és mégis oly nyughatatlan volt a tekintete – ez a kél dolog sehogyse fért össze, és kellemetlenül hatott.

Mr. Whittington fölnézett és bólintott.

– Így hát eljött? Örvendek. Üljön le, kérem.

Tuppence leült vele szemben az egyik székre. Ma reggel a szokottnál is kisebbnek és komolyabbnak látszott. Szelíden ült ott, lesütött szemekkel, míg Mr. Whittington az iratai közt keresgélt. Végül félretolta az írásokat és áthajolt az asztalon.

– Nos, kedves kisasszony, térjünk a tárgyra. – Mikor mosolygott, még szélesebb volt az arca. – Magának munka kellene? Hát én adhatok munkát. Mit szólna hozzá, ha 100 font lenne a fizetése, és ráadásul megtéríteném minden kiadását?

Mr. WhitHngton hátradőlt székében és két hüvelykujját a mellényébe akasztotta. Tuppence óvatosan szemügyre vette a férfit.

– És miféle munka lenne az? – kérdezte.

– Névleges, tisztára névleges. Kellemes kis utazás, ennyi az egész.

– Utazás? Hová?

Mr. Whittington ismét elmosolyodott.

– Párizsba.

– Oh! – szólt Tuppence elgondolkozva. Magában pedig ezt gondolta: – Persze, ha ezt apa most hallaná, menten elájulna! De valahogy nem látom Mr. Whittingtont a léha csábító szerepében.

– Igen – folytatta Whittington. – Mi is lehetne ennél gyönyörűbb? Az órát néhány, oh, nagyon kevés évvel hátrátolni és elmenni valamelyik Lánynevelő intézetbe Párizs környékén, ott oly sok van...

Tuppence a szavába vágott.

– Pensionnat?

– Igen. A Madame Colombier intézetéről lenne szó, az Avenue de Neuillyn.

Tuppence jól ismerte ezt a nevet. Ennél előkelőbb hely aztán már nem igen volt. Volt pár amerikai ismerőse, aki oda járt volt annak idején. Most már aztán sehogyse értette a dolgot.

– Azt akarja, hogy Madame Colombier leánynevelő intézetébe menjek? És mennyi időre?

– Hát az még attól függ. Talán három hónapra.

– Ennyi az egész? Más kikötései nincsenek?

– Semmi mást nem kívánok. Természetesen úgy menne, mint az én gyámleányom, és nem érintkeznék az ismerőseivel. Amíg ott lenne, a legteljesebb titoktartást kérném. Igaz is, ön ugye, angol?

– Igen.

– És mégis mintha kissé amerikai kiejtéssel beszélne.

– A kórházban a legjobb barátnőm egy amerikai lány volt, lehet, hogy eltanultam tőle. De erről hamar leszokhatok.

– Ellenkezőleg, talán még jobb is lesz, ha azt hiszik, hogy amerikai. Igen, határozottan azt hiszem, hogy jobb lesz így. Akkor tehát...

– Várjunk még, kérem, Mr. Whittington! Ugy látom, hogy a beleegyezésemről már egészen bizonyos.

Whittington csodálkozva nézett a leányra.

– Csak nem gondol arra, hogy ne fogadja el? Biztosíthatom, hogy Madame Colombier intézete a legjobb hírnek Örvend, és nagyon előkelő. És a fizetését is bőkezűen állapítottam meg.

– Igen, éppen ez az – mondta Tuppence. – A fizetésben csaknem túlságosan bőkezű Mr. Whittington. Nem értem azonban, hogy hogyan érhetnek meg Önnek ennyi pénzt a szolgálataim?

– Nem érti? – szólt Whittington szelíden. – Nos, mindjárt megmagyarázom. Bizonyára kaphatnék mást is, sokkal kisebb fizetésért, de hajlandó vagyok többet fizetni olyan fiatal lánynak, akinek van magához való esze, könnyen feltalálja magát, és jól el tudja játszani a szerepét. Ráadásul pedig azt kérem, hogy legyen tartózkodó és ne ostromoljon kérdésekkel.

Tuppence csendesen elmosolyodott. Érezte, hogy Whittington fölülkerekedett. De most mentőötlete támadt. Hirtelen azt kérdezte:

– Eddig nem történt említés Mr. Beresfordról. Mi lesz az ő szerepe?

– Mr. Beresford? – ütődött meg Whittington, – Ki az kérem?

– A társam – magyarázta Tuppence méltóságteljesen.

– Tegnap láthatta, hiszen együtt voltunk.

– Oh, igen – De attól tartok, hogy az ő szolgálataira, nem lesz szükségünk.

– Akkor nem is lesz az egészből semmi! – jelentette ki Tuppence, és fölállt. – Vagy mind a kettő, vagy egyik se. Sajnálom, de így van. Jó napot kívánok, Mr. Whittington.

– Várjon egy percig – tartóztatta Whittington. – Hátha valahogy el tudjuk intézni a dolgot. Üljön le kérem, miss... – Nem tudta a nevét, és kérdőleg nézett a lányra.

Tuppence lelkiismerete kellemetlenül szólalt meg, mert eszébe jutott a papája, a tiszteletes úr. Gyorsan kimondta hát azt a nevet, ami legelőbb az eszébe jutott.

– Jane Finn – mondta hirtelen és meghökkenve, szájtátva nézte a hatást, melyet ez az egyszerű név kiváltott.

Whittington arcáról mintha letöröltek volna minden barátságos vonást. Sötétvörös lett a dühtől, homlokán kidagadtak az erek, s mindemögött valami kételkedő, de mégis szorongó rémületet lehetett sejteni. A férfi előrehajolt és sziszegve, dühösen kérdezte:

– Szóval ez volt a kicsiny játéka, mi?

Tuppence, bár teljesen váratlanul érte mindez, mégse vesztette el a lélekjelenlétét. Fogalma sem volt, hogy mit akar a férfi ezzel mondani, de mivel mindig gyorsan váltott az esze, rögtön megértette, hogy föltétlenül „a víz felett kell maradnia”, egyik kedvelt szójárását használva.

Whittington tovább beszélt:

– Egész idő alatt úgy játszott velem, mint a macska az egérrel, ugye? Kezdettől fogva tudta, hogy mit kívánok magától és mégis végigjátszotta ezt a komédiát. így áll a helyzet? – Most már nyugodtabban beszélt. Már nem volt olyan vérvörös az arca. Erősen figyelte a lány arcát. – Kinek járt a szája? Ritának? – faggatta feszülten.

Tuppence csak a fejét rázta. Kételkedett ugyan, hogy sikerül-e meghagyni tévedésében a férfit, de megsejtette, mennyire fontos, hogy azt az ismeretlen Ritát bele ne keverje a dologba.

– Nem – felelte az igazsághoz híven – Rita nem is tud rólam.

Whittington tekintete továbbra is a leány szemébe fúródott.

– Mennyit tud? – kérdezte hirtelen.

– Igazán nagyon keveset – felelte Tuppence, és örömmel látta, hogy Whittington nyugtalansága még fokozódott ahelyett, hogy csökkent volna. Ha azzal dicsekszik, hogy sokat tud, akkor a férfi esetleg nem hitt volna neki és megnyugodott volna.

– Ahhoz mégis eleget tudott – mondta Whittington csúfondárosan –, hogy ide beállítson, és kivágja ezt a nevet.

– A saját nevem is lehetne – jegyezte meg Tuppence hanyagul.

– Nem nagyon valószínű, igazán, hogy két lánynak éppen ugyanaz legyen a neve!

– Vagy az is lehet, hogy véletlenül ráhibáztam – folytatta Tuppence, áthatva az igazmondás győzelmi mámorától.

Mr. Whittington nagyot ütött öklével az asztalra.

– Hagyja abba a tréfálkozást! Mennyit tud? És mennyit akar kapni?

A négy utolsó szó nagy hatással volt Tuppence-re, annál is inkább, mert a reggeli bizony nem volt nagyon kiadós aznap, és tegnap is csak zsemle volt a vacsorája. Úgyhogy inkább kalandornőnek érezte magát, mint valami kalandos vállalkozás hősének, de mindenesetre látta, hogy itt bizony lehetőségek vannak. Kihúzta tehát magát és fölényesen mosolygott, mint aki kezében tartja a helyzet kulcsát.

– Kedves Mr. Whittington – mondta – mindenesetre jó lesz, ha nyílt kártyákkal játszunk. És kérem, ne legyen mérges. Hallotta, mikor tegnap azt mondtam, hogy az eszemből akarok megélni. Úgy látom, most bebizonyítottam, hogy van, miből megéljek! Elismerem, hogy tudok bizonyos nevet, de hátha „csak ennyi” az egész, amit tudok?

– Igen... de hátha _nem ennyi” az egész? – gúnyolódott Whittington.

– Látom, nem engedi meggyőzni magát, és még mindig félreismer – sóhajtotta Tuppence szelíden.

– Mondtam már egyszer, hogy hagyja abba az ostoba tréfát és térjünk a tárgyra. Engem nem csap be azzal, hogy a kis ártatlant adja. Sokkal többet tud, mint amit bevall.

Tuppence elhallgatott egy pillanatra, hogy megbámulja a saját tehetségét, aztán szelíden felelt

– Nem szeretnék önnek ellent mondani, Mr. Whittington.

– Így tehát rátérünk a rendes kérdésre... mennyit akar?

Most aztán Tuppence nem tudta, mit csináljon. Eddig minden kitűnően sikerült, de ha most valami nyilvánvalóan lehetetlen összeget mond, akkor talán mégis gyanút fog Whittington. Hirtelen kitűnő gondolata támadt.

– Mondjunk most egyelőre valami kis összeget, és később aztán megbeszéljük, alapasabban meghányjuk-vetjük a,dolgot.

Whittington csúnyán nézett reá.

– Szóval zsarolás?

Tuppence édesen mosolygott.

– Oh, nem! Nevezzük talán inkább szolgálati előlegnek.

Whittington dünnyögött.

– Tudja – magyarázta tovább Tuppence – én úgy szeretem a pénzt!

– A szemtelensége aztán igazán nem ismer határt – morgott Whittington, és a hangjában önkéntelen bámulatféle volt. – Jól rászedett engem. Azt hittem, hogy szelíd kislánnyal van dolgom, akinek épp elég esze van arra, hogy elvégezze azt a feladatot – amit rá akarok bízni.

– Az életben gyakran érik az embert meglepetések – bölcselkedett Tuppence.

– Azért valakinek mégis eljárt a szája – mérgelődött Whittington. – Azt mondja, hogy nem Rita volt. Vajon tényleg nem...? Oh, szabad!

Halk kopogtatás után a titkár lépett be és egy papírlapot tett a főnöke könyöke mellé.

– Épp most jött ez a telefonüzenet – mondta Whittington felkapta a papírlapot és elolvasta. Összeráncolta a homlokát

– Jól van, Brown. Köszönöm.

A titkár kiment, és becsukta az ajtót. Whittington Tuppence felé fordult.

– Jöjjön el holnap ugyanebben az órában. Most dolgom van. Kezdetnek itt van ötven.

Gyorsan kiválogatott pár bankjegyet és Tuppence felé tolta, azután felállt Nyílván türelmetlenül várta, hogy a lány elmenjen.

Tuppence megszámolta a pénzt, betette kézitáskájába és távozni készült.

– Jó napot Mr. Whittington – mondta udvariasan – vagy jobban mondva: a viszontlátásra!

– Igen. A viszontlátásra! – Whittington szinte már ismét barátságos arcot vágott, és ez nem nagyon tetszett Tuppencenek. – A viszontlátásra, kedves kisasszony.

Tuppence könnyű léptekkel szaladt le a lépcsőn. Bolond jókedve támadt – Felnézett az egyik városi órára és látta, hogy öt perc múlva tizenkettő lesz.

– Lepjük meg Tommyt! – mosolygott magában, és odaintette az első taxit.

A taxi a földalalti megállójánál állt meg. Tommy éppen az ajtóban állott – Tágra nyílt a szeme a csodálkozástól, amint odasietett, és Tuppencet kisegítette a kocsiból. A lány barátságosan mosolygott reá és kissé mesterkélt hangon mondta:

– Fizesse ki, kérem; nincs aprópénzem, ötfontos bank jegy a legkisebb pénz, ami a zsebemben van!

HARMADIK FEJEZET – AKADÁLY

Ez a pillanat lehetett volna dicsőségteljesebb is. Az volt a baj, hogy Tommy zsebeiben nem sok volt a dohány. Valahogy mégis sikerült kifizetnie a sofőrt, de csak úgy, hogy Tuppencenek eszébe jutott, hogy van nála még néhány rézpénz, amit „kölcsönadott” Tommynak. A sofőr ugyan még így se igen volt megelégedve és néhányszor megforgatta tenyerében a pénzt, de ha dörmögve is, végül mégis odébb állt.

– Azt hiszem, Tommy, sokat adott ennek az embernek – jegyezte meg Tuppence ártatlan arccal. – Úgy láttam, mintha vissza akart volna adni belőle.

– Na hát – tört ki a szó Mr. Beresfordból, mikor végre felocsúdott álmélkodásából – mi a ... manónak kellett magának taxi?

– Attól féltem, hogy elkésem és megvárakoztatom felelte Tuppence szelíden.

– Attól... félt... hogy... elkésik! Te jó Isten! Ezt igazán nem értem! – csóválta a fejét Beresford.

– És igazán komolyan mondom – folytatta Tuppence nagy szemeket meresztve, hogy Ötfontos bankjegy a legkisebb pénz, ami a zsebemben van. „

– Nagyon jól játszotta a dolognak azt a részét, öreg, de azért az a majom sofőr nem ült ám föl magának, még fél percig sem!

– Nem – mondta Tuppence elgondolkozva – nem hitte. Látja, ez a legfurcsább: mikor az ember igazat mond, senki se hiszi el. Erre ma reggel jöttem rá. Na, de most menjünk villásreggelizni, jó lesz a Savoy?

Tommy vigyorgott.

– Ne menjünk inkább a Ritzbe?

– Mégis, ha meggondolom – tanakodott a leány – azt hiszem, legjobb lesz, ha a Piccadillybe megyünk. Az közelebb van és nem kell taxit fognunk. Gyerünk!

– Mondja, ez most a legújabb divat vicc dolgában? Vagy tényleg megzavarodott egy kicsit? – kérdezte Tommy.

– A második föltevés a helyes. Pénzhez jutottam, és az örömtől valóban megzavarodtam egy kicsit! Az elmebajnak ezt a változatát pedig úgy gyógyítják a legjobb specialisták, hogy a betegnek „homár á l'americainer” rendelnek előételnek, utána csirkét Newberg-módra és végül Peche Melbat. Legjobb lesz, ha mi is ezt eszünk. Gyerünk hát hamar!

– Mondja, Öreg Tuppence, igazán, mi történt magával?

– Oh hitetlen Thomas! – Tuppence gyors mozdulattal kinyitotta kis táskáját. – Ide nézzen... no meg ide... és ide!

– Szent Habakuk! Ugyan ne lobogtassa úgy az egyfontosokat!

– Nem egyfontosak. Ötször annyit érnek, sőt ez tízszer annyit!

Tommy nyögött,

– Valahol, úgy látszik, berúgtam és nem vertem észre. Álmodom most, Tuppence, vagy igazán a maga kezében van az a sok Ötfontos bankjegy?...

– Nem álmodik! És most jön vagy nem jön villásreggelizni?

– Megyek én akárhová. De mondja, mit csinált? Kirabolta valamelyik bankot?.

– Mindent a maga idejében. Micsoda szörnyű hely ez a Piccadilly Circus! Az az óriási autóbusz egyenesen nekünk jön. Rémes lenne, ha elgázolná az ötfontosokat!

– Menjünk a reggeliző terembe? – kérdezte Tommy, mikor végre baj nélkül megérkeztek a túlsó járdára.

– A másik drágább – mondta Tuppence elgondolkozva.

– Az ilyen fölösleges prédaságot a legszigorúbban elítélem – intette Tommy. – Jöjjön, menjünk le.

– De egészen bizonyos benne, hogy odalent is megkapok mindent, amire vágyom?

– Azt a sok, egészségtelen dolgot, amit az előbb felsorolt?... Hát persze, hogy megkapja... annyit minden esetre, amennyit megehet nagyobb veszedelem nélkül.

– És most mondja – szólalt meg Tommy, mikor a pincérek végre mind fölhord ták asztalukra azokat az előételeket, amelyekről Tuppence álmodott. Tommy már borzasztó kíváncsi volt.

Miss Cowley elmondta az egész történetet

– Legfurcsább az egészben az – mondta végül –, hogy kitaláltam a Jane Finn nevet! Nem akartam a saját nevemet megmondani, szegény papa miatt, mert aggódtam, hogy hátha valami gyanús ügybe keveredem.

– Talán igaza van – mondta Tommy lassan. – De a Jane Finn nevet nem maga találta ki.

– Ugyan?

– Nem, nem – rázta a fejét Tommy. – Én mondtam magának. Nem emlékszik, azt mondtam tegnap, hogy. hallottam két embert beszélgetni valami Jane Finn nevő nőről? Onnan jutott magának eszébe az a név.

– Igaz. Hát persze! – döbbent meg Tuppence. – Most már emlékszem. Milyen különös! – Fejcsóválva töprengett magában, majd hirtelen felkapta a fejét.

– Tommy!

– Nos?

– Milyenforma volt az a két ember, aki Jane Finnről beszélt?

Tommy összeráncolt homlokkal gondolkozott.

– Az egyik nagy darab, kövér ember volt. Borotvált képű – ha jól emlékszem – és sötét hajú.

– Ez ő! – kiáltott föl Tuppence. – Ez Whittington! És a másik?...

– Arra már nem emlékszem. Nem figyeltem meg jobban. Igazán csak az idegen hangzású névre lettem figyelmes.

– És még azt mondják, hogy nincsenek különös játékai a véletlennek! – nevetett Tuppence és boldogan látott hozzá a Peche Melbához.

De Tommy elkomolyodott

– Mondja, öreg Tuppence, mégis mit gondol: mi lesz ebből?

– Még több pénz – felelte a lány.

– Azt tudom. Maga mindig csak egy dologra tud gondolni egyszerre. Azt kérdem, hogy mi most a legközelebbi teendő? Hogy fogja tovább játszani ezt a kis játékot?

– Óh! – Tuppence leletté a kanalat. – Igaza van, Tommy, elég kemény dió lesz.

– Arra is kell gondolni, hogy nem fog mindig sikerülni, így felültetni őt Előbb-utóbb csak rájön a huncutságra. Különben se tudom, hogy nem lehet-e ezért beperelni magát, zsarolás rímén.

– Óh, dehogy! Zsarolás az, ha valaki azt mondja, hogy elmond valamit, ha nem adnak pénzt. Már most én ezzel szemben nem mondhatnék semmit, mert nem is tudok semmit.

– Hm – dünnyögte Tommy kételkedve. – Szóval mit fogunk csinálni? Ma reggel Whittington sietett megszabadulni magától, de máskor majd azt fogja akarni, hogy mondjon neki valamit, mielőtt kirukkol a pénzével. Majd megkérdezi, hogy mit tud és honnan szedte az értesüléseit, és még száz más dolgot kérdez, amire maga azt se fogja tudni, hogy mit feleljen. Mit fog csinálni akkor?

Tuppence összeráncolta a szemöldökét, és nagyon komoly arcot vágott.

– Ezt meg kell gondolni. Rendeljen török kávét, Tommy, attól gyorsabban mőködik az eszem. Jaj, de sokat ettem!

– Igen, mondhatnám, hogy valósággal falt! En is borzasztó sokat ettem, de jobban megválogattam az ételeket mint maga... Két feketét! – (Ez a pincérnek szólt.) – Azaz egy kapucinert és egy törököt

Tuppence mélyen elgondolkodva, kortyonként itta a kávéját, és szigorúan leintette Tommyt, mikor beszélni akart

– Csönd. Most gondolkozom.

– Közeledik a pelmanizmus felé – mondta Tommy és elhallgatott

– Megvan! – szólalt meg végre Tuppence. Kész a terv.

Első dolgunk nyilván az, hogy megtudjunk valamit az egész dologról. Tommy tapsolt.

– Ne csúfolódjék. Csakis Whittington által tudhatunk meg valamit. Meg kell tudnunk, hogy mi a foglalkozása, hol lakik, szóval a nyomában kell lennünk. Én nem kísér gethetem, mert engem ismer, de magát csak egy pillanatra látta a Lyonsban, magát biztosan nem ismertné meg. Utóvégre is egyik fiatalember olyan, mint a másik.

– Tiltakoznom kell ez utóbbi megjegyzése ellen. Szent meggyőződésem, hogy kellemes vonásaimmal és előkelő megjelenésemmel a legnagyobb tömegből is kiütközöm..

– Tervem a következő – folytatta Tuppence, rá se hederítve Tommyra. – Holnap elmegyek egyedül. Ugyanügy fogok cselekedni, mint ma. Nem baj, ha nem is kapok rögtön pénzt. Ötven fontból pár napig megélhetünk.

– Sőt tovább is!

– Maga majd a ház körül fog ólálkodni. Amikor kijövök, nem állok szóba magával, mert hátha figyelnek. Valahol a közelben meghúzódom, és amikor Whittington kijön az épületből, kiejtem a zsebkendőmet vagy valamit, és akkor maga induljon!

– Hova induljak?

– Hát a nyomába, amerre megy, csacsi!... Nos, jól kieszeltem?

– Könyvekben szokott ilyesmit olvasni az ember. Azt hiszem, hogy a valóságban roppant buta érzés lehet óraszámra ácsorogni az utcán. Az emberek nem fogják érteni, hogy miért vagyok ott, ha nincs semmi dolgom.

– A Cityben senki se fogja észrevenni. Ott mindenkinek annyi a dolga és mindenki úgy siet, hogy észre se veszik magát.

– Már másodszor sérteget, hallja!... Na, nem baj, megbocsátok. Különben egészen mulatságos lesz. Mit csinál ma délután?

– Hál – mondta Tuppence elgondolkozva – kalapokra gondoltam..! Vagy talán selyemharisnyákra. Vagy talán...

– Vigyázat! Ötven (ont nem tart örökké! – intette óvatosságra Tommy. – Inkább menjünk ebédelni valahová és menjünk színházba ma este.

– Helyes.

Nagyon kellemesen telt el a nap. És még kellemesebben az este. Az ötfontos bankjegyek közül kettő menthetetlenül meghalt.

Másnap reggel találkoztak a megállapodott időben és B City felé mentek. Tommy az utca túlsó oldalán várt, míg Tuppence bement a házba.

Tommy lassan elsétált az utca végéig és vissza. Mikor ismét a ház elé ért, Tuppence átszaladt a kocsiúton.

– Tommy!

– Igen. Mi van?

– Bezárták a boltot. Nem hallja senki, hiába kopogok.

– Furcsa.

– Ugye? Jöjjön föl velem és próbáljuk meg még egyszer.

Tommy felment a lánnyal a lépcsőn. A harmadik emeleten fiatal tisztviselő lépett ki az egyik irodából. Egy pillanatig habozott, aztán Tuppence-hez fordult.

– Az Esthonia Üveghutát keresi?

– Igen, kérem.

– Megszűnt. Tegnap délután. Úgy hallom, a társaság fölszámolt. Nem mintha tudnék valamit eddigi működéséről. Az irodahelyiségek mindenesetre kiadók.

– Köszönöm – hebegte Tuppence. – Nem tudja véletlenül Whittington lakáscímét?

– Bizony nem. Meglehetős hirtelen történt a távozásuk.

– Köszönjük szépen – szólt Tommy. – Gyerünk, Tuppence Lementek a lépcsőn, és az utcára érve, tanácstalanul néztek egymásra.

– Ezzel végeszakadt – mondta Tommy végül.

– Erre nem is gondoltam – szomorkodott Tuppence.

– Ne búsuljon, kis öreg, ezen már nem segíthetünk.

– S hátha mégis! – Tuppence felvetette határozott vonalú, kicsi állát. – Azt hiszi, hogy ezzel most vége? Hát akkor téved! Még csak most kezdődik!

– Mi kezdődik most?

– A mi kalandunk! Hát nem látja, Tommy, hogy ha annyira megijedtek, hogy így ész nélkül futásnak erednek, akkor valami nagyon komoly magja lehet ennek a Jane Finn ügynek! Nos, mi majd kihámozzuk. A nyomukban leszünk! Ügy fogunk dolgozni, mint az igazi detektívek!

– Csakhogy nem maradt itt senki, akinek, a nyomába eredhessünk.

– Éppen azért kell elölről kezdenünk az egészet. Hol van a ceruzája? Ja, nálam. Várjon egy percig... ne zavarjon. Megvan! – Tuppence visszaadta a ceruzát, és megelégedetten nézte a papírlapot, amire felírt valamit.

– Mi ez?

– Hirdetés.

– Csak nem fogja mégis újságba tenni azt a tegnapit.

– Nem. Ez most egészen más.

Átadta a cédulát Tommynak, aki hangosan olvasta föl a következő hirdetést:

„Kérünk Jane Finnre vonatkozó bármilyen értesítést, Y. A. címre.”

NEGYEDIK FEJEZET KI AZ A JANE FINN?

A következő nap lassan telt el. A kiadásokkal óvatosnak kellett lenni. Kellő takarékoskodás mellett negyven font soká eltart. Szerencsére szép volt az idő és – a séta nem kerül pénzbe – mondotta Tupppence. Esti szórakozásukról az egyik közeli mozi gondoskodott.

Szerda a csalódás napja volt. Csütörtökön aztán megjelent a hirdetés. Péntekre várhatók a válaszlevelek Tommy lakására... Tommynak becsületszavát kellett adnia, hogy nem bontja ki ezeket a leveleket, ha ugyan jönnek, ellenben elmegy a Nemzeti Múzeumba, ahol Tuppence tíz órától kezdve vár rá.

A találkára Tuppence érkezett meg elsőnek. Leült az egyik piros bársonyülésre, és mereven nézte Turner képeket, de voltaképpen egyetlenegyet se látott meg mindaddig, míg az ismerős alak be nem fordult a terembe.

– Nos? – ugrott föl a lány ideges érdeklődéssel.

– Nos, mondja, melyik a kedvenc képe – érdeklődött Mr. Beresford. Igazán bosszantó volt.

– Ne legyen oly kiállhatatlan. Nem jött semmiféle válasz?

Tommy a fejét rázta mélységes, kicsit talán túl mélységes szomorúsággal.

– Nem akartam magának csalódást okozni, öreg Tuppence, azzal, hogy rögtön megmondjam. Igazán szomorú. Kárba veszett pénz. – Sóhajtott egyet. – Hát így van, mit tegyünk! A hirdetés megjelent... és csak két válasz jött

– Adja ide hamar. Hogy lehetett ilyen utálatos.

– Nem illik ilyen gorombán kiabálni Tuppence! A Nemzeti Múzeumban nagyon szigorúak, tudja, ez állami! És különben is már többször mondtam, hogy magának, egy pap leányának...

– A színpadon kellene lennem! – végezte be helyette Tuppence a mondatot.

– Nem azt akartam mondani. De ha most már úgy érzi, hogy kellően kiélvezte az örömet, amit az én jóvoltomból fokozottan élvezhetett, mert meglepetésszerűen jött a teljes reménytelenség után – és ne felejtse el kérem, hogy mindezt díjmentesen nyújtottam! Legjobb lesz, ha áttérünk postánkra, amint mondani szokás.

Tuppence nem volt olyan szertartásos. Hirtelen kirántotta Tommy kezéből a két drága borítékot, és alaposan megnézte.

– De vastag ez a papíros. Látszik rajta a jómód. Ezt , hagyjuk utoljára és előbb a másikat nyitjuk ki.

– Igaza van. Egy, kettő, három, rajta!

Tuppence kicsi hüvelykujja felszakított a borítékot Kivette a levelet.

Tisztelt Uram!

A ma reggeli lapban megjelent hirdetésével kapcsolatban lehet, hogy szolgálatára lehetek. Tatán felkereshetne a fent jelzett helyen holnap délelőtt tizenegy órakor.

Őszinte híve

A. Carter.

– 27 Carshalton Gardens – olvasta Tuppence a címet. – Az ott van a Gloucester Road irányában. Van időnk ha földalattival megyünk.

– A haditerv tehát a következő lesz – mondta Tommy.

Most én kerülök sorra, és megkezdem a támadást. Amikor Mr. Carter színe elé kerülök, jó reggelt kívánok neki. Ő viszonozza a szokásos köszöntést hozzáteszi, hogy „parancsoljon leülni, Mr. Mire én gyorsan és sokatmondóan azt felelem: „Edward Whittington!”... Mr. Carter erre lángvörös lesz és rémülten kérdi: „Mennyit akar?”... A szokásos ötven fontnyi tiszteletdíjat zsebre vágva én eltávozom, lent az utcán találkozunk és már megyünk is a következő címre, hogy ott megismételjük az előadást

– Ne legyen olyan csacsi, Tommy. Most lássuk a másik levelet. Oh, ez a Ritzből jött!

– Ötven font helyett: száz!

– Én olvasom:

„Tisztelt Uram!

Hirdetése ügyében nagyon örülnék, ha villásreggeli idejében felkeresne. Őszinte híve

Julius P. Hersheimmer”

– Ha! – szólt Tommy. – Ez valami huncut német, vagy talán amerikai milliomos, akinek nem volt szerencséje az ösci megválogatásában. Mindegy: villásreggeli idején ott leszünk. Szeretem ezt az időpontot., az ilyen találkozásokon minden okos ember betegre eszi magát.

Tuppence helyeslően bólintott:

– Na, most lássuk Cartert. Jó lesz, ha megyünk.

Carshalton Gardens nagyon rendes utcának látszott. A házak mind egyformák voltak és elegánsak, Tuppence szerint – „mint az úrinők”. A 27-es számnál csengettek. A szobalány, aki ajtót nyitott nekik, olyan rendes kis teremtés volt, hogy Tuppence reményei már a látásától is alább szálltak. Tommy Mr. Cartert kérte és a szobaleány kis irodába vezette őket a földszinten. Alig egy perc múlva kinyílt az ajtó és magas, keskeny fejű, madárarcú, fáradt modorú ember lépettbe rajta.

– Mr. Y. A.? – mondta, és mosolygóit. A mosolyában volt valami határozottan vonzó. – Kérem, üljenek le, mind a ketten.

Szót fogadtak. A férfi, úgy látszik, nem volt hajlandó elkezdeni a beszélgetést és így Tuppence volt kénytelen megszólalni.

Szeretnénk valamit tudni... azaz nem lenne szíves közölni velünk, hogy mit tud Jane Finnről?

– Jane Finn? Ah! – Mr. Carter gondolkozni látszott. – Hát az a kérdés, hogy Önök mit tudnak róla?

Tuppence kihúzta magát.

– Nem tudom, hogy ez mennyire érdekelheti önt?

– Nem? Pedig bizony nagyon érdekel... Igazán. – Ismét elmosolyodott a maga fáradt módján, és elgondolkozva tette hozzá: – Szóval ismét csak megérkeztünk ehhez a kérdéshez. Mit tudnak önök Jane Finnről?

– Ejnye ejnye – folytatta, míg Tuppence hallgatott – valamit csak kell tudniuk, hogy így hirdettek lapban? – Kissé előrehajolt és szelíden, rábeszélő hangon tette hozzá: – Ha megmondaná nekem...

Mr. Carter egyéniségében volt valami különös mágneses erő. Tuppence láthatólag igyekezett mentesíteni magát ez alól a hatás alól, és így felelt:

– Azt nem tehetjük meg, ugye, Tommy?

Legnagyobb csodálkozására azonban Tommy nem jött a segítségére. A fiatalember le sem vette a szemét Mr. Carterról s amikor megszólalt, szokatlan tisztelet csendült ki a hangjából.

– Attól tartok, hogy az a kevés, amit tudunk, nem sokat ér méltóságodnak. De ezt a keveset legalább elmondhatjuk.

–Tommy! – Tuppence elkiáltotta magát csodálkozásában.

Mr. Carter megfordult a székén. Szemei kérdően fürkészték Tommy arcát

Tommy bólintott.

– Igen, méltóságos uram, rögtön megismertem. Franciaországban láttam, amikor a C osztálynál voltam.Amint belépett a szobába, tudtam...

Mr. Carter felemelte a kezét

– Ne említsünk neveket, kérem. Engem itt Mr. Carter néven ismernek. Ez különben az unokanővérem háza. Néha kölcsönadja nekem a házát, amikor arról van szó, hogy ne legyen hivatalos jellege a működésemnek. Nos – folytatta, hol az egyikre, hol a másikra nézve-ki meséli cl nekem ezt a történetet?

– Kezdje el, Tuppence, a maga élményeiről van szó – mondta Tommy.

– Igen, igen, halljuk.

Tuppence engedelmesen el is mondta az egészet, kezdve az „Ifjú kalandorok R.T.” megalapításától egészen vé—

Mr. Carter szó nélkül hallgatta az elbeszélést, és megint nagyon fáradtnak látszott. Időnként végighúzta kezét a száján, mintha a mosolygását akarná elrejteni. Mikor a leány befejezte, komolyan bólintott.

– Nem sok. De sokra enged következtetni. Igazán sokra. Ha nem haragszanak meg érte, megmondom, hogy különös emberpárra akadtam magukban. Nem tudom, de lehet hogy elérnek valami sikert ott, ahol mások semmit se tudtak elérni. Tudják, én hiszek a vak szerencsében... mindig is hittem benne...

Egy pillanatra elhallgatott, azután tovább beszélt:

– Nos, mi legyen? Maguk kalandot keresnek. Volna kedvük nekem dolgozni? Persze, nem hivatalosan. A kiadásokat megtérítjük és fizetést is adunk.

Tuppencenek tátva maradt a szája a csodálkozástól és a szemei mind nagyobbak és nagyobbak lettek.

– Mi lenne a teendőnk? – kérdezte halkan.

Mr. Carter elmosolyodott.

– Csak az, hogy folytassák, amit már megkezdték. Találják meg Jane Finnt.

– Igen de... ki az a Jane Finn?

Mr. Carter komolyan bólintott.

– Igen, azt hiszem, joguk van arra, hogy megtudják. Hátradőlt a székében, keresztberakta a lábait és ujjait egymásra támasztva, halkan, egyhangúan beszélni kezdett:

– Maguknak semmi közük a titkos diplomáciához, ami – mellesleg megjegyezve – majdnem mindig rossz taktika! Elég lesz, ha annyit mondok, hogy 1915 elején megíródott bizonyos okmány. Ez valami titkos egyezménynek – békének, vagy hívják, aminek akarják – volt a tervezete – A különböző államok képviselői aláírásra készen megszerkesztették és pedig Amerikában, mert Amerika akkor még semleges volt Valami Danvers nevű fiatalembernek kellett volna ezt a tervezetet Angliába hoznia. Külön ezért indult el, át Angliába. Azt hitték, hogy sikerült annyira titokban tartani az egész dolgot, hogy senki se tudott róla semmit. Az ilyen remény azonban rendszerint hiú ábránd. Mindig akad valaki, akinek szájában nem áll meg a szó.

– Danvers a Lusitania gőzösön indult Angliába. A fontos iratokat viaszosvászonba varrva hozta. Ekkor történt, hogy a Lusitaniát két torpedótalálat érte és elsüllyedt.

Danvers az eltűntek közt volt Később aztán kihalászták a holttestet a tengerből és minden kétséget kizáróan felismerték. De nem találták meg nála a viaszosvászon csomagot!

– Már most az volt a kérdés, hogy elvették-e tőle vagy ő maga átadta-e valaki másnak? Az utóbbi lehetőség mellett szólt az is, hogy az alatt a pár perc alatt, míg a meg torpedózott hajó süllyedt és a mentőcsónakokat vízre bocsátották, voltak, akik látták, hogy Danvers egy fiatal, amerikai leánnyal beszélget. Senki se látta azonban, hogy tényleg átadott-e valamit a leánynak, de nem lehetetlen, hogy mégis megtette ezt Én magam lehetségesnek tartom, hogy rábízta az iratokat erre a leányra. Bizonyára arra gondolt, hogy neki, mint nőnek, könnyebb lesz meg menekülnie a hajótörésből, és akkor eljuttathatja rendeltetési helyükre az iratokat. Legalább is több esélye lesz erre, mint Danversnek.

– Ha föltesszük, hogy így történt, akkor felmerül a kérdés, hogy hol van a leány és mit csinált az okmányokkal? Utólag az az értesítés jött Amerikából, hogy Danverst nyomon követték útján. Vajon ez a lány összeköttetésben állott – e Danvers ellenségeivel?

Vagy az okmányok átvétele után most már nem ó kerülte sorra... míg végül sikerült csellel vagy erőszakkal elvenni tőle az okmányokat?

– Azonnal hozzáláttunk a lány felkutatásához. Ez egész váratlanul roppant nehéz lett. A neve: Jane Finn megjelent ugyan a megmenekültek névsorában, de maga a leány, úgy látszik, nyomtalanul eltűnt Érdeklődtünk előélete iránt, de ez se sokat lendített a dolgon. Árva leány volt, és egy nyugati államban valami kis iskolában tanított. Az útlevele Párizsba szólt, az egyik ottani kórházban kellett volna jelentkeznie szolgálattételre. Önként ajánlotta volt föl a szolgálatait és némi levelezés után megegyeztek – Mivel a hajótörés után a megmenekültek közt látták a nevét, a kórház igazgatóság, természetesen, nagyon csodálkozott azon, hogy a leány nem Jelentkezett náluk és különben se adott életjelt magáról.

– Mindent megpróbáltunk, hogy a nyomára bukkanjunk a fiatal leánynak, de hiába. Végigkutattuk érte egész Írországot, de attól a pillanattól kezdve, hogy az angol partokra lépett, teljesen nyoma veszett Az egyezségtervezetet senki fel nem használta – bár ennek semmi akadálya nem lett volna – és így végül is azt hittük, hogy Danvers mégis elpusztította az okmányokat. A háborúnak újabb korszaka kezdődött, a diplomáciai helyzet ennek megfelelően átalakult, és az egyezségtervezetet sem szerkesztették meg újra. Sőt a legerélyesebben megcáfol

ták azokat a híreszteléseket, hogy ilyen tervezet valaha is készült. Jane Finn eltűnése is feledésbe ment és az egész dolog elfelejtődött.

Mr. Carter elhallgatott és Tuppence türelmetlenül kérdezte:

– De miért lett most ismét aktuális ez a dolog? Hiszen most már vége a háborúnak!

Mr. Carter modora mintha megélénkült volna.

– Azért, mert úgy látszik, hogy a2 iratokat mégsem semmisítették meg, és ha ma előkerülnek, egészen más és végzetes jelentőségük lesz.

Tuppence nagyot nézett. Mr. Carter bólintott

– Igen, öt évvel ezelőtt az egyezségtervezet fegyver volt a mi kezünkben. Ma is fegyver... de ezúttal az ellenségeink kezében. Borzasztó baklövés volt Ha nyilvánosságra kerülnének az egyezség feltételei, ennek rettenetes következményei lennének... Újabb háborúra vezethetne... csakhogy most nem Németország lenne az ellenfeleink! Én ugyan nem hiszek ebben a legvégzetesebb katasztrófában, de annyi bizonyos, hogy ez az okmány olyan államférfiakat kompromittál, akiket nem tudunk nélkülözni és akiknek jó hírnevén éppen most nem szabad, hogy csorba essék. Olyan jelszót adna kezébe a Munkáspártnak, amelynek senkise tudna ellenállni, pedig véleményem szerint a Munkáspárt kormányra jutása alighanem tönkretenné a brit gazdasági helyzetet... De ez még mind semmi az igazi veszélyhez képest!

Egy pillanatra elhallgatott, aztán nyugodtan hozzátette:

– Talán hallották vagy olvasták, hogy a jelenlegi munkászavargások mögött bolsevista izgatás rejtőzik?

Tuppence bólintott.

– És ez igaz – folytatta MY. Carter. – A bolsevista arany – valósággal özönlik ebbe az országba, hogy előkészítse a forradalmat. Van itt valaki, akinek igazi nevét nem tudjuk, mert a sötétben dolgozik, és csakis saját céljait szolgálja. A munkászavargások mögött a bolsevisták állnak, s a bolsevisták mögött ez a titokzatos ember áll. Ki ez az ember?... Nem tudjuk. Mindig úgy beszélnek róla, mint Mr. Brownról. Jó álnév; legalább tizenötezer angolt hívnak így. Valami azonban egészen bizonyos: korunknak ez a Mr. Brown a legtehetségesebb gazembere. Bámulatos szervezettel dolgozik. A háború alatt a békepropaganda legnagyobb részét ö szervezte, és ő is látta el pénzzel – Mindenütt ott vannak a kémei.

– Nem angol honpolgárságot szerzett német? – kérdezte Tommy-

– Sőt ellenkezőleg, minden jel azt mutatja, hogy született angol. Németbarát volt, ahogy búrbarát lett volna Kruger idejében, amikor Dél-Afrikában harcoltunk. Nem tudjuk, hogy tulajdonképpen mire törekszik... valószínűleg valami olyan hatalomra, amire még nem volt példa a világtörténelemben. Semmiféle adatunk nincs arra vonatkozólag, hogy mint ember és egyéniség milyen lehet. Állítólag még a követői se tudják, hogy kicsoda. Ahányszor kereszteztük a nyomait, mindig csak mellérendelt szerepet játszott Mindig valaki más játssza a főszerepet. De utólag mindig rájövünk, hogy a háttérben észrevétlenül ott volt még valaki... cseléd vagy irodatiszt és a vége aztán az, hogy Mr. Brown szokása szerint, kámforrá vált és megint kicsúszott a kezünkből.

– Oh! – Tuppcnce felugrott – vajon nem...

– Nos?

– Emlékszem, hogy Mr. Whittington irodájában is volt valami titkárféle. És Whittington Mr. Brownnak szólította. Nem gondolja...?

Carter elgondolkozva bólintott.

– Nagyon valószínű. Az a különös, hogy rendesen megemlítik valahogy ezt a nevet. A lángész rögeszméje. Van valamilyen fogalma arról, hogy milyen volt a külseje annak a Mr. Brownak?

– Igazán nem néztem meg közelebbről. Olyanforma volt, mint bárki más, semmi különöset nem vettem észre rajta.

Carter a szokott fáradt módján sóhajtott.

– Mr. Brownról mindig ezt mondja mindenki! Szóval telefonüzenetet hozott annak a Whittingtonnak. Nem emlékszik, látott telefonkészüléket a külső irodában?

Tuppcnce gondolkozott

– Nem. Azt hiszem, nem láttam telefont

– Ez az. Mr. Brown a _telefonüzenet” formájában rendelkezett. Természetesen kihallgatta egész beszélgetésüket. Az üzenet átvétele után adott Whittington magának pénzt, és mondta, hogy jöjjön el másnap?

Tuppence igent intett

– Akkor kétségtelenül Mr. Brown keze! Ebből láthatják – folytatta Carter pillanatnyi szünet után –, hogy milyen ellenféllel állnak szemben. Valószínűleg korunknak legélesebb elméjű gonosztevője ez a Mr. Brown. Nem nagyon tetszik nekem az egész dolog, tudják. Maguk nagyon fiatalok, mind a ketten. Nem szeretném, ha valami bajuk történne.

– Erről szó se lehet! – biztosította Tuppence roppant határozottsággal.

– Én majd ügyelek reá, méltóságos uram – tódította Tommy.

– Én meg majd magára ügyelek! – vágott vissza Tuppence. határozottan kifogásolva Tommy gyámkodását.

– Jó, hát ügyeljenek egy másra – mosolygott Mr. Carter.

– Most pedig beszéljünk ismét komolyan. Valami rejtély van e körül az egyezségtervezet körül, aminek még nem sikerült a nyomára jönnünk. Egyenesen és minden kétséget kizáróan megfenyegettek vele. A forradalmi elemek úgyszólván kimondták a szól, hogy a kezükbe van, és adott pillanatban majd előállnak vele. Másrészt megint kitűnt, hogy nincsenek tiszta an a benne foglalt feltételekkel, tehát alieha van a kezükben az okmány. A kormány azt hiszi, hogy csak be akarják csapni, és hogy helyesen-e vagy sem, megítélni nem tudom, továbbra is

tagadja, hogy volna ilyen okmány. A magam részéről nem osztom teljesen a kormány nézetét. Történtek ugyanis indiszkréciók, elhangzottak egyes megjegyzések, amelyekből arra lehet következtetni, hogy nemcsak puszta fenyegetésről van szó. Valahogy úgy látom a dolgot, mintha kezükben lenne ugyan az áruló okmány, de nem tudják elolvasni, mert rejtjelezve van... holott mi

tudjuk, hogy ez nem áll, mert az egyezségtervezet nem volt rejtjelezve, természeténél fogva nem is lehetett. Ez a feltevés tehát nem helytálló – De valami van a dologban. Persze, az sem lehetetlen, hogy Jane Finn meghalt, bár én valahogy mégse hiszem ezt! A legkülönösebb a dologban mégis az, hogy-tőlünk akarnak adatokat szerezni Jane Finnről.

– Hogy-hogy?

– Igen. Vannak Jelek, amelyekből ez látszik. Megerősíti felfogásomat miss Cowley elbeszélése is. Ók tudják, hogy mi keressük s erre előállítják Jane Finnt, – például Párizsban az egyik leánynevelő intézetben.

Tuppence nagyot nézett és Mr. Carter elmosolyodott.

– Senkinek sincs fogalma arról, hogy milyen is volt ez a leány, hát ebből nem lehet baj. Kitalálnak valami mesét, feladják neki a leckét és megbízzák, hogy szedjen ki belőlünk minél több adatol. Ugye, most már világosan látják a helyzetet?

– Szóval ön azt hiszi – Tuppence itt megállt, hogy jobban megértse – hogy valóban Jane Finn néven akartak engem Párizsba küldeni?

Mr. Carter mosolya a szokottnál is fáradtabbnak látszott.

– Én, tudja, hiszek a véletlenben – mondta.

ÖTÖDIK FEJEZET – MR. JULIUS P. HERSHEIMMER

– Nahát – szólt Tuppence, mikor magához tért a nagy csodálkozástól – ez igazán olyan, mintha a sors rendelése lenne. Carter bólintott.

– Értem, hogy mit akar ezzel mondani. Magam is babonás vagyok. Szerencse dolga sok minden. Úgy látszik, maga a sors választotta ki magát erre a feladatra. Tommy halkan elnevette magát.

– Szavamra mondom, nem csodálom, hogy Whittington megriadt, amikor Tuppence kivágta Jane Finn nevét – mondta. – Az ő helyében én is megriadtam volna. De attól tartok, méltóságos uram, hogy túlságosan sok idejét raboljuk el. Ad még valamilyen utasítást, mielőtt hozzáfogunk a dologhoz?

– Nem. Szakembereim, akik a rendes, sablonos módon dolgoztak, megbuktak. Maguk fantáziát visznek a dologba, és teljesen elfogulatlanok lesznek. De ha nem is lesz vele sikerük, azért ne veszítsék el a bátorságukat Először is, most valószínűleg gyorsítani fogják a tempót.

Tuppence nem értette a dolgot és összehúzta a szemöldökét.

– Amikor miss Cowley Whittingtonnal beszélt, még bőven volt idejük. Értesüléseim szerint a jövő év elejére tervezték a nagy „coup”-t. Azonban a kormány törvényhozási úton akar intézkedni, és sikeresen elintézi majd a fenyegető sztrájk kérdését. Ezt ők hamarosan megtudják – sőt talán máris tudják – és ez valószínűleg dűlőre viszi a dolgot. Magam is szeretném, ha így lenne. Mert minél kevesebb idejük van terveik előkészítésére és végrehajtására, annál jobb – Csak figyelmeztetni akarom magukat, hogy nincs nagyon sok idejük, és ne búsuljanak, ha nem sikerül a tervük. Mert nem könnyű dologba fogtak. Ennyi az egész.

Tuppence felállott

– Azt hiszem, egészen üzletszerűen kell kezelnünk ezt a kérdést. Mennyi az, egész pontosan, amire számíthatunk öntől, Mr. Carter?

Mr. Carter ajka kissé megremegett, de röviden felelt;

– Pénzre, természetesen csak ésszerű határokon belül, információra bármely kérdésben, de semmi hivatalos támogatására. Ezzel azt akarom mondani, hogy ha bajba keverednek a rendőrséggel, én hivatalosan nem segíthetek maguknak. Maguk a saját felelősségükre dolgoznak.

Tuppence komolyan bólintott.

– Ezt teljesen értem. Majd összeírok mindent, amit tudni szeretnénk, mihelyt lesz időm gondolkozni. De most... pénz dolgában...

– Igen, miss Tuppence. Azt akarja ezzel kérdezni, hogy mennyi lesz?

– Nem egészen. Most egyelőre van pénzünk, de majd ha kelleni fog...

Készenlétben lesz és várni fog magukra.

– És nem megfordítva lesz? – aggódott Tuppence –, hogy nekünk kell várnunk a pénzre?... Tudja, nem akarok semmi rosszat mondani a kormányról, ha magának valami köze van hozzá, de hát az embert igazán megeszi a fene, ha arról van szó, hogy a kormánytól kapjon pénzt. És ha mi is csak úgy juthatunk pénzhez, hogy először kitöltünk valami kék ívet és azt beküldjük, és aztán három hónap múlva küldenek valami zöld ívet, hogy azt is töltsük ki és így tovább... hát ebből nem sok hasznunk lesz, ugye?

Mr. Carter hangosan nevetett.

– Ne aggódjék, miss Tuppence. Majd egyenesen ideküld hozzám, és a pénzt postafordultával megkapja bankjegyekben. A fizetés pedig... nos, mondjunk évi háromszáz fontot, jó? Es természetesen ugyanannyit Mr. Beresfordnak is.

Tuppence boldogan mosolygott Mr. Carterre.

– Jaj, de mesés! Igazán kedves. Én úgy szeretem a pénzt! – csapta össze a kezeit örömmel. – A kiadásainkról majd pontos elszámolást vezeték... csupa követel és tartozik lesz az egész, jobb oldalra teszem az egyenleget és meghúzom a piros vonalat és az utolsó sorban Összevágnak a végösszegek. Igazán meg tudom csinálni, ha belefekszem.

– Elhiszem, miss Tuppence – mosolygott Mr. Carter. – Nos, Isten vele és sok szerencsét mindkettőjüknek!

Kezet fogtak és a következő percben lefelé indultak a Carshalton Gardens 27 lépcsőjén. Úgy érezték, Tuppence is, Tommy is, hogy gyorsabban forog a világ.

– Tommy! Most rögtön mondja meg, hogy kicsoda ez a Mr. Carter?

Tommy a lány fülébe súgott egy nevet

– Oh! – csodálkozott Tuppence áhítattal.

– Na és mondhatom, hogy ő valóban az!

– Oh! – ismételte Tuppence. Aztán elgondolkozva tette hozzá. – Nekem tetszik, magának nem? Olyan borzasztó fáradtnak és unottnak látszik, de azért erezni lehet, hogy a látszat mögött olyan, mint az acélpenge: éles és villogó... Oh! – Tuppence ugrott egyet. – Csípjen meg, Tommy, kérem, csípjen meg. Nem tudom elhinni, hogy d mind igaz!

Mr. Beresford eleget tett a lány kívánságának.

– Jaj! Elég már!... Hát tényleg nem álmodunk? Találtunk foglalkozást!

– És még hozzá milyet! A közkereseti társaság valóban megkezdte működését.

– Nem hittem, hogy ilyen tisztességes keretek között fogunk mozogni – csóválta a fejét Tuppence elgondolkozva.'

– Még szerencse, hogy én nem rajongok úgy a gonosz-tettekért, mint maga! Hány óra? Menjünk villásreggelizni... oh!

Egyszerre jutott eszükbe valami. Tommy mondta ki elsőnek.

– Julius P. Hersheimmer!

– Nem is mondtuk meg Mr. Carternek, hogy ő is írt nekünk.

– Hát nem sokat mondhattunk volna róla... legalább is addig, míg nem láttuk. Gyerünk, tahin jobb lesz, ha taxit fogunk.

– Na most ki a pazarló? – incselkedett Tuppence.

– Ne felejtse el, hogy a kiadásaink mind megtérülnek. Bújjon be.

– Mindenesetre jobb véleménnyel lesznek rólunk, ha így érkezünk – mondta Tuppence, boldogan hátradőlve. – Aki zsarolni megy, bizonyosan nem ől autóba.

– Ezentúl már nem járunk zsarolni – jegyezte meg Tommy.

– Na, én nem vagyok oly nagyon bizonyos ebben – szólt Tuppence sötéten.

A Ritzbe érkezve, Hersheimmer t kérték, mire rögtön felvezették őket az emeletre. A kopogtatásra türelmetlen hang felelte, hogy „szabad”, és a liftesfiú, aki fölvezette őket, félreállott, hogy bemehessenek.

Mr. Hersheimmer sokkal fiatalabb volt, mint amilyennek Tommy és Tuppence elképzelték. A leány szerint harmincöt éves lehetett Középmagas, széles vállú, széles állú férfi volt Az arcában volt valami harcias vonás, de azért kellemesnek látszott Első tekintetre meglátszott rajta, hogy amerikai, bár a kiejtésén alig lehetett ezt észrevenni.

– Megkapták a levelemet?... Üljenek le, kérem és mondjanak el mindent, amit az unokanővéremről tud nak.

– Az unokanővéréről?

– Persze, Jane Finnről.

– Jane Finn az ön unokanővére?

– Jane anyja testvére volt az apámnak – magyarázta Mr. Hersheimmer gondosan.

– Oh! – Tuppence elkiáltotta magát. – Akkor tehát tudja hogy hol van Jane Finn?

– Nem tudom! – felelte Mr. Hersheimmer, és öklével az asztalra csapott. – Hát önök nem tudják?

– A hirdetésünkben kértünk és nem ígértünk információt – szólt Tuppence szigorúan.

– Hát ezt tudom. Olvasni én is tudok. De azt hittem, hogy talán a múltja iránt érdeklődnek és tudják, hogy jelenleg hol tartózkodik.

– Nos, nagyon fogunk örülni, ha elmondja a múltját – bólintott Tuppence óvatosan.

Erre Mr. Hersheimmer egyszerre gyanút fogott.

– Nézzék, nem vagyunk Szicíliában! – mondta. – Itt nem lehet váltságdíjat kérni, sőt azzal sem lehet fenyegetőzni, hogy levágják Jane fülét, ha én most nem felelek. Mi most a brit szigeteken vagyunk és hagyják abba a bolondozást, mert különben idehívom azt a gyönyörű nagy brit rendőrt, aki ott áll a Piccadillyn.

Tommy sietett a magyarázattal.

– Mi nem raboltuk el az unokanővérét Ellenkezőleg, szeretnénk megtalálni. Minket megbíztak azzal, hogy keressük meg.

Mr. Hersheimmer hátradőlt a széken.

– Magyarázatot kérek – mondta röviden.

Tommy erre óvatosan előadta Jane Finn eltűnésének történetét és elmondta, hogy a leány talán véletlenül belekerült valami politikai dologba. Tuppence-ről és saját magáról úgy beszélt, mint valami „magánkutató vállalat” tagjairól akiket megbíztak azzal, hogy keressék meg a leányt. Végül hozzátette, hogy nagyon Örülnének, ha Mr. Hersheimmer bármilyen adatokat bocsátana rendelkezésükre. Mr. Hersheimmer helyeslőleg bólintott.

– Így persze rendben van. Kissé elhamarkodtam a dolgot. De ez a London az idegeimre megy. Én csak a jó öreg New-Yorkot ismerem. Csak kérdezzenek bátran, én majd

felelek.

Most megakadt egy pillanatra az „Ifjú Kalandorok” tudománya, de Tuppence gyorsan feltalálta magát, és fölhasználva detektívregényekből merített tudását, megszólalt:

– Mikor látta utoljára a megbol... akarom mondani, az unoka nővérét?

– Sohase láttam – felelte Mr. Hersheimmer.

– Hogy-hogy? – kérdezte Tommy csodálkozva.

– Sohase láttam – ismételte Mr. Hersheimmer. – Ahogy már mondtam, apám és az ő anyja testvérek voltak, mint ahogy, például, Önök is testvérek lehetnének, – Tommy nem találta szükségesnek tiltakozni e foltevés helytelensége ellen –, de nem voltak mindig jóban. Amikor a nagynéném hozzá akart menni Amos Finnhez, aki valahol, messze nyugaton, egyszerű kis tanító volt, az apám rettenetesen megharagudott. Kijelentette, hogy ha valamikor sok pénze lesz is, és akkoriban már a legjobb úton volt ehhez, akkor se ad még egy huncut vasat se a nővérének. A vége mégis csak az lett, hogy Jane néni hozzáment a tanítóhoz és mi soha többé nem hallottunk róla.

– Az apám pedig valóban sok pénzt szerzett – folytatta Mr. Hersheimmer. – Előbb olajban dolgozott, aztán acélban, majd a vasutakkal foglalkozott és mondhatom, hogy csak Őt figyelte az egész Wall Street! – Egy pillanatra elhallgatott. – Múlt ősszel meghalt – sóhajtott aztán –, és én örököltem a dollárokat És akár hiszik, akár nem, megszólalt a lelkiismeretem, hogy mi történhetett Jane nénémmel ott Nyugaton? Ez a dolog nagyon aggasztott, mert kezdettől fogva világos volt, hogy Amos Finnből sohase lesz semmi. Nem az a fajta ember volt, aki érvényesülni tudna. Végül már felfogadtam valakit, hogy keres-e meg a nagynénémet – Kutatásainak az eredménye az volt, hogy a nagynéném meghalt, Amos Finn h meghalt, de volt egy leányuk – Jane –, aki a Lusitanián volt, amikor a hajót megtorpedózták és elsüllyedt. A lány megmenekült, de senki se tudott róla semmit. Átjöttem hát Amerikából, hogy egy kicsit megsürgessem a dolgot. Ahogy megérkeztem, rögtön telefonáltam a Scotland Yardhoz és a Tengerészeti Minisztériumba. A Tengerészeti Minisztériumban durván elutasítottak, a Scotland Yard viszont nagyon udvarias volt: azt mondták, hogy érdeklődni fognak, sőt ma reggel már ide is küldtek valakit a lány fényképéért. Holnap megyek Párizsba, hadd lássam, mit csinál ott a Prefoktura. Ha ide-oda lótok-futok a két város között, és folyton sürgetem a hivatalos személyeket, talán csak csinálnak valamit!

Mr. Hersheimmer energiája valóban rettentően nagy volt. Mindketten meghajoltak előtte.

De mondják csak – kérdezte végül –, Önök nem valami izé... hm... miatt keresik? Kellő tisztelet hiánya a bírósággal szemben, vagy mit tudom én, valami más, tipikus angol sérelem?... Könnyen megtörténhetett, hogy a büszke amerikai leánynak terhére voltak a maguk háborús törvényei és szabályai, melyekkel aztán szembe került. Ha erről van szó és ha ismerik ebben az országban a „lefizetés”... izé... a kaució fogalmát, akkor én kiváltom őt

Tuppence megnyugtatta.

– Akkor jó – bólintott Mr. Hersheimmer. – így hát dolgozhatunk együtt... De mi lesz a villásreggelivel? Fölhozassuk ide, vagy lemenjünk az étterembe?

Tuppence azt mondta, hogy jobb lenne talán lemenni, és Julius beleegyezett.

Az osztriga után éppen a halat hozták „á la Colbert”, amikor látogatót jelentetlek Hersheimmernek.

„Japp felügyelő, C.L.D.” – olvasta Julius a névjegyről. – Már megint a Scotland Yard. Most valaki mást küldtek. Mit gondol ez, hogy mi újat fogok neki mondani, amit még nem mondtam el a másiknak? Remélem nem vesztették el azt a fényképet? Leégett a háza a fényképésznek ott a Vad Nyugaton, így elvesztek az összes negatívok, úgy hogy csak ez az egyetlen fényképmásolat van Jane-ről. Az ottani iskola igazgatójától kaptam.

Tuppence valami borzasztót sejtett, de nem mondta ki mindjárt.

– Nem tudja a nevét annak az embernek, aki ma délelőtt itt járt?

– De tudom. Nem, nem tudom... Ejnye, no-hogy nem jut az eszembe! Pedig egészen közönséges név volt.. Oh, tudom már, Brown felügyelő – Csöndes, igénytelen ember.

HATODIK FEJEZET – A HADITERV

Legjobb, ha örök homály fedi a most következő félóra eseményeit. Elég, ha annyit mondunk, hogy „Brown felügyelő” neve teljesen ismeretlen volt a Scotland Yardon és Jane Finn fényképe menthetetlenül elveszett Pedig micsoda jó szolgálatot tehetett volna a rendőrségnek!

A titokzatos „Mr. Brown” tehát megint fölül maradt! – Az eset közvetlen eredménye az volt, hogy az „Ifjú Kalandorok” nagyon összebarátkoztak Julius Hersheimmerrel. A válaszfalak hirtelen leomlottak és Tuppence és Tommy úgy megszerették a fiatal amerikait mintha egész életükben ismerték volna. Már nem esett több szó a magánkutató vállalatról és abbahagyták a hűvös, tartózkodó viselkedést is. Elmondták a közkereseti vállalat történetét, ami szörnyen tetszett Juliusnak..

Amikor befejezték elbeszélésüket, az amerikai Tuppence felé fordult.

– Eddig azt hittem, hogy az angol lányok kissé maradiak. Azt képzeltem, hogy édesek és ódivatúak és hogy kicsit meg vannak ijedve, amikor arra kerül a sor, hogy vénlány nagynénjük vagy komornyikjuk nélkül útnak induljanak. Úgy látszik, hogy én vagyok az elmaradott!

A bizalmas beszélgetéseknek az lett a végük, hogy Tuppence és Tommy a Ritzbe költöztek – Tuppence szerint azért, hogy Jane Finn egyetlen életben lévő rokonával összeköttetésben maradjanak.

– Es, ha ebből a szempontból nézik a dolgot, senkinek se lehet semmi kifogása az evvel járó költségek ellen! – tette hozzá Tuppence magyarázatképpen, amikor Tommyval megbeszélték az esetet.

Nem is volt kifogása senkinek se, és végeredményben ez volt a fontos.

– Most pedig lássunk hozzá a munkához! – jelentette ki Tuppence erélyesen az átköltözködést követő reggelen.

Mr. Beresford éppen a Daily Mailt olvasta. Letette a lapot és tapsolt. Nagyon hangosan tapsolt. A kollégája udvariasan felszólította, hogy ne legyen olyan szamár.

– A kakas csípje meg, Tommy, valamit csak kell csinálnunk ezért a pénzért!

Tommy sóhajtott

– Bizony magam is félek, hogy ez a drága kormány nem fog bennünket ítéletnapig eltartani a Ritzben... semmiért!

– Éppen ezért szükséges, amint mondtam, hogy munkához lássunk.

– Helyes – bólintott Tommy, és ismét fölvette a Daily Mailt. – Lásson csak hozzá, kedves. Nem fogom megakadályozni szándékai megvalósításában.

– Látja – folytatta Tuppence – én most gondolkoztam... Újabb tapsvihar jelezte Tommy elismerését

– Az mind nagyon szép és jó, hogy maga ott ül és mókázik, Tommy, de nem ártana, ha szintén munkába állítaná azt a kis agyát.

– Nem tehetem a szakszervezetem miatt, Tuppence! – sóhajtott Tommy. – A szakszervezetem tiltja, hogy délelőtt tizenegy óra előtt dolgozzam.

– Tommy, mondja, mit vágjak a fejéhez? – fenyegetőzött Tuppence. – Föltétlenül szükséges, hogy most megcsináljuk a haditervet.

– Halljuk, halljuk!

– Szóval csináljuk meg.

Tommy végre félretette az újságot.

– Az igazán nagy elméket az egyszerűség jellemzi – mondta – és ez a vonás határozottan megvan magában is, Tuppence. No, halljuk, csupa fül vagyok.

– Először is – kezdte Tuppence – mi lesz a kiindulási pont?

– Ez az, ami nincs – mondta Tommy vígan.

– Téved! – Tuppence mutatóujja erélyesen megmozdult. – Két lehetőség is van, hogy merre induljunk.

– És pedig?..

– Először is: ismerjük a banda egyik tagját. – Whittingtont?

– Igen. Ezt az embert én akárhol megismerném.

– Hm – kételkedett Tommy – ez még nem jelent semmit – Fogalma sincs, hogy hol keresse és a – valószínűség egy az ezerhez, hogy véletlenül találkozzék vele.

– Hát ezt nem hiszem – felelte Tuppence elgondolkozva. – Sokszor megfigyeltem, hogy ha egyszer elkezdődött a véletlenek játéka, akkor mindjárt sorozatosan jönnek egymás után a véletlenek, a legfurcsább módon. Azt hiszem, ez is egyike a természeti törvényeknek, csakhogy még nem jöttünk rá a nyitjára. Annyiban azonban mégis igaza van, hogy erre nem lehet számítani. De vannak Londonnak olyan pontjai, ahol előbb vagy utóbb mindenkinek meg kell fordulnia. Például a Piccadilly Circus. Arra is gondoltam már, hogy mindennap kiállók oda egy kosár apró zászlóval.

– Na és mi lenne az étkezésekkel? – kérdezte a praktikus Tommy.

– Ilyet is csak férfi kérdezhet! – biggyesztette le az ajkát Tuppence megvetően. – Mit törődöm ín az olyan prózai dologgal, mint az evés?

– Jó, jó – Most végezte el a reggelijét... és uram bocsa', micsoda reggelit! Tuppence, magának ritka jó étvágya van és fogadok, hogy délutánra úgy megéhezne, hogy mind megenne a zászlókat a gombostűkkel együtt Őszintén szólva, ez az ötlet nem valami jó. Az is megeshetik, hogy Whittington már nincs is Londonban.

– Ebben is igaza lehet. Azt hiszem különben, hogy a második kiindulási pont jobbnak ígérkezik.

– Nos, ki vele hát!

– Kicsiség az egész – habozott Tuppence. – Csak egy keresztnév... Rita. Whitington említette ezt a nevet, amikor nála voltam.

– Mondja, már megint valami hirdetésre gondol? Talán ez lenne a megtelelő szöveg: „Kerestetik Rita nevű, betörőnő”'

– Nem erre gondoltam. Azt akartam javasolni, hogy gondolkozzunk logikusan. Azt a2 embert... tudja, azt a Danverst, nyomon követhette valaki, amikor a hajón volt, ugye? Most már sokkal valószínűbb, hogy aki követte, inkább nő volt, mint férfi-

– No, ezt aztán igazán nem tudom, hogy miért.

– Én egészen bizonyos vagyok benne, hogy nő volt és pedig csinos nő – felelte Tuppence nyugodtan.

– Ezekben a technikai kérdésekben meghajlok a véleménye előtt – mondta Mr. Beresford halkan.

– Már most világos, hogy ez a nő, akárki volt is, megmenekült.

– Ezt miből következteti?

– Ha nem menekült volna meg, honnan tudhatták volna, hogy Jane Finn-nél vannak a2 iratok?'

– Helyes. Halljuk tovább, miss Sherlock! – incselkedett Tommy.

– Már most meglehet, persze, csak éppen hogy lehetséges, hogy ez a no volt az a bizonyos „Rita”, akinek nevét Whittington említette.

– Na és ha az?

– Akkor mégis keresnünk kell, és meg is kell találnunk a Lusitaniáról megmenekültek között – jelentette ki Tuppence határozottan.

– Szóval először a megmenekültek névsorára van szükség – ásított Tommy.

– Az már itt van. Hosszú listát írtam össze, hogy mi mindenre van szükségem, és elküldtem Mr. Carternek.

Ma reggel már meg is kaptam a választ, és többek közt a megmenekültekről összeírt hivatalos névsort is – Mit érdemel ezért az okos kis Tuppence?

– Szorgalom ötös, szerénység egyes – vágta rá Tommy. – De most az a kérdés, hogy van-e Rita a névsorban.

– Ez az, amit nem tudok – vallotta be Tuppence.

– Nem tudja?

– Nem. Idenézzen! – Összedugták fejüket a névsor fölött. Látja, nagyon ritkán írták ki a keresztneveket – A legtöbbnél csak Mrs. vagy Miss áll.

Tommy bólintott.

– Emiatt kicsit bonyolultabb lesz a helyzet – dörmögte elgondolkozva.

Tuppence megrázta vállait a jellegzetes foxikutya-mozdulattal.

– Nem marad más hátra, hozzá kell látnunk – jelentette ki. – Először Londonnal kezdjük. Írja ki a listából a Londonban vagy London vidékén lakó nőknek a címét. Addig én fölteszem a kalapomat.

Öt perccel később lent voltak a Piccadillyn és pár pillanat múlva már vitte is őket a taxi „The Laurels”, Glen-dower Road 7 felé. Ott lakott az a Mrs. Edgar Keith, akinek a neve első volt a névsorban. Rajta kívül még hat név volt pontosan feljegyezve Tommy zsebkönyvében.

A Borostyán-villa nem volt valami jó karban. Előtte néhány poros bokor állott, ezek jelentették a borostyán-ligetet. Tommy kifizette a taxit és elkísérte Tuppencet a főkapuig. A lány meg akarta nyomni a csengőt, de Tommy megállította.

– Mit fog mondani?

– Hogy mit fogok mondani? Hát azt fogom mondani... Hát bizony nem tudom. Nagyon nehéz.

– Mindjárt gondoltam – bólintott Tommy elégedetten.

– Ez az igazi asszonyi taktika! Semmi előrelátás nincs magukban! Kérem, álljon félre és figyelje meg, hogyan oldja meg a kérdést ezzel szemben, például, egy férfi.

Tommy csengetett. Tuppence tisztes távolságban megállt

Nagyon rendetlen kinézésű cseléd jött ajtót nyitni. Az arca borzasztó piszkos volt és egyik szemére bandzsított.

Tommy zsebéből előkerült a zsebkönyv és a ceruza.

– Jó reggelt – szólt barátságosan és gyorsan. A hampsteadi községházáról jöttem. A szavazók új névjegyzéke végett. Mis. Edgar Keith itt lakik, ugyebár?

– Itt – felelt a cseléd.

– Keresztneve? – kérdezte Tommy, készenlétben tartva a ceruzáját.

– A nagyságának? Eleanor Jane.

– Eleanor – Tommy tagolva betőzte a nevet. – Vannak huszonegy évnél idősebb fiai vagy leányai?

– Nincsenek.

– Köszönöm. – Tommy gyors mozdulattal becsapta a zsebkönyvet. – Jó napot.

Erre kérdezetlenül megszólalt a cseléd:

– Azt hittem, a gázszámlát hozták – mondta és becsukta az ajtót.

– Látja, Tuppence – mondta Tommy, a leányhoz lépve – az ilyesmi egyszerű gyerekjáték a férfielmének.

– Nem bánom, elismerem, hogy most az egyszer magáé a dicsőség. Pedig sohase hittem volna.

– Jó tréfa volt, ugye? És ezt folytathatjuk ad libitum.

Valami zugfogadóba tévedtek be villásreggelizni, és hatalmas étvággyal fogyasztották a körített marhahúst. A névsorukban már szerepelt valami Gladys Mary és bizonyos Marjorie. Az egyik helyen kudarcot vallottak, mert az illető hölgy lakást változtatott, a másikon pedig végig kellett hallgatniuk a szószátyár amerikai hölgy hosszú előadását az általános választói jogról – A hölgyről utólag kiderült, hogy Sadie a neve – Ah! – szólt Tommy, letéve a sörös poharat (nem sok maradt benne) – most már jobban vagyok valamivel... Most mi jön?

A zsebkönyv ott feküdt az asztalon kettőjük közt. Tuppence elővette.

– Mrs. Vandcmeyer, 20 South Audley Mansions – olvasta. – Miss Wheeler Clapington Road 43. Battersea. Ez, ha jól emlékszem, komorna, tehát nem valószínű, hogy ott legyen és különben is alig jöhet számításba.

– Akkor először azt a nénit nézzük meg, aki a Mayfairen lakik.

– Tommy, én már kezdek lemondani minden reményről-

– Ne búsuljon, Öreg. Hiszen mindig tudtuk, hogy itt csak valami szerencsés véletlen segíthet. Különben is: még csak a kezdet kezdetén vagyunk. Ha Londonban nem is érünk el eredményt, előttünk áll még Anglia, ír-ország és Skócia. Legalább szép körutazást csinálunk.

– Igaz – helyeselt Tuppence megvigasztalódva – – És minden kiadást megtérítenek! De Tommy, én úgy szeretem, ha gyorsan megy minden. Mostanáig egyik kaland jött a másik után, de a mai délelőttről aztán igazán el lehet mondani, hogy unalmas volt.

– Fojtsa el magában ezt a közönséges szenzációhajhászást, Tuppence – feddte Tommy a lányt, – és ne felejtse el, hogy ha Mr. Brown valóban olvan félelmetes, mint amilyennek mondják, akkor csoda, hogy nem végzett velünk máris – Kzt oly szépen mondtam, mintha könyvből olvastam volna.

– Tulajdonképpen maga sokkal önhittebb, mint én – duzzogott Tuppence – bár sokkal kevesebb oka van rá! – (Tuppcnce sokatmondóan köhécselt) – De az valóban különös, hogy Mr. Brown meg nem töltötte ki rajtunk a bosszúját.

– Talán azt tartja, hogy nem érdemes velünk törődni – vélte Tommy.

Tuppencenek sehogysem tetszett ez a kijelentés.

– Hogy milyen undok tud maga lenni, Tommy – méltatlankodott. – Mintha velünk nem kellene számolnia?

– Bocsánatot kérek, Tuppcnce. Csak azt akartam mondani, hogy mi úgy dolgozunk, mint a vakond, a sötétben, és neki sejtelme sincs a mi vészt hozó terveinkről. Ha-ha!

– Ha-ha-ha! – csatlakozott Tuppence helyeslően és felállott.

South Audley Mansions tekintélyes bérház volt a Fark Lane szélén. A húszas szám a második emeleten volt.

Tommynak most már megvolt a kellő gyakorlata és nagyszerűen lehadarta kérdéseit Idősebb nő nyitott ajtót, inkább házvezetőnőnek látszott, mint cselédnek.

– Keresztnév?

– Margaret

Tommy kibetűzte, de az asszony közbeszólt.

– Nem... „gue”.

– Oh, Marguerite, franciásan, értem, – bólintott Tommy. Egy pillanatig gondolkozott, aztán bátran meg kérdezte: – A névsorunkban mint „Rita Vandemeyer” szerepelt, de ez valószínűleg téves, ugye?

– Többnyire annak hívják, kérem, de Marguerite a neve.

– Köszönöm. Ennyi az egész. Jó napot

Tommy izgatottan rohant le a lépcsőn. Tuppence a fordulónál várt reá.

– Hallotta?

– Igen... Oh, Tommy! – suttogta Tuppence boldogan.

Tommy megértően szorította meg a leány karját.

– Tudom, öreg. Én is meg vagyok elégedve.

– Tündérmese... álom az, mikor éppen úgy történik valami, ahogy az ember kigondolta! – lelkesedett Tuppence.

Tommy kezében felejtette a kezét. Már az előcsarnokban voltak. A fejük fölött léplek hallatszottak. Odafönt beszélgettek. És Tommy csodálkozva érezte, hogy Tuppence húzza a kezét és viszi magával arra a keskeny helyre a lift mellé, ahol legsötétebb az árnyék.

– Mi a...

– Csitt!

Két férfi jött le a lépcsőn. A fókapun mentek ki. Tuppence keze még szorosabban kapcsolódott Tommy karjára.

– Gyorsan menjen utánuk – suttogta. – Én nem merek, hátha megismer. Nem tudom, hogy ki a másik, de a magasabbik;.. Whittington.

HETEDIK FEJEZET – A HÁZ SOHOBAN

Wliitlington és a társa elég jó tempóban haladtak. Tommy rögtön utánuk indult és még idejében látta, hogy befordulnak az első mellékutcába. Jól kilépett és sikerült is kicsit közeledni hozzájuk. Mire odaérkezett ahhoz az utcához, amelybe azok ketten bekanyarodtak, már jóval kisebb volt a távolság köztük. Aránylag elhagyottak voltak a keskeny mayfairi utcák és Tommy elhatározta, hogy megelégszik azzal, ha szemmel tarthatja Őket

Ilyet Tommy még sohase csinált Bár elég sok regényt olvasott, hogy a dolog technikai részével tisztában legyen, eddig még sohase próbálta meg, hogy valakit „kísérjen”, és rögtön rájött arra, hogy a valóságban sok nehézséggel jár az ilyesmi. Tegyük föl, például, hogy azok ketten leintik az első taxit A könyvekben persze mindjárt beugrik az ember másik taxiba, ígér a sofőrnek egy arannyal – vagy ennek mai ellenértékét – és kész. A valóságban azonban Tommy már sejtette, hogy az a bizonyos második taxi nem lesz sehol. Tehát nem marad más hátra, mint szaladni a kocsi után. Már most mi történik azzal a fiatalemberrel, aki kitartóan és megállás nélkül szalad a londoni utcákon? A főutcákon talán még elhiszik neki, hogy az autóbusz után szalad. De ezekben a sötét arisztokratikus, néptelen mellékutcákban el lehetett készülve arra, hogy akármelyik fontoskodó rendőr megállítja és magyarázatot kér tőle, hogy miért oly sietős az útja?

Idáig jutott gondolataiban, mikor a legközelebbi keresztutcából valóban kifordult egy taxi szabad jelzéssel. Tommy visszafojtott lélegzettel leste: leintik-e vajon?

Felsóhajtott, mint akinek nagy kő esett le a szívéről, amikor a két férfi szó nélkül továbbengedte a kocsit Hol jobbra, hol balra fordultak be az utcákon nyilván azért, hogy minél gyorsabban az Oxford Streetre érjenek. Mikor végre Ott voltak és kelet felé fordultak, Tommy kicsit gyorsított. Lassan-lassan közeledett hozzájuk, mert itt már annyi ember volt a járdán, hogy nem kellett attól tartania, hogy észreveszik. Szeretett volna bár csak egy-két szót is meghallani a beszélgetésükből, de itt aztán teljes kudarcot vallott. Oly halkan beszéllek, hogy az utca lármájában elveszett a hangjuk.

A Bond streeti földalatti megálló előtt átmentek az utca túlsó felére, és be a nagy Lyonsba; Tommy észrevétlenül és hűségesen a nyomukban. Felmentek a Lyons első emeleti éttermébe és leültek az egyik kis asztalhoz az ablak mellett. Későre járt az idő és a helyiség már kezdett kiürülni. Tommy a legközelebbi asztalhoz ült, éppen Whittington mögé, hogy meg ne ismerhesse, ha megint találkoznak. Ez viszont azért is jó volt, mert így alaposan megnézhette a másik férfit, aki éppen szemben ült vele. Szőke ember volt, kellemetlen arcán látszott a határozatlanság. Tommy véleménye szerint orosz vagy lengyel Volt. Ötven év körül lehetett, a vállait beszéd közben összehúzta; ravasz, kicsi szemei egy pillanatig se nyugodtak.

Mivel már Tuppence-szel kiadós villásreggelit evett, Tommy csak walesi nyulat és kávét rendelt. Whittington viszont bőséges villásreggelit hozatott mindkettőjüknek, s mihelyt a pincérnő elment, közelebb húzta a székét az asztalhoz, és halkan, de nagyon komolyan beszélni kezdett. Tommy csak itt-ott tudott egy szót elfogni; a beszélgetés lényege valami utasítás vagy parancs volt, melyet a férfi tüzetesen magyarázott társának. Ügy látszott, mintha időnként nézeteltérés lenne köztük. Whittington Borisznak szólította a társát, és ez a Borisz néha kifogásolt valamit.

Tommy párszor hallotta azt a szót, hogy Írország, aztán azt, hogy propaganda, de Jane Finnről nem esett szó. Egy pillanatra elült a zaj a teremben és sikerült Tomrnynak meghallania egy egész mondatot Éppen Whittington beszélt. Oh, hiszen maga nem ismeri Rossíe-tJ Igazán nagyszerű nő. Megesküdne rá akármelyik lord, hogy a saját anyja. Mindig úgy eltalálja a hanglejtést, hogy csoda. Tulajdonképpen ez a legfontosabb.

Borisz válaszát már nem hallotta Tommy, de Whittington azt mondta rá, hogy: – Persze, csakis szükség esetén...

Aztán ismét elvesztette a beszélgetés fonalát. Nemsokára azonban megint tisztán hallotta az egyes mondatokat, talán azért, mert a beszélők önkéntelenül hangosadban beszéltek, vagy talán inkább azért, mert Tommy fülei jobban hozzászoktak? Tommy maga sem tudta volna megmondani. Annyi bizonyos, hogy két szó roppant buzdítóan hatott Tommyra. Borisz mondta ki ezt a két szót: – Mr. Brown...

Whittington nyilván kifogásolt valamit, de Borisz csak nevetett.

– Ugyan kérem, miért nem? Nagyon tiszteletreméltó név és nagyon gyakori is. Talán nem azért választotta? Szeretném látni ezt a... Mr. Brown-t

Acélosan csengett Mr. Whittington hangja, amint válaszolt

– Ki tudja? Talán már találkozott is vele!

– Ugyan – nevetett a másik. – Gyerekbeszéd, ezt a rendőrségnek találták ki. Tudja, én néha azt hiszem, hogy az egész embert csak a beavatottak találták ki mumusnak, hogy bennünket ijesztgessenek vele. Lehetetlen, hogy ne így legyen.

– De nem bizonyos, hogy így van:

– Sokszor eltűnődöm ezen. Vagy valóban igaz lenne, hogy itt van közöttünk, de csak nagyon kevesen vannak a kiválasztottak, akik ismerik? Ha ez csak csakugyan igaz, akkor jól meg tudta őrizni a titkát. Kitűnő gondolat, igazán... Egymásra nézünk... valamelyikünk Mr. Brown – de melyik? Ő parancsol, de egyúttal szolgál is. Velünk, köztünk. Es senki nem tudja, hogy melyik ő!...

Az orosz – bár láthatólag nehezére esett – visszaparancsolta elkalandozó fantáziáját. Az órájára nézett

– Igen – mondta Whittington – most már mehetünk.

Odaintette a pincémót és a számláját kérte. Tommy követte példáját és pár pillanat múlva ő is lement a lépcsőn a két fúr fi után.

Amint kiértek az utcára, Whittington odaintett egy taxit és azt mondta a sofőrnek, hogy hajtson a Waterloo pályaudvarra.

Taxi volt ott bőven és Whittington kocsija még el se hajtott, amikor Tommy már szintén taxiban ült.

– Hajtson a másik kocsi után – intett a kezével – és el ne tévessze szem elől.

A sofőr idősebb ember volt, és nem érdekelte az eset. Dünnyögve csapta le az órát. Útközben nem történt semmi. Közvetlenül Whittington taxija mögött Tommyé is megállt a pályaudvar indulási oldalán. Tommy a jegypénztárnál is ott állt Whittington mögöttes hallotta, hogy Bournemouthba kér első osztályú jegyet. Tommy, természetesen, ugyanilyen jegyet váltott. Mikor Whittington eljött a pénztártól, Borisz az órára nézett és megjegyezte, hogy még korán van. – Csaknem fél óra ideje van még – mondta.

Tommy most gyorsan gondolkozni kezdett – Whittington tehát egyedül utazik, a másik ember Londonban marad. Szóval választania kell a kettő között, hogy melyiknek a nyomát kövesse. Világos, hogy egyszerre nem lehet itt is, ott is, hacsak...

Tommy is megnézte az órát és aztán a vonatok kifüggesztett menetrendjei A Bournemouthi vonat 3.30-kor indult. Most tíz perccel múlt három. Whittington és Borisz a könyvesbolt előtt jártak fel és le. Tommy aggódó pillantást vetett feléjük, aztán beszaladt a legközelebbi telefonfülkébe. Nem mert időt vesztegetni azzal, hogy megpróbálja Tuppenee-t megtalálni. Tuppence bizonyosan még most is a South Audley Mansions tájékán kóborol, pc hiszen van még egy szövetségese!

Fölhívta a Ritzet és Juliusi Hersheimmert kérte. A házi központ kapcsolt és csengetett – Csak lenne otthon a fiatal amerikai! – sóhajtotta Tommy. – Még egyet berregett ü telefon és aztán – „Hello”! – hallotta Tommy. Ezt a hangot és ezt a kiejtést nem lehetett nem felismerni.

– Hersheimmer? Itt Beresford. A Waterloo pálvaudvaron vagyok, Whittington Cis még valaki nvomában. Nem érek rá sokat magyarázni. Whittington a 3.30-assal indul Bournemouthba. Ide tud jönni akkorra?

A válasz megnyugtató volt.

– Hogyne! Sietek... – felelte az amerikai és rögtön lecsapta a kagylót.

Tommy megkönnyebbülten felsóhajtott Nagyon bízott abban, hogy Julius tud sietni. Valahogy ösztönszerűen érezte, hogy az amerikai idejében itt lesz.

Whittingtont és Boriszt ott találta, ahol hagyta. Ha Borisz megvárja, míg a barátja elindul, akkor nincs semmi baj... De most ijedten kapott a zsebéhez. Bár carte blanche-t kapott Cartertől, még nem szokta meg, hogy nagyobb pénzösszeget hordjon magával. Mikor megváltotta az elsőosztályú jegyet Bournomouthig, már csak pár shilling maradta zsebében. Remélhetőleg Julinknál lesz pénz elég, ha idejében érkezik.

Közben múlt az idő: 3-15,3.20,325,3.27. – Hátha Julius mégse érkezik meg idejében?... 3.29. Csapkodják az ajtókat. Tommy hátán végigszaladt a hideg. Egyszerre csak valaki a vállára tette a kezét

– Itt vagyok, fiam. Az a londoni forgalom túltesz mindenen! Hol vannak a gazemberek?

– A2 Whittington... aki most beszáll, az a nagy fekete ember – A másik meg az a külföldi, akivel beszélget.

– Már olt is vagyok. Melyik jó madár jut nekem?

Tommy alaposan meggondolta a dolgot.

– Van pénz magánál? – kérdezte hirtelen.

Julius rázta a fejét és Tommynak megnyúlt az arca.

– Bizony azt hiszem, hogy alig van nálam több három – négyszáz dollárnál – magyarázta az amerikai.

Tommy halkan ujjongott.

– Oh, maguk milliomosok! Egészen más nyelven beszélnek, mint mi! Szálljon fel gyorsan. Itt a jegy – Whittington a magáé.

– Bízza csak reám Whittingtont! – szólt Julius sötéten. A vonat már indulóban volt, amikor felugrott.

– A viszontlátásra, Tommy!

A vonat kigördült az állomásról és Tommy nagyot lélegzett. Boris?: éppen feléje jött. Tommy megvárta, míg elment mellette és aztán ismét követte a nyomot.

Borisz földalattin ment a Piccadilly Circusig. Aztán gyalog, végig a Shaftesbury A vermen és befordult abba az egyik kicsi, sötét utcába, ami ott van Soho körül. Tommy óvatosan, megfelelő távolságban követte.

Végül egy piszkos kis térre értek. Köröskörül ócska, elhanyagolt házak, nagyon komor az egész vidék.

Borisz körülnézett, mire Tommy behúzódott az egyik kapualj árnyékába. Itt jóformán cg)' lélek se járt. Zsákutca volt, ezért üres volt és kihalt. Borisz oly óvatosan, lopva nézett hátra az előbb, hogy Tommy fantáziája ettől rögtön tüzet fogott. A kapualjból megfigyelte, hogy Borisz még ebben a környezetben is feltűnően elhanyagolt ház verandájára siet föl, és gyorsan kopog a kapun. Valami különös ritmusa volt ennek a kopogásnak. A kapu gyorsan kinyílt, Borisz egy-két szót szólt a portásnak és belépett; mire a kapu rögtön bezárult mögötte.

Most követte el Tommy a végzetes hibát. Neki most ott kellelt volna maradnia a helyén és várnia kellett volna, míg Borisz ismét előkerül. Minden józan ember ezt tette volna. Ezzel szemben Tommy úgy cselekedett, ami nem volt méltó az ő rendes, józan észjárásához, bár különben éppen a józanság volt a legjellegzetesebb tulajdonsága... Ahogy Ó maga magyarázta később: „valami kikapcsolódott az agyában”.

Minden gondolkozás nélkül fölment a verandára ő is, és jól-rosszul utánozta a különös kopogást.

A kapu éppen olyan gyorsan nyílt ki, mint az előbb. Rövidre nyírt hajú, gonosz arcú ember állott, az ajtóban.

– Na? – dünnyögte.

Ebben a pillanatban már megértette Tommy, hogy micsoda őrültséget cselekedett – De most már nem mert habozni. Kimondta az első szót, ami eszébe jutott

– Mr. Brown?...

Legnagyobb csodálkozására a portás félreállott

– Második emelet – mondta, és hüvelykujjával hátra felé bökött

– Második emelet balra – ismételte.

NYOLCADIK FEJEZEL – TOMMY KALANDJAI

Tommy nem habozott, bármennyire váratlanul érték is a portás szavai. Ha már eddig ilyen jól bevált a merészség, talán majd ezután is segít Nyugodtan bement a házba, föl a rozoga lépcsőn. A házban minden leírhatatlanul piszkos volt. A mocskos tapéta cafatokban lógott le a falról, meg a színe se látszott a piszoktól. A szögletekben sűrű, szürke pókhálók éktelenkedtek mindenütt.

Tommy nem sietett. Mire a lépcső fordulójához ért, hallotta, hogy a portás már visszament a fülkéjébe. Ebből megtudta, hogy most még nem gyanakodnak reá. Nyilván nagyon természetes és rendes dolog volt, hogy ebben a házban Mr, Brownt keresték a látogatók.

Fölérve a második emeletre, Tommy megállt és gondolkozott, hogy most mitévő legyen? Keskeny folyosóra ért, melyből jobbra-balra nyíltak az ajtók. A legközelebbi, bal oldali ajtó felöl halk hangokat hallott A portástól kapott utasítás szerint ebbe a szobába kellett volna bemennie, Tommy ehelyett folyton azt a kis fülkét nézte, melyet jobb oldalon látott, szakadozott bársonyfüggönytől félig-meddig, eltakarva. Éppen szemben volt a bal oldali ajtóval, úgyhogy nemcsak az ajtót, hanem a lépesőfeljáratot is szemmel lehetett tartani a fülkéből. Nagyszerű búvóhely volt egy, sőt szűken két embernek is, mert körülbelül egy méter mély lehetett és másfél méter széles. Roppant tetszett Tommynak. A maga lassú és nyugodt módján alaposan átgondolta a kérdést, és megállapította, hogy a Mr. Brown jelszó volt és a portás ennek értelmében küldte őt az emeletre, egy pillanatig se gondolva arra, hogy Tommy valóban Mr. Brownt keresi – A véletlen szerencsének köszönheti tehát, hogy a banda jelszavát használva bejuthatott a házba. Még nem gyanakszik reá senki, de most gyorsan cl kell határoznia, hogy mit fog csinálni.

Mi lenne, ha bátran belépne abba a szobába, a folyosó bal oldalán? Vajon beengednék-e oda is, minden további igazoltatás nélkül? Hátha még egy második, külön jelszóra is van szükség, vagy esetleg igazolnia kellene valamiképpen a személyazonosságát... A portás nyilván nem ismeri a banda valamennyi tagját, de idefönt bizonyára szigorúbb az ellenőrzés. Eddig ugyan kedvezett neki a szerencse, de hát nem hiába írtak annyit a szerencse forgandóságáról! Nagyon nagy kockázatot vállal, ha benyit abba a szobába. Nem számíthat arra, hogy mindvégig sikerül rászednie az egész társaságot; előbb-utóbb csak elárulja magát és akkor, csupa elhamarkodott vakmerőségből elszalasztottá a legjobb alkalmat

Lenn a főkapunál megismétlődött a különös kopogás és Tommy most már nem habozhatott. Bevonult a fülkébe... Óvatosan arrébb húzta a függönyt, amely most teljesen elrejtette – Sok hasadás és szakadás volt rajta, ezeken át szépen kinézhetett. Egyelőre megfigyeli, hogy mi történik; utóvégre, ha kedve tartja, később is bemehet a bal oldali szobába, ha már esetleg megtanulja az új jövevény viselkedéséből, hogy mit kell csinálni.

Halk, óvatos léptekkel jött föl valaki a lépcsőn – Nyilván a legalsóbb néposztályokból való ember volt. Ezt az alacsony, nyomott homlokot, ezt a nagy bűnösökre jellemző állat és az egész arcban megnyilvánuló állatiasságot Tommy nem ismerhette, bár Scotland Yardban rögtön tudták volna, hogy kivel van dolguk, ha ezzel az alakkal találkoznak.

A jövevény nagyokat lihegve ment el a mélyedés előtt A szemközti ajtónál megállt és megismételte a különös kopogást. Belülről felelt valamit egy hang, mire az új látogató benyitott Ahogy bement, Tommy egy pillanatra benézhetett a szobába. Hosszú asztal állt a közepén és négy-öt ember ült körülötte, de Tommy szeme annak az arcán akadt meg, aki az asztalfőn ült és iratokat tartott a kezében. A haja rövidre volt nyírva és olyan hegyes szakálla volt, aminő a tengerészeknek szokott lenni. Rá nézett a belépőre és idegenszerű, de feltűnően tiszta kiejtéssel kérdezte:

– Mi a száma, elvtárs?

– Tizennégy.

– Helyes.

Az ajtó ismét becsukódott.

– Így görbüljek meg, ha ez az ember nem német! – gondolta Tommy – – Es fene pontosan csinálja a dolgát, ez már megrögzött szokás náluk. De jó, hogy nem mentembe! – Bizonyára rossz számot mondtam volna és megkezdődött volna a tánc. Nem, nem, jobb nekem itt... Aha, megint kopog valaki.

Ez a látogató semmiben sem hasonlított az előbbihez. Tommy megismerte: az ír Sinn-Fein-mozgalom egyik vezetője volt. Mr. Brown szervezetének, úgy látszik, messzire nyúlnak a szálai. A közönséges betörő, a jól nevelt ír úr, a sápadt orosz és végül a pontos, szertartásos német, mint udvarmestert Valóban különös gyülekezet, amely nem sok jóra engedett következtetni.

Ki az a titokzatos ember, akinek a kezében összefutnak ennek az ismeretlen történetnek a szálai?

Az új látogató is ugyanúgy ment be, mint az előbbi. A kopogás után megkérdezték a számát és, miután megmondta, ismét jött a válasz; „Helyes.”

Egymás utón két kopogás hallatszott lent a kapun. Előbb valami teljesen ismeretlen ember jött, Tommy véleménye szerint tisztviselő lehetett a City-bon, utána valami munkásforma férfi. Tommynak úgy rémlett, hogy ennek az arcát már látta valahol.

Három perc múlva jött még valaki, ezúttal parancsoló külsejű, elegánsan Öltözött férfiú, látszott rajta, hogy született úr. Tommy ennek az arcát is ismerősnek találta, bár abban a pillanatban nem tudta volna megmondani, hol látta, vagy mi a neve.

Ezután sokáig nem történt semmi. Tommy azt hitte, hogy már megkezdődött a ülés és éppen óvatosan kibújt a fülkéből, amikor újabb kopogást hallott. Gyorsan visszabújt a függöny mögé és várt.

A megkésett látogató oly halkan jött fel a lépcsőn, hogy Tommy csak akkor vette észre, amikor már ott állt, közvetlenül a függöny előtt.

Sápadt, vézna, csaknem nőies külsejű kis ember volt. Kiálló és széles járomcsontjai miatt szláv eredetűnek lehetett tartani, de ezenkívül semmi, sem árulta el a nemzetiségét. Amint elment a fülke előtt, lassan arra fordította a fejét. Különös, világos szemei mintha átnéznének a függönyön; Tommy már-már azt hitte, hogy ez az ember látja Őt, és Önkéntelenül megborzadt. Pedig a fantáziája nem egykönnyen ragadta el. Ő is olyan volt, mint a fiatal angol urak többsége, akiknek nem szokásuk a képzelődés; de most nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy ebből az emberből valami szokatlanul hatalmas erő árad, valami, ami a mérges kígyókra emlékeztette.

Az új látogató is úgy kopogtatott, mint a többi, de egészen másképpen fogadták. A szakállas férfi felállt és a többiek is mind követték példáját. A német előrelépett, kezet fogott vele és összeütötte a sarkát

– Megtisztel bennünket – mondotta – igen megtisztel. Nagyon féltem, hogy elfoglaltsága miatt nem jöhet el.

A másik halkan felelt, különös, sziszegő hangja volt.

– Nehezen ment. Attól tartok, hogy nem fogom tudni megismételni látogatásomat, de fontos volt, hogy egyszer eljöjjek és megmagyarázhassam a taktikámat. Nem tehetek semmit Mr. Brown nélkül. Ő is itt van?

Hallhatóan megváltozott a német hangja, amint kissé habozva felelt:

– Üzenetet kaptunk. Nem jöhetett el személyesen. – Elhallgatott és úgy rémlett, mintha, nem fejezte volna be a mondatát.

A másik nagyon lassan elmosolyodott – Körülnézett és csupa nyugtalan arcot látott maga körül.

– Ah, értem. Ismerem a taktikáját. A sötétben dolgozik és nem bízik senkiben. Mégse lehetetlen, hogy most itt van közöttünk... – Ismét körülnézett, mire mintha rémület szállta volna meg a csoportot. Mindegyik fürkészve, kételkedve nézett a szomszédjára, mintha abban sejtené Mr. Brownt.

Az orosz végigsimított az arcán.

– Nos – mondta – lássunk munkához.

A német megrezzent, mintha csak most térne magához. Eddigi helyét az asztalfőn át akarta adni az orosznak. Az orosz tiltakozott, de a német nem engedett:

– Ez az egyetlen illő hely – mondta – a... az Egyes Számnak. A Tizennégyes szám talán be fogja csukni az ajtót...

Az ajtó bezárult és Tommy ismét csak érthetetlen mor-mogást hallott a beszédből. Ez izgatta és nyugtalanította. A.hallott beszélgetés felcsigázta kíváncsiságát. Ha törik, ha szakad, okvetlen hallani akar valamit a tanácskozásból.

A földszintről nem hallatszott semmi nesz és nem volt valószínű, hogy a portás feljöjjön. Tommy pár percig figyelmesen hallgatózott, a/tán kidugta fejét a függöny mögül. A folyosón nem volt senki. Tommy levetette a cipőjét és a függöny mögött hagyva őket, óvatosan az ajtóhoz osont, ott letérdelt és fülét a kulcslyukra szorította. Bosszankodva tapasztalta, hogy így csak egy-egy szót hall, ős ezt is csak akkor, ha véletlenül hangosabban beszél valaki. Ez még jobban felcsigázta kíváncsiságát.

Szeme az ajtókilincsre révedt. – Hátha sikerülne oly csendesen és észrevétlenül lenyomnia a kilincset, hogy a bennlevők észre se vennék?... Lassan, nagyon lassan lenyomta – még a lélegzetét is visszafojtotta, úgy ügyelt. Még egy kicsit – még egy kicsit – hát már sohase lesz vége? Ah, végre!... lejjebb már nem megy.

Egy-két percig így maradt, aztán nagyot lélegzett és egész picit beljebb nyomta az ajtót. Ez azonban nem mozdult. Tommy bosszankodott. Ha nagyon meg kell nyomni, akkor egész bizonyosan nyikorogni fog. Megvárta, míg odabent hangosabb lett a beszélgetés és mégegyszer megpróbálta. Még mindig semmi. –, jobban megnyomta.

– Hát mi történt?... Beragadt talán ez a szerencsétlen ajtó?

– Végre elkeseredetten teljes erejével befelé nyomta a kilincset az ajtó azonban most se mozdult és Tommy megértette végre, hogy az ajtót vagy bezárták, vagy bereteszelték belülről.

Tommy méltatlankodva háborodott föl.

– A fene egye meg! – mondta. – Mégis csak disznóság, hogy bezárkóztak!

Aztán, mikor kissé nyugodtabb lett, meghányta-vetette a helyzetet. Először is vissza kell engednie eredeti helyzetébe a kilincset. Ha hirtelen elengedi, egész bizonyosan észreveszik odabenn, tehát roppant gonddal és lassan engedte vissza. Mikor sikerült, megkönnyebbülten sóhajtott föl és fölkelt térdeiről. De mivel igazi bulldogtermészet volt, nem tudott belenyugodni a kudarcba. Bár az első pillanatban nem tudta,, mihez kezdjen, azért eszébe se jutott, hogy abbahagyja ;i harcot Mindenáron hallani akarta, hogy mi folyik odabenn. Az első haditerv csődöt mondott, másikat kell hát kitalálni.

Körülnézett. Bal kéz felől, kicsit arrébb, még egy ajtó nyílott. Tommy nesztelenül odasurrant, egy-két percig hallgatózott, aztán megpróbálta a kilincset. A kilincs engedett és Tommy bement.

A szoba, így látszott, valaki hálószobájának volt berendezve. Semmiben sem különbözött a ház többi részétől, a bútor itt is rettenetes állapotban volt és a piszok leírhatatlan.

Tommy azonban nem törődött se a piszokkal, se mással, csak azt nézte, hogy van-e ajtó a két szoba közt. Ezt aztán hamarosan meg is találta, a másik ajtóhoz ment, hogy alaposan megvizsgálja. Nagyon rozsdás retesz zárta le a közajtót, nyitván régóta nem használták. Tommy roppant óvatosan mozgatta előre-hátra, míg végre sikerült zajtalanul félrehúznia. Most már csak az volt a kérdés: nem zárták-e be kulccsal is a közajtót?-. Tommy megismételte előbbi kísérletét a kilinccsel és ezúttal teljes volt a siker. Az ajtó kinyílt, egy ici-pici nyílás volt az egész, de éppen elég arra, hogy Tommy kihallgassa rajta a beszélgetést Az ajtó túlsó oldalán bársonyfüggöny volt, úgy, hogy látni nem láthatott semmit, de a hangokat azért elég jól megkülönböztethette.

Most a Sinn-Feinista beszélt. Mély ír hangját rögtön meg lehetett ismerni;

– Hz mind szép és jő. De ide több pénz kell – Ha a legfontosabb. Ha nincs pénz, nem lesz eredmény!

Valaki felelt, Tommy úgy vélte, hogy Borisz hangja volt:

– Biztosít bennünket, hogy lesz eredmény?

– Mostantól számítva egy hónapon belül, esetleg korábban vagy későbben, ahogy kívánják, biztosítom Önöket, hogy olyan rémuralom lösz Írországban, hogy a brit birodalom alapjaiban meginog tőle!

Szünet ós azután az „Egyes Szám” lágy, sziszegő hangja hallatszott:

– Jó! A pénzt meg fogják kapni. Borisz, maga majd gondoskodik erről.

– Az amerikai írek és Mr. Potter útján, úgy mint rendesen? – kérdezte Borisz.

– Igen, így jó lesz! – szólalt meg valami új hang, erős amerikai kiejtéssel – bár itt és most hangsúlyozni akarom, hogy kissé bonyolódik a helyzet. Most már nincs meg az a szimpátia, ami kezdetben volt, és egyre jobban hangoztatják, hogy legjobb lenne az íreket magukra hagyni, hadd intézzék el saját ügyeiket Amerika nélkül.

Tommy szinte látta, hogy Boris felhúzza a vállát, mikor felel:

– Hát baj az? Hiszen csak a pénz szerepel úgy, mintha az Egyesült Államokból jönne!

– A legnagyobb nehézség a muníció partra szállítása – szólt a Sinn-Feinista. – A pénzt elég könnyű behozni, jelenlévő kollegánk jóvoltából. .

Most más valaki szólalt meg, Tommy úgy vélte, hogy ez annak a gentleman forma embernek a hangja, akinek az arca oly ismerősnek látszott.

– Vajon mit szólnának hozzá Belfastban, ha ezt most hallanák!

– Szóval ez rendben van – vágta el a vitát a sziszegő hang. – Hát annak az angol lapnak adandó kölcsön ügyben sikerült elintézni a részleteket, Borisz?

– Azt hiszem, igen.

– Helyes. Ha szükség van rá, Moszkvából majd megjön a hivatalos cáfolat.

Pár pillanatnyi csend után a német csengő hangja szólalt meg;

– Utasítást kaptam Mr. Browntól, hogy terjesszem be a szakszervezetek jelentéseinek kivonatát. A bányamunkások jelentése a legkedvezőbb. Vissza kell tartanunk a vasutasokat. Lehet, hogy baj lesz az A.S.E.-vel.

Most jó ideig csönd lett. Csak a papírlapok forgatása hallatszott és néha-néha egy-egy szó, a német valamit magyarázott. Valaki dobolt az ujjaival az asztalon.

– És hányadikán, barátom? – kérdezte aztán az Egyes Szám

– Huszonkilencedikén.

Az orosz, úgy látszik, gondolkodott:

– Az elég rövid terminus – mondta.

– Tudom. De a Munkáspárt vezetői így határoztak, és nem szabad azt a látszatot keltenünk, mintha nagyon beleelegyednénk a dolgukba. Hadd higgyék, hogy teljesen az ő kezükben van minden.

Az orosz halkan nevetett, úgy látszik, mulatott ezen a kijelentésen.

– Igen, igen – mondta. – Az igaz. Sejteniük sem szabad, hogy saját céljainkra használjuk föl őket. Becsületes emberek, és éppen ezért sokat érnek nekünk. Különös, hogy forradalmat csak becsületes emberekkel lehet előkészíteni. – Elhallgatott, aztán, mintha tetszenék neki ez a gondolat, tovább fűzte: – Minden forradalomnak meg voltak a maga becsületes emberei. Utólag aztán hamar ellehet őket tenni láb alól.

Volt valami borzasztó és félelmetes a hanglejtésében, ahogy ezt mondta. A német ismét átvette a szót:

– Gymesnek el kell tűnnie. Túlságosan előrelátó. A „Tizennégyes Szám” fog erről gondoskodni.

Rekedt dörmögés hallatszott.

– Rendben van. – Majd pár pillanat múlva már aggódott: – És ha rajtakapnak?

– A legjobb jogász fogja védeni – felelte a német nyugodtan. – Különben is az egyik hírhedi betört) ujjlenyomataival ellátott kesztyűt fogja viselni. Nincs oka a félelemre.

– Nem felek én. Mindent az ügy érdekében. Azt mondják, vér fog folyni az utcákon. – Valami kegyetlen öröm hallatszott ki a hangjából. Gyémántok és gyöngyök fognak gurulni a csatornákban és bárki felszedheti.

Tommy hallotta, hogy valaki megmozdított egy széket Azután megint az „Egyes Szám” kezdett beszélni:

– Tehát minden rendben van. Bizonyos a siker?

– Azt hiszem – felelte a német – de a hangja ezúttal nem volt oly bizakodó, mint máskor.

Lappangó fenyegetés csengett ki az „Egyes Szám” hangjából, amikor megszólal t:

– Mi baj van?

– Semmi, de...

– De... micsoda?... Hol a hiba?

– A Munkáspárt vezetőiben. Ön mondja, hogy nélkülük nem tehetünk semmit. Már most, ha ők nem hirdetik ki az általános sztrájkot 29-ére...

– Miért ne hirdetnék ki?

– Azért, mert, ahogy ön az előbb mondta, ők becsületesek. Noha már mindent megtettünk hogy megingassuk bennük a bizalmat a kormány iránt, mégse tudom, hogy titokban nem bíznak-e benne még most is.

– De hiszen...

– Tudom. Szünet nélkül támadják és ócsárolják. Általában véve azonban a közvélemény mégis a kormány mellett var). Ezért aggódom, hogy nem fognak nekimenni, ha majd rákerül a sor.

Az orosz ujjai megint dobolni kezdtek az asztalon.

– A tárgyra, a tárgyra, barátom. Ügy hallottam, hogy van valami okmány, amely biztosítja a sikert.

– Ez így is van. Ha bemutatnák a vezetőknek ezt az okmányt, rögtön lenne eredmény – Rádión közölnék egész Angliával és pillanatnyi gondolkodás nélkül állást foglalnának a forradalom mellett. A kormány menthetetlenül és végleg megbuknék.

– Na és mit akar ennél többel?

– Magát az okmányt – mondta a német egyszerűen.

– Ah! Tehát nincs a kezükben? De tudják, hogy hol van? És van valaki, aki tudja, hogy hol van?

– Egy valaki... talán. De még erről sem vagyunk egészen bizonyosak.

– Ki az a valaki?

– Egy lány.

Tommy visszafojtott lélegzettel hallgatózott

– Egy lány? – kérdezte az orosz megvetéssel. És azt a lányt nem tudták maguk szóra bírni?!... Oroszországban ismerjük a módját, hogyan lehet kivallatni a... lányokat!

– Ez az; eset más – mondta a német konokul.

– Hogy-hogy... más? – Egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta: – Hol van most az a lány?

– A lány?

– Igen.

– Most...

Többet azonban nem hallott Tommy. Hatalmas ütést kapott a fejére és minden elsötétedett előtte.

KIFENCEDIK FEJEZET – TUPPENCE-BŐL HÁZTARTÁSI ALKALMAZOTT LESZ

Amikor Tommy elindult a két férfi nyomában, Tuppencenek össze kellett szednie minden Önuralmát, hogy utána ne menjen. Mégis visszatartotta magát és azzal vigasztalódott, hogy az események igazolták a haditervét Az a két férfi kétségtelenül a második emeleti lakásból jött és a vékony szál, a Rita név, ismét Jane Finn ellenségeinek nyomára vezette az Ifjú Kalandorokat

Az a kérdés, hogy most mit kell tennie? Tuppcnce nem szerette megvárni, míg fű nő a lába alatt Tommynak most volt dolga bőven, és mivel ő nem csatlakozott a fiúhoz, nemigen tudta, hogy mit csináljon. Visszament az előcsarnokba, ahol a kis liftesfiú most a rézvereteket fényesítette, közben hangosan és nem is nagyon hamisan fütyülve a legújabban fölkapott nótát

A fiú hátranézett, amikor Tuppence bejött. Tuppence-ben volt valami az utcakölykök természetéből és mindig jól értett a fiúk nyelvén. És most arra gondolt, hogy sohase árt ha az embernek szövetségese van az ellenség táborában.

– Na, William, – szólt jókedvűen mintha ismét a kórházban lenne és korán reggel találkoznék a liftesfiúval, – szép fényes lesz minden?

A gyerek máris vigyorgott.

– Albert miss – javította ki. – Albert és nem William.

– Legyen Albert – bólintott Tuppence. Sokatmondóan végignézett a csarnokon. Félt, hogy Albert nem veszi észre, és szándékosan jól aláfestette ennek a tekintetnek a rejtélyességét. A gyerek felé hajolva, halkan mondta: – Mondani akarok valamit magának, Albert

Albert abbahagyta a munkáját és bámészkodva eltátotta a száját

– Nézze! Ismeri ezt? – Széles, színpadias mozdulattal hátracsapta a kabátja bal oldalát cs rámutatott valami kis zománcos jelvényre. Egyáltalán nem volt valószínű, hogy Albert ismerje – sőt nem is lett volna kedvező Tuppence terveire, ha megismeri, mert ez a jelvény bizony csak annak a helyi tanfolyamnak a jelvénye volt, amelyet Tuppence papája, a tiszteletes, a háború legelején szervezett Jelenleg azért volt a Tuppence kabátján, mert pár nappal ezelőtt ezzel tűzött fel valami virágot. Jó szeme volt Tuppencenek és rögtön észrevette, hogy a fiú zsebéből kilátszott valami hárompennys detektívregénynek a széle, és Albert tágra nyíló szemei hamar el is árulták, hogy nem volt rossz a taktika, mert már kapja be a legyet a fiú.

„Amerikai Detektív Szervezet!” – suttogta Tuppence. Albert beugrott

– Szent Isten! – motyogta elbámulva. Tuppence bólintott, mint aki mindent megmondott ezzel a pár szóval.

– Tudja, kit keresek? – kérdezte a világ legtermészetesebb hangján.

Albert még mindig nagy szemeket meresztve, izgatotton kérdezte:

– Valamelyik lakót?

Tuppence bólintott, és fölfelé mutatott a hüvelykujjával.

– A húszas. Vandemeyernek mondja magát Vandemeyer! Ha-ha-ha!

– Valami svihák? – érdeklődött Albert

– Svihák? Meghiszem azt Az Egyesült Államokban nem is hívják másként, mint... Helyre Rita”.

– „Helyre Rita!” – ismételte Albert lelkesen. – Jaj, hát nem egészen olyan ez, mint a mozi?

Valóban olyan volt. Tuppence értett hozzá; lelkes mozilátogató volt.

– Annié mindig mondja, hogy még a szeme se áll jól – folytatta a fiú.

– Ki az az Annié? – kérdezte Tuppence, csak úgy mellékesen.

– Szobalány, Elmegy ma. Hányszor mondta nekem Annié: „Ne felejtse el a szavamat, Albert, cseppet sem csodálkoznék, ha egy szép napon a rendőrség érte jönne és elvinne.” ...Éppen így mondta. Hanem azért szép nő, ugye?

– Elég szemre való – mondta, Tuppence, csak úgy félvállról – – Fel is használja a kis játékaiban, nyugodt lelhet.. Igaz, viselte már a smaragdokat?

– Smaragdokat?... Azok olyan zöld kövek, ügye?

Tuppence bólintott.

Azokért keressük. Tudja, hogy ki az öreg Rysdale? Albert rázta a fejét.

– Peter B. Rysdale, az olajkirály?

– Valahogy olyan ismerősnek hangzik – dadogta a fiú.

– Az Övéi voltak a drágakövek. A világ legszebb smaragdgyűjteménye. Megér egymillió dollárt!

– Te jó Isten! – lelkesedett Albert – Mind jobban és jobban emlékeztet a mozira.

Tuppence mosolygott, tetszett neki, hogy mekkora a sikere.

– Még nem bizonyítottuk reá egészen. De a nyomában vagyunk. És – a szemével intett, jó hosszúra nyújtva a kacsintást – ha nem tévedek, ezúttal nem viszi el szárazon.

Albert újabb felkiáltással jelezte az örömét.

– Nézze, fiam, erről egy szót ne szóljon! – intette Tuppence hirtelen. – Nem is kellett volna szólnom magának, de mi amerikaiak úgy vagyunk, hogy rögtön, már első látásra tudjuk, kivel van dolgunk ós én mindjárt láttam, hogy maga „gyes fiú.

– Nem szólok egy árva szót se! – fogadkozott Albert lelkesen. – Nem tehetnék valamit? A nyomában lehetnék, kísérhetném, vagy másképp csinálhatnék valamit.

Tuppence színlelte, hogy gondolkozik, aztán a fejét rázta.

– Jelenleg nem, de nem fogok magáról megfeledkezni. Mondja, fiam, mit is mondott az előbb arról a szobalányról?... Megy el?

– Annié? Nagy veszekedés volt odafönt – Meg is mondta Annié, hogy manapság a cseléd is valaki, nem lehet az emberrel akárhogy bánni azért, mert cseléd, és azt is mondta Annie, hogy ő megmondja mindenkinek és nem is fog egyhamar cseléd akadni erre a helyre.

– Nem fog? – ismételte Tuppence elgondolkozva. – Vajon... Valami az eszébe jutott. Pár percig gondolkozott, aztán Albert vállára tette a kezét.

– Nézze fiam, gondoltam valamit. Mi lenne, ha maga azt mondaná, hogy van valami unokanővére, aki talán jó lenne erre a helyre?... Ugye érti?

– Értem hát – felelt Albert gondolkozás nélkül. – Bízza csak rám, miss, elintézem én az egész dolgot két perc alatt

– Ügyes fiú! – mondta Tuppence helyeslően. – Mindjárt megmondhatja azt is, hogy a lány rögtön beállna. Aztán tudassa velem, és ha rendben van minden, holnap tizenegy órakor itt leszek.

Hová tudassam?

– Rita – felelt Tuppence röviden – Cowley névre.

Albert irigykedve nézett végig a leányon.

– Jó foglalkozás lehet ez a detektíveskedés – sóhajtott.

– Bizony az – hagyta rá Tuppence – főleg mikor az öreg Rysdale fizeti a számlát – De ne búsuljon, fiam. Ha ez sikerül, maga is jól jár.

Tuppence ezzel az ígérettel búcsúzott új szövetségesé-tói és gyors léptekkel hagyta ott South Audley Mansionst. Meg volt elégedve a délelőtt munkájával.

Nem volt vesztegetni való ideje, egyenesen visszament a Ritzbe. Onnan pár szóban mindent megírt Mr. Carternek. Már elkészült a levéllel, de Tommy még nem került elő. Egyelőre nem törődött ezzel, mert hosszú vásárlókörútra indult, és hat óra lett, mire hazakerült. Igaz, hogy közben megteázott és habos süteményt is evett, de mégis fáradtan tért haza a szállodába. Vásárlásaival nagyon mt'g volt elégedve. Az egyik olcsó árúházban kezdte, aztán elment pár üzletbe, ahol másodkézből való ruhákat vett, végül pedig betért az egyik jónevű fodrászüzletbe. Hálószobájának magányában kicsomagolta azt is, amit ott vett és öt perc múlva mosolyogva nézte magát a tükrében... Olyan szemöldökfestővel, amilyet a színésznők használnak, kicsit átrajzolta szemöldökének vonalát és ez a frissen szerzett, dús szőke haj segítségével úgy megváltoztatta az arcát, hogy szentül hitte, hogy Whittington még akkor se ismerheti meg. ha szemtől szembe kerülne is vele. Betéteket fog viselni a cipőjében és a szobalány-kötény és főkötő mindennél jobb álruha less. Kórházi tapasztalatiról nagyon jól tudta, hogy gyakran még saját betegei sem ismerték meg az ápolónőt, ha nem viselt egyenruhát

– Igen – mosolygott Tuppence hamiskásan a tükörképre bólintva – te meg fogsz felelni. – Aztán ismét felvette rendes ruháit—

Egyedül vacsorázott, és kicsit árvának érezte magát. Csodálkozott, hogy Tommy még nem jött vissza. Julius se került elő – de ezt Tuppence könnyen megmagyarázta – Julius nemcsak Londonban sürgetett mindenkit, és az Ifjú Kalandorok már megszokták, hogy időnként eltűnik, aztán megint megjelenik. Az ilyesmi állandóan napirenden volt. Egészen természetes lenne például, hogy Julius P. Hersheimmer öt perc alatt elhatározta, hogy Konstantinápolyba megy, ha azt sejti, hogy ott rájön eltűnt unokanővérem nyomára. Ez az energikus fiatalember sikeresen megkeserítette egynéhány úrnak az életét a Scotland Yardban. A Tengerészeti Minisztérium telefonos kisasszonyai is jól ismertek és rettegték az ismerős „Hello”-t Három órát töltött Párizsban, hogy megsürgesse a Prefektúrát, s amikor onnan visszatért, meg volt győződve, hogy a rejtély kulcsát csak Írországban lehet megtalálni. Ezt az eszmét minden valószínűség szerint az egyik, sok sürgetéstől kifáradt francia tisztviselő adta neki.

– Most biztosan odarohant – gondolta Tuppence.

– Hát ez mind szép és jó, de roppant unalmas! Itt ülök ezzel a sok érdekes hírrel, és a világon senki sincs, akinek elmondhatnám! Tommy igazán sürgönyözhetett volna, vagy csinálhatott volna valamit. Vajon hol lehet.. Az lehetetlen, hogy „elvesztette a nyomot”, ahogy mondani szokás. Erről jut eszembe... – Miss Cowley abbahagyta a gondolkozást és magához intette az egyik fiút.

Tíz perccel később, kényelmesen elhelyezkedve az ágyán, olvasta Garnaby Williams, az ifjú detektív” történetét. Ez volt az, amit néhány hárompennys rémregénnyel együtt a fiúval hozatott a legközelebbi újságos pavilonból. Úgy érezte, és ebben teljesen igaza volt, hogy jó lesz a „szakirodalommal” foglalkozni, mielőtt Alberttel újabb tárgyalásokba bocsátkozik.

Reggel ez a levél jött Mr. Cartertől:

„Kedves miss Tuppence,

Nagyszenten indult és gratulálok a szép eredményhez. Kötelességemnek tartom, hogy még egyszer figyelmeztessem arra, micsoda veszéllyel játszik; ha a levélben említett szándékát megvalósítja, ez a veszély még fokozódik. Teljesen elvetemült emberekkel lesz dolga, akik nem ismernek se kegyelmet, se irgalmat. Attól tartok, hogy alábecsüli a veszedelmet, és ezért ismételten figyelmeztetem, hogy nem ígérhetek semmiféle védelmet. Nagyon sokat ér nekünk az, amit már eddig is közölt velünk, és ha most vissza akar vonulni, senkinek sem lehet ez ellen kifogása. Kérem, mindenesetre jól gondolja meg a dolgot, míelőtt elhatározza magát.

Ha figyelmeztetésem ellenére mégis végre akarja hajtani a szándékát, készen fog találni mindent. Ön két évig volt miss Düfferin-nél (cím: Llanelly, Paplak) és Mrs. Vandemeyer ott érdeklődhetik.

Megengedi, hogy egy-két tanácsot adjak? Maradjon meg az igazság mellett, amikor és amennyire lehetséges, ezzel csökken az elszólások veszélye. Azt ajánlom, hogy annak mutatkozzék be, ami tényleg: – volt ápolónő, akiből háztartási alkalmazott lett. Jelenleg sok ilyen van. Ez meg fogja magyarázni mindazt, ami a hangjában vagy a modorában egyébként feltűnhetne és gyanút kelthetne.

Bármilyen lesz is az elhatározása, sok szerencsét kívánok, őszinte barátsággal

Mr. Carter.”

Tuppencenek nagyon jó kedve lett ettől a levéltől, bár Mr. Carter figyelmeztetése írott malaszt maradt. A fiatal lány. annyira bízott önmagában, hogy ügyet sem vetett Mr. Carter aggodalmaira.

Kicsit sajnálta, hogy nem játszhatja végig azt az érdekes szerepet, amit kigondolt. Noha fél percig se kételkedett, hogy elég ügyes, hogy bármily hosszú időn át eljátsszon bármilyen szerepet, józan esze rögtön meggyőződ öt t Mr. Carter érveinek helyességéről.

Tommytól még most sem jött semmiféle üzenet, de a reggeli posta meglehetősen piszkos levelezőlapot hozott, rajta bizonytalan hetükkel mindössze két szó: „Minden rendben”.

Féltizenegykor Tuppence büszkén nézegette azt n kissé kopottas pléhládát, amibe elrakta új holmiját. Kellő művészettel volt megkötözve. A leány csöngetett és kissé elpirult, amikor rendelkezett, hogy tegyék föl a ládát a taxira. A Paddington pályaudvarra hajtatott és ott a ruhatárban hagyta a ládát – Azután kézitáskájával bezárkózott a hölgyek várótermébe. Tíz perccel később az átalakult Tuppence nyugodt komolysággal lépett ki az állomásról, hogy felszálljon az egyik villamosra.

Pár perccel tizenegy után ismét a South Audley Mansions előcsarnokában állt. Albert folyton figyelte, hogy nem jön-e már, és közben csak színlelte, hogy rendes munkáját végzi. Mikor aztán Tuppence belépett, először nem ismerte meg. Amikor végre megismerte, nem tudott betelni a csodálkozással.

– Soha meg nem ismertem volna! Ez aztán nagyszerű maskara!

– Örülök, hogy tetszik magának, Albert – felelte Tuppence szerényen. – Igaz, mondja: az unokanővére vagyok, vagy nem vagyok az unokanővére?

– És a hangja! – kiáltott a fiú lelkesen – hisz olyan angolos kiejtéssel beszél, mintha itt született volna! Nem, azt mondtam, hogy az egyik barátom ismer valami lányt. Annie-nak nem nagyon tetszett. Itt maradt máig, ö azt mondta, hogy szívességből tette, de csak azért maradt, hogy magának elvegye a kedvét ettől a helytől.

– Jó lány! – bólintott Tuppence.

Albert nem értette a gúnyt

– Rendes lány, és az ezüstöt úgy tartja, hogy öröm ránézni. De mondhatom, hogy olyan mérges tud lenni, hogy no… Most mindjárt fölmegy, miss? Tessék belépni a liftbe. A húszas számot tetszett mondani? – és intett a szemével.

Tuppence szigorú tekintete elhallgattatta. A leány beszállt a liftbe.

Amint a húszas számnál csengetett, érezte, hogy Albert szemei lassan süllyednek a föld alá—

Ügyes fiatal nő nyitotta ki az ajtót

– A hely végett jöttem – mondta Tuppence.

– Vacak hely – mondta pillanatnyi gondolkozás nélkül a nő – – Igazi vén sárkány. Mindenbe beleüti az orrát. Azt mondta rólam, hogy megnézem a leveleit. Hogy én! Különben is félig nyitva volt a boríték. Soha sincs semmi a papírkosárban, mindent eléget Nincs rendben a szénája, annyi bizonyos. Drága ruhái vannak, de nem igazi úrinő. A szakácsné tud valamit róla, de a világért sem árulná el, úgy fél tőle, mint a tűztől. Es milyen gyanakvó természetű! Egy perc alatt ott van, hacsak kicsit beszélget is az ember valakivel. Azt mondhatom, hogy...

De, hogy ezenkívül még mit mondhatna Annié, azt Tuppence sohase tudta meg, mert abban a pillanatban különös, acélos csengésű hang kiáltott ki a lakásból:

– Annié!

Az ügyes, fiatal nő akkorát ugrott, mintha puskából lőtték volna ki.

– Igenis, nagyságos asszony.

– Kivel beszél?

– Jött valaki az állás végett, nagyságos asszony, kérem.

– Akkor vezesse be.

– Igenis, nagyságos asszony.

Tuppencet bevezették az egyik szobába, a hosszú folyosó jobb oldalán. Már nem egészen fiatal nő állott a kandalló előtt. Kétségtelenül gyönyörű lehetett valamikor, bár vonásai megkeményedtek és eldurvultak az évek során, de azért most is szép volt – A nyakánál felcsavarva viselte világos aranyhaját, melyen kétségtelenül meglátszott a fodrászok művészete. Szúrós, acélkék szemével úgy nézett az emberre, mintha a lelkébe is bele tudna látni. Kitűnően szabott, könnyű ruhája még jobban kiemelte alakjának szépségét. De karcsú és hajlékony termete, épp úgy, mint arcának tökéletes szépsége, nem tévesztette meg Tuppencet, aki ösztönszerűleg megérezte, hogy a megtévesztő külső alatt kemény, fenyegető, acélos erő rejtőzik, amit hangjának szigorú csengése és szemeinek szűrös tekintete nyilvánvalóan elárult.

Tuppence most először érezte, hogy fél. Whittingtontól nem félt, de ez az asszony, ez más volt. Szinte elbűvölten nézte a piros szájnak kegyetlen, hajlott vonalát és ismét érezte, hogy átszalad rajta valami hideg rémület. Elhagyta szokott önbizalma. Valahogy megérezte, hogy sokkal nehezebb rászedni ezt az asszonyt, mint Whittingtont. Eszébe jutott Mr. Carter figyelmeztetése. Itt bizony nem számíthat kegyelemre.

Az ösztönszerű félelem azt súgta neki, hogy legjobb lesz sarkon fordulni és menekülni, de Tuppence leküzdötte magában ezt az érzést, és nyugodtan, tiszteletteljesen viszonozta leendő úrnőjének tekintetét

Úgy látszik az első benyomás kedvező volt. Mrs. Vandemeyer rámutatott az egyik székre.

– Leülhet. Kitől hallotta, hogy szükségem van szobaleányra?

– Az egyik ismerősömtől, aki jóbarátja az itteni liftesfiúnak. Azt gondolta, hogy ez a hely talán jó lesz nekem.

A gyilkos tekintet ismét rászegeződött.

– A beszédjéből ítélve jó nevelésben részesült?

Tuppencenek jól pergett a nyelve, amíg elbeszélte a Mr. Carter tanácsai alapján kigondolt életrajzát

Mialatt beszélt, az volt az érzése, hogy Mrs. Vandemeyer nem néz rá azzal a feszült figyelemmel, amivel eleinte vizsgálta:

– Értem – szólalt meg végül. – Van valaki, akinek írhatnék, és akinél érdeklődhetném maga iránt?

Utoljára miss Dufferinnél dolgoztam, Llanellyben, a paplakban. Kél évig voltam ott.

– És aztán azt gondolta, hogy több pénzt kereshet, ha Londonba jön, ugye? Na jó, én nem bánom. Adok magának 50 fontot... 60 fontot... amennyit akar. Be tud állni rögtön?

– Igen, nagyságos asszony. Ma is, ha kívánja. A csomagom a Paddington állomáson van.

– Akkor üljön taxiba és hozza el. Könnyű helye lesz nálam. Sokat vagyok távol hazulról. Igaz, hogy hívják magát?

– Prudcnce Cooper, nagyságos asszony.

– Jól van, Prudence. Menjen el és hozza el a holmiját. Villásreggelire nem leszek itthon. A szakácsné majd megmutatja magának mindennek a helyét.

– Köszönöm, nagyságos asszony.

Tuppence kivonult. Az ügyes Annié nem volt látható. Lenn az előcsarnokban roppant tekintélyes portás állt és Albert a háttérbe szorult. Tuppence rá se nézett, hanem egyenesen kiment.

A kaland megkezdődött, de Tuppence jókedve alábbhagyott. Arra gondolt, hogy ha az ismeretlen Jane Finn ennek a Mrs. Vandemeyernek a kezei közé került, akkor nehéz sora lehetett.

TIZEDIK FEJEZET – SIR JAMES PEEL EDGERTON MEGJELENIK

Új kötelességeinek teljesítésében Tuppence nem volt ügyetlen. A tiszteletes úr leányai nagyon jól értettek a háztartáshoz. Szakértők voltak abban is, hogyan kell betanítani egy „új lányi”, aminek aztán persze az volt az eredménye, hogy az új lány, mihelyt betanult, elment, hogy több fizetésért másutt kamatoztassa újonnan szerzett-tudományát, mert a tiszteletes úr bugyellárisa nem tudta teljesíteni megnőtt igényeit.

Ezért nem is félt Tuppence attól, hogy nem válik be, bár Mrs. Vandemeyer szakácsnéjából nem tudott kiokosodni. A szakácsné nyílván rettenetesen félt az úrnőjétől. Tuppence azt gondolta, hogy Mrs. Vandemeyer valami módon alighanem kezében tartja a szakácsnéját, aki különben elsőrangúan főzött, amit Tuppence már első este megállapíthatott. Mrs. Vandemeyer vendéget várt vacsorára és így Tuppence két személyre terítette meg a gyönyörűen politírozott asztalt. Kicsit aggódott, amikor a vendégre gondolt. Bár meglehetősen bízott abban, hogy Whittington nem ismer rá, mégis jobban Örült volna, ha a vendég valami teljesen idegen személy lenne. De hát ez nem tőle függött – itt csak reménykedni lehetett

Pár perccel nyolc után megszólalt az előszoba csengője és Tuppence aggódva ment ajtót nyitni. Rögtön megnyugodott, amikor látta, hogy a vendég az a férfi, aki Whittingtonnal ment, amikor Tommy a nyomukba szegődött.

– Kit jelenthetek? – kérdezte Tuppence.

– Sztyepanov gróf.

Tuppence bejelentette és Mrs. Vandemeyer felállott az alacsony pamlagról, hogy barátságosan üdvözölje látogatóját.

– Nagyon örülök, hogy látom, Borisz Ivanovics. – mondta.

– Én is nagyon örülök, madame! – felelt a férfi, és mélyen meghajolva kezet csókolt

Tuppence kiment a konyhába.

– Valami Sztyepanov gróf, vagy ki van itt – mondta, és őszinte, gyerekes kíváncsiságot színlelve, hozzátette: – Ki az?

– Azt hiszem, valami orosz úr.

– Sokat jár ide?

– Néha-néha. Miért kérdi?

– Hát csak gondoltam, hogy talán teszi a szépet a nagyságának, ennyi az egész – magyarázta a lány, és aztán, mintha rossz néven venné a szakácsné kérdését: – Hogy letorkolja az embert' – tette hozzá szemrehányóan.

– Aggódom ezért az ételért – magyarázta a másik.

Ez tud valamiről – gondolta Tuppence. Hangosan azonban csak annyit mondott: – Tálaljak már?

Amíg felszolgált az asztalnál, Tuppence minden szóra figyelt. Az járt az eszében, hogy ez volt Whittington társa, amikor Tommy a nyomukba szegődött Azóta se látta Tommyt és most, bár Önmagának se akarta bevallani, már aggódni kezdett a pajtásáért. – Hol lehet most? Miért nem küld semmiféle üzenetet?... Mielőtt a Ritzből elment, intézkedett, hogy minden levelet vagy üzenetei küldjenek külön küldönccel a közeli papírkercskedésbe; Albertnek meghagyta, hogy napjában többször is nézzen be oda – Igaz, hogy csak tegnap reggel vált el Tommytól és egyre bíztatta önmagát, hogy nincs semmi értelme az aggodalmának, de azért mégis különös, hogy semmiféle üzenetet nem kap tőle!

Akármilyen jól figyelt Tuppence, a beszélgetésből semmire se tudott rájönni. Borisz és Mrs. Vandemeyer teljesen semmitmondó dolgokról beszéltek: új táncokról, a színházakról és a társaság legfrissebb pletykáiról. Ebéd után átmentek a kis nappaliba, ahol Mrs. Vandemeyer rátelepedett a pamlagra és gonoszabban gyönyörű volt, mint valaha. Tuppence behozta a kávét és a likőröket, aztán, bár nem szívesen, kiment Ahogy kiment, hallotta Borisz hangját

– Új szerzemény, ugye?

– Ma jött – A másik valóságos sárkány volt. Ez jó lánynak látszik. Jól tud felszolgálni.

Tupponce gondosan nyitva hagyta az ajtót és egy pillanatig még ott maradt. Még hallotta Borisz kérdését

– Teljesen megbízható, remélem?

– Igazán, Borisz, már túlzásba viszi a gyanakvást. A lány, azt hiszem, a portás unokanővére, vagy ilyen valami. És soha senki se sejti, hogy összeköttetésben állok a... a közös barátunkkal, Mr. Brownnal.

– Rita, az Istenért, legyen óvatos, kérem! Az az ajtó nincs becsukva.

– Hát akkor csukja be – nevetett Mrs. Vandemeyer.

Tuppence gyorsan ellépett

Sietett vissza a konyhába, hogy távolléte szemet ne szúrjon a szakácsnénak, aztán szédítő gyorsasággal csinált rendet és elmosogatott – Most jól esett neki, hogy a kórházban megtanult gyorsan dolgozni. Mikor elkészült, visszament a nappali ajtajához. A szakácsné lassabban dolgozott és még a konyhában volt elfoglalva, de ha észre is veszi, hogy Tuppence elment, legfeljebb azt hiszi, hogy az ágyakat veti.

Sajnos, odabent oly halkan beszélgettek, hogy Tuppence semmit se hallott. Nem merte mégegyszer kinyitni az ajtót, mert bármennyire ügyelne is, Mrs. Vandemeyer éppen szemben ült a ajtóval és a lány igen nagyra tartotta úrnője árgus szemeit

Mégis, nem adta volna sokért, ha hallhatná, hogy miről beszélnek odabent Ha előfordult valami nem várt esemény, talán Tommyról is hall valamit. Pár pillanatig elkeseredetten gondolkozott, aztán földerült az arca. Gyorsan végigment a folyosón és benyitott Mrs. Vandemeyer hálószobájába. A hálószoba magas üvegajtaja arra az erkélyre nyílt amely végigment az egész lakás előtt Tuppence gyorsan kisurrant az üvegajtón és nesztelenül osont a kis nappali ablakáig. Ahogy remélte, az ablak félig nyitva volt és tisztán lehetett hallani a beszélgetést.

Tuppence feszült figyelemmel hallgatózott, de semmi olyat nem mondtak, amit Tommyra lehetett volna vonatkoztatni. Úgy látszik, Mrs. Vandemeyer és Borisz nem voltak egy véleményen valamilyen kérdésben és az orosz végül elkeseredetten fakadt ki:

– Az lesz a vége állandó meggondolatlanságának, hogy mindnyájunkat tönkretesz!

– Ugyan! – nevetett Mrs. Vandemeyer, – Éppen a jó értelemben vett közismertség az, ami leginkább leszereli a gyanút Majd igazat ad nekem maga is idővel – talán még hamarább is. mint gondolja!

– Közben pedig állandóan Peel Edgertonnal megy mindenfelé. Nem elég, hogy Ő a legismertebb korona ügyész Angliában, de ráadásul még szaktekintély is a kriminológiában és legszívesebben a nagy bűnözők kér désével foglalkozik. Tiszta őrület!

– Tudom, hogy ékesszólása számtalan embert mentett meg az akasztófától – mondta Mrs. Vandemeyer nyugodtan. – Na és mi van ebben? Esetleg még nekem is szükségem lehet ilyen irányú segítségére. És milyen jó lesz akkor, hogy van igazi jóbarátom... illetékes helyen!

Borisz felállt és nagy léptekkel járkált fel és alá a szobában. Nagyon izgatott volt.

– Okos asszony maga, Rita, de ugyanakkor bolond is! Higgyen nekem, és hagyja abba a barátkozást Peel Edgertonnel.

Mrs. Vandemeyer szelíden rázta a fejét.

– Azt hiszem, nem teljesíthetem ezt a kívánságát.

– Megtagadja? – valami lappangó csúnya fenyegetés csengett ki Borisz hangjából.

– Ahogy már mondtam.

– Akkor, Istenemre mondom – mordult fel Borisz – meglátjuk...

De villogó szemekkel felállott Mrs. Vandemeyer is.

– Borisz, maga elfelejti – mondta – hogy én senkinek sem tartozom felelősséggel. Velem nem rendelkezhetik senki, csak egyedül... Mr. Brown.

A másik elkeseredetten tárta szét a karját.

– Magával nem lehet beszélni – motyogta – lehetetlen! Lehet, hogy már most is késő. Azt mondják, hogy Peel Edgerton megérzi a bűnösöket! Mit tudhatjuk, hogy mit rejteget ez a nagy érdeklődés, amit mutat maga iránt? Lehet, hogy máris gyanakszik valamire. Sejti...

Mrs. Vandemeyer megvetőleg végignézett az oroszon.

– Nyugodjék meg, kedves Borisz. Ő nem sejt semmit.

Szokott lovagiassága mellett, úgy látszik, maga elfelejti, hogy általában azt beszélik rólam, hogy nagyon szép vagyok. Higgye el nekem, hogy ez, és csakis ez érdekli Peel Edgerton t.

Borisz kételkedve rázta a fejét.

– Nincs még egy ember ebben az országban, aki úgy foglalkozott volna a nagy bűnözők kérdésével, mint éppen ő. Azt képzeli, hogy maga rászedheti?

Mrs. Vandemeyer szemei összehúzódtak.

– Ha valóban minden úgy van, ahogy maga mondja, engem mulattatna, hogy próbát teszek vele.

– Szent Isten, Rita!

– Különben is – folytatta Mrs. Vandemeyer – Peel Edgerton roppant gazdag. Én pedig, ezt maga is nagyon jól tudja, Borisz, nem vetem meg a pénzt.

– Pénz, pénz! Mindig ez a baj magával, Rita. Azt hiszem, a lelkét is eladná pénzért. Azt hiszem... – elhallgatott és aztán halk, rémes hangon tette hozzá;

– Néha azt hiszem, hogy eladna minket is!

Mrs. Vandemeyer mosolygott és a vállát vonogatta.

– Mindenesetre óriási árat kellene fizetni ezért – mondta könnyedén. – Azt az árat csakis valami milliomos tudná megfizetni-

– Ah! – az orosz felhördült. – Látja, igazam volt.

– Ugyan, kedves Borisz, hát ennyire nem érti a tréfát?

– Tréfa volt?

– Természetesen.

– Hát akkor csak azt mondhatom, hogy különös fogalmai vannak a tréfáról, kedves Rita.

Mrs. Vandemeyer mosolygott.

– Ne vesszünk össze, Borisz – Nyomja meg a csengőt. Igyunk valamit

Tuppenee gyorsan visszavonult Egy pillanatra megállott és megnézte magát Mrs. Vandemeyer nagy álló tükrében, hogy nincs-e valami rajta, ami elárulná, hogy hol volt. Aztán nyugodtan bement a csengetésre.

Bár a kihallgatott beszélgetés érdekes volt, mert kétségtelenül elárulta, hogy mind Rita, mind Borisz tagjai a bűnszövetkezetnek, mégse adott semmiféle felvilágosítást azokról a kérdésekről, amelyek Tuppencet jelenleg érdekelték. Meg sem említették Jane Finn nevét.

Másnap reggel pár szót váltott Alberttel és megtudta, hogy a papírkereskedésbe nem jött semmilyen levél. Egészen hihetetlen, hogy Tommy, ha jól megy a dolga, ne üzenjen neki egy árva szót se. Mintha valami jéghideg kéz szorítaná össze a szívét... Hátha talán... Bátran elfojtotta aggodalmait. – Hiába, nem használ semmit, akárhogy izgul – biztatta magát De aztán gyorsan megragadta az alkalmat, amit Mrs. Vandemever kínált föl neki.

– Melyik a szokásos kimenőnapja, Prudencc? – kérdezte az űrnője.

– Rendesen pénteken szoktam kimenőt kapni, nagyságos asszony.

Mrs. Vandemeyer felhúzta a szemöldökeit.

– És ma éppen péntek van!... De azt hiszem, nem akar kimenni ma, mivel csak tegnap jött?

– Éppen kérni akartam, hogy elengedjen, nagyságos asszony.

Mrs. Vandemever még egy percig nézett a lányra, aztán mosolygott.

– Szeretném, ha Sztyepanov gróf hallhatná magát – Tegnap mondott magáról valamit. – Macskamódra, szélesebbre derült a mosolygása. – A kérése nagyon... jellemző. Meg vagyok elégedve. Maga mindezt nem érti, de azért elengedem ma délutánra. Nekem mindegy, mert nem ebédelek itthon.

– Köszönöm, nagyságos asszony.

Tuppence föllélegzett, amikor ismét egyedül maradt. Megint félt, rettenetesen félt attól a kegyetlen szemű, gyönyörű asszonytól.

Mielőtt kiment, még egyszer felületesen átfényesítette az ezüstöt, de megzavarta munkájában az előszoba csengője. Tuppence kiment ajtót nyitni. A látogató ezúttal nem volt se Whittington, se Borisz, hanem egy nagyon érdekes megjelenésű úr.

Magas férfinek látszott, bár alig volt valamivel nagyobb az átlagnál. Borotvált arcán és nagyon kifejező vonásain meglátszott, hogy szokatlan erő és hatalom la' kőzik benne. Mintha mágneses erő sugároznék ki belőle.

Tuppence az első percben nem tudta, hogy színész vagy jogász. de a látogató hamar megoldotta a kérdést, amint megnevezte magát: „Sir James Peel Edgerton.”

Most újult érdeklődéssel nézett reá a leány. Szóval ez az a híres királyi tanácsos, akinek a nevét egész Anglia ismeri. Tuppence tudta, hogy úgy beszélnek róla, mint a jövő miniszterelnökről. Mindenki tudta, hogy hivatása kedvéért nem fogadott el magas állásokat, hanem inkább megmaradt képviselőnek.

Tuppence elgondolkozva ment vissza a konyhába. A nagy ember egész megjelenése mély hatással volt reá. Most már megértette Borisz izgalmát. Peel Edgertont nem könnyű rászedni.

Körülbelül negyedóra múlva szólt a csengő és Tuppence az előszobába ment, hogy kieressze a látogatót. Peel Edgerton már akkor is szúrós tekintettel nézett a leányra, mikor jött, most pedig, mikor a kalapot és a botot átverte, Tuppence úgy érezte, hogy Peel Edgerton szemei keresztül-kasul járnak rajta. Amint kinyitotta az ajtót és félreállt, hogy kiengedje, a férfi megállt a küszöbön.

– Nem régóta csinálja ezt, mi?

Tuppence csodálkozva nézett fel. A férfi szeméből jóindulatot olvasott ki és még valamit, amit nehezebb volt megérteni.

Sir James Pcel Edgerton bólintott, mintha már felelt volna a leány.

– Ápolónő volt és nem tudót megélni, ugye?

– Ezt Mrs. Vandemeyertől hallotta? – kérdezte Tuppence gyanakodva.

– Nem, kislány. Ahogy ránéztem magára, tudtam. Jó hely ez itt?

– Nagyon jó hely, köszönöm, méltóságos úr.

– Úgy. De manapság bőven vannak jó helyek... másutt is. És néha nem árt a változatosság.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy – kezdte Tuppence. De sir James már a lépcsőn volt. Visszanézett jóindulatú szemeivel.

– Csak figyelmeztettem – mondta – ennyi az egész.

Tuppence elgondolkozva ment vissza a konyhába – Most kezdett csak igazán töprengeni.

TIZENEGYEDIK FEJEZET – JULIUS ELBESZÉLÉSE

Mikor eljött az ideje, Tuppence megfelelően kiöltözve elindult, hogy kiélvezze szabad délutánját. Albert átmenetileg eltűnt, Tuppence tehát saját maga ment be a papírkereskedésbe, hogy megnézze, nem jött-e levele.

Miután ott semmit se kapott, idegesen tartott a Ritz felé. Érdeklődésére azt felelték, hogy Tommy még nem jött vissza. Noha várta ezt a választ, mégis úgy hatott reá, mintha meghúznák reményei fölött a lélekharangot. Elhatározta hogy Mr. Carterhez fordul, elmondja neki, hogy hol és mikor indult útra Tommy és megkéri, hogy tegyen valamit az érdekében. Tuppence könnyen változó kedélye gyors vigaszt talált ebben a gondolatban, megkérdezte, hogy Julius Hersheimmer itthon van-e. A válasz az volt, hogy Julius körülbelül fél órával azelőtt jött haza, de ismét elment

Tuppencenek erre még jobb kedve támadt. Az is valami, ha Juliust láthatja. Hátha kitalál valamit, hogy hogyan lehetne megtalálni Tommyt. Julius szobájában megírta levelét Mr. Carternek, és amikor már éppen a borítékot címezte, nagy robajjal kinyílt az ajtó.

– Mi a fenét... – kezdte Julius, de hirtelen elhallgatott. – Bocsánatot kérek, miss Tuppence. Azok a szamarak azt állítják, ott lenn az irodában, hogy Beresford már nincs itt, sőt már kedd óta nem is volt itt Igaz?

Tuppence bólintott

– Maga nem tudja, hogy hol van? – kérdezte halkan.

– Én? Hát honnan tudjam? Egy árva szót sem írt, bár tegnap reggel sürgönyöztem neki.

– A sürgönye valószínűleg felbontatlanul fekszik az irodában.

– De hát ő maga hol van?

– Nem tudom. Azt reméltem, hogy talán maga tudja.

– Mondom magának, hogy semmit sem tudok róla, mióta elváltunk szerdán a pályaudvaron.

– Melyik pályaudvaron? – csodálkozott Tuppence.

– A Waterloon. A maguk délkeleti vonatainak pályaudvara.

– Waterloo?-. – Tuppence összehúzta a szemöldökét.

– Na igen. Hát nem mondta meg magának?

– Én se láttam őt – felelte Tuppence türelmetlenül. – Na, mondja tovább a Waterloot. Mit csináltak ott magok?

– Felhívott telefonon – magyarázta Julius. – Azt mondta, hogy induljak és siessek. Azt mondta, hogy nyomában van két sviháknak.

– Oh! – szólt Tuppence, erre már kinyílt a szeme. – Értem. Mondja tovább.

– Rögtön indultam. Beresford ott volt. Megmutatta a két gazembert. Nekem a nagyobbik jutott, az, akit maga rászedett Tommy a markomba nyomta a jegyet és azt mondta, hogy szálljak íel a vonatra. A másik pasast Tommy megtartotta magának. – Julius egy pillanatra elhallgatott, aztán hozzátette: – Azt hittem, hogy maga ezt már mind tudja.

– Julius – szólt rá Tuppence szigorúan – ne járkáljon folyton fel és le, az ember igazán elszédül tőle. Üljön le abba a karosszékbe és mondja el az egészet elejétől végig, szépen, egyszerűen, értelmesen.

Mr, Hersheimmer szót fogadott

– Jó – mondta – hol kezdjem?

– Ott, ahol abbahagyta: A Waterloonál.

– Hát – kezdte Julius – először is beültem a kedves, régimódi, igazi angol, első osztályú kocsiba. A vonat éppen indult. Az első élményem az volt. hogy bejött az egyik ellenőr és roppant udvariasan közölte velem, hogy nem vagyok dohányzó kocsiban. Erre átnyújtottam neki fél dollárt, és a kérdés el volt intézve. A folyosón elsétáltam a következő kocsiból. Whitrjngton tényleg ott volt, életnagyságban. Mikor megláttam a gazembert a nagy, vastag, sima pofájával és eszembe jutott, hogy szegény, kicsi Jane húgom a kezei közt van, szívből mérgelődtem, hogy miért nincs nálam valami fegyver. Egy kicsit megbirizgáltam volna.

– Minden baj nélkül megérkeztünk Boumemouth-ba. Whittington kocsiba ült és megadta az egyik szálloda címét. Én követtem a példáját, és ahogy az ő kocsija megállt, fél percen belül az enyém is ott volt. Whittington kivett egy szobát, én is kivettem egyet. Eddig minden simán ment Nem is sejtette, hogy van valaki a nyomában. Vacsoráig újságot olvasott és elütötte az időt a szálloda szalonjában. Azután megebédelt, no, azt is jó lassan csinálta.

– Már azt kezdtem hinni, hogy nem lesz ebből semmi, és talán csak az egészsége érdekében rándult ki Boumemouth-ba, de aztán eszembe jutott, hogy nem öltözött át a vacsorához, bár nyilvánvaló volt, hogy ez a szálloda sokat ad az előkelőségre és megkívánja a frakkot. Valószínű tehát, hogy akkor fog majd a dolga után nézni, ha megvacsorázott

– Kilenc óra után valóban el is indult Kocsiba” ült, áthajtatott a városon, ott kifizette a kocsit és nekivágott a fenyőerdőnek, a sziklák fölött Persze a nyomában ott voltam én is. Körülbelül fél óra hosszat mentünk, végig a villasoron, s a végén valami nagy házhoz értünk, amely mintha a legutolsó lett volna. Szép ház volt Körülötte csupa fenyő.

– Elég sötét volt az éjszaka és a házhoz vezető kocsiútón semmit nem lehetett látni. Csak hallottam. Persze, óvatosan kellett lépkednem, hogy észre ne vegye, hogy valaki a nyomában van. Éppen idejében érkeztem az egyik fordulóhoz, hogy lassan, amint megnyomja a csengőt és beeresztik a házba. Megálltam ott, ahol voltam. Kezdett esni az eső és hamarosan csaknem bőrig áztam. Ráadásul borzasztó hideg is volt.

– Whittington csak nem jött ki és lassanként kezdtem nyugtatan lenni. Kicsit körülnéztem. A földszinti ablakok mind bevoltak csukva és lefüggönyözve, de fönt, az első emeleten (kétemeletes ház volt) láttam, hogy az egyik ablak ki van világítva, és a függönyök nincsenek leeresztve.

– Éppen szemközt azzal az ablakkal állt az egyik fa. Alig harminc lábnyira lehetett a háztól és valahogy a fejembe vettem, hogy ha fölmásznék arra a fára, akkor beláthatnék a kivilágított szobába. Tudtam, persze, hogy a világos ablak még nem bizonyság arra, hogy Whittington abban a szobában van és nem bármelyik másikban; sőt ellenkezőleg, ha fogadásról lett volna szó, inkább arra lehetne fogadni, hogy a földszinten van valamelyik lefüggönyözött szobában. De hát, úgy látszik, kicsit megzavarodtam attól, hogy olyan soká álltam kint az esőben, és az volt az érzésem, hogy minden jobb lesz, mint ott állni, várni és nem csinálni semmit. Hát így aztán elkezdtem mászni-

– Egyáltalán nem volt egyszerű dolog! Az ágak borzasztó síkosak lettek az esőtől, és éppen csak hogy meg tudtam kapaszkodni, de lassan-lassan sikerült és végre megérkeztem az ablak magasságába... Most aztán jött a csalódás! Túlságosan balra voltam az ablaktól, úgy hogy csak oldalról tudtam benézni a szobába és csak a függönyből, meg a tapétázott falból láttam egy darabocskát Ebből aztán nem sok hasznom volt, de amikor már éppen csalódottan le akartam mászni, odabenn megmozdult valaki és az árnyéka odavetődött arra a kis faldarabocskára, amelyet láthattam. Akár hiszi, akár nem: Whittington volt!

– Erre aztán természetesen csupa tőz lettem. Be kell, hogy lássak abba a szobába, akármi történik! Csak ki kell találni ennek a módját. Láttam, hogy a fának, egyik, hosszú ága éppen abba az irányba nyílik ki. Már most, ha csak fele útjáig eljuthatnék valahogy, már meg lenne oldva a kérdés. Csak nagyon kétséges volt, hogy elbírja-e a súlyomat az ág? Kihatároztam, hogy megpróbálom és nekiindultam. Roppant óvatosan, lassan kúsztam előre. Az ág csúnyán ingott és recsegett. S igazán nem volt jó arra gondolni, hogy hány méternyire vagyok a földtől... de végre mégiscsak eljutottam oda, ahová akartam.

– Olyan se nem kicsi, se nem nagy szoba volt, kevés bútorral. A szoba közepén asztal, rajta lámpa és az asztalnál, éppen velem szemben, ott ült Whittington. Kórházi ápolónői ruhába öltözött növel beszélt. Az ápolónő arcát nem láthattam, mert háttal tilt nekem. Bár a függönyök nem voltak leeresztve, az ablak csukva volt úgy, hogy egy árva szót sem hallhattam a beszélgetésükből. De úgy rémlett, mintha Whittington egyedül beszélne és az ápolónő csak hallgatná.

Néha-néha bólintott, aztán közben a fejét rázta, mintha kérdésekre felelne. Whittington egyszer-kétszer az asztalra csapott és érveinek alátámasztására nagy hévvel magyarázott. Közben elállt az eső és az ég hirtelen kitisztult.

– Pár perc múlva Whittington, úgy látszik elvégezte a mondókáját, és fölállt. Erre fölállt a nő is. Whittington az ablak felé nézett és valamit kérdezett... talán azt, hogy esik-e még az eső? Akár ezt kérdezte, akár mást, elég az hozzá, a no átment a szobán, egyenesen az ablakhoz tartott és kinézett. Ebben a pillanatban kibújt a hold a felhők mögül és... egyenesen reám világított!... Megrémültem, hogy az asszony meglát. Megpróbáltam kicsit hátrahúzódni. Ezt a hirtelen mozdulatot azonban megsokallta az a vacak öreg ág. Hatalmas reccsenéssel leszakadt és vele együtt földre ért Julius P. Hersheimmer is!

– Jaj, de izgalmas. Julius! – rebegte Tuppence – mondja tovább, kérem!

– Hát szerencsém volt, mert jó puha földre estem, – de egy időre bizony, abba kellett hagynom mindent Miremagamhoz tértem, már ágyban feküdtem, jobbra tőlem egy ápolónő állt (nem az, akivel Whittington beszélt), balra pedig alacsony, fekete szakállas ember, aranykeretes szemüveggel, akin mindjárt meglátszott, hogy orvos. Amikor rábámultam, megdörzsölte a kezeit és felhúzta a szemöldökét: „Ah!” – szólt – „hát fiatal barátunk magához tért. Kitűnő. Kitűnő!”

– Én azt csináltam, amit ilyenkor szokás. Megkérdeztem: „Mi történt?” és „Hol vagyok?”, de nagyon jól tudtam, hogy erre az utóbbi kérdésre mi lesz a válasz. Nincs begyepesedve az agyam. „Köszönöm, kedves nővér, azt hiszem, egyelőre nem lesz szükségünk semmire” mondta a kis ember, mire az ápolónő, mint jól betanult ápolónőhöz illik, gyorsan kiment a szobából – Azt azonban láttam, hogy nagyon kíváncsian nézett végig rajtam, amikor kiment az ajtón.

– Ettől a kíváncsi tekintettói aztán nagyszerű ötletem támadt. – „Nos, doktorka” – mondtam és megpróbáltamfelülni, de erre már csúnyán belenyílallott jobb lábamba a fájdalom. – „Kis rándulás” magyarázta a doktor. „Semmi különös. Pár nap alatt ismét teljesen rendbe jön.

Tuppence közbeszólt.

– Észrevettem, hogy kicsit sántít.

Julius bólintott és folytatta:

– Hogy történt?” – kérdeztem ismét. Az orvos szárazon felelt – _Az egyik ram nagy ágával együtt belezuhant frissen fölásott virágágyasomba.”

– Tetszett nekem ez az orvos. Határozottan volt érzéke a komikum iránt Egész bizonyosan tudtam hogy becsületes ember és nem jár görbe utakon. – „Borzasztóan sajnálom a fát” – mondtam – „doktorka és az új virágokról most már én gondoskodom... De talán szeretné tudni, hogy mit kerestem a kertjében?” – „Azt hiszem, hogy a helyzet valóban magyarázatot követel” – felelte az orvos.

– Nos, először is nem a kanalakért jöttem.

Az orvos elmosolyodott.

– Magam is erre gondoltam először, de hamar rájöttem a tévedésre. Különben ugye amerikai?

Megmondtam a nevemet.

– És a doktor úr?

– Én dr. Hall vagyok és ez, ahogy nyilván tudja, az én szanatóriumom.

– Tudni ugyan nem tudtam, de eszem ágába se jutott hogy ezt megmondjam neki. Magamban roppant hálás voltam ezért a fölvilágosításért Tetszett nekem ez az ember és valahogy megéreztem, hogy megbízható, de azért nem akartam mindent megmondani neki. Egyrészt azért sem, mert úgyse hitte volna el.

– Egy pillanat alatt elhatároztam magamat. – _Igazán roppant buta és félszeg helyzetbe kerültem, doktor úr, de tartozom Önnek azzal, hogy megmondjam, hogy nem betörőként jöttem ide”. Aztán dumáltam neki valamit, hogy... kislányról van szó. Beszéltem a szigorú gyámról és idegkimerültségről és a végén megmagyaráztam, hogy úgy rémlett, mintha megismertem volna őt a szanatórium betegei közt és ezzel magyaráztam meg éjszakai kalandomat.

– Olyan, mint valami regény. Magam is éppen ilyesmire gondoltam – mondta kedvesen, amikor bevégeztem.

– Na most, doktorka – folytattam én, – legyen őszinte és mondja meg nekem, hogy itt van-e maguknál egy Jane Finn nevű leány, vagy ha nincs itt, itt volt-e ezelőtt?

Elgondolkozva ismételte a nevet „Jane Finn?” aztán a fejét rázta: „Nem.”

– Elszomorodtam és ez meg is látszott rajtam – _Egészen bizonyos benne?” kérdeztem. „Egészen bizonyos vagyok, Mr. Hersheimmer. Szokatlan név és nem hiszem, hogy elfelejtettem volna.”

– Hát ez aztán végleges volt. Itt zsákutcába jutottam, pedig reméltem, hogy elértem a célt és vége a keresésnek! _Szóval így van” – sóhajtottam csalódva. „Na most van még valami. Amíg ott szorongattam azt a fene ágat, folytattam, „úgy rémlett, mintha régi barátomat látnám beszélgetni az egyik ápolónővel.” Szándékosan nem mondtam nevet, mert valószínű volt, hogy Whittington itt valami más néven szerepel, de az orvos azonnal válaszolt. „Talán Mr. Whittington volt?” „Éppen az” mondtam én. „Mit csinál ő itt? Csak nincs baj az ö idegeivel is?”

– Dr. Hall nevetett. „Nem. Csak azért jött, hogy meglátogassa egyik ápolónőmet, Edith-et, aki az unokahúga.” „Ugyan ne mondja!” csodálkoztam; „És még most is itt van?” „Nincs, csaknem azonnal visszament a városba.” „Milyen kár!” kiáltottam, „de talán beszélhetnék az unokahúgával, Edith-tel... ugye, így hívják?”

– De az orvos a fejét rázta. _Attól tartok az sem lesz lehetséges. Edith szintén elutazott ma éjjel az egyik beteggel.” _Na, nekem, úgy látom, nincs szerencsém” mondtam. „De tudja legalább Mr. Whittington városi címét? Szeretném meglátogatni, mikor visszamegyek.” „Én nem tudom a címét, de írhatok Edith-nek és megkérdezhetem, ha akarja.” Megköszöntem és hozzátettem: „De nem mondja meg, hogy ki kéri, szeretném meglepni.”

– Egyelőre nem tehettem semmi mást. Természetes,

hogy a lány, ha valóban Whittington unokahúga, akkor meglehet, hogy ravaszabb, minthogy beugorjon a kelepcébe, de mégis érdemes volt megpróbálni a dolgot Ezután rögtön táviratoztam Beresfordnak, hogy hol vagyok és hogy fekszem, mert megrándult a lábam, jogon le hát, ha csak teheti. Óvatosnak kellett lennem a sürgöny megszövegezésében. Választ azonban nem kaptam, de a lábam hamarosan meggyógyult. Nem is volt igazi rándulás, inkább csak megbicsaklott a lábam, úgy hogy ma már el is búcsúzhattam a kisdoktortól. Kértem, hogy tudassa velem, ha hall valamit Edith nővérről és egyenesen visszautaztam a városba... De mondja, miss Tuppence, miért oly sápadt?

– Hát Tommy – szólt Tuppence – mi történhetett Tommyval?

– Föl a fejjel. Nincs semmi baja, fogadni merek. Mi baja lenne? Az az ember, akinek a nyomában volt, határozottan idegennek látszott. Lehet, hogy valamerre külföldre utazott... például Lengyelországba, vagy arra valamerre.

Tuppence a fejét rázta.

– Tommy nem mehetett utána útlevél és egyéb vacakok nélkül. Különben is már láttam azóta azt a Borisz hogyishivjákot. Tegnap este ott ebédelt Mrs. Vandemeyernél.

– Mrs... kinél?

– Elfelejtettem, hogy maga ezt mind nem tudja.

– Csupa fül vagyok – mondta Julius és kedvenc szólásával élve hozzátette: – Halljuk a szép szót

Erre aztán Tuppence elmesélte az utolsó két nap eseményeit. Julius határtalanul elcsodálkozott

– Nagyszerű! Maga mint háztartási alkalmazott! Meghalok a nevetéstől! – Aztán komolyan tette hozzá: – Hanem azért nem szeretem a dolgot, miss Tuppence, nem. Igazán nem. Maga valóban hallatlanul bátor, de jobb szeretném, ha nem ártaná bele magát ebbe a dologba. Ezek a gazemberek, akikkel szemben állunk, épp úgy minden lelkifurdalás nélkül eltennének láb alól egy lányt, mini egy férfit.

– Azt hiszi, hogy félek? – méltatlankodott Tuppence, és közben hősiesen igyekezett eltörölni magában a Mrs. Vandemeyer szemeiben látott acélos fény emlékét.

– Már az előbb megmondtam, hogy hallatlanul bátor. De az nem változtat a veszedelmén.

– Oh, ne beszéljünk most rólam! – mondta Tuppence türelmetlenül. – Most arra gondoljunk, hogy mi történhetett Tommyval. Megírtam Mr. Carternek az egészet – tette hozzá, és röviden elmondta levelének tartalmát.

Julius komolyan bólintott.

– A maga nemében ez nagyon jó. Mirajtunk áll, hogy hozzálássunk és tegyünk valamit.

– Mi az, amit tehetünk? – kérdezte Tuppence reménykedve.

– Minden esetre legjobb lesz, ha Borisz nyomába szegődünk. Azt mondta az előbb, hogy ott volt maguknál. Mit gondol, eljön megint?

– Meglehet, de ezt igazán nem tudom.

– Értem. Hát akkor mégis legjobb lesz, ha autót veszek, szépet, előkelőt, felöltözöm sofőrnek és ott posztolok a ház körül. Ha Borisz megjelenik a láthatáron, maga valami jelt ad és én azonnal a nyomába szegődöm. Nos, jó lesz?

– Nagyszerű, de meglehet, hogy Borisz hetekig nem jön újra.

– Ezt a kockázatot vállalnunk kell. Egyelőre örülök, hogy tetszik a terv. – Julius felállott

– Hova megy? – kérdezte a leány.

– Hát megyek, hogy megvegyem az autót – felelte Julius egész természetesen. – Hiszen erről beszéltünk... Mondja, kérem, milyen gyártmányú autót szeret? Azért kérdezem, mert eleget fog benne kocsikázni, mielőtt vége lesz ennek a hajszának.

– Oh – szólt Tuppence halkan – én a Rolls-Royce-okat szeretem...

– Rendben van – helyeselt Julius. – Minden szava parancs. Megyek és veszek egyet

– De az nem megy ám úgy egyszerre – Néha egész örökkévalóságot várnak az emberek egy-egy kocsira!

– De Julius nem vár – jelentette ki Mr. Hersheimmer határozottan. – Ne aggódjék egy percig se. Fél óra múlva már itt is leszek az autóval. –

Tuppence felállott.

– Igazán nagyon meggyőző Julius. De nem tehetek róla, mégis azt hiszem, hogy ez csak hiú remény. Tulajdonképpen Mr. Carterbe vetem minden reményemet

– Hát akkor nem is lesz jó aratás.

– Miért?

– Csak úgy gondolom.

– Oh... valamit mégiscsak fog csinálni!... Nincs más senki – sóhajtotta Tuppence csüggedten. – Igaz, majd elfelejtettem még elmesélni azt a furcsa dolgot, ami ma reggel történt

Elmondta délelőtti találkozását sir James Peel Edgertonnal. Juliust nagyon érdekelte az eset.

– Mit gondol, mit akart mondani ezzel a pasas? – kérdezte.

– Nem vagyok egészen tisztában vele – rázta a fejét Tuppence elgondolkozva. – De nagyon jóindulatú embernek látszott és nagyon okosnak! Szívesen elmennék hozzá és elmondanék neki mindent

Tuppence kicsit elcsodálkozott, amikor Julius határozottan kifogást emelt ez ellen.

– Nézze, semmi szükségünk sincs ügyvédekre ebben a dologban. Az a pasas úgy se tudna rajtunk segíteni.

– Én pedig azt hiszem, hogy tudna – makacskodott Tuppence.

– Ne higgye... Most hát a viszontlátásra, fél óra múlva itt leszek megint.

Harmincöt perc múlva Julius valóban visszajött. Karon fogta Tuppencet és az ablakhoz vitte.

– Ott van...

– Óh! – szólt Tuppence és határozott bámulat csengett a hangjában. Lenézett az óriási autóra.

– Mondhatom magának, hogy igazán gyors kocsi – mondta Julius megelégedetten.

– Hogyan szerezte meg? – érdeklődött Tuppence. – éppen vitték haza valami nagyfejűnek.

– Na és?

– Elmentem a nagyfejű lakására – magyarázta Julius – és azt mondtam, hogy azt hiszem; egy ilyen autó testvérek közt is megér húszezer dollárt, nekem azonban megérne ötvenezret is, ha ó... kiszállna belőle.

– Na és? – ismételte Tuppence most már elbódultan.

– Na és kiszállt – felelte Julius – Ennyi az egész.

TIZENKETTEDIK FEJEZET – JÓ BARÁT A NEHÉZ IDŐBEN

Pénteken és szombaton nem történt semmi. Tuppence rövid választ kapott a levelére Mr. Car tértől, aki hangsúlyozta, hogy az Ifjú Kalandorok saját felelősségükre vállalkoztak erre a munkára, és ő figyelmeztette őket arra, hogy mekkora kockázatot vállalnak ezzel. HaTommynak valami baja történt, borzasztóan sajnálja, de nem tehet semmit.

Ez bizony gyenge vigasztalás volt. Tommy nélkül valahogy nem ért semmit az egész kaland, és Tuppence most már kételkedni kezdett a sikerben. Ez most történt meg vele először; amíg ketten voltak, soha egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a vállalkozásuk sikerül. Bár megszokta/ hogy ő legyen a kezdeményező, és büszke volt arra, hogy milyen gyorsan vág az esze, Tommy voltaképpen nagyobb támaszt jelentett neki, mint annak idején hitte. Mert Tommy józan, nyugodt gondolkozására, természetes eszére és megbízhatóságára mindig lehetett számítani, és Tuppence olyan volt most nélküle, mint a hajó kormányos nélkül. Furcsa, hogy Julius, bár sokkal okosabb volt, mint Tommy, mégse jelentette neki azt a támaszt, amit Tommyban megtalált – Mindig azzal vádolta Tommyt, hogy pesszimista, mert Tommy mindig meglátta azokat a nehézségeket és akadályokat, amiket a lány, mint született optimista, nem szívesen látott meg, de azért végeredményben mégis mindig megbízott a fiú ítéletében. Igaz, hogy Tommy lassan haladt, de biztosan ment az útján.

Tuppcnce úgy érezte, hogy csak most veszi észre az oly könnyedén magára vállalt kaland komor voltát. A kezdet olyan volt, mint egy érdekes regény első fejezete. Most lefoszlott róla a regényes varázs és nem maradt más, mint a rideg valóság. Csak egy dolog volt még fontos: Tommy. Naponta többször is könny tódult Tuppence szemébe, ha erre gondolt, bár ilyenkor erélyesen korholta önmagát: – Bolond, ne bőgj! Hát persze, hogy ragaszkodsz hozzá. Hiszen egész életedben ismerted. Ez azonban nem elég ok arra, hogy szentimentális légy.

Közben Borisz teljesen eltűnt a látóhatárról. Nem jött többet a lakásba, és Julius meg az autó hiába várt reá. Tuppence más irányba kezdett töprengeni. Elismerte ugyan, hogy van némi igazság Julius ellenvetéseiben, de azért még se mondott le egészen korábbi szándékáról, hogy sir James Peel Edgertonhoz fordult tanácsért. Sót már ki is kereste a címét a Vörös Könyvben. Akkor, amikor beszélt vele, vajon figyelmeztetni akarta-e Öt? És ha igen, miért tette? Talán csak joga van, hogy magyarázatot kérjen? Hiszen annyi jóindulattal nézett reá a nagy férfiú. Talán tudna mondani olyasvalamit Mrs. Vandemeyerről, amiből következtetni lehetne arra, hogy Tommy hol van?

Tuppence megrázta a vállát szokott foxikutya mozdulatával és elhatározta, hogy érdemes lesz megpróbálni ezt is. Vasárnap délután kimenője volt. Találkozni fog Juliusszal, meg fogja győzni őt véleményének helyességéről és együtt mennek el majd az oroszlán barlangjába.

Mikor azonban eljött a vasárnap, Julius nemigen akart kötélnek állni és nagyon sok rábeszélésre volt szükség, de Tuppence nem hagyta magát.

– Ártani nem árthat – ismételte kitartással, míg végre Julius engedett, és együtt mentek autón a Carlton Houseba.

Kifogástalan inas nyitott ajtót. Tuppence kicsit izgatott kezdett lenni. A végén tényleg meglehet hogy az szemtelenség, amit 6 most csinál. Elhatározta, hogy nem kérdi meg, hogy sir James otthon van-e, hanem inkább személyes jelleget ad a látogatásának.

– Kérem, kérdezze meg sir Jamest, hogy pár percig beszélhetnék-e vele? Fontos üzenetet kell neki átadnom.

Az inas eltűnt és pár pillanat múlva ismét megjelent.

– Sir James fogadja önöket. Méltóztassanak erre jönni.

Bevezette őket az udvarra nyíló egyik szobába. A könyvtár volt, igazán gyönyörű könyvgyűjteménnyel – Tuppence észrevette, hogy az egyik falon végig csupa kriminológiai mű sorakozott. A szobában kényelmes, mély bór karosszékek voltak és régimódi nyitott kandalló. Az ablaknál amerikai redős íróasztal állt, teleszórva iratokkal. Előtte ült a ház gazdája. Amint beléptek, a háziúr fölállt

– Üzenetet hozott nekem? Ah – elmosolyodott, amint megismerte Tuppencet – maga az? Bizonyosan Mrs. Vandemeyertől hozott valami üzenetet, ugye?

– Nem éppen – mondta Tuppence. – Az igazat megvallva, – bizony csak azért beszéltem üzenetről, hogy egész bizonyosan beengedjenek... Igazis, ez Mr. Hersheimmer, sir James Peel Edgerton – mutatta be egymásnak az urakat.

– Örvendek a szerencsének – mondta az amerikai kezet nyújtva.

– Kérem, üljenek le mind a ketten – szólt sir James, és odahúzott két széket

– Sir James – kezdte Tuppence merészen – bizonyosan azt fogja mondani, hogy borzasztó szemtelenséget követek el, amikor így beállítok ide. Hiszen természetesen semmi köze hozzá és aztán Méltóságod oly híres és fontos személyiség, míg Tommy és én természetesen nagyon jelentéktelen személyek vagyunk. – Megállt, hogy lélegzetet vegyen.

– Tommy? – kérdezte sir James és az amerikaira nézett.

– Nem, ő Julius – magyarázta Tuppence. – Kicsit izgatott vagyok és azért mondom el olyan rosszul. Tulajdonképpen azt szeretném tudni, hogy mit akar mondani azzal, amit a múltkor mondott? Figyelmeztetni akart Mrs. Vandemeyernél. Ugye, figyelmeztetés akart lenni?

– Úgy emlékszem, csak annyit mondtam, hogy másutt is lehet ugyanolyan jó állásokat kapni.

– Igen, tudom. De az figyelmeztetés volt, ugye?

– Hát, talán az volt – vallotta be sir James komoly arccal.

– Nos, szeretnék ennél többet is tudni. Szeretném tudni, hogy miért figyelmeztetett?

Sir James elmosolyodott a leány komolyságát látva.

– Mi lesz, ha őnagysága becsületsértésért beperel?

– Természetesen tudom – mondta Tuppence – hogy az ügyvédek mindig roppant óvatosak. De nem lehetne úgy csinálni, hogy először azt mondjuk: _minden felelősség nélkül” és aztán kimondjuk azt, amit tulajdonképpen gondolunk?

– Na jó – mosolygott sir James – szóval minden felelősség nélkül... Tehát, ha lenne húgom, aki kénytelen lenne megkeresni a kenyerét, nem nagyon örülnék annak, ha Mrs. Vandemeyer szolgálatában állna. Úgy éreztem, hogy kötelességem figyelmeztetni magát. Az a hely nem való fiatal és tapasztalatlan lányoknak. Ennyi az egész, amit mondhatok.

– Értem – szólt Tuppence elgondolkozva. – Nagyon szépen köszönöm. De én tulajdonképpen nem is vagyok olyan tapasztalatlan. Tudtam, hogy Mrs. Vandemeyer nem valami jó firma, még mielőtt beállottam hozzá – az igazat megvallva, azért is mentem oda. – Tuppence elhallgatott, amint meglátta az ügyvéd csodálkozó tekintetét; aztán tovább beszélt: – Talán jobb lesz, ha elmondom az egészet, eleitől kezdve. Úgy érzem, sir James, hogy rögtön észrevenné, ha nem mondanék igazat, hát így legjobb lesz, ha mindent elmondok, ahogy van... Mi a véleménye, Julius?

– Ha már a fejébe vette, én a maga helyében elmondanám a tényeket – felelte az amerikai aki eddig szótlanul ült a helyén.

– Igen, mondja el az egészet – mondta Sir James.

– Szeretném tudni, hogy kicsoda Tommy.

Tuppence erre a bátorításra elkezdett beszélni és az ügyvéd nagy figyelemmel hallgatta.

– Nagyon érdekes – mondta, mikor a leány végzett a mondandójával. – Nagy részét annak, amit most elmondott nekem, kislány, már én is tudtam. Nekem is van valami különvéleményem Jane Finnről. Eddig igazán nagyon ügyesen dolgoztak, de mondhatom, nem szép attól a – milyen néven is ismerik? – Mr. Cartertől, hogy vaktába nekiszalajtson két ilyen fiatal teremtést ennek a bonyolult ügynek. Igaz is, hát Mr. Hershélmmer hogyan került bele a dologba? Ezt nem magyarázta meg eddig.

Erre már Julius felelt

– Én Jane elsőfokú unokatestvére vagyok – mondta és szembenézett az ügyvéd fürkésző tekintetével.

– Ah!

– Oh, sir James! – vágott közbe Tuppence – mit gondol, mi történt Tommyval?

– Hm. – Az ügyvéd felállt és lassan fel és alá kezdett járni. – Éppen csomagoltam a táskáimat – mondta – amikor beállított hozzám, kislány. Skóciába akartam menni pár napra, halászni. De... az is halászat, amiről ön beszél és nekem kedvem lenne itt maradni, hogy megpróbáljam, hátha sikerül nyomára akadni annak az ifjúnak?

– Oh! – Tuppence lelkesen kulcsolta össze a kezeit

– Azért, ahogy már mondtam, mégse járja attól a... Cartertól, hogy így szabadjára engedett két ilyen gyereket, amint amilyenek maguk, hogy ily kényes ügyben nyomozzanak. Kérem, ne vegye rossz néven miss...

– Cowley. Prudence Cowley. De a barátaim Tuppencenek hívnak.

– Hát akkor, miss Tuppence, mert én egész bizonyosan a barátja leszek... ne vegye rossz néven, hogy azt mondtam, hogy fiatal. A fiatalság olyan hiba, amiről az idő, sajnos, túl hamar leszoktatja az embert. Na már most, ez a maga ifjú Tommyja...

– Igen... – Tuppence összekulcsolta kezeit.

– Hogy egészen őszinte legyek, meg kell mondanom, nem tartom nagyon rózsásnak az ő helyzetét. Bizonyosan olyan dologba ütötte az orrát, ahol semmi keresni valója nem volt Ezen nincs is mit gondolkozni. De azért ne mondjon le minden reményről.

– És mondja, igazán fog nekünk segíteni?... Na, Julius, látja!... O nem akarta, hogy idejöjjek – fordult magyarázatképpen az ügyvédhez,

– Hm – szólt az ügyvéd és ismét hosszan ránézett Juliusra. – És mi oka volt ennek?

– Gondoltam, nem sok értelme lesz, hogy ilyen kicsiséggel alkalmatlankodjunk Méltóságodnak.

– Értem. – Egy pillanatig elhallgatott – Ez a kicsiség, amint nevezte az ügyet, kapcsolatban áll valami nagyon fontos dologgal... sem maga, sem miss Tuppence nem tudják, hogy milyen nagyon fontos az a dolog – Ha életben van ez a fiú, akkor tálán nagyon sokat erő értesüléseket kaphatunk tőle Ezért meg kell ót találnunk.

– Igen, de hogyan? – kiáltotta Tuppence. – Én már azt hiszem igazán mindenre gondoltam.

Sir James elmosolyodott.

– Es mégis van valaki a közvetlen közelben, aki minden valószínűség szerint tudja, hogy hol van, vagy legalább is azt, hogy hol lehet.

– És ki az a valaki? – kérdezte Tuppence, sehogyse érti értve a dolgot.

– Mrs. Vandemeyer.

– Igen, de ő sohase mondaná meg nekünk.

– Ez az éppen, amiben én segítségükre lehetek. Nagyon valószínűnek tartom, hogy nekem sikerülni fog elmondatni Mrs. Vandemeyerrel, amit tudni akarok.

– Hogyan? – kérdezte Tuppence, tágra nyílt, csodálkozó szemekkel.

– Oh, csak kérdés és felelet útján – felelte sir James könnyedén – tudja ez a mi módszerünk.

Ujjával dobolni kezdett az asztalon és Tuppence megérezte, hogy milyen hatalmas erő sugárzik ebből az emberből.

– És ha nem akar beszélni? – kérdezte Julius hirtelen.

– Azt hiszem, fog. Ismerem egy-két módját annak, hogy hogyan szólaltassam meg. De ha, ami nem valószínű, ezek mégse lennének hatásosak, akkor még mindig hátra van a lefizetés lehetősége.

– Igaz. És most én lehetek a segítségére! – kiáltott föl Julius, hatalmasat csapva öklével az asztalra. – Szükség esetén egymillió dollárig számíthat reám. Igen, uram, egymillió dollárig!

Sir James leült és hosszan, figyelmesen nézett Juliusra.

– Mr. Hersheimmer – mondta végre – ez nagyon tekintélyes összeg.

– Gondolom, hogy annak kell lennie. Az ilyen embereknek nem lehet két krajcárt felajánlani.

– A jelenlegi árfolyamon ez kétszázötvenezer font.

– Úgy van – bólintott Julius. – Most talán azt hiszi, hogy bolondokat beszélek, de le tudom szállítani az _árut” hiány nélkül, és még mindig elég marad az ön tiszteletdíjára.

Sir James kissé elpirult

– Itt nem lehet sz6 tiszteletdíjról, Mr. Hersheimmer. En nem vagyok magándetektív.

– Bocsánat... Persze, kissé elhirtelenkedtem a dolgot, de már alig vártam, hogy sor kerüljön a pénzre is. Pár nappal ezelőtt nagy jutalmat akartam kitőzni annak, aki hírt tud adni Jane-ről, de ez a maguk betokosodott intézménye, a Scotland Yard, lebeszélt erről. Azt mondta, hogy nem kívánatos.

– Valószínűleg igazuk volt – mondta Sir James szárazon.

– De el lehet ám hinni, amit Julius mond – szólalt meg most Tuppence. Nem járatja magával a bolondját. Annyi a pénze, mint a szemét.

– Az apám nagyon értette a módját, hogy hogyan kell pénzt gyűjteni – magyarázta Julius. – Na, de most térjünk a tárgyra. Mit ajánlhat?

Sir James egy-két pillanatig gondolkozott.

– Nincs vesztegetni való idő. Minél hamarább hozzálátunk, annál jobb – – Tuppence felé fordult – Nem tudja, Mrs. Vandemeyer elmegy ma este hazulról vacsorázni?

– Igen, azt hiszem, de korán fog hazajönni. Különben elvitte volna a kapukulcsot

– Jó. Én tíz óra felé el fogok menni hozzá. Hány órakor kell hazamennie?

– Fél tíz, tíz óra körül, de hazamehetek korábban is.

– Azt semmi esetre se tegye. Esetleg gyanút kelthetne, hogy hamarább jön haza, mint máskor. Fél tízre menjen haza. En tíz órakor jövök. Mr. Hersheimmer talán lenn fog várni taxiban.

Van egy új Rolls-Royce-a – mondta Tuppence, olyan büszkén, mintha legalább is társtulajdonos lenne.

– Annál jobb. Ha sikerül megszereznem tőle a címet, rögtön odamehetünk és szükség esetén magunkkal vihetjük Mrs. Vandemeyert is. Érti?

– Igen. – Tuppence boldogan ugrott fel. – Oh, most már teljesen nyugodt vagyok!

– Ne gondolja, hogy már is nyert ügyünk van, miss Tuppence. Csak lassan.

Julius az ügyvédhez fordult.

– Mondja, ha fél tíz körül eljövök magáért az autóvaj, jó lesz?

– Talán ez lesz a leghelyesebb. Fölösleges lenne két autót váratni a ház előtt Es most miss Tuppence, azt ajánlom magának, hogy menjen és egyék valami jó vacsorát, de igazán jót Ne gondoljon arra, mi lesz ma vagy holnap: bízzon mindent a sorsra.

Kezet fogott mindkettőjükkel, és egy pillanat múlva kinn voltak.

– Hát nem édes? – kérdezte Tuppence lelkesen, amíg ugrándozva ment le a lépcsőn. – Oh, Julius hát nem igazán édes ez az ember?

– Na, azt megengedem, hogy jóféle embernek a látszik – vélte az amerikai. – És abban is tévedtem, hogy hiábavaló hozzáfordulni. Mondja, ne menjünk egyenesen vissza a Ritzbe?

– Azt hiszem járnom kell egy kicsit Olyan izgatott vagyok. Álljunk meg a Ligetben, jó, és ott kiszállok. Hacsak nincs kedve velem jönni?

Julius rázta a fejét

– Benzint kell vennem – magyarázta és el kell küldenem egy pár sürgönyt.

– Jó – Találkozzunk a Ritzben hét órakor. Fenn vacsorázunk a szobában. Nem mutatkozhatom ebben a gyönyörű ruhában.

– Igaz. Majd Félix segít nekem a menü Összeállításában. Nagyszerű főúr az a Félix. Viszontlátásra.

Tuppence gyors léptekkel ment végig a szerpentin-úton. Amint elindult megnézte az óráját Mindjárt hat lesz. Eszébe jutott, hogy még nem uzsonnázott, de sokkal izgatottabb volt, semhogy éhes lett volna. Elsétált egészen a Kensington kertekig és aztán lassan jött visszafele. A friss levegő és a mozgás jót tett neki, bár nem volt olyan könnyű megfogadni sir James tanácsát és nem gondolni az este várható eseményeire. Amint egyre jobban és jobban közeledett a Hyde Park szögletéhez, alig tudott ellent állni a kísértésnek, hogy elmenjen a South Audlev Mansionshoz.

Azt gondolta magában, hogy semmi esetre sem árthat senkinek, ha odamegy és éppen csak megnézi a házat. Ezután, talán sikerül rászánnia magát arra, hogy türelmesen várjon tíz óráig.

A South Audley Mansions éppen olyan volt, mint máskor. Tuppence nem tudta volna megmondani, hogy tulajdonképpen mit képzelt, de amikor meglátta a vörös téglafalakat, ezeknek a mozdulatlansága némileg megnyugtatta, és valahogy csökkentette benne azt a különös és teljesen indokolatlan nyugtalanságot, ami minden ok nélkül kezdett úrrá lenni rajta. Már éppen távozni készült, amikor egyszerre éles füttyszót hallott és a hűséges Albertet látta, amint futólépésben jön feléje az épületből.

Tuppence összehúzta a szemöldökeit. Semmi szükség nem volt rá, hogy az egész vidék észrevegye az ő jelenlétét, de Albert határozottan belepirult az elfojtott izgalomba.

– Mondok valamit, miss, utazik!

– Ki utazik? – kérdezte Tuppence szigorúan.

– A svihák! A „Helyre Rita”. Mrs. Vandemeyer. Most csomagol és ebben a percben üzent le nekem, hogy szerezzek taxit.

– Micsoda? – Tuppence megfogta a fiú karját.

– Szóról szóra igaz, miss. Gondoltam, hátha nem tud róla.

– Albert – kiáltott Tuppence – maga aranyat ér! Ha maga nem szól, bottal üthettük volna a nyomát

Albert belepirult a dicséretbe, úgy örült neki.

– Nincs veszteni való idő! – mondta Tuppence, amint átment az utcán. – Meg kell akadályoznom az utazását Bármily áron is itt kell tartanom, amíg...

– Tuppence félbeszakította mondatát – Albert, ügye van itt valahol telefon?

Albert a fejét rázta.

– A legtöbb lakónak van saját telefonja, miss. De mindjárt a sarkon van nyilvános állomás.

– Hát akkor menjen oda rögtön, és hívja fel a Ritz szállodát. Kérje Mr. Hcrsheimmert és mondja meg neki, hogy azonnal menjen sir James után és jöjjenek ide, mert Mrs. Vandemeyer meg akar lógni. Ha nem találja otthon Mr. Hersheimmert, akkor hívja fel sir James Peel Edgertont, a számát megtalálja a telefonkönyvben és mondja meg neki, hogy mi történt. Nem felejti el a neveket, ugye?

Albert gyorsan elismételte. – Csak bízza rám miss, nem lesz semmi baj – lelkendezett. – De mi lesz magával? Nem fél egyedül maradni vele?

– Nem, nem, az már rendben van. De menjen és telefonáljon!... Gyorsan.

Tuppence mélyet lélegzett, mikor belepett a házba. Felszaladt a 20-as szám ajtajához. Hogy hogyan fogja Mrs. Vandemeyert a lakásban tartani, míg a két férfi megérkezik, azt nem tudta, de valami úton-módon csak meg kell, hogy csinálja és pedig egészen egyedül... De mi lehetett ennek a hirtelen távozásnak az oka? Vajon Mrs. Vandemeyer gyanakszik-e rá?

Hiábavaló volt a találgatás. Tuppence nyugodt határozottsággal megnyomta a csengőt. Hátha a szakácsnétól megtud valami tNem történt semmi és pár percnyi várakozás után, Tuppence ismét megnyomta a csengőt, ezúttal elég hosszasan rajta tartva az ujját a csengő gombján. Végre lépteket hallott az előszobában és egy pillanat múlva Mrs. Vandemeyer maga nyitotta neki az ajtót. Amint meglátta a lányt, csodálkozva húzta fel szemöldökeit.

– Maga az?

– Kicsit fájt a fogam, nagyságos asszony kérem – mondta Tuppence gyorsan –, és így azt gondoltam, hogy jobb lesz hazajönni, és nyugodtan itthon tölteni az estét

Mrs. Vandemeyer nem szólt egy szót sem, de félreállt az ajtóból és beengedte Tupppence-t az előszobába.

– Elég baj az magának – mondta hűvösen – jobb lesz, ha lefekszik.

– Óh, megleszek én a konyhában is, nagyságos asszony, majd a szakácsné...

– A szakácsné nincs itthon – vágott közbe Mrs. Vandemeyer meglehetősen kellemetlen hangon. – Én küldtem el. Hát látja, jobb lesz, ha lefekszik.

Tuppence most egyszerre félni kezdett. Valami különös csengése volt Mrs. Vandemeyer hangjának, ami sehogysem tetszett neki. Aztán meg az asszonya lassan befelé terelte ót, a folvosón végig, Tuppence itt szembe fordult vele.

– Nem akarok...

Ebben a pillanatban a halántékát megérintette valami hideg gyűrű, és Mrs. Vandemeyer hangja hidegen és fenyegetően szólalt meg:

– Fene egye meg magát, kis bolond! Hát azt hiszi, hogy nem tudom? Nem, ne nyissa ki a száját!.-. Ha védekezik vagy kiabál, úgy lelövöm, mint egy kutyát.

A hideg gyűrű – a revolver csöve – kissé erősebben nyomódott a lány halántékára.

– Na, most gyerünk – unszolta Mrs. Vandemeyer errefelé, az én szobámba. Aztán, mihelyt kész leszek magával – és hamar megleszünk –, majd szépen lefekszik, ahogy mondtam. És aludni is fog – óh, igen, maga kis kém, aludni fog, nyugodt lehet!

Valami borzalmas közvetlenség volt az utolsó szavakban, ami sehogyse tetszett Tuppencenek. Egyelőre nem volt mit tenni, Tuppence engedelmesen besétált Mrs. Vandemeyer hálószobájába – A pisztoly egy pillanatra sem hagyta el a lány halántékát. A szobában szörnyű rendetlenség volt, jobbra-balra kihajigált ruhák feküdtek, és a szoba közepén, félig becsomagolt kézitáska mellett, kalapskatulya állt.

Tuppence nyugalmat erőltetett magára. A hangja kicsit remegett, de azért bátran beszélni kezdett.

– Ugyan már – mondta – ne tessék bolondozni. Nem lőhet le engem. Hiszen a házban mindenki meghallaná a durranást.

– Ettől ugyan még lelőhetnem – mondta Mrs. Vandemeyer jókedvűen. – De ha nem kiabál segítségért, nem fogom bántani... esnem is hiszem, hogy kiabálna. Mert maga okos lány. Hiszen engem is sikerült rászednie. Egy csöppet sem gyanakodtam magára! De most, hogy rájöttem, végre, kivel van dolgom, most én kerültem felül és maga maradt alul. Na. most üljön az ágyra. Tartsa fel a kezeit a feje fölé, és ha szereti az életét, meg ne mozduljon!

Tuppcnce engedelmeskedett – Elég józan esze volt ahhoz, hogy megértse, egyelőre semmi mást nem lőhet tenni, bele kell törődnie az adott helyzetbe. Ha segítségért kiabál, nem valószínű, hogy valaki meghallja a kiáltását, viszont nagyon is valószínű, hogy Mrs. Vandemeyer tüstént agyonlövi* Addig is az idő neki dolgozik, az ó malmára hajtja a vizet, és minden egyes pillanat, amivel Mrs. Vandemeyer indulását késlelteti, nyereséget jelent.

Mrs. Vandemeyer a mosdó szélére tette a revolvert, úgy – hogy a keze ügyében legyen és éles szemeivel állandóan figyelve a lánvt, hogy mozdulni se merjen, kis bedugaszolt üveget vett föl a márványiapról, s a tartalmát pohárba töltötte, majd vízzel fölhígította.

– Mi az? – kérdezte Tuppenee élesen.

– Valami, amitől jól fog aludni. Tuppenee kissé elsápadt.

– Meg akar mérgezni? – kérdezte halkan.

– Talán – felelte Mrs. Vandemeyer nyájasan mosolyogva.

– Akkor nem fogom meginni – mondta Tuppence határozottan. – Inkább lőjön agyon. Legalább lesz egy kis lárma, és valaki talán meghallja. De csak úgy, csendesen és gyáván, mint valami bárányka, nem hagyom magamat megölni.

Mrs. Vandemeyer dobbantott a lábával.

– Ugyan, ne legyen olyan buta! Csak nem gondolja, hogy majd éppen most fogok gyilkolni, hogy az egész világ a nyomomban legyen miatta? Holott azért szököm, hogy rám ne találjanak?!... Ha van esze, hát beláthatja, hogy a mérgezés igazán nem fér össze terveimmel. Ez csak altatószer, és maga holnap reggel fölébred és kutyabaja sem lesz. Csak éppen unnám most, ha azzal kellene bajlódnom, hogy megkötözzem és betömjem a száját. Ez lenne ugyanis a másik lehetőség, és hogy nem tetszenék magának, arról biztosíthatom! Nagyon durva tudok lenni, ha akarok. Tehát igya meg ezt szépen, mint jó kislányhoz illik, és semmi baja nem lesz tőle.

A szíve mélyén Tuppence elhitte mindezt Amit mondott, az érvelése, kétségtelenül helyes volt Ez volt a legegyszerűbb és legbiztosabb módja annak, hogy Tuppence egyelőre ne legyen az útjában. A lánynak azonban sehogysem tetszett az a gondolat, hogy így nyugodtan hagyja elaltatni magát, meg se próbálva, hogy megszabaduljon. Az volt az érzése, hogy ha Mrs. Vandemeyernek sikerül nyomtalanul eltűnni, akkor vele együtt elhint az utolsó reménysugár is, hogy Tommyt megtalálhassa.

Tuppence mindig gyorsan gondolkodott Mindezek a gondolatok egy pillanat alatt átcikáztak az agyán és meglátta az egyetlen, bár nagyon kétséges lehetőséget, amit még megkísérelhet Elhatározta, hogy mindent feltesz erre az utolsó kártyára.

Ennek megfelelően, hirtelen lecsúszott az ágyról, térdre borult Mrs. Vandemeyer előtt és elkeseredetten kapaszkodott a szoknyájába.

– Nem hiszem! – nyögte. – Méreg, tudom, hogy méreg. Óh, ne itassa meg velem! – a hangja már olyan volt, mint a sikoltás –, ne itassa meg velem.

Mrs. Vandemeyer, kezében tartva a poharat, megvető mosollyal nézett le rá, amint így összeroppanva hevert a földön.

– Keljen föl, maga kis hülye! Ne nyöszörögjön ott tovább – Igazán nem értem, hogy eddig hogyan volt elég bátorsága arra, hogy végigjátssza a szerepét úgy, ahogy tette. – Dobbantott a lábával. – Keljen föl, ha mondom.

De Tuppence továbbra is csak sírt és kapaszkodott Mrs. Vandemeyer szoknyájába, közben hol zokogva, hol összefüggéstelen szavakkal kegyelmet kérve. Minden perc, ami így eltelt, a lány céljait szolgálta – És azután, amíg így a földön kucorgott, észrevétlenül közeledett oda, ahová akart.

Mrs. Vandemeyer türelemetlenül felkiáltott és nagyot rántott a lányon, térdre állítva őt

– Igya meg azonnal! – szorította parancsolóan a poharat a lány ajkához.

Tuppence mégegyszer elkeseredetten felnyögött.

– Megesküszik rá, hogy nem fogok... meghalni tőle? – kérdezte, hogy időt nyerjen.

– Persze, hogy nem! – unszolta Vandemeyer türelmetlenül. – Ne legyen olyan ostoba.

– Esküszik?

– Igen, igen! – felelt a másik türelmetlenül. – Esküszöm.

Tuppence remegve nyúlt föl bal kezével a pohárért

– Jó – mondta, és szelíden kinyitotta a száját, mintha inni akarna.

Mrs. Vandemeyer megkönnyebbülten sóhajtott fel és egy pillanatra nem ügyelt Tuppence ekkor villámgyorsan ellökte a poharat, amilyen erősen csak bírta. A folyadék Mrs. Vandemeyer arcába fröccsent és míg az asszony hátrahőkölt, Tuppence jobb kezével fölkapta a mosdóasztal szélén heverő revolvert. A következő pillanatban már hátraugrott és nyugodt, biztos kézzel irányította a revolver csövét egyenesen Mrs. Vandemeyer szívére.

A győzelem percében Tuppence nem nagyon lovagias formában adott kifejezést diadalérzetének.

– Most aztán ki van felül és ki maradt alul? – csúfolódott.

A méreg eltorzította az asszony arcát Tuppence az első percben azt hitte, hogy ráugrik és ez bizony nagyon kellemetlen helyzetbe hozta volna a lányt mert esze ágában sem volt, hogy valóban elsüsse a revolvert. Mrs. Vandemeyer azonban, nehezen bár, de mégis fékezte magát és végül lassú, rosszindulatú mosoly rajzolódott az ajkára.

– Szóval mégse olyan ostoba! Ezt jól csinálta. De megfizet érte... óh, igen, ezért még megfizet! Én soha nem felejtek!

– Csodálom, hogy ilyen könnyen hagyta rászedni magát – szólt Tuppence megvető hangon. – Igazán azt hitte, hogy olyan lány vagyok, aki a földön fetrengve rimánkodik kegyelemért?

– Még eljöhet az ideje, hogy ezt is megteszi! – felelt az asszony sokatmondóan.

Tuppencenek végigszaladt a hideg a hátán, annyi kegyetlen gonoszság csengett ki a nő szavaiból, de elhatározta, hogy most már nem törődik semmiféle nyílt vagy burkolt fenyegetéssel.

– Mi lenne, ha leülnénk – mondta kedvesen. – Mert így állva igazán olyanok vagyunk, mintha valami rossz színpadon szerepelnénk. Nem... nem az ágyra. Húzza oda az egyik széket az asztalhoz – Úgy, jól van. Én meg ideülök magával szembe és a revolver itt lesz előttem, hadd számoljunk minden lehetőséggel. Nagyszerű… Na, most beszélgessünk.

– Miről? – kérdezte Mrs. Vandemeyer komoran.

Tuppence elgondolkozva nézett rá és eszébe jutott sok minden. Például Borisz szavai: „Azt hiszem, hogy eladna... bennünket is.” – És a nő válasza: „Mindenesetre óriási árat kellene ezért fizetni!”, amit ugyan annak idején csak úgy könnyedén odavetett, de ami mögött talán mégis lehet valami igazság is. Hát nem kérdezte Whittington valamikor régen: „Kinek járt a szája? Ritának?” Hátha Rita Vandemeyer lesz Mr.Brown Achilles-sarka?...

Tuppence nem vette le szemeit a másik nő arcáról, amikor azt felelte:

– Pénzről... Pénzről beszélgessünk, kérem.

Mrs. Vandemeyer összerezzent. Ezt a választ nyilván nem várta.

– Mit akar ezzel mondani?

– Majd megmagyarázom. Épp az előbb mondta, hogy sohasem felejt. A jó emlékezőtehetség nem olyan hasznos dolog, mint a jól megtömött pénztárca. Meg vagyok győződve, hogy hallatlanul jólesik most magának kigondolni, hogy miképpen fog engem megkínozni, de mondja, van-e ennek valami praktikus haszna? A bosszú nem elégíti ki az embert. Mindig ezt mondja mindenki. De a pénz... – Tuppence fölmelegedett, amikor kedvenc témájáról kezdett beszélni. – Mert a pénz, ugye, kielégíti az embert?

– Hát azt hiszi, hogy én olyan asszony vagyok, aki pénzért elárulja a barátait?

– Hogyne – mondta Tuppence gyorsan –, ha elég nagy árat fizetnek érte.

– Talán rongyos száz fontos, mi?

– Nem – rázta a fejét Tuppence –, azt gondolnám, hogy százezret!

Tuppence takarékos természete nem engedte, hogy mindjárt sző essék a Juliustól fölajánlott egy millióról. Mrs. Vandemeyer lassan belepirult.

– Mit mondott? – kérdezte. Ujjai idegesen játszottak a ruhájára tűzött melltűvel.

Tuppence abban a pillanatban tudta, hogy horogra került a halacska, de ugyanabban a pillanatban meg is borzad t a saját pénzsóvár természetétől. Most először érezte, hogy mi minden jár ezzel az érzéssel, és valami szörnyű rokonságot érzett a vele szemben ülő asszonnyal. Százezer fontot mondtam – ismételte Tuppence.

Mrs. Vandemeyer szemei már nem fénylettek többé. Hátradőlt a székében.

– Ugyan – mondta. – Nincs magának annyi pénze.

– Nincs – bólintott Tuppence –, nekem nincs, de ismerek valakit, akinek van.

– És ki az?

– Nekem jó barátom.

– Annak millimosonak kellene lennie – jegyezte meg Mrs. Vandemeyer kételkedve.

– Valóban az is. Amerikai. Szó nélkül kifizeti magának azt az összeget Elhiheti nekem, hogy ez az ajánlat teljesen komoly és helytálló.

Mrs. Vandemeyer ismét kiegyenesedett.

– Kedvem van elhinni magának, amit mond – szólalt meg lassan.

Kis ideig csend volt, aztán Mrs. Vandemeyer fölnézett.

– És mi az, amit tudni akar ez a maga barátja?

Tuppence pár pillanatig küzdött önmagával, de Julius pénzéről van szó, tehát elsősorban Julius érdekei a fontosak.

– Azt akarja tudni, hogy hol van Jane Finn – mondta bátran.

Mrs. Vandemeyer nem lepődött meg.

– Nem tudom egész bizonyosan, hogy a jelen pillanatban hol van – mondta.

– De megtudhatná?

– Óh, igen – felelt Mrs. Vandemeyer, csak úgy félvállról –, ennek nem lenne semmi akadálya.

– Aztán – Tuppence hangja kissé megremegett –, még valakiről szó van, – aki nekem jó barátom. Attól tartok, hogy valami baja történt, a maga barátja, Borisz miatt.

– Hogy hívják?

– Tommy Beresford.

– Sose hallottam róla. De megkérdem Borisztól. Borisz megmond nekem mindent, amit tud.

– Köszönöm. – Tuppence úgy érezte, hogy még soha nem volt ilyen széles jókedve. Ez valahogy arra indította, hogy még merészebb legyen kíváncsiságában.

– Még valami lenne – szólalt meg habozva.

– És az mi?

Tuppence előrehajolt és halkabban kérdezte:

– Kicsoda... Mr. Brown?

Fürge szemei rögtön észrevették, hogy a gyönyörű arc hirtelen elsápad. Mrs. Vandemeyeren meglátszott, hogy szeremé összeszedni magát, és nyugodtnak akar látszani, de meglehetősen sikertelenül.

Vonogatta a vállát.

– Nem sokat tud rólunk, ha nem hallotta, hogy senki nem tudja, hogy kicsoda ez a Mr. Brown...

– Maga tudja – mondta Tuppence nyugodtan. A másik nő ismét elfehéredett

– Miből gondolja?

– Nem tudom – mondta a lány őszintén –, de szentül hiszem, hogy maga tudja.

Mrs. Vandemeyer hosszan maga elé bámult.

– Igen – szólalt meg végül rekedten. – Én tudom. Tudja, én szép voltam... nagyon szép...

– Most is az! – mondta Tuppence őszinte bámulattal.

Mrs. Vandemeyer a fejét rázta. Acélkék szemeiben különös fény csillogott.

– Már nem vagyok elég szép – mondta lágy, veszedelmes hangon. – Nem... eléggé... szép! És néha, mostanában, féltem... Veszedelmes dolog, ha valaki nagyon sokat tud! – Áthajolt az asztalon. – Esküdjön meg nekem, hogy nem fogják belekeverni a nevemet... hogy soha senki se fogja megtudni...

– Esküszöm. És ha egyszer elfogták öt, magát már nem fenyegeti veszély.

Mrs. Vandemeyer arcáról lerítt a rémület

– Ugyan?... Hát eljöhet valaha ez az idő? – Megfogta Tuppcnce karját. – Egészen bizonyos az a pénz?

– Egészen bizonyos.

Mikor fogom megkapni?... Ne legyen semmi késedelem!

– Ez az én barátom nemsokára itt lesz. Lehet, hogy sürgönyöket kell elküldenie, vagy valami ilyen intézkedéseket kell megtennie. De késedelem, az nem lesz. ő állandóan mindenkit „sürget”.

Mrs. Vandemeyer arcán meglátszott, hogy elhatározta magát.

– Megcsinálom. Nagy pénz, és különben is – különösen mosolygott – nem nagyon... bölcs dolog otthagyni egy olyan asszonyt, amilyen én vagyok!

Néhány pillanatig így maradt mosolyogva, ujjaival könnyedén dobolva az asztalon, aztán hirtelen összerezzent és az arca oly fehér lett, mint a fal.

– Mi volt ez?

– Én nem hallottam semmit.

Mrs. Vandemeyer rémülten nézett körül.

– Ha itt lenne valaki és hallgatózna...

– Ugyan dehogy! Ki is lehetne?

– Füle van még a falnak is – súgta a másik. – Mondom magának, félek. Maga nem ismeri őt!

– Gondoljon a százezer fontra! – mondta Tuppence megnyugtatóan.

Mrs. Vandemcyer megnedvesítette nyelvével száraz ajkait.

– Maga nem ismeri őt! – ismételte rekedten. – Ó... ah!

Rémült sikoltással ugrott föl. Kinyújtott karral odamutatott Tuppence feje fölé. Azután ájultan esett a földre.

Tuppence hátranézett, hogy megnézze, mi volt az, amitől az asszony annyira megrémült

Az ajtóban állt sir James Peel Edgerton és mellette – Julius Hersheimmer.

TIZENHARMADIK FEJEZET – A VIRRASZTÓK

Sir James előrelépett és gyorsan az ájult nö fölé hajolt. Julius hátramaradt.

– A szíve – szólt sir James –, bizonyosan megijedt, amikor hirtelen meglátott bennünket. Konyakot és pedig gyorsan, mert különben itt hagy bennünket

Julius a mosdótálhoz sietett Tuppence hátraszólt:

– Nem ott. Az ebédlőben van, a pohárszéken... A folyosóról a második ajtó

Sír James és Tuppence egyesült erővel felemelték Mrs.

Vandemeycrt és az ágyára vitték. Ott meglocsolták az arcát hideg vízzel, de egészen eredménytelenül. Az ügyvéd megfogta a pulzusát

– Nem valami biztató – mondta félhangosan –, jó lenne, ha a fiatalember sietne a konyakkal.

Julius abban a pillanatban jött vissza, kezében a félig töltött pohár, melyet átadott sir Jamesnek. Míg Tuppence felemelte az ájult nő fejét, sir James megpróbált betölteni pár csöpp szeszt az összeszorított ajkak közé. Végre az asszony kinyitotta kissé a szemeit. Tuppence ajkához tartotta a poharat.

– Igya meg ezt

Mrs. Vandemeyer engedelmeskedett. A szesztől aztán ismét kipirult sápadt arca és bámulatosan magához tért. Megpróbált felülni – aztán nyögve visszaesett, kezével a szívéhez kapva.

– A szívem – suttogta –, nem szabad beszélnem.

Lehunyt szemekkel dőlt hátra.

Sir James még cg}' percig a nő ütőerén tartotta a kezét, aztán eleresztette és bólintott.

– Most már rendbe jön – mondta.

Mind a hárman félrehúzódtak, és halkan beszélgetni kezdtek. Mindannyian érezték, hogy a nagy izgalomnak most van itt a visszahatása. Egyelőre nem lehetett kérdőre vonni Mrs. Vandemeyert. Nem maradt más hátra, mint várni türelmesen.

Tuppence elbeszélte, hogy Mrs. Vandemeyer hajlandónak mutatkozott arra, hogy elárulja, hogy kicsoda Mr. Brown, és hogy megtudja és megmondja, hogy hol van Jane Finn. Julius odavolt az álmélkodástól, nem fogyott ki a dicséretből.

– Nagyszerű, miss Tuppence! Fényes!... Az a százezer font holnap reggel is épp olyan nagy pénz lesz, mint amekkora ma este. Nem kell azon aggódnunk, hogy őnagysága

közben meggondolja magát. Pénz nélkül nem fog beszélni, az bizonyos! De a pénz itt lesz és meg fogja oldani a nyelvét.

Ebben határozottan volt némi igazság, és Tuppence kissé megvigasztalódott

– Igaza van – szólt sir James is elgondolkozva. – Mégis, meg kell vallanom, hogy jobb szerettem volna, ha nem lőttünk volna be épp abban a pillanatban, amikor érkeztünk. De hát hiába, ezen már nem lehet segíteni és végre csak arról van szó, hogy reggelig várjunk.

Odanézett, ahol az asszony mozdulatlanul feküdt az ágyon. Mis. Vandemeyer behunyt szemekkel egészen csendesen feküdt ott Sir James a fejét rázta.

– Szóval – kezdte Tuppence és próbált jó kedvet mutatni –, várnunk kell reggelig és kész. I3e azt hiszem, hogy nem kellene itt hagynunk a lakást.

– Na és mi lenne, ha megbíznánk azt a maga ügyes, kisfiúját, hogy őrt álljon?

– Albertet? – kételkedett Tuppence, fejét csóválva. – Nem lesz jó, mert ha Mrs. Vandemeyer közben magához tér és lelép, Albert nem bírja megakadályozni ebben.

– Nem hiszem, hogy megfutamodnék a dollárok elől.

– Hátha mégis. Mr. Browntál határozottan nagyon félt

– Igazán? Egész komolyan félt?

– Igen. Körülnézett és azt mondta, hogy füle van még a falnak is.

– Talán magnetofonra gondolt – szólt közbe Julius, mint akit érdekel a dolog.

– Miss Tuppencenek igaza van – szólt sir James nyugodtan. – Nem szabad itt hagynunk a lakást – már Mrs. Vandemeyer kedvéért sem.

Julius nagy szemekkel nézett rá.

– Azt hiszi, hogy a nyomában lenne? Ma estétől holnap reggelig? Hiszen még meg se tudhat semmit!

– Elfelejti, amit az előbb mondott: a magnetofon lehetőségét – szólt sir James szárazon. – Hatalmas ellenféllel állunk szemben. Azt hiszem, ha elég óvatosan járunk el, megvan a lehetősége, sót a valószínűsége is annak, hogy a kezünkbe kerüljön. De nagyon elővigyázatosnak kell lennünk. Fontos tanú is van a kezünkben, de ezt a tanút őrizetben kell tartanunk. Azt ajánlanám, hogy miss Tuppence feküdjék le, és Mr. Hersheimmer meg én felváltva virrasszunk ma éjjel.

Tuppence éppen tiltakozni akart, amikor, véletlenül az ágyra nézve, Mrs. Vandemeyer félig nyitott szemeiben a félelemnek és a rosszakaratnak valami olyan ijesztő kifejezését látta, hogy ettől torkán akadt a szó.

Egy pillanatig arra gondolt, hogy talán az ájulás és a szívgörcs csak színlelés, csak játék volt, de eszébe jutott, hogy milyen halálsápadt volt akkor Mrs. Vandemeyer arca. Ezt nem lehetett színelelni! Míg Tuppence odanézett, az előbbi arckifejezés úgy eltűnt Mrs. Vandemeyer arcáról, mint a varázslat, és az asszony ismét csak mozdulatlanul és élettelenül feküdt ott – Egy pillanatig a lány azt képzelte, hogy csak álmodta az egészet. De azért mégis elhatározta, hogy résen lesz.

– Na – szólt Julius –, egyelőre legjobb lesz, ha innen mindenesetre kimegyünk.

Ebbe aztán a többiek is beleegyeztek. Sir James még egyszer megfogta Mrs. Vandemeyer pulzusát. – Teljesen kielégítő – súgta halkan Tuppencenek. _ Az éjszakai nyugalom után nem lesz semmi baja.

A lány habozva állt meg az ágy mellett. Még mindig annak a véletlenül meglátott arckifejezésnek a hatása alatt volt. Mrs. Vandemeyer ismét kinyitotta szemeit. Nyilván akart valamit mondani. Tuppence föléje hajolt.

– Ne... hagyja... – tovább, úgy látszik, nem bírta mondani, amit akart. Valamit motyogott még, ami úgy hangzott, mintha azt mondaná, hogy „álmos”. Aztán mégegyszer megpróbálta.

Tuppcncc meg közelebb hajolt hozzá. Csak leheletszerű volt a szó:

– Mr.... Brown. – aztán elhallgatott.

A félig lehunyt szemek azonban mintha rémes üzenetet akarnának átadni... Ösztönszerűen, gyorsan felelt Tuppence:

– Nem hagyom itt a lakást. Virrasztani fogok egész éjjel.

Megnyugvás látszott a bágyadt szemekben, mielőtt ismét lezárultak a fáradt szemhéjak és Mrs. Vandemeyer mintha elaludt volna. A szavai azonban új nyugtalanságot támasztottak Tuppence-ben. – Mit akart mondani azzal a halkan motyogott két szóval: „Mr. Brown”? – Tuppence egyszerre csak azon vette észre magát, hogy idegesen néz a háta mögé. A nagy ruhásszekrény fenyegetően terpeszkedett szokott helyén, Tuppencenek megakadt rajta a szeme. Van ott hely bőven, ha valaki el akar bújni benne... Kicsit szégyenkezve nyitotta ki a szekrényt – Belenézett – senki – természetesen! Lehajolt és az ágy alá nézett. Máshová lehetetlen lett volna elbújni.

Tuppence a maga szokott foxikutya módján megrázta magát. Micsoda csacsiság, így begyulladni!... Idegesség az egész. Lassan kiment a szobából. Julius és sir James beszélgettek. Sir James odafordult Tuppence-hez:

– Kérem, miss Tuppence, zárja be az ajtót kívülről és vegye ki a kulcsot – Nem szabad meghagynunk a lehető ségét, hogy valaki bemehessen abba a szobába.

Annyi komolysággal beszélt, hogy a fiatalok egészen megilletődtek és Tuppence már kevésbé szégyell te előbbi „idegességét”.

– Tudják – szólalt meg egyszerre Julius –, Tuppence ügyes kis fiúja ott lenn maradt, és nem tud semmit. Legjobb lesz, ha lemegyek és megnyugtatom. Jópofa az a gyerek, Tuppence..

– Igaz, hogyan Jöttek maguk ide? – kérdezte Tuppence hirtelen. – El is felejtettem megkérdezni.

– Hát Albert megtalált engem telefonon – magyarázta Julius. – Én aztán elszaladtam sir Jamesért és egyenesen jöttünk ide. A fiú már várt minket és aggodalmaskodott is, hogy vajon mi történt magával. Az előszoba ajtajánál hallgatózott, de nem hallott semmit. Azt ajánlotta, hogy felküld bennünket a szénlifttel, ne csengessünk az előszoba ajtaján. Ügy is történt, sikeresen kikötöttünk a konyhánál és aztán megkerestük magukat. Albert még mindig lenn van és eddig már bizonyosan majd kiugrik a bőréből.

Ezzel Julius ott is hagyta őket, és szaladt le Alberthez, hogy megnyugtassa.

– Nos, miss Tuppence, maga jobban ismeri ezt a lakást, mint én, mit gondol, hol üssük fel a sátorfánkat? – kérdezte sir James.

Tuppence gondolkozott pár pillanatig.

– Azt hiszem, Mrs. Vandemeyer kis nappalija lesz a legkényelmesebb hely ?* mondta végül, és mutatta az utat a szobába.

Sir James helyeslően nézett körül.

– Ez nagyon jó lesz, és most, kedves miss Tuppence, legjobb lesz, ha lefekszik és alszik egy keveset.

Tuppence roppant határozottsággal rázta a fejét.

– Nem tudnék, sir James, köszönöm. Egész éjjel Mr. Brownnal álmodnék!

– De majd nagyon fáradt lesz, gyermek.

– Nem leszek. Jobb szeretnék fennmaradni. Igazán.

Az ügyvéd engedett.

Pár perc múlva ismét megjelent Julius. Közben megnyugtatta Albertet és bőségesen megjutalmazta jő szolgálataiért. Miután ö is hiába próbálta rábeszélni Tuppencet, hogy feküdjék le, kijelentette, hogy legalább ennie kell valamit.

– Hol van az éléskamra?

Tuppence megmondta és pár perc múlva Julius három tányérral és valami hideg pástétommal jelent meg.

A lány, miután jóízűen megvacsorázott, úgy érezte, hogy ami fél órával ezelőtt oly mélyen megrendítette, az igazán csak képzelődés lehetett Hiszen lehetetlen, hogy az ígért pénz ne hozza meg a kívánt hatást.

– És most, miss Tuppence – szólt sir James –, szeretnénk hallani az élményeit

– Úgy van – helycselt Julius.

Tuppence bizonyos büszkeséggel mesélte el, hogy mi történt vele. Julius időnként közbeszólt, hogy „óriási”, csak sir James nem szólt semmit, míg Tuppence a végére nem ért a történetnek. Akkor csöndesen azt mondta: „ezt jói csinálta, miss Tuppence”, és Tuppence belepirult a dicséretbe.

– Csak egy dolgot nem értek egészen – szólt Julius –,mi indította arra Mrs. Vandemeyert, hogy összepakoljon?

– Ezt már nem tudom – vallotta be Tuppence.

Sir James elgondolkodva simított végig az állán.

– A szobában nagy volt a rendetlenség. Ebből arra lehet következtetni, hogy hirtelen határozta el magát a szökésre. Csaknem azt lehetne gondolni, hogy figyelmeztetést kapott valakitől, hogy menjen.

– Bizonyosan Mr. Browntól – mondta Julius tréfásan.

Az ügyvéd egy-két percig figyelmesen nézett rá.

– Miért ne? – kérdezte. – Ne feledje, hogy egyszer már magát is becsapta. Mikor kicsalta az unokahúga arcképét!

Julius belepirult, úgy bosszankodott.

– Szörnyen dühös is vagyok, valahányszor eszembe jut, hogy oly bambán odaadtam neki Jane fényképét. Hej, ha mégegyszer a kezembe kerül, tudom nem veszi el tőlem még az ördög se!

– Nem nagyon valószínű, hogy mégegyszer visszakapja – felelt a másik szárazon.

– Ebben igaza van – bólintott Julius őszintén. – Én különben is az eredetit keresem. Mit gondol, sir James, hol lehet?

Az ügyvéd a fejét rázta.

– Erre nem tudok felelni. De hogy hol volt, azt meg tudom mondani.

– Igazán? És hol?

Sir James elmosolyodott.

– Az ön éjszakai kalandjainak színhelyén, a bournemouthi szanatóriumban.

– Ott?... Az nem lehet. Megkérdeztem.

– Igen, kérem, ön azt kérdezte, hogy volt-e ott valaki, akit Jane Finn-nek hívnak? Már most, ha a lány ott volt, egészen bizonyos, hogy valami más néven szerepelt.

– Ejnye – kiáltott föl Julius –, hogy ez eszembe sem jutott.

– Pedig meglehetősen világos volt – szólt a másik.

– Talán a doktor is tudott róla? – szólt közbe Tuppence.

Julius a fejét rázta.

– Nem hiszem. Az orvos őszinte volt és nagyon tetszett nekem mindjárt az első perctől kezdve. Nem, nem... csaknem bizonyos, hogy dr. Halinak rendben van a szénája.

– Azt mondta, dr. Hall? – kérdezte sir James. – Különös... igazán nagyon különös.

– Miért? – kérdezne Tuppence.

– Mert véletlenül találkoztam vele ma reggel – Már néhány éve ismerem, de sokszor hónapokig nem találkozunk és ma véletlenül összeszaladtam vele az utcán. Azt mondta, hogy a Metropolban száll meg – Julius felé fordult. – Nem említette, hogy feljön a városba?

Julius tagadólag intett.

– Különös – ismételte sir James elgondolkozva. – Ha ön említette volna az orvos nevét, azt ajánlottam volna, hogy jelentkezzék nála az én névjegyemmel és kérjen tőle további részleteket az egész ügyről. De nem is sejtettem, hogy Ön Hall doktor szanatóriumában volt.

– Persze, szamár vagyok – szólt Julius szokatlan alázattal. – Persze, gondolnom kellett volna arra, hogy álnéven keressem Jane-t.

– Nem csoda, hogy nem gondolt rá, mikor közvetlen azelőtt esett le a fáról – vigasztalta Tuppence. – Más ember bizonyosan mindjárt meg is halt volna.

– Hát, most már, persze, mindegy is – szólt Julius –, most már itt tartjuk rabszíjon Mrs. Vandemeyert és nincs szükségünk senki másra.

– Igaz – felelte Tuppence, de a hangja nem volt nagyon bizakodó.

Mind a hárman hallgattak, lassan-lassan felülkerekedett az éjszaka varázsa – A bútorok egyszerre recsegni kezdtek, a függönyök halkan suhogtak. Tuppence hirtelen felugrott, és elkiáltotta magát:

– Nem tehetek róla. Tudom, hogy Mr. Brown itt van valahol a lakásban. Érzem, hogy itt van.

– Ugyan, Tuppence, hát hogy lehetne itt? Ez az ajtó, amely az előszobába vezet, nyitva van. Senki nem jöhetett be a főlépcső felől, hogy ne láttuk és ne hallottuk volna.

– Nem tehetek róla.

– Érzem az ittlétét.

Könyörögve nézett sir Jamesre. Az ügyvéd komolyan felelt:

– Bármennyire meghajlok a megérzései előtt, miss Tuppence, igazán nem tudom elképzelni, hogyan lenne lehetséges emberileg, hogy tudtunkon kívül még valaki legyen ebben a lakásban?

Szavai kissé megnyugtatták a lányt.

– Az ilyen éjszakai virrasztásoktól mindig kicsit ideges lesz az ember – mentegetőzött Tuppence.

– Ez igaz – szólt sir James. – Most mi is úgy vagyunk, mint a spiritiszták, amikor ülést tartanak. Ha lenne most médiumunk, bizonyára bámulatos eredményeket érhetnénk el.

Tuppencenek tágra nyíltak a szemei:

– Hisz a spritizrmisban? – kérdezte.

Az ügyvéd a vállát vonogatta.

– Kétségtelenül van benne némi iga2ság. De a legtöbb tanúbizonyság olyan, hogy nem állná meg a helyét a bíróság előtt.

Telt az idő. Amint hajnalodni kezdett, sir James félrehúzta a függönyöket az ablakról. Látták, amit kevés Ion-doni lakos lát: a napkeltét az alvó város fölött A fölkelő nap fényénél nevetségeseknek és ostobáknak tetszettek az elmúlt éjszaka képzelődései és rémképei. Tuppence rendes jókedve ismét visszatért

– Hurrá! – mondta. – Ma gyönyörű időnk lesz. És megtaláljuk Tommyt és Jane Finnt Es minden nagyszerű lesz. Majd megkérdem Mr. Cartertől, hogy nem lehet-e belőlem méltóságos asszonyt csinálni.

Hét órakor Tuppence önként jelentkezett, hogy teát főz – Nemsokára vissza is jött, teáskannával és négy csészével.

– Kinek szánta a negyediket? – kérdezte Julius.

– A fogolynak, természetesen. Azt hiszem, nyugodtan nevezhetjük így?

– A tegnapi este után kissé nagy ellentétnek látszik, hogy most teát visz neki – szólt Julius elgondolkozva,

– Az igaz – bólintott Tuppence. – De nem baj, szívesen teszem). Talán legjobb lesz, ha maguk szintén velem jönnek, hogy nekem ne ugorjon, vagy mit tudom én, valamit kitaláljon. Hiszen nem tudhatjuk, milyen kedvében lesz, mire felébred.

Sir James és Julius elkísérték Tuppencet az ajtóig.

– Hol a kulcs? Igaz, persze, nálam van.

Beletette a zárba, megforgatta, aztán habozva megállt

– És ha... tegyük fel, megszökött? – súgta halkan.

– Teljesen lehetetlen – felelte Julius biztatóan.

Sir James azonban nem szólt semmit

Tuppence melyet lélegzett és benyitott Megkönnyebbülten sóhajtott föl, amit látta, hogy Mrs. Vandemeyer az ágyon fekszik.

– Jó reggelt – szólt barátságosan –, hoztam egy kis teát.

Mrs. Vandemeyer nem felelt. Tuppence az ágy mellett álló asztalra tette le a tálcát és átment a szobán, hogy elhúzza a függönyöket. Mikor visszafordult. Mrs. Vandemeyer még mindig mozdulatlanul feküdt Most hirtelen titokzatos rémület fogta el Tuppencet aki az ágyhoz szaladt. A kéz, amit felemelt, hideg volt, mint a jég... Mrs. Vandemeyer soha többé nem fog már beszélni!

A lány kiáltására a többiek is odajöttek. Csak rövid pár perc kellett, hogy megállapítsák, hogy Mrs. Vandemeyer meghalt – sőt már néhány óra óta halott Nyilván álmában halt meg.

– Ez aztán kegyetlen játéka a sorsnak! – fakadt ki Julius elkeseredetten.

Az ügyvéd nyugodtabb volt, de valami különös fény láncolta szemeiben.

– Ha ugyan a sors keze? – felelte kételkedve.

– Nem gondolja... de hiszen az egészen lehetetlen!... Nem jöhetett be senki se.

– Nem – bólintott az ügyvéd is. – Én legalábbis nem tudom, hogy hogyan jöhettek volna be. És mégis... Mrs. Vandemeyer azon a ponton volt, hogy elárulja Mr. Brownt... és akkor meghal. Lehetséges, hogy ez csak a véletlen játéka?

– De hogyan lehetne?...

– Igen... hogyan! Ez az, amire rá kell jönnünk. – Elhallgatott és csendesen végigsimított az állán. – Rá kell jönnünk – mondta nyugodtan, és Tuppence úgy érezte, hogy ha most lenne Mr. Brown, nem szeremé azt a hangot, amivel sir James kimondta ezt a pár szót.

Julius az ablak felé nézett

– Nyitva – az ablak – szólt – nem gondolják...?

Tuppence a fejét rázta.

– Az erkély csak a kis nappali szobáig megy és mi ott voltunk.

– Kisurranhatott talán – kezdte Julius.

De sir James a szavába vágott

– Mr. Brown nem dolgozik olyan nyers módszerekkel... De most nem foglalkozhatunk vele tovább. Egyelőre orvost kell hivatnunk, s amíg az orvos jön, nézzünk körül, hogy nincs-e valami ebben a szobában, ami esetleg hasznunkra lehet.

Mind a hárman gyorsan keresni kezdtek. A kandallóban fekete, elszenesedett papírok bizonyították, hogy Mrs. Vandemeyer sok mindent elégetett. Nem találtak semmi jelentékenyebb dolgot, bár végigkutatták a több) szobákat is.

– Ott van még az – szólt egyszerre Tuppence, rámutatva a kicsi, régimódi páncél szekrényre, amely be volt építve a falba. – Azt hiszem, hogy ékszereknek való, de lehet, hogy egyéb is van benne.

A kulcs benne volt a zárban és Julius kinyitotta a szekrényt – Meglehetős sokáig keresgélt benne.

– Nos? – szólalt meg Tuppence türelmetlenül, Julius is szünet után felelt, kihúzva fejét a szekrényből és becsapva az ajtót.

– Semmi. – mondta.

Öt perc múlva megérkezett az a fiatal orvos, akii a kis Albert hirtelenében talált. Megismerte sir Jamest, és mély tisztelettől köszöntötte.

– Szívgyöngeség, vagy talán igen nagy adagot vett be valamilyen altatószerből – mondta az orvos és szimatolt a levegőben. – Meglehetősen erős klórszag van itt.

Tuppencenek eszébe jutott az a pohár, amit ő fellökött. Gvorsan a mosdóasztal hoz sietett. Megtalálta azt a kis üveget, amelyből Mrs. Vandemeyer öntött pár cseppet abba a folyadékba, amelyet ővele akart megitatni. Háromnegyed része a folyadéknak még benne volt akkor az üvegben. Most pedig – üres volt az üveg!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET – AZ ORVOSNÁL

Tuppence még soha nem csodálkozott úgy, mint most, amikor látta, hogy milyen könnyen és egyszerűen elintéződött minden, hála Sir James közbelépésének: ó vette kezébe a dolgot és minden rendben volt. Az orvos hajlandónak mutatkozott elfogadni azt a magyarázatot, hogy Mrs. Vandemeyer véletlenül nagy adagot vett be az altatószeréből és szinte fölöslegesnek tartotta a hatóságok közbelépését kérni a halál okának felderítésére. Amennyiben erre mégis sor kerülne, majd értesíteni fogja Sir Jamest.

– Tehát Mrs. Vandemeyer éppen el akart utazni és a cselédeket már elbocsátotta? – érdeklődött az orvos a tragikus eset körülményeiről. Sir James és fiatal barátai éppen látogatóba jöttek, amikor Mrs. Vandemeyer hirtelen rosszul lett, és ők ott töltötték az éjszakát a lakásban, mert nem akarták egyedül hagyni a beteg hölgyet. Ismerték a rokonait?

– Nem, de Sir James megadta Mrs. Vandemeyer ügyvédjének a címét.

Röviddel ezután megérkezett az ápolónő és átvett mindent, a többiek pedig eltávoztak a gyászos házból.

– És most mi lesz? – kérdezte Julius, elkeseredett mozdulattal. – Úgy látom, hogy most végleg megbuktunk.

Sir James elgondolkozva simított végig az állán.

– Nem – mondta nyugodtan. – Van még egy remény. Talán dr. Halitól megtudhatunk valamit.

– Hopp! Róla teljesen megfeledkeztem.

– Nem lehet nagy reményeket fűzni hozzá, de azért egészen mellőzni sem szabad ezt a lehetőséget. Azt hiszem, már említettem, hogy a Metropolban szállt meg. Ajánlom, hogy menjünk oda és beszéljünk vele minél előbb. Mondjuk, mihelyt megfürödtünk és megreggeliztünk, jó?

Megállapodtak, hogy Tuppence és Julius visszamennek a Ritzbe, aztán eljönnek Sir Jamesért az autóval. Úgy is történt, és pár perccel tizenegy után a Metropol előtt álltak – Dr. Hallt keresték és az egyik liftesfiú el is ment, hogy megkeresse. Pár perc múlva a kis doktor sietve jött feléjük.

– Van-e számunkra pár percnyi ideje, dr. Hall? – kérdezte Sir James barátságosan. – Engedje meg, hogy bemutassam miss Cowleynek. Azt hiszem, Mr. Hersheimmert már ismeri.

Az orvosnak nevetett a szeme, amint Juliusszal kezet fogott.

– Így igaz, égből pottyant ifjú barátom! Rendben van már a bokája?

– Hogyne, meggyógyult, hála a jó kezelésnek, doktorka.

– És a szívbaj? Ha, ha, ha!

– Még mindig keresem – felelt Julius röviden.

– Hogy a tárgyra térjünk, beszélhetnénk magával bizalmasan egy kicsit? – kérdezte Sir James.

– Hogyne – Azt hiszem, van itt egy szoba, amelyben teljesen zavartalanul beszélgethetünk.

Előrement, hogy megmutassa az utat A szobában leültek és az orvos kérdőleg nézett Sir Jamesre.

– Nagyon szeretnék megtalálni egy fiatal lányt, dr. Hall, hogy megtudhassuk tőle bizonyos dolgokat Alapos okom van azt hinni, hogy ez a fiatal lány valamikor az ön szanatóriumában volt. Remélem, nem sértem meg a hivatalos titoktartást azzal, hogy kérdezősködöm felőle?

– Ugye valami tanúvallomásról vagy bizonyításról van szó?

Sir James egy pillanatig habozott és csak aztán felelte, hogy:

– Igen.

– Örömmel állok rendelkezésére mindenben. Hogy hívják ezt a fiatal lányt? Úgy emlékszem, Mr. Hersheimmer azt kérdezte tőlem... – kissé Julius felé fordult.

– A neve igazán nem fontos – vágott közbe Sir James. – Majdnem bizonyos, hogy valamilyen álnéven lakott a szanatóriumban. De azt szeretném tudni, hogy ismeri-e Mrs. Vandemeyert?

– Mrs. Vandemeyert, aki a South Audley Mansions 20-ban lakik? Ismerem, de nagyon kevéssé.

– Nem tudja, hogy mi történt?

– Nem értem a kérdését.

– Nem tudja, hogy Mrs. Vandemeyer meghalt?

– Ugyan, igazán? Nem tudtam! Mikor történt?

– Tegnap este igen sokat vett be az altatószeréből.

– Szándékosan?

– Véletlenül, legalábbis azt hiszik. Én a magam részéről nem szeretnék ebben az ügyben nyilatkozni. Szóval ma reggel holtan találták a szobájában.

– Nagyon szomorú. Ritka szépasszony volt. Bizonyára jó barátok voltak, miután tud mindezekről a részletekről.

– Azért tudok mindezekről a részletekről, mert... nos, mert én voltam az, aki holtan találtam.

– Igazán? – szólt az orvos meglepődve.

– Igen – bólintott Sir James, és elgondolkozva simított végig az állán.

– Ez igazán nagyon szomorú hír – mondta habozva az orvos –, de, bocsássák meg, nem értem, hogy mi köze van ahhoz az ügyhöz, amely felől az előbb érdeklődtek?

– Úgy van köze hozzá, hogy ugyebár, Mrs. Vandemeyer az ön gondjaira bízta egy fiatal rokonát?

Julius kíváncsian előrehajolt.

– Úgy van – felelt az orvos nyugodtan.

– Milyen név alatt?

– Janet Vandemeyer. Úgy tudtam, hogy Mrs. Vandemeyer unokahúga.

– És mikor jött az ön szanatóriumába?

– Ha jól emlékszem, 1915. június vagy Julius havában.

– Elmebeteg volt?

– Dehogy! Teljesen épeszű. Mrs. Vandemeyertől azt hallottam, hogy ez a fiatal lány vele volt a Lusitánián, mikor az a szerencsétlen hajó elsüllyedt és a katasztrófa borzasztó hatással volt rá.

– Azt hiszem, jó nyomon járunk? – nézett körül Sir James kérdőleg.

Az orvos furcsán nézett rájuk.

– Az előbb azt mondta, hogy valami tanúvallomásra lenne szüksége – szólt most az orvos. – De mi lesz, ha a lány nem tud vallomást tenni?

– Hogy-hogy? Hiszen épp az előbb mondta, hogy teljesen épeszű!

– Úgy is van. De azért, ha olyan valamit kérdeznek tőle, ami 1915. május 7-e előtt történt, akkor nem tud felvilágosítást adni.

– Dehát miért? Macska vigye el, ugyan miért?

A kis ember ránézett jóindulatú szemeivel az izgatott amerikaira.

– Mert Janet Vandemeyer teljesen elvesztette az emlékezőtehetségét.

– Micsoda?

– Úgy van. Érdekes eset, nagyon érdekes eset – dörzsölte kezeit az orvos. – Nem is olyan ritka, mint amilyennek gondolják. Volt már néhány közismert példa rá! De nekem ez volt az első ilyen esetem, és mondhatom, hallatlanul érdekesnek találtam! – A kis emberke úgy meg volt elégedve, hogy már majdnem visszatetsző volt a lelkesedése.

– És semmire nem emlékszik? – kérdezte Sir James lassan.

– Semmire sem emlékszik, ami 1915, május 7-e előtt történt. Arra, ami azután történt, éppoly jól emlékszik, mint maga, vagy én.

– Szóval mi az első dolog, amire emlékszik?

– Az a pillanat, amikor partot ért a többi menekülttel együtt. Ami azelőtt történt, az mintha nem lett volna. Nem emlékezett a saját nevére, nem tudta, hogy honnan jött, és azt sem, hogy hol van. Még a saját anyanyelvén sem tudott beszélni.

– Dehát az ilyesmi mégiscsak nagyon ritka eset lehet? – szólt közbe Julius.

– Nem, kérem. Az adott körülmények között egészen könnyen megtörténhetett Súlyos idegsokk volt. Az emlékezőtehetség elvesztése majdnem mindig ugyanúgy történik. Természetesen ajánlottam, hogy vigyék a beteget szakemberhez. Párizsban van egy igen jónevű orvos, aki egyenesen keresi és tanulmányozza az ilyen eseteket. De Mrs. Vandemeyemek nem tetszett ez a megoldás, mert akkor nem lehetett volna titokban tartani a dolgot, és nyilvánosságra került volna a szegény lány szerencsétlensége.

– Mindjárt gondoltam, hogy ellenezte – jegyezte meg Sir James mogorván.

– Én megértettem az álláspontját – vonogatta vállát az orvos. – Az ilyen esetek hamar közismertek lesznek, és a lány igazán nagyon fiatal volt... talán tizenkilenc éves. Kár lett volna, ha furcsa betegsége révén általános szenzáció központjába kerül, ami esetleg árthatott volna a jövőjének is. Különben nincs is semmi különös kezelési mód, ami az ilyen betegség gyógyulását előmozdítaná. Tisztán idő kérdése az egész! Ki kell várni.

– Várni?

– Igen, mert az emlékezőtehetség előbb-utóbb visszatér, éppoly hirtelen, mint amilyen hírtelen elveszett De a lány minden valószínűség szerint el fogja felejteni a közbeeső idő eseményeit és ott fogja kezdeni az életét, ahol abbahagyta, vagyis a Lusitania elsüllyedésénél.

– És mit gondol, mikorra várható ez?

Az orvos a vállát vonogatta.

– Ezt nem tudom megmondani. Néha hónapok kérdése, néha évekig, még húsz évig is eltarthat! Néha megesik, hogy valami új, megrendítő esemény következtében visszatér az emlékezőtehetség, éppúgy, ahogy az első sokk következtében elveszett.

– Valami megrendítő esemény, ugye? – ismételte Julius elgondolkozva.

– Igen. Volt erre már példa Colorádóban...

A kis doktor beszélni kezdett és hosszan, bőbeszédűen, szelíd lelkesedéssel magyarázta az esetet Julius láthatólag nem figyelt oda. Elmerült saját gondolataiba és összráncolta a homlokát Aztán egyszerre csak felkapta a fejét és öklével hatalmasat ütött az asztalra – olyan hatalmasat, hogy mind összerezzenlek, legjobban az orvos.

– Megvan! Szeretném az orvosi véleményét halltani, doktorka, azzal a tervvel kapcsolatban, amit most röviden el fogok mondani. Tegyük fel, hogy Jane ismét átmenne az Óceánnak nevezett pocsolyán, és ismét megtörténnék mindaz, ami azon a veszélyes utazáson történt vele... Ott lenne a tengeralattjáró, süllyedne a hajó, az emberek szaladnának a mentőcsónakokhoz és így tovább. Vajon ez nem használna? Nem adná meg azt a lökést Jane tudatalatti lényének, vagy mi a manónak hívják orvosi nyelven, aminek következtében ismét visszazökkenne a régi kerékvágásba?

– Nagyon érdekes elgondolás, Mr. Hersheimmer – helyeselt az orvos. – Véleményem szerint bizonyára eredménnyel is járna. Kár, hogy nincs rá semmi lehetőség, hogy az események úgy megismétlődjenek, ahogy ön javasolja.

– Természetes úton persze, hogy nem fognak megismétlődni, doktorka. De én nem arról beszélek. Mesterséges úton gondolom.

– Mesterséges úton?

– Hát persze. Hol itt a nehézség? Az ember kibérel egy óceánjárót...

– Óceánjáról! – hökkent meg dr. Hall halkan.

– Felfogadja az utasokat, bérbe vesz egy tengeralattjárót... azt hiszem, ez lesz az egyeden nehézség. Mihelyt a hadifelszerelésükről van szó, a kormányok általában mindjárt nehézségeket támasztanak. Nem lesznek kaphatók arra, hogy akárkinek eladjanak egy tengeralattjárót Azt hiszem azonban, hogy valahogyan mégiscsak meg lehet majd csinálni ezt is. Ismerik azt a közmondást „Pénz beszél a kutya ugat”? Nos, hát a pénz minden ajtót kinyit. Különben arra talán nem is lesz szükség, hogy valóban megtorpedózzuk a hajót Ha mindenki elkezd szaladni és ordítani, hogy süllyed a hajó, már maga ez is elegendő lesz az olyan ártatlan kislánynak, mint amilyen Jane. Mire rácsatolják a mentőövet és besegítik az egyik csónakba, közben láthatja, amint a sok, alaposan betanított szereplő végigjátssza a hisztérikus rémület tömegjeleneteit Ettől aztán már visszaképzelheti magát 1915. májusába és visszazökkenhet a régi életébe. Mit szól ehhez, úgy nagyjában?

Dr, Hall csak nézte Juliust. A nézésében benne volt mindaz, amit nem akart kimondani abban a pillanatban.

– Nem – felelte Juliusaz orvos tekintetére-, nem örültem meg. A dolog igazán megcsinálható. Az Egyesült Államokban napról napra csinálnak hasonló filmfelvételeket... Nem látott még a moziban vonatöszeütközéseket?Nos, mi különbség van aközt, hogy vonatot vagy hajót vesz meg az ember? Ha egyszer megvette a hajót, azt tehet vele, amit akar, vagy nem?

Dr. Halinak végre megjött a hangja.

– De a kiadás, tisztelt uram. – A hangja hangosabbra emelkedett – – A kiadás! Óriási lesz!

– A pénz nem számít – magyarázta Julius nyugodtan.

Dr. Hall könyörgő tekintetet vetett Sir James felé, aki csendesen elmosolyodott.

– Mr. Hersheimmer nagyon gazdag – mondta –, igazán nagyon gazdag.

Az orvos szeme ismét Juliusra szegeződött, de most valami más árnyalata volt a tekintetének. Itt most már nemcsak valami fiatalemberről volt szó, akinek az a szokása, hogy ajtóstól ront be a házba. Az orvos szeméből ki lehetett olvasni azt a tiszteletet, amit általában az igazán gazdag embereknek szoktak megadni.

– Roppant érdekes terv. Roppant édekes – motyogta. – A mozi! Persze. Rém érdekes Úgy 1átom, hogy mi kissé elmaradottak vagyunk ideát... És ön igazán meg akarja valósítani ezt a nagyszerű gondolatát?

– Megvalósítom. Erre, én mondom magának, nyugodtan lefogadhatja akár a legutolsó dollárját is.

Az orvos elhitte neki – mert amerikai volt. Ha angollal állott volna szemben, határozottan kételyei lettek volna az épelméjúsegét illetően.

– Nem garantálhatom a gyógyulást – mondta habozva –, ezt talán kötelességem hangsúlyozni.

– Jó. tudom – legyintett Julius. – Maga csak szépen adja át Jane-t és bízza rám a többit.

– Jane-t?

– Nos, miss Janet Vandemeyert Lehet interurbán telefonálni a szanatóriumába most mindjárt. Rendelkezzék, kérem, hogy küldjék föl a lányt; vagy szaladjak le érte az autómmal?

Az orvos nagyot nézett.

– Bocsánatot kérek, Mr. Hersheimmer. Azt hittem, hogy tudja...

– Hogy mit tudok?...

– Hogy miss Vandemeyer már nincs nálam.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET – VALAKI MEGKÉRI TUPPENCE KEZÉT

Julius felugrott.

– Micsoda?

– Azt hittem, hogy tudja – ismételte az orvos.

– Mikor ment el?

– Lássuk csak. Ugye, ma hétfő? Hát akkor, ha jól emlékszem, múlt szerdán ment el... persze... igen, ugyanaz nap este, amikor ön... izé, leesett az én fámról.

– Aznap este? Azelőtt vagy azután?

– Lássuk csak... óh, igen, azután. Mrs. Vandermeyertől jött sürgős üzenet. Miss Vandermeyer és az ápolónője el is utaztak az éjjeli vonattal.

Julius ismét visszaült a helyére.

– Emlékszem., – Edith nővér az egyik beteggel elutazott – mérgelődött. – Úristen! ilyen közel voltam hozzá!

Dr. Hall értetlenül bámult ra.

– Nem értem. Miss Vandemeyer tehát nincs a nénjénél?

Tuppence a fejét rázta. Mondani akart valamit, de Sir James figyelmeztető tekintetére elhallgatott. Az ügyvéd felállt.

– Nagyon köszönöm. Hall. Igazán hálásak vagyunk mindhárman szíves közléseiért. Attól tartok, hogy megint előlről kell kezdenünk a keresést, ha meg akarjuk találni miss Vandemeyert Mi történt azzal az ápolónővel, aki vele volt? Nem tudja véletlenül, hogy mi lett vele? Az orvos a fejét rázta.

– Nem tudunk róla semmit. Azt hiszem, az volt a terv, hogy miss Varndemeyer mellett maradjon egy ideig. De ugyan mi történhetett? Csak nem rabolták el a kislányt?

– Majd ki fog derülni – szólt Sir James komolyan.

Az orvos habozva kérdezte:

– Nem gondolja, hogy a rendőrséghez kellene fordulnom?

– Nem, nem. A lány minden valószínűség szerint más rokonoknál van.

Ez a válasz nem nyugtatta meg az orvost, de mivel látta, hogy Sir James nem hajlandó bővebb felvilágosításokra, elhallgatott, mert tudta, hogy úgyis hiába próbálná faggatni a hírneves jogászt, így hát elbúcsúzott tőlük, amazok hárman pedig kimentek az utcára. Tár percig az autó mellett álltak és beszélgettek.

– Igazán bosszantó elgondolni – szólt Tuppence –, hogy Julius pár óra hosszat egy fedél alatt volt Jane Fínn-nel.

– Ostoba szamár voltam – dünnyögte Julius rosszkedvűen.

– Hiszen nem tudhatta – vigasztalta Tuppence. – Ugye, nem? – ismételte Sir James felé fordulva.

– Azt ajánlom, hogy ne töprengjen már többé ezen – vigasztalta Sir James jóindulattal. – Ami elmúlt, az elmúlt.

– Most már arra kell gondolni, hogy mit csinálunk ezután – szólt a mindenkor praktikus Tuppence.

Sir James vonogatta a vállát

– Megpróbálhatják hirdetés útján megkeresni az ápolónőt, aki a lányt elkísérte. Ez az egyetlen, amit ajánlani tudok, de meg kell vallanom, hogy nem sok reményem van ebben sem. Semmi más nem marad hátra.

– Semmi? – hökkent meg Tuppence elsápadva. – És... Tommy?

– Reméljük a legjobbat – szólt sír James. – Óh, igen, remélnünk kell továbbra is.

De Sir James tekintete a Tueppence lehajtott feje fölött találkozott Juliuséval és az ügyvéd alig észrevehetően megrázta a fejét Julius megértette, hogy a helyzet teljesen reménytelen. A fiatal amerikainak elborult az arca. Sir James megfogta Tuppence kezét.

– Tudassa velem, ha van valami újság. Mindig utánam küldik a leveleket

Tuppence értelmetlenül bámult rá.

– Elutazik?

– Mondtam már. Nem emlékszik? Skóciába.

– Igen, de azt hittem... – a lány habozott.

Sir James vállat vont.

– Attól tartok, kedves miss Tuppence, hogy egyelőre nem tehetek semmi egyebet Ami a kezünkben volt és amiről azt hittük, hogy célra vezet, az mind szétfoszlott az ujjaink között. Elhiheti nekem, hogy nem maradt el semmi, megpróbáltunk mindent. Ha valami váratlan esemény történne, Örömmel állok rendelkezésére, ha a tanácsaimmal segítségére lehetek.

Szavainak hallatára szokatlanul elkeseredett érzés vett erőt Tuppencen.

– Bizonyára igaza van – szólt. – Nagyon köszönöm, hogy megpróbált segítségünkre lenni. Isten vele.

Julius az autó fölé hajolt. Sir James szúrós szemei sajnálkozva néztek a lány lehajtott fejére.

– Ne legyen túlságosan elkeseredve, miss Tuppence – szólt halkan. – Ne feledje, hogy még az ünnepnapok se szoktak mindig csak játékkal eltelni. Néha sikerül közbeékelni valami kis munkát is.

Volt valami a hangjában, amire Tuppence hirtelen felkapta a fejét. Sir James mosolyogva rázta a fejét.

– Nem, többet nem mondok. Nagy hiba az, ha valaki igen sokat beszél. Ezt ne felejtse el – Sohase mondjon el mindent, amit tud... még annak se, akit a világon a legjobban ismer. Érti? Isten vele.

Nagy léptekkel távozott, Tuppence utánabámult. Most már kezd te érteni Sir James módszerét Már egyszer ugyan így figyelmeztette őt valamire. Ez az odavetett mondat, vagy most is figyelmeztetés akart lenni? Mit jelentett tulajdonképpen az a pár utolsó szó? Azt akarta ezzel mondani, hogy ő még nem hagyta abba egészen a keresést; hogy titokban továbbra is foglalkozik vele, míg...

Julius megzavarta gondolataiban, amikor megszólalt mellette és arra kérte, hogy szálljon be a kocsiba.

– Látom, nagyon elgondolkodott – szólt Julius, amint elindította a kocsit. – Mondott még valamit az öreg?

Tuppence ösztönszerűleg kinyitotta a száját, aztán ismét becsukta. A fülébe csengtek Sir James szavai; „Sohase mondjon el mindent, amit tud... még annak se, akit a világon a legjobban ismer.” – És ugyanakkor átcikázott az agyán valami más emlék; Julius a Vandemeyer lakásban, mikor a páncélszekrényben keresgélt és pillanatnyi szünetet tartott mielőtt az ő kérdésére azt felelte, hogy „Semmi”... Vajon igazán nem volt ott semmi? Vagy pedig talált ott valamit, amit viszont titokban akart tartani?... Na hát, ha Julius ilyen tartózkodó, akkor megmutatja, hogy ő is tud az lenni.

– Semmi különöset – felelte.

Tuppence inkább megérezte, mint látta, hogy Julius oldalvást feléje néz.

– Mondja, ne menjünk kicsit kocsikázni a ligetbe?

– Ha akarja.

Egy ideig szó nélkül siklottak végig a fák alatt. Gyönyörű idő volt. A gyors mozgás a friss levegőn új erőt adott Tuppence – nek.

– Mondja, miss Tuppene, mit gondol, meg fogom én valaha találni Jane-t?

Julius hangjából kicsendült a reménytelenség. Ez oly szokatlan dolog volt, és annyira nem volt a természete Juliusnak, hogy Tuppence megfordult és meglepetten nézett rá. Julius bólintott.

– Úgy van. Torkig vagyok már az egész üggyel. Sir James ma már teljesen reménytelennek látta a helyzetet, az bizonyos. Nekem nem tetszik ez a Sir James... valahogy nem illünk egymáshoz... de esze az van, és tudom, nem hagyná abba a dolgot, ha bármily csekély reménye lenne rá, hogy sikerünk legyen. Nem gondolja?

Tuppence kissé kényelmetlenül feszengett a kocsiban, de mivel meg volt győződve arról, hogy Julius is eltitkolt valamit, nem hagyta magát.

– Azt ajánlotta, hogy keressük meg hirdetés útján az ápolónőt – emlékeztette Juliust.

– Igen, de ezt utolsó reményként mondta! Nem, nekem ebből ennyi éppen elég volt. Kedvem lenne egyszerűen felpakolni és visszamenni Amerikába.

– Óh, nem! – kiáltott Tuppence. – Meg kell találnunk Tommyt!

– Igazán egészen megfeledkeztem Beresfordról – szólt Julius bűnbánóan. – Igaza van. Meg kell találnunk. De azután, hogy... szóval, amióta nekivágtam ennek az útnak, mást se tettem, mint ébren álmodoztam – és... és nem ér két krajcárt az ilyen álmodozás. Én bizony megelégeltem. Mondja, miss Tuppence... szeretnék kérdezni magától valamit.

– Igen?...

– Maga és Beresford... Mi van magukkal?

– Nem értem miről beszél – felelte Tuppence méltóságteljesen és meglehetősen logikátlanul rácáfolt önmagára: – És különben is téved!

– Nincs kettőjük között valami melegebb érzés?

– Dehogy! – tiltakozott Tuppence meggyőződéssel. – Tommy és én jó barátok vagyunk, ennyi az egész.

– De hiszen minden szerelmespár ezt mondja – jegyezte meg Julius.

– Igazi mesebeszéd – torkolta le Tuppence. – Hát olyan lánynak látszom én, mint aki minden második férfiba beleszeret, akivel találkozik?

– Nem, hanem egészen olyan lány, mint akibe minden második férfi beleszeret!

– Óh! – szólt Tuppence. Váratlanul érte Juliusnak ez a kijelentése. – Ez most bók volt, ugye?

– Természetesen – bólintott Julius meggyőződéssel. – De most beszéljünk egész komolyan... Ha, tegyük föl, sose találjuk meg Beresfordot és... és...

– Rendben van... mondja ki! – biztatta Tuppence. – Én szembe tudok nézni a tényekkel. Ha tegyük föl, meghalt! És aztán?

– És ez a mostani bolt csődöt mond. Mit fog akkor csinálni?

– Nem tudom – sóhajtott Tuppence szomorúan.

– Fenemód egyedül lesz, maga szegény gyerek.

– Megélek én a jég hátán is – felelte Tuppence büszkén. Mindig bosszankodott, ha valaki sajnálta, és ezt most se titkolta.

– Na és a házasság?... Mi a véleménye róla? – kérdezte Julius.

– Férjhez menni, természetesen akarok – felelt Tuppence –, azaz férjhez is fogok menni, ha.:. – egy pillanatra elhallgatott, nagy kedve lett volna elhallgatni a nézetét, de aztán mégis bátran kivágta a rezet; férjhez is megyek, ha találok valakit, aki elég gazdag ahhoz, hogy érdemes legyen hozzámenni. Nos, őszinte vagyok, ugye? És ön bizonyára megvet ezért.

– Sohase vetem meg az üzleti érzéket – tiltakozott Julius. – És mondja... mekkorára gondolt?

– Mekkorára? – kérdezte Tuppence, mint aki sehogy sem érti a dolgot. – Úgy gondolja, hogy magas legyene az illető vagy alacsony?

– Nem, nem... hogy mekkora legyen a vagyon, a jövedelem.

– Óh, én... ezt még nem számítottam ki egész pontosan.

– És mit szólna hozzám?

– Magához?

– Bizony.

– Óh, az lehetetlen!

– Miért lehetetlen?

– Mondom magának, lehetetlen.

– És megint csak azt kérdem, miért?

– Mert kicsit olyan... izé… lenne, mintha becsaptam volna magát

– Nem értem, hogy hol van itt a becsapás? – tiltakozott Julius. – Én végtelenül bámulom magát, miss Tuppence, sose bámultam még lányt ennyire életemben. Nem találkoztam eddig olyan lánnyal, aki olyan fenemód bátor lett volna, mint maga. Boldog lennék, ha módom lenne rá, hogy sok-sok örömet szerezzek magának. Mondja ki a boldogító igent és rögtön odahajtok valamelyik elsőrangú ékszerészhez, hogy megoldjuk a gyűrű kérdést.

– Nem lehet – hebegte Tuppence.

– Beresford miatt?

– Nem, nem, neeem!

– Hátakkor?...

Tuppence nem felelt, csak a fejét rázta erélyesen.

– Nézze, józan ésszel igazán nem számíthat több pénzre, mint amennyi nekem van – sürgette Julius.

– Óh, nem ezen múlik! – kiáltott föl Tuppence, és nevetett hozzá, csaknem hisztérikus nevetéssel. – De, bár nagyon szépen köszönöm a megtisztelő ajánlatot, mégis azt hiszem, jobb lesz, ha nemet mondok.

– Nagyon hálás lennék, ha megtenné azt a szívességet hogy holnapig gondolkozik rajta – kérte Julius.

– Hiábavaló.

– Mégis legjobb lesz, ha ennyiben maradunk... Maga gondolkozik a dolgon holnapig... Jó?

– Jó – bólintott Tuppence szelíden.

Egyikük se beszélt többet, míg a Ritz elé nem értek.

Tuppence felment a szobájába. Lelkileg teljesen kimerült Julius erélyes egyéniségével vívott küzdelemben. Leült a tükrével szemben és pár percig saját képére bámult.

– Hülye – motyogta végre, rosszallóan nézve saját tükörképére. – Kis hülye, minden, ami kell neked-., minden, amire vágytál... és nem tudsz okosabbat tenni, mint azt mekegni, hogy nem, mint akármelyik ostoba kis bárányka. Most itt van az alkalom. Miért nem élsz vele? Miért nem ragadod meg? Miért nem kapsz utána? Mit akarsz ennél többet?

A szemei mintha ezekre a kérdésekre akarnának válaszolni, odatévedtek arra az amatőr fényképre, amely kopottas kis rámában állt az öltözőasztalán, és Tommyt ábrázolta. Egy pillanatig még próbálta megtartani önuralmát, aztán, abbahagyva a küzdelmet, ajkához emelte a képet és hangosan zokogni kezdett.

– Oh, Tommy, Tommy! – kiáltotta – úgy szeretem magát... és talán soha többé nem fogom látni...

Öt perc múlva Tuppence felült, kifújta az orrát és hátrasimította a haját.

– Szóval így van – szólt szigorúan. – Legjobb szembenézni a tényekkel. Úgy látszik, beleszerettem – valami csacsi fiúba, aki minden valószínűség szerint fütyül rám. – Itt szünetet tartott. – Legalábbis – folytatta, mintha valami láthatatlan ellenféllel vitatkozna – nem tudom, hogy fütyül-e rám... sose mondta az ellenkezőjét., sose merte volna megmondani. Mindig tiltakoztam, ha valaki szentimentális akart lenni... na és most aztán itt vagyok, mindenki máson túlteszek szentimentalizmus dolgában. Hogy milyen ostobák tudnak lenni a lányok! Mindig is ezt mondtam. Most már bizonyára párnám alá fogom tenni a fényképét és egész éjjel róla álmodom. Borzasztó érzés, ha az ember rájön, hogy hűtlen lett az elveihez!

Tuppence szomorúan rázta a fejét, amint így szemtől szembe nézett saját gyengeségével.

– Igazán nem tudom, mit mondjak Juliusnak. Oh, milyen ostoba vagyok!... Valamit csak kell mondanom, mert jó amerikai létére, igazi alapos ember, és bizonyosan azt fogja akarni, hogy magyarázzam meg, miért mondtam nemet... Vajon talált valamit abban a páncélszekrényben?...

Tuppence gondolatai hirtelen más irányba terelődtek. Ismét gondosan végiggondolta a múlt éjszaka élményeit. Valami különös kapcsolatot látott közöttük és Sir James rejtélyes szavai között...

Egyszerre csak összerezzent... az arca fehér lett, mint a fal. A szemei elbűvölten bámultak egyenesen maguk elé, a pupillái kitágultak.

– Lehetetlen! – motyogta. – Lehetetlen! Úgy látszik, kezdek megörülni, hogy ilyesmi még csak az eszembe is jut... Borzalmas... és mégis mindent megmagyaráz.

Pillanatnyi gondolkodás után leült és rövid levelet írt, jól meggondolta a levélnek minden egyes szavát. Végül, megelégedetten bólintva, borítékba tette a levelet, és megcímezte Juliusnak. Végigment a folyosón a Julius nappalija ajtajához és kopogtatott. Ahogy remélte, a szoba üres volt. A levelet az asztalra tette és otthagyta.

Mire visszatért a saját szobája ajtajához, ott találta az egyik kis kifutófiút.

– Sürgöny jött, miss – mondta a kifutófiú.

Tuppence felvette a sürgönyt a tálcáról és szórakozottan szakította fel. Aztán elkiáltotta magát. A sürgönyt Tömmy küldte!

TIZENHATODIK FEJEZET – TOMMY TOVÁBBI KALANDJAI

Eleinte csak lüktető fájdalmat érzett a koromsötétségben, aztán kínosan kezdett magához térni Tommy. Amikor végül kinyitotta a szemeit, semmi másról nem tudott, mint arról a kegyetlen fájdalomról, amit a halántékán érzett. Lassan-lassan ráeszmélt arra is, hogy ismeretlen környezetben van. – Hol is van? Mi történt... Erőtlenül nyitogatta a szemét. Ez nem az ő hálószobája a Ritzben. És ugyan mi a fenétől fáj úgy a feje?...

– Hogy a ménkű!... – szólalt meg Tommy és felült. Eszébe jutott, hogy abban a bizonyos rosszképű házban van Sohoban. Nyögve esett vissza az ágyra. Félig lehunyt szempillái mögül óvatosan körülnézett.

– Már kezd magához térni – szólalt meg valaki nagyon közel Tommy füléhez. Tommy rögtön megismerte a szakállas és szertartásos német hangját és műmozdulatlanságban feküdi tovább az ágyon. Úgy érezte, hogy kár lenne hamar magához térnie; amíg oly éles fájdalmat érez a fejében, addig se tud rendesen gondolkozni. Kínosan próbálta kibogozni a rejtélyt, hogy mi is történhetett. Nyilván beosont valaki a szobába, míg ő hallgatózott és akkorát ütött a fejére, hogy attól Összeesett. Most tehát már tudják, hogy benne kémre akadtak, s valószínűleg hamarosan végeznek is vele. Kétségtelenül szorul a kapca. Senki sem tudja, hogy ő hol van, tehát külső segítségre nem számíthat és egyedül önmagára van utalva.

– Hát lássuk – motyogta önmagában és megismételte az előbbi kifakadást – Hogy a ménkű!...

Megpróbált felülni és ezúttal sikerült isA német rögtön előre lépett és, Tommy ajkához emelve a poharat, röviden rendelkezett: „Igyék,” Tommy engedelmeskedett. Oly erős volt az ital, hogy fulladozott tőle, de mindeneseire bámulatos módon magához térítette.

Abban a szobában feküdt valami nyugágyon, ahol a tanácskozás folyt. Egyfelől a német állott mellette, másfelől az a rosszképű portás, aki beeresztette az épületbe. A többiek kissé arrébb álltak egy csoportban. Az egyiket azonban hiába kereste közöttük. Az, akit Egyes Számnak neveztek, már nem volt Ott a többiek között.

– Jobban van? – kérdezte a német, amint félretette az üres poharat.

– Igen, köszönöm, – felelte Tommy jókedvűen.

– Na, fiatal barátom, szerencséről beszélhet, hogy oly kemény a koponyája. Mert a derék Conrad ugyancsak hatalmasat ütött rá! – Fejével a rosszképű portás felé intett. Az vigyorgott Tommy kínos erőfeszítéssel arra fordította a fejét

– Oh – szólt – szóval maga a Conrad, úgy? Azt hiszem, hogy az én koponyám keménysége szerencse magára nézve is. És, ahogy most jobban megnézem magát, szinte sajnálom, hogy oly kemény a koponyám. Mert ha lágyabb, akkor magát fölakasztanák és a hóhér keresne magán, így meg elesik a tiszteletdíjától.

Conrad valamit morgott és a szakállas ember nyugodtan megjegyezte:

– Ez a veszély nem fenyegette volna.

– Lehet, hogy nem, – felelte Tommy. – Tudom, hogy az a divat, hogy a rendőrséget semmibe kell venni. Én a magam részéről meglehetősen bízom bennük.

A modora csupa nyugalom és hidegvér volt Tommy Beresford olyan fajta angol ifjú volt, akit semmi különös szellemi képesség nem emel az átlag fölé, de megvolt az a sajátos ösztöne, hogy mindig akkor tudott legjobban érvényesülni, amikor, ahogy mondani szokás: „szorult a kapca”. A termeszeiéhez szinte hozzátartozó óvatosság és önbizalomhiány ilyenkor úgy lefoszlott róla, mint a levetett ruha. Tommy tudta, hogy csakis a saját esze mentheti meg most és nyugodt modorának leple alatt görcsösen keresett valami megoldást

A beszélgetést a német kezdte meg a maga hideg módján:

– Van valami mondanivalója, mielőtt, mint kémet, kivégezzük?

– Rengeteg sok minden – felelte Tommy, ugyanazzal az udvarias modorral, ahogy eddig is beszélt.

– Tagadja, hogy annál az ajtónál hallgatózott?

– Nem tagadom. Igazán bocsánatot kell kérnem, de a beszélgetésük oly érdekes volt, hogy lelkifurdalásaim ellenére is hallgatóznom kellett.

– Hogyan jött be?

– A jelenlevő jó, öreg Conrad jóvoltából. – Tommy elnézően mosolygott a portás felé. – Nem szeretném a hűséges szolga nyugdíjazását javasolni, de önöknek igazán jobb házőrzőre lenne szükségük.

Conrad tehetetlenül morgott és amint a szakállas ember feléje fordult, morcosan mondta:

– Megadta a jelszót. Hát honnan tudjam?

– Igen – helyeselte Tommy – honnan is tudja? Ne hibáztassa szegény embert. Az ő elhamarkodott cselekedete tette lehetővé, hogy abban az örömben részesülhettem, hogy színről-színre láthattam mindnyájukat.

Tommy úgy érezte, hogy szavai némileg megzavarták a csoport lelki egyensúlyát, de a figyelmes német egy kézmozdulattal eloszlatta a nyugtalanságot.

– A halottak nem beszelnek – mondta nyugodtan.

– Ah – szólt Tommy – csakhogy én még nem vagyok halott.

– Nemsokára az lesz, fiatal barátom – biztosította a német.

A többiek egyöntetűen helyeseltek. Tommy szíve gyorsabban vert, de barátságos modora változatlan maradt.

– Nem hiszem – rázta a fejet határozottan. – Különben a legkomolyabban tiltakoznék a halál ellen.

Erre már meglepődtek és Tommy rögtön leolvasta csodálkozásukat a német arcáról.

– Tudna valamilyen okot arra, hogy ne végezzük ki? – kérdezte á német.

– Nem is egyet, de többet – felelte Tommy. – Nézze, eddig maga kérdezett tőlem mindenfélét. Engedje meg, hogy most én kérdezzek magától valamit a változatosság kedvéért. Miért nem öltek meg engem mindjárt, még mielőtt magamhoz tértem?

A német habozott és Tommy rögtön kihasználta az előnyét.

– Mert nem tudták, hogy mennyit tudok és hogy honnan tudtam meg, amit tudok. Ha most megölnek, nem fogják megtudni soha.

Ekkor azonban közbelépett Borisz, aki már nem tudott uralkodni magán. Széles mozdulatokkal lóbálta karjait, előrelépett és dühösen föl fortyant:

– Ördögadta kémje – ordította – egy-kettőre elintézzük a dolgát. Öljétek meg! Öljétek meg!

Tombolva helyeselte szavait az egész csoport.

– Hallja? – kérdezte a német Tommytól és szemeit le nem vette a fiú arcáról. – Mit szól ehhez?

– Hogy mit szólok? – Tommy a vállát vonogatta. – Ostobák. Jó lenne, ha pár kérdést intéznének önmagukhoz. – Hogyan jutottam be ide?... Gondoljanak arra, amit a jó öreg Conrad mondott: a jelszavukkal, ugye? – Hát azt hogy tudtam meg?... Csak nem gondolják, hogy puszta véletlen volt, hogy feljöttem azokon a lépcsőfokokon és talán csak úgy kivágtam valamit, ami éppen legelőbb az eszembe jutott?

Tommy meg volt elégedve az utolsó mondatával. Csak azt sajnálta, hogy nincs itt Tuppence, hogy megcsodálja Őt a furfangjáért.

– Ez igaz – szólalt meg most a munkáskülsejű ember.

– Elvtársak, elárultak bennünket!

Rosszindulatú morajjal helyeselt az egész csoport Tommy bátorítóan mosolygott rájuk.

– Így már jobb – bólintott feléjük. – Hogy gondolják, hogy siker koronázzon bármilyen vállalkozást, ha ész nélkül csinálják?

– Meg fogja nekünk mondani, hogy ki volt az, aki elárult bennünket – szólt a német. – De ez nem fogja megmenteni az életét, óh, nem! Majd elmond nekünk mindent, amit tud. Itt van Borisz, ő jól ismeri a módját annak, hogy hogyan kell szóra bírni az embereket.

– Ugyan! – legyintett Tommy megvetően, bár közben roppant kellemetlen érzés jelentkezett valahol a gyomra körül. – Maguk engem se megkínozni, se megölni nem fognak.

– És ugyan miért nem? – kérdezte Borisz.

– Mert ha megölik a libát, nem lesz, aki kiköltse az aranytojásokat

Egy pillanatra elhallgattak. Úgy látszott, mintha Tommy kitartó bizakodása felülkerekedne. Most már ők kezdtek kételkedni önmagukban. A kopottas ruhájú férfi fürkészve nézett Tommyra.

– Ugratja magát, Borisz – szólt nyugodtan.

Tommy gyűlölte ezt az embert. – Vajon átlátott-e a szitán?... A német erőltetetten, durván fordult Tommyhoz.

– Mit akar ezzel mondani?

– Nos, mit gondol, mit akarok vele mondani? – Tommy kérdéssel felelt a kérdésre, közben elkeseredetten keresve rejtélyes szavainak valamilyen elfogadható magyarázatát.

Egyszerre csak előrelépett Borisz ós Tommy arcához fenyegető közelségben rázva az öklét, rákiáltott:

– Beszéljen, disznó angolja... beszéljen!

– Ne izguljon annyira, édes fiam. – csillapította Tommy nyugodtan. – Ez a legnagyobb baj magukkal, idegenekkel. Nem tudnak uralkodni magukon. Már most azt kérdem magától: látszik-e rajtam, hogy félek, vagy hogy azt hiszem, hogy maguk megölhetnek engem?

Bizakodóan nézett körül és örült, hogy nem hallhatják a szíve dobogását, mert az bizony meghazudtolta volna a szavait és viselkedését.

– Nem, ez igazán nem látszik – vallotta be Borisz durcásan.

Hála Istennek, ez nem ért a gondolatolvasáshoz – gondolta Tommy. Hangosan aztán hozzátette, hogy kihasználja az így nyert előnyt:

– Es miért vagyok oly nyugodt? Mert valami olyat tudok, aminek következtében azt ajánlhatom maguknak, hogy csináljunk üzletet.

– Üzletet? – a szakállas ember élesen a szavába vágott.

– Igen: csináljunk üzletet. Az egyik tét az én életem és szabadságom, a másik... – Tommy szünetet tartott.

– Nos, mi lesz a másik?...

Az egész csoport előrejött. A feszült csöndben hallani lehetett volna a légy zümmögését is. Tommy lassan, szótagolva mondta:

– Azok az iratok, amelyeket Danvers hozott át Amerikából a Lusitánján.

Szavainak varázslatos hatásuk volt. Mindannyian felhördültek és rá akartak törni. A német egy kézmozdulattal hátraparancsolta őket. Ő maga izgalomtól kipirult arccal hajolt Tommy fölé.

– Himmel! Hát magánál vannak? – Tommy nagyszerű, fölényes nyugalommal rázta a fejét. – Tudja, hogy hol vannak? – folytatta a német. Tommy ismét a fejét rázta.

– Sejtelmem sincs róla.

– Hátakkor... akkor... – a német dühös volt, hogy így felült, és mérgében nem találta a szavakat.

Tommy körülnézett. Csupa haragos és értelmetlenül bámuló arcot látott maga körül, de nyugodt fellépésének kétségtelenül megvolt a hatása – senki nem kételkedett abban, hogy szavainak valami rejtett értelme van.

– Nem tudom, hogy hol vannak az iratok – folytatta –, de meg vagyok győződve róla, hogy meg tudom őket találni. Az én teóriám szerint...

– Teória? Ugyan! – kacagott a német megvetően.

Tommy fölemelte kezét és elhallgattatta a méltatlankodó felkiáltásokat.

– A teória szót használtam – magyarázta –, de mondhatom, hogy adatokról beszélhetek... és pedig olyan adatokról, amelyekkel egyedül én rendelkezem. Mérlegeljék csak: mi is az, amit önök veszíthetnek ennél az üzletnél? Ha előteremtem az iratokat, cserébe kapom maguktól az életemet és a szabadságomat. Áll a vásár?

– És ha visszautasítjuk? – kérdezte a német nyugodtan.

Tommy hátradőlt a nyugágyon.

– Huszonkilencedikéig – szólt elgondolkozva – alig van két rövid hét...

A német pár pillanatig habozott. Aztán intett Conradnak.

– Vigye be a másik szobába.

Öt percig ült Tommy, a piszkos szomszéd szobában, az ágyon. A szíve hangosan vert. Erre az egy kártyára tett fel most mindent – Mit fognak határozni?... Ez a kérdés kínozta szakadatlanul, míg közben Conradot bosszantotta és annyira fölingerelte, hogy a mérges portás már ölni tudott volna dühében.

Végre kinyílt az ajtó és a német parancsoló hangon kiáltott Conradnak, hogy jöjjön vissza a fogollyal.

– Reméljük, hogy a bíró nem tette föl a fekete sapkáját – jegyezte meg Tommy tréfásan. – Uraim, a fogoly meg jelent a bíróság előtt

A német megint az asztalfőn ült. Intett Tommynak, hogy üljön le vele szemben.

– Elfogadjuk az ajánlatát – szólt nyersen – bizonyos feltételek mellett Az iratoknak a kezeink közt kell lenniük, mielőtt magát szabadon bocsátanánk.

– Hülye! – szólt Tommy barátságosan. – Hát hogy képzeli, hogy utánanézzek a dolognak, ha fogva tartanak.

– Hát akkor mit akar?

– Bocsássanak szabadon, hogy a magam módja szerint járjak utána a dolognak.

A német nevetett

– Hát azt hiszi, hogy mindannyian újszülöttek vagyunk és kiengedjük magát innen, amiért kitalált valami szép kis mesét és fűt-fát megígért?

– Nem – szólt Tommy elgondolkozva –, bár nekem határozottan könnyebb lett volna így. – Mindenesetre igazuk van, találnunk kell valami módot... Mi lenne, ha Conradot beosztanák mellém? Nagyon hűséges természet és nem sokat teketóriázik, hanem egy-kettőre lecsap öklével az emberre.

– Jobban megfelel nekünk – szólt a német hűvösen –, hogy maga itt maradjon. Valaki közölünk pontosan végrehajtja majd az utasításait. Ha bonyolult műveletekről van szó, ez a valaki visszajön magához és jelentést tesz, hogy ön további utasításokat adhasson neki.

– Megkötik a kezemet – panaszkodott Tommy. – Nagyon kényes ügy, és akárkit bíznak is meg. bizonyosan összezavar mindent, s akkor aztán mit csináljak én? Nem hiszem, hogy bármelyiküknek is legyen két krajcárra való tapintata.

A német az asztalra ütött.

– Ezek a feltételeink. Különben: halál!

Tommy fáradtan dőlt hátra.

– Tetszik nekem a stílusa. Rövid, de szimpatikus. Hát akkor legyen így. Egy dolog azonban föltétlenül szükséges: látnom kell a leányt.

– Micsoda leányt?

– Jane Finnt, természetesen.

A másik pár pillanatig különös tekintettel nézett reá, aztán lassan, gondosan megválogatva a szavait, azt kérdezte:

– Tudja, hogy ő nem mondhat magának semmit?

Tommy szíve kissé gyorsabban kezdett verni. Vajon sikerül-e szemtől-szembe találkoznia azzal a leánnyal, akit keres?

– Nem fogom arra kérni, hogy mondjon nekem valamit – szólt nyugodtan –, legalább is nem így, szó szerint

– Akkor miért akarja látni?

Tommy kis szünetet tartott'

– Hogy az arcát figyelhessem, amíg egy kérdést... egyetlen egy kérdést intézek hozzá – szólt végre.

A német szemében megint előtűnt az a különös kifejezés, amit Tommy nem egészen értett.

– Nem fog tudni válaszolni a kérdésére.

– Az nem baj. Látni fogom az arcát, amikor a kérdést fölteszem.

– És azt hiszi, hogy az arckifejezéséből megtud valamit? – kérdezte a német, és röviden, kellemetlenül nevetett Tommy most még eresebben érezte, hogy itt valami teljesen ismeretlen tényezővel áll szemben, amit nem tud megérteni. A német kutató tekintettel mérte végig, majd félhangosan tűnődött:

– Azon gondolkozom, hogy vajon igazán tud-e annyit, amennyit mi föltételezünk?

Tommy úgy érezte, hogy kicsit gyengült a helyzete. Egy perccel ezelőtt jobban állt. De nem értette a dolgot. Hol hibázta el?... Ötletszerűen kezdett beszélni.

– Lehet, hogy vannak dolgok, amelyekről maguk tudnak és amelyekről én nem tudok. Nem mondtam, hogy az összes titkukat ismerem. De van valami, amit én tudok, és maguk még nem is sejtenek. És ez az a pont, ahol én kerülök felül. Danvers fene ügyes legény volt – Elhallgatott, mintha máris igen sokat mondott volna.

De a németnek kicsit felderült az arca.

– Danvers – dünnyögött – értem. – Egy pillanatra elhallgatott, azután intett Conradnak. – Vigye el a második emeletre... tudja, hova.

– Várjon egy pillanatig – szól Tommy. – Mi lesz a lánnyal?

– Azt talán el lehet intézni.

– Annak meg kell lennie.

– Majd meglátjuk. Csak egy valaki határozhat ebben.

– Ki az? – kérdezte Tommy, de tudta, hogy mi lesz a válasz.

– Mr. Brown.

– Látni fogom Mr. Brownt?

– Talán.

– Gyerünk – szólt Conrad durván.

Tommy engedelmesen fölállt. Ahogy az ajtón kimentek, fegyőre intett, hogy induljon föl a lépcsőn. Ő maga nyomon követte Tommyt. A következő emeleten Conrad kinyitotta az egyik ajtót, és Tommy bement valami kis szobába. Conrad meggyújtotta a sistergő gázlámpát és kiment. Tommy hallotta, hogy rögtön bezárja az ajtót.

Azonnal hozzálátott börtöne átvizsgálásához. Ez a szoba kisebb volt, mint az, amelyben az első emeleten volt és különösen levegőtlennek tűnt, és Tommy csakhamar rájött, hogy nincs ablaka. Körüljárta a szobát. A falak itt is, mint a házban mindenütt, rettenetesen piszkosak voltak. A falon négy kép lógott fölakasztva, a „Faust” négy különböző jelente. Az egyiken Gretchen az ékszerdobozt tartotta kezében, a másikon a templomi jelenet volt látható, a harmadikon Siebel és virágai, a negyediken Faust és Mefisztó. Erről az utóbbiról Tommy gondolatai ismét Mr. Brownra terelődtek. Ebben a lezárt, lelakatolt szobában, emögött a jól csukódó, nehéz ajtó mögött úgy érezte, hogy tényleg cl van zárva a világtól, és a hírhedt gonosztevő hatalma itt komor valósággá vált. Itt torkaszakadtából kiabálhat, soha senki meg nem hallaná. Olyan ez a hely, mint a sír, mintha élve eltemették volna...

Tommynak nagy erőfeszítésébe került, hogy összeszedje magát Ledőlt az ágyra és gondolkodni kezdett. Nagyon fájt a feje, éhes is volt. Nyomasztó volt a csend is.

– Legalább meglátom a vezért – ezzel próbálta vigasztalni magát. Meglátom a rejtélyes Mr. Brownt, és hacsak egy kicsi szerencsém van is, sikerülni fog annyira rászednem őket, hogy megláthassam a rejtélyes Jane Finnt is. Azután...

Tommy kénytelen volt elismerni, hogy azután... nem valami rózsás a jövő.

TIZENHETEDIK FEJEZET – ANETTE

A jövő gondjai azonban hamarosan eltörpültek a jelen gondjai mellett. Ezek közül pedig főleg egy volt, ami kellemetlenül éreztette hatását, az éhség. Tommynak egészséges farkasétvágya volt. Az a marhahús és nyúlsaláta, amit villásreggelire megevett, a régmúlt ködös homályába veszett Szomorúan állapította meg, hogy nem tudna éhségsztrájkot kezdeni.

Céltalanul járta körül a börtönét Egyszer-kétszer megfeledkezett a méltóságáról és hatalmasakat ütött az ajtóra. De hiába döngetett – senki se jött.

– A fene egye meg! – méltatlankodott Tommy. – Csak nem akarják, hogy itt éhen haljak! – Újabb rémület járta át, amikor eszébe jutott, hogy ez talán az egyik módja annak, hogy a foglyokat szóra bírják, hiszen megmondta a német, hogy Borisz jól tudja a módját ennek. De aztán, átgondolva a dolgot, mégis megnyugodott, hogy ez nem valószínű.

– Ez mind annak a savanyúuborka képű állatnak, Conradnak a műve. – Micsoda élvezet lesz leróni tartozásomat ezzel a majommal szemben! Ezt persze csak azért csinálja, hogy kellemetlenkedjék nekem. Egészen bizonyos.

További gondolkodás után arra az eredményre jutott, hogy roppant jó lenne valamivel nagyot ütni a Conrad tojás alakú fejére. Tommy gyengéden végigsimított a saját fején és élvezettel képzelte el, hogy mily édes lenne a bosszú. Végül fényes ötlete támadt. Miért is ne lehet ezt megvalósítani? Conrad volt kétségtelenül az igazi lakója ennek a háznak. A többi, esetleg a szakállas német kivételével, mind csak találkahelynek használta. Miért ne lehetne tehát az ajtó mögé lesbe állni, és az egyik székkel, vagy valamelyik rozoga képpel, alaposan fejbe vágni Conradot, amint belep? Persze ügyelne az ember arra, hogy ne üssön igen nagyot. És aztán egyszerűen csak ki kellene sétálni az ajtón! Ha találkozna valakivel útközben

Tommynak jókedve támadt, amikor arra gondolt, hogy „közelharcra” kerülhet a sor. Az ökölharc sokkal jobban megfelelt a természetének, mint a szócsata, amit délután kellett megvívnia. Tommy el volt ragadtatva a haditervétől és óvatosan leakasztotta az „Ördög és Faust” képet.

Aztán elfoglalta a helyét. Terve, úgy vélte, egyszerű, de remek és a legjobb reményekkel eltelve, várt.

Múlt az idő, de Conrad csak nem jelent meg. A börtönben nem volt semmi különbség az éjjel és a nappal között, de Tommy karórája szerint este kilenc óra volt. Ez a karóra pedig elég pontos szokott lenni. Tommy szomorúan gondolt arra, hogy ha hamarosan nem kap vacsorát, már csak a reggelire várhat. Tíz órakor aztán lemondott a reménykedésről és szomorúan ledőlt az ágyra, hogy az álomban találjon vigasztalást, öt perc múlva már elfelejtette minden bánatát Arra ébredt, hogy valaki megforgatja a kulcsot a zárban. Tommy nem volt afféle regényhős, akik arról híresek, hogy úgy ébrednek álmukból, hogy rögtön mindenről tudnak, mintha nem is aludtak volna. Tommy nem különbözött ebben közönséges embertársaitól, és fölébredve csak álmosan pislogott a mennyezetre, azon gondolkozva, hogy hol van. Aztán eszébe jutott és megnézte az óráját. Nyolc óra volt.

– Ez most vagy hajnali tea, vagy reggeli – gondolta – és adja Isten, hogy az utóbbi legyen!

Kinyílt az ajtó. Elkésve jutott eszébe Tommynak a szép terv, hogy hogyan fogja megsemmisíteni a kellemetlen Conradot. A következő pillanatban azonban már örült a feledékenységének, mert nem Conrad lépett be, hanem egy fiatal leány, aki letette az asztalra a kezében hozott tálcát.

A gázégő gyenge világításánál Tommy hunyorogva nézett rá. Rögtön megállapította, hogy kevés ilyen szép leányt látott még életében. Gesztenyebarna hajában aranyos napsugarak bujkáltak, arca a vadrózsára emlékeztetett, egymástól távol eső szemeinek világos barna színében is arany visszfények csillogtak, mint táncoló napsugarak.

Tommynak hirtelen őrült gondolata támadt.

– Mondja, maga Jane Finn? – kérdezte a lélegzetét is visszafojtva.

A leány csodálkozva rázta a fejét

– Az én nevem Anette, monsieur.

Halkan, töredezett angolsággal beszélt.

– Óh! – szólt Tommy, akit nagyon váratlanul ért ez a válasz –, francia? – kérdezte találomra.

– Oui, monsieur, monsieur parle francais?

– Huzamosabb ideig nem bírom – felelte Tommy. – Mi ez? Reggeli?

A leány bólintott. Tommy leugrott az ágyról és közelebb jött az asztalhoz, hogy megnézze, mi van a tálcán. Kis cipó volt rajta, kevés margarin és a kannában kávé.

– A Ritzben jobban él az ember – jegyezte meg Tommy nagyot sóhajtva. – De annak, aki végre ételt-italt adott, annak neve legyen áldott. Ámen.

Az egyik széket odahúzta az asztalhoz és a leány megfordult, hogy az ajtóhoz menjen.

– Várjon csak egy pillanatig – szólt utána Tommy. – Rengeteg sok mindent akarok megkérdezni magától Anette. Mit csinál maga ebben a házban? Ne mondja, hogy Conradnak az unokahúga vagy leánya, vagy akárkije, mert azt úgyse hiszem el.

– Rám bízták a szolgálatot, monsieur, nem vagyok rokona senkinek.

– Értem – bólintott Tommy. – Emlékszik, hogy mit kérdeztem magától az előbb. Hallotta valaha már ezt a nevet?

– Azt hiszem, hogy hallottam már beszélni Jane Finnről.

– Nem tudja, hogy hol van ez a Jane Finn?

Anette a fejét rázta.

– Nincsen ebben a házban?

– Óh, nem monsieur... De most mennem kell... várnak rám.

Gyorsan kiment. A kulcs megfordult a zárban.

– Vajon kik azok, akik várnak rá? – töprengett Tommy, miközben hatalmas szeleteket vágott a cipóból. – Ha csak egész pici szerencsém van is, ez a leány segítségemre lehet, hogy megszökhessem innen. Nem olyan, mintha tagja lenne a bandának.

Egy órakor ismét megjelent Anette, újabb tálcával, de ezúttal vele jött Conrad is.

– Jó reggelt – köszöntötte Tommy barátságosan – látom hogy... nem használt Pears-szappant, igaz?

Conrad fenyegetően mordult rá.

– Nem érti a módját, hogyan kell visszavágni, vén csont. Hát persze, persze, nem is lehet mindenki egyszerre szép is, meg okos is – gúnyolódott Tommy. – Nos, mit kapunk villásreggelire? Tokányt? Hogy honnan tudtam? Roppant egyszerű, kedves Watson barátom: a hagymaszagot nem lehet félreismerni.

– Csak beszéljen, beszéljen – morgott az öregember. – Megeshet, hogy nem sok ideje lesz már a beszélgetésre.

Kellemetlen volt ez a megjegyzés, de Tommy színlelte, hogy nem érti. Leült az asztal mellé.

– Távozzál szolga – szólt fölényesen intve a kezével, ne jártasd a szádat föllebvalóid jelenlétében.

Aznap este Tommy gondolatokba merülve ült az ágyon. – Vajon ismét eljön-e Conrad a lánnyal együtt? Ha nem jön, vajon megkísérelheti-e, hogy szövetségest keressen a lányban?... Elhatározta, hogy mindent meg kell próbálni. Rettentő reménytelennek látszott a helyzete.

Nyolc órakor kiugrott az ágyból az ismerős hangra, amint a kulcsot hallotta megfordulni a zárban. A lány egyedül jött

– Csukja be az ajtót – szólt rá Tommy parancsoló hangon. – Beszélni akarok magával.

A lány engedelmeskedett.

– Nézze, Anette, szeretném, ha segítene nekem, hogy kiszabadulhassak innen.

Anette rázta a fejét

– Lehetetlen. Hárman vannak alattunk, az első emeleten.

– Óh! – Tommy titokban hálás volt az értesítésért. – De segítene nekem, ha tudna?

– Nem, monsieur.

– Miért nem?

A lány habozott.

– Azt hiszem... én ezekhez az emberekhez tartozom – mondta. – Maga idejött és kémkedett Igazuk van, hogy itt akarják tartani magát.

– Rosszféle emberek ezek, Anette. Ha maga segít rajtam, magát is elviszem innen. És valószínűleg jó sok pénzt is kapna.

De a lány csak rázta a fejét

– Nem merek csinálni semmit, monsieur; félek tőlük.

Elfordult Tommytól.

– Nem csinálna valamit, hogy megmentsen egy másik lányt? – kiáltotta Tommy. – Olyan lányt, aki körülbelül egykorú magával? Nem akarná őt megmenteni ezeknek az embereknek a hatalmától?

– Jane Finnre gondol?

– Igen-

– Ó miatta jött ide?... Igen?

– Eltalálta.

A lány ránézett, aztán végigsimított kezével a homlokán.

– Jane Finn. Mindig ezt a nevet hallom. Ismerős ez a név nekem – mondta halkan, mintha csak magával beszélne.

Tommy érdeklődve lépett előre.

– Tud róla valamit?

A lány azonban hirtelen elfordult.

– Nem tudok semmit... csak a nevét ismerem.

Az ajtó felé ment és hirtelen elkiáltotta magát Tommy nagy szemeket meresztett A lány most látta meg azt a képet, amelyet Tommy előző esete odatámasztott a fal mellé. Egy pillanatig valami rémület látszott a lány szemeiben. Tommy észrevette ezt, de éppoly kevéssé értette meg, mint azt a másik, megnyugodott arckifejezést, mely az előbbit csaknem azonnal felváltotta. A lány gyorsan kiment a szobából. Tommy sehogy sem értette a dolgot Talán azt képzelte a lány, hogy Tommy őt akarta megtámadni ezzel a képpel?... Lehetetlen! Tommy törte a fejét, hogy mivel tudná magyarázni a lány viselkedését, aztán visszaakasztotta a képet a helyére.

Keserves tétlenségben múlt el még három nap. A dolog kezdett Tommynak az idegeire menni. Látni nem látott senkit, csak Conradot és Anette-et, de a lány elnémult. Csak rövid, egy-egy szavas válaszokat adott A szemében valami sötét gyanú lappangott. Tommy úgy érezte, hogy megőrül, ha még soká tart ez a fogság és az egyedüllét, Conradtól megtudta, hogy Mr. Brown utasításait várják. – Talán külföldön van, vagy vidéken – gondolta Tommy, és meg kell várni a hazajövetelét. Harmadnap este aztán keserves valóságra ébredt Még hét óra sem volt, amikor nehéz léptek zaját hallotta kinn a folyosón. A következő percben kinyíltaz ajtó. Conrad jött be. Vele együtt bejött a gonoszképű 14-es Szám is. Tommynak inába szállt a bátorsága, amint meglátta őket

– Szógája, mester – bólintott a munkás Tommy felé, csúfondárosan vigyorogva. – Nálad vannak a kötelek, elvtárs? – fordult aztán Conradhoz.

Conrad nem szólt semmit, de hosszú vékony kötelet vett elő, mellyel a 14-es Szám ügyes kezei a következő pillanatban összekötözték Tommyt, míg Conrad lefogta a fiút.

– Mi az ördög! – kezdte Tommy.

De ahogy meglátta Conrad kaján, rosszindulatú vigyorgását, torkán akadt a szó.

A 14-es Szám ügyesen végezte munkáját. A következő percben Tommy tehetetlenül feküdt ott Akkor végre megszólalt Conrad:

– Azt hitte, hogy becsapott minket, hogy rászedett, mi? – Adta a bankot és egész idő alatt nem tudott semmit! Annyit tud, mint a ma született bárány. De most aztán ütött az órája. Ördögadta disznója!

Tommy nem szólt semmit. Nem volt mit szólnia. Kudarcot vallott. A mindenható Mr. Brownnak valami úton-módon sikerült átlátni az ő kis játékain... De hirtelen az eszébe jutott valami,

– Szép beszéd volt, Conrad – szólt helyeslően. – De minek ez a sok kötél és rablánc? Miért nem vágja el a nyakamat ez a kedves úriember most mindjárt, minden további késedelem nélkül?

– Fenét! – szólalt meg váratlanul a 14-es Szám. – Azt hiszi, hogy olyan éretlen tacskók vagyunk, hogy majd idebenn intézzük el a dolgát, hogy a nyakunkra jöjjön a rendőrség és firtassa, hogy mi történt? Azt már nem! Holnap reggelre rendeltük ide őméltóságának a kocsit, de addig is bebiztosítjuk magunkat, ahogy látja!

– A beszéde egyszerű és bárdolatlan, akárcsak az arca – szólt Tommy.

– Fogja be a száját! – fortyant föl a 14-es Szám.

– Örömmel – szólt Tommy. – Nagyon tévednek... de végül is maguk isszák meg a levét.

– Másodszor nem fog rászedni minket – legyintett a 14-es Szám. – Úgy beszél, mintha még most is a Ritzben lenne, mi?

Tommy nem felelt Azon gondolkozott, hogy vajon hogyan tudta meg Mr. Brown, hogy ö kicsoda?... Alighanem úgy, hogy Tuppence ijedtében a rendőrséghez fordult, és ezzel nyilvánossá lett az eltűnése. A banda aztán persze hamar rájött arra, hogy az Ő foglyuk az eltűnttel azonos.

A két férfi elment és becsapta maga után az ajtót.

Tommy ott maradt egyedül a gondolataival, s ezek nem igen voltak kellemesek. A 14-es Szám oly erősen összehurkolta a köteleket, hogy Tommy tagjai máris megmerevedtek és elgémberedtek. Tehetetlenül hevert az ágyon és sehol se látta még a leghalványabb reménysugarat sem.

Körülbelül egy óra múlva hallotta, hogy valaki csöndesen megfordítja a kulcsot a zárban és kinyitja az ajtót. Anette volt. Tommynak gyorsabban kezdett verni a szíve. Már meg is feledkezett a lányról. Lehetséges, hogy most a segítségére jött?...

Egyszerre csak meghallotta a Conrad hangját.

– Jöjjön ki onnan, Anette. Ma este nem kell neki vacsora.

– Oui, oui, je sais bien. De ki kell hoznom a másik tálcát. Kellenek a rajta levő holmik.

– Na jó, csak siessen – morgott Conrad.

A lány nem nézett Tommyra, hanem egyenesen az asztalhoz ment és felvette a tálcát Aztán kioltotta a lámpát

– A fene egye meg – szólt rá Conrad, aki az ajtónál állott – minek csinálta ezt?

– Mindig kioltom. Meg kellett volna mondania. Gyújtsam meg ismét, monsieur Conrad?

– Nem, jöjjön ki onnan.

– Le beau petit monsieur – szólt Anette megállva az ágy mellett a sötétben. – Jól megkötözték! Akárcsak a csirkét, mikor a vásárra viszik! – A hangjából kicsendülő őszinte jókedv rosszul esett a fiúnak; de ugyanabban a pillanatban, legnagyobb csodálkozására érezte, hogy a lány keze végigszalad a kötelékein és valami hideg, kemény tárgyat csúsztat a tenyerébe.

– Gyerünk, Anette – sürgette Conrad a lányt

– Mais me voila.

Az ajtó becsukódott. Tommy mozdulni sem tudott a csodálkozástól. Az a hideg valami, amit Anette a kezébe nyomott, bicska volt, kicsi, nyitott pengéjű bicska. Abból, hogy Anette nyilván szándékosan, egyszer sem nézett rá, és hogy eloltotta a lámpát, Tommy arra következtetett, hogy a szobába valahonnan be lehet látni. Bizonyosan van valami nyílás az egyik falban. Tommynak eszébe jutott, hogy Anette mindig milyen óvatos és tartózkodó volt, valahányszor benn járt nála; bizonyára állandóan megfigyelték. Most azon tűnődött, hogy nem mondott-e olyasvalamit, amivel elárulta magát?... – Aligha. Azt mondta, hogy meg akar szökni és azt is, hogy szeretné látni Jane Finnt, de semmi olyat nem mondott, amivel elárulta volna saját személyazonosságát. Az igaz, hogy Anette-hez intézett kérdéséből kitűnt, hogy személyesen nem ismeri Jane Finnt, de hiszen sose állította az ellenkezőjét – Most má» az a kérdés, hogy Anette a valóságban többet tud-e és csak azért hallgatott mert tudta, hogy füle van a falnak?... Erre a kérdésre Tommy persze sehogy se tudott felelni.

Volt azonban valami más, ennél életbe vágóbb kérdés is, amivel szemben minden egyéb eltörpült. – Vajon szét tudja-e vágni a kötelékeit? Óvatosan kezdte ide-oda húzni a bicska pengéjét a kötélen, ahol az a két csuklóját szorította. Nehéz munka volt és nemegyszer kellett elharapnia foga közt a „jaj” szót, amit a fájdalom már-már kicsalt belőle, mikor véletlenül a húsába vágott a késsel. De azért lassan és kitartóan fűrészelt tovább, ügyelve, hogy a kés bele ne szaladjon a csuklójába és végre azt érezte, hogy enged a kötél. Amint a kezei szabadok lettek, a többi már könnyen ment. Öt perc múlva felállt, igaz, hogy kissé nehezen, mert tagfai nagyon elzsibbadtak a kötelek alatt. Első gondja az volt, hogy bekötözte vérző csuklóját. Aztán leült az ágy szélére gondolkozni. Conrad elvitte az ajtó kulcsát, ezután tehát már nem számíthatott valami nagy támogatásra Anette részéről. A szobának egyetlen kijárata az ajtó volt, úgy hogy nem maradt más hátra, mint megvárni, hogy a két férfi visszajöjjön érte. De amikor visszajönnek... Tommy mosolygott. Végtelen óvatossággal mozgott a sötét szobában, de azért mégis megtalálta és leakasztotta a híres, képet és bizonyos takarékos örömet érzett, amikor arra gondolt, hogy így mégse vész kárba az első terve. Most aztán igazán nem tehetett mást, mint hogy vár... Tommy tehát várt.

Lassan telt el az éjszaka. Végtelenül hosszúak voltak az órák, de végre mégis csak behangzottak a lépések a folyosóról. Tommy kihúzta magát, mély lélegzetet vett és megfogta a képet.

Kinyílt az ajtó. Kívülről gyenge fény szűrődött be. Conrad egyenesen a gáz felé tartott, hogy meggyújtsa. Tommy nagyon sajnálta, hogy Conrad lépett be elsőnek, mert szerette volna leróni nála a tartozásait. De most fontosabb volt a 14-es Szám, aki Conrad után jött. Amint ez a fickó is átlépte a küszöböt, Tommy teljes erejéből lesújtotta fejére a képpel. A l4-es Szám üvegcsörömpölés közepette esett össze. Tommy egy szempillantás alatt kint volt a folyósón, becsapta az ajtót, a kulcsot ráfordította és abban a pillanatban húzta ki a zárból, amikor Conrad borzalmasan káromkodva, belülről nekilódult az ajtónak.

Tommy habozott egy pillanatig. Lentről, az első emeletről, valami mozgás hallatszott Azután a német kiabálva rohant fölfelé a lépcsőn.

– Gott im Himmel! Conrad, mi történt?

Tommy kis kezet érzett a kezében. Anette állt mellette. Rámutatott valami rozoga létrára, amely nyilván elhagyott padlásra vezetett.

– Gyorsan... ide föl! – Maga után húzta Tommyt, föl a lépcsőn. A következő percben poros kis lomtárban voltak. Tommy körülnézett.

– Ez nem lesz jó. Igazi egérfogó. Nincs kijárat

– Csitt! Várjon. – A lány ajkához emelte az ujját. A létra tetejéhez osont és hallgatózott.

Lenn borzasztó lármával ütötte-verte valaki az ajtót. A német és még valaki próbálták betörni az ajtót. Anette súgva magyarázta.

– Azt fogják hinni, hogy maga még benn van. Nem hallhatják, hogy mit mond Conrad. Igen vastag az ajtó.

– Azt hittem, hogy ki lehet hallgatni, amit a szobában mondanak? – vélte Tommy.

– A szomszéd szobából kémlelőlyuk nyílik – bólintott a lány. De nekik most ez nem jut az eszükbe, csak arra gondolnak, hogy hogyan tudnak bejutni.

– Igen... de nézze csak...

– Bízza csak rám – szólt a lány. Lehajolt és Tommy csodálkozva látta, hogy hosszú spárgát kötöz valami nagy, repedt fazék fülére. Gondosan elrendezte, aztán Tommy felé fordult.

– Magánál van az ajtó kulcsa?

– Igen.

– Adja ide.

Tommy odaadta.

– Most lemegyek – folytatta a lány. – A feljárat mellett nagy szekrény áll. Húzódjék meg amögött, és tartsa kezében ennek a spárgának a végét. Amikor kiengedtem a többieket, húzza meg!

Mielőtt Tommy felelhetett vagy magyarázatot kérhetett volna, a lány könnyű léptekkel leszaladt a lépcsőn. Amint a férfiak csoportjához ért, elkiáltotta magát:

– Mon Dieu! Mon Dieu! Qu'est-ce qu'il y a?

A német káromkodva fordult feléje.

– Ne lábatlankodjék itt. Menjen a szobájába.

Tommy nagyon óvatosan lemászott a létrán és meghúzódott a szekrény mögött, úgyhogy az emberek közte és a lépcső között voltak a folyosón.

– Ah! – Anette, úgy látszik, megbotlott valamiben, mert lehajolt. – Mon Dieu! Voilá la clef!

A német kirántotta a kezéből. Kinyitotta az ajtót. Conrad káromkodva botorkált ki az ajtón.

– Hol van? Megfogták?

– Nem láttunk senkit – hökkent meg a német és elsápadt – Kiről beszél?

Conrad ismét elkáromkodta magát.

– Elszabadult

– Az lehetetlen. Mellettünk kellett volna elmennie.

Tommy ebben a pillanatban boldogan mosolyogva rántotta meg a zsineget. Felülről, a kis padlásszobából hatalmas csörömpölés hallatszott, mire a férfiak egymás hegyén-hátán rohantak fel a rozoga létrán és máris eltűntek a sötét padlásszobában.

Tommy villámgyorsan kiugrott búvóhelyéről és lerohant a lépcsőn, maga után húzva a lányt is. Az előcsarnokban nem volt senki. Kicsit babrált a lánccal és a reteszekkel, amelyek végre engedtek és az ajtó kinyílt. Tommy megfordult... a lány nem volt sehol!

Tommynak gyökeret vert a lába. Sehogy se értette a dolgot. Mi történt Anette-tel? Fölszaladt ismét?... Micsoda őrültség vett erőt rajta? – Tommy toporzékolt a türelmetlenségtől, de megállotta a helyét Nem megy el a lány nélkül.

Egyszerre csak kiabálást hallott felülről, a németnek a hangját és aztán az Anettet, amint tisztán és hangosan kiáltja?

– Mafoi, megszökött! És milyen... gyorsan!... Ki hitte volna?

Tommy még mindig ott állott, megbabonázva. Vajon neki szólt ez a parancs, hogy menjen el? Tommy úgy értelmezte.

És aztán még hangosabban hallatszottak a lány szavai:

– Rémes ez a ház. Vissza akarok menni Marguerite – hez. Marguerite – hez... Marguerite – hez!

Tommy ezalatt visszaszaladt a lépcsőhöz. – Hát azt akarja a lány, hogy ő most elmenjen és itt hagyja őt egyedül? – De miért? Bármilyen veszéllyel járjon, meg kell próbálnia, hogy magával vigye a lányt is. Alighogy erre az elhatározásra jutott, máris észrevette, hogy ezt a szándékát nem tudja végrehajtani Conrad ugyanis hatalmas ugrásokkal jött le a lépcsőn, és amint meglátta Tommyt, nagyon üvöltött – És nyomában jöttek a többiek is.

Tommyt elöntötte a düh. irtózatosan belecsapott Conrad arcába, akit állkapcsán ért az ütés, úgyhogy elvágódott tőle, mint a kugligolyótól talált fabáb, A következő ember megbotlott benne és orra bukott. Valahonnan, a lépcső közepéről, felvillant az első revolverlövés és a golyó Tommy füle mellett süvített el. Tommy megértette, hogy legjobb lesz, ha „egészségi okokból” minél előbb itt hagyja ezt a házat Anette-ért, úgy látszik, nem tehet már semmit. Conradnak legalább megadta a magáét, és ez is valami. ]ó nagy ütés volt.

Hatalmas ugrással az ajtónál termett és gyorsan becsapta maga mögött. A téren nem volt senki. A ház előtt állt a pék kis szekere, amelyet nyilván Tommynak szántak. Ezen vitték volna ki Londonból. A tetemét aztán megtalálták volna valahol – jó messze a sohói háztól. A kocsis leugrott a bakról és megpróbálta útját állni Tommynak. De a Tommy ökle ismét lesújtott – és a kocsis elterült a földön.

Most aztán futásnak eredt Tommy, de ideje is volt. A fokapu kinyílt és valóságos golyózápor süvített feléje. Szerencsére egy se talált. Tommy befordult az első mellékutcába.

– Az a jó – gondolta magában – hogy nem folytathatják ezt a lövöldözést. A nyomukban lenne a rendőrség, ha folytatnák. Csodálom, hogy meg merték tenni.

Hallotta üldözőinek rohanását a háta mögött és megkétszerezett gyorsasággal szaladt tovább. Amint egyszer kijut ezekből a kis mellékutáckból, már biztonságban van. Valahol csak lesz rendőr – nem mintha éppen arra vágyott volna, hogy segítségül hívja a rendőrséget, – szívesebben meglenne nélküle, ha lehet, mert a rendőrség mindjárt magyarázatokat követelne... A következő pillanatban már áldhatta a jó szerencséjét. Megbotlott valamiben, amiről kiderült, hogy „valaki” volt és ez a valaki rémült ordítással pattant föl és őrült iramban rohant végig az úton – Tommy behúzódott a legközelebbi kapu alá és a következő pillanatban örömmel látta, amint két üldözője – az egyik a német volt – felveszi a hamis nyomot és buzgón kergeti a rémült pasast

Tommy leült a lépcsőre, hogy kifújja magát. Aztán lassan elindult az ellenkező irányba. Megnézte az óráját. Pár perccel múlt fél öt. Hajnalodott. A következő utcasarkon már rendőrrel is találkozott. A rendőr gyanakvó tekintettel mérte végig. Tommy kissé megsértődött. De amint végigsimított az arcán, elnevette magát. Három napja, hogy se nem mosdott, se nem borotválkozott! Rémes lehet az arca és a külseje – mint valami madár-ijesztőé!

Nem sokat gondolkozott, hanem elment az egyik török fürdőbe, amelyről hulla, hogy egész éjjel nyitva van – Mikor onnan kijött, már fényes nappal volt és Tommy ismét rendes emberré vedlett át, aki nyugodtan tud gondolkozni és terveket kovácsolni.

Mindenekelőtt enni fog. Tegnap dél óta nem evett semmit. Bement a legelső „ABC” – étterembe, amely az útjába akadt, kávét rendelt meg rántottát szalonnával. Evés közben elolvasta az újságot, melyet kényelmesen nekitámasztott valaminek. Egyszerre csak kiegyenesedett. Hosszú újságcikkre akadt, amely Kameninről szólt Ez a Kamenin a lap szerint egyike volt azoknak, akik a kulisszák mögött a bolsevizmust irányítják Oroszországban, és a napokban érkezett meg Londonba... A lap röviden vázolta eddigi pályafutását és kifejtette, hogy ő volt az orosz forradalom értelmi szerzője, nem pedig azok, akiket általában „vezéreknek” tekintettek, és akikről a sajtó ismertetései eddig szóltak.

Az újság feltűnő helyen közölte Kamenin arcképet.

– Szóval ez az Egyes Szám – dörmögte teli szájjal (sok dolgot adott a szalonnás rántotta). – Most már semmi kétség, sietnem kell.

Kifizette a reggelijét és a Whitehallba ment. Ott bejelentette magát és megüzente, hogy sürgős járatban van. Pár perc múlva szemtől szemben állt Mr. Carterrel, csakhogy ezt az urat itt más néven ismerték. Mr. Carter szigorú arccal fogadta Tommyt.

– Mondja, hogyan jutott az eszébe, hogy idejöjjön és egyszerűen bejelenttesse magát? Azt hiszem, hogy erre vonatkozólag elég világosan beszéltem.

– Igaza van, méltóságos uram, mert megtiltotta ezt, de annyira fontosnak tartottam a mondanivalómat, hogy nem akartam időt veszíteni – mentegetődzött Tommy.

És pár szóban, amilyen röviden csak lehetett, elmondta az utolsó pár nap élményeit

Mikor elbeszélésének felénél járt, Mr. Carter félbeszakította és rejtélyes utasításokat adott ki telefonon. Most már nem volt oly szigorú, s mikor Tommy elvégezte elbeszélését, erélyesen bólintott.

– Nagyon helyes. Minden pillanat drága. Máris félek, hogy elkéstünk – Ezek nem fogják megvárni, míg a nyakukra megyünk. Azonnal elkotródnak. Mégis meglehet, hogy hátrahagytak valamit, ami nekünk fontos lehet. Azt mondja, hogy felismerte az Egyes Számot Kamenmben? Ez rendkívül fontos. Nagy szükségünk van valamilyen terhelő adatra ellene, hogy a kormány ne boruljon túlságosan nagy szeretettel a nyakába. Na és mi van a többivel? Azt mondja, hogy két ismerős arcot látott köztük? Az egyikről azt hiszi, hogy munkáspárti vezér?... Nézze át ezeket a képeket, kérem, hátha megtalálja köztük.

Pár perc múlva Tommy már fölmutatta az egyik fényképet Mr. Carter meglepődött és nem titkolta csodálkozását.

– Ah, Westway! Nem hittem volna. Teszi magát, mint ha ki tudja, milyen mérsékelt lenne. A másikat, azt hiszem, ki tudom találni. – Átadott Tommynak még egy fényképet és elmosolyodott, amikor Tommy elkiáltotta magát, hogy: Ez az. – Szóval igazam volt – bólintott Mr. Carter. – Hogy kicsoda ő? Ír. Vezető szerepet játszó urionista képviselő. Persze, ez mind csak szemfényvesztés volt. Gyanítottuk, de sehogyse tudtunk bizonyítékokat szerezni. Igen, nagyon jó munkát végzett fiatalember. Azt mondta, hogy 29-e lesz a nagy nap?... Akkor hát nagyon kevés időnk marad, igazán nagyon kevés.

– De... – kezdte Tommy és habozva megállt.

Mr. Carter kitalálta gondolatát.

– Azt hiszem a fenyegető általános sztrájkot meg tudjuk akadályozni. Persze van bizonyos kockázat, de mégis remélem, hogy megússzuk! De ha az a béketervezet egy szerre előkerül, akkor végünk van. Akkor Angliába kitör az anarchia... Ah, mi az? Itt az autót? Jöjjön, Beresford, menjünk és nézzük meg ezt a maga házát.

Két rendőr állt a ház elolt Sohóban. A felügyelő halkan jelentest tett Mr. Cartcrnek. Ez pedig Tommy hoz fordult.

– Kirepültek a jómadarak – mondta –, ahogy gondoltuk. Ha már itt vagyunk, megnézhetjük az egészet.

Tommy úgy érezte, hogy álmodik, mikor az elhagyott házon végigment. Minden úgy volt, mint azelőtt. A börtönhelyiség görbén felakasztott képeivel, a padlásszobában a törött fazék, az ülésterem a hosszú asztallal. De iratoknak sehol semmi nyoma. Minden ilyesmit magukkal vittek, vagy elpusztítottak. És sehol semmi nyoma Anette-nek.

– Sehogysem értem, amit a lányról mondott – szólt Mr. Carter. – Azt hiszi, hogy szándékosan ment vissza?

– Úgy látszott, méltóságos uram. A lány fölszaladt a lépcsőn, míg én kinyitottam a kaput

– Hm, akkor mégis csak odatartozik a bandához; asszony létére azonban nem tudta végignézni, hogyan ölnek meg egy jóképű fiatalembert. De nyilván hozzájuk tartozik, különben nem ment volna vissza.

– Nem tudom elhinni, hogy hozzájuk tartozna, méltóságos uram. Olyan... olyan egészen más volt...

– Csinos volt ugye? – kérdezte Mr. Carter, és úgy mosolygott hozzá, hogy Tommy fülig pirult. Meglehetősen szégyenlősen vallotta be, hogy Anette tényleg nagyon szép.

– Igaz, jelentkezett már miss Tuppence-nél? – kérdezte Mr. Carter. – Valóságos ostromot intézett ellenem, annyi levelet írt a maga érdekében.

– Tuppence? Féltem, hogy egy kicsit megzavarodik. Elment a rendőrségre?

Mr. Carter a fejét rázta.

– Akkor nem értem, hogyan csíptek meg.

Mr. Carter kérdőleg nézett rá és Tommy elmagyarázta a dolgot. A másik elgondolkozva bólintott.

– Igaza van, ez valóban különös. Hacsak nem a véletlen játéka, hogy éppen a Ritzet emlegették.

– Meglehet az is, méltóságos uram. De bizonyos, hogy valami módon egyszerre rájöttek arra, hogy ki vagyok.

– Itt most már nincs mit csinálni – szólt Mr. Carter körülnézve. – Nincs kedve velem villásreggelizni?

Hálásan köszönöm, méltóságos uram, de azt hiszem jobb lesz, ha visszamegyek és megkérésen Tuppencet.

– Persze. Kérem, adja át üdvözletemet és mondja meg neki, hogy máskor ne gondolja mindjárt, hogy ön... meghalt.

Tommy vigyorgott.

– Nem halok meg olyan könnyen, méltóságos uram.

– Én is úgy látom – szólt Mr. Carter szárazon. – Hát Isten vele. Ne felejtse el, hogy most aztán rajta van az ő fekete listájukon és ügyeljen magára.

– Köszönöm, méltóságos uram.

Tommy vígan odaintette az első taxit, beült, és míg a kocsi gyors tempóban vitte a Ritz felé, mind csak annak örült, hogy micsoda meglepetést fog most okozni Tuppencenek.

Vajon mit művelt egész idő alatt?... Bizonyosan állandóan Rita nyomában volt. Most jut eszembe, hogy alighanem ezt a Ritát emlegette Anette, amikor Marguerite-ről beszélt. Nem is gondoltam erre akkor!

Ez a fölfedezés kissé elszomorította Toinmyt, mert ebből arra lehetett következtetni, hogy a lány és Mrs. Vandemeyer bizalmas viszonyban voltak.

A taxi megállt a Ritz előtt Tommy vígan robogott be a főkapun, de lelkesedése hamar lelohadt, mikor érdeklődésére azt a választ kapta, hogy miss Cowlcy negyedórával ezelőtt elment.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET – A SÜRGÖNY

Tommy csalódottan ballagott az étterem felé. Jobbnál jobb dolgokat rendelt villásreggeli se. A négy napi fogság újból megtanította arra, hogy értékelni tudja a jó fogásokat

Halat rendelt többek között, a la Jeanette, és éppen nagyon ízletes falatot emelt a szájához, amikor Julius belépett. Tommy vígan integetni kezdett az étlappal és sikerült is magára vonnia Julius figyelmét Julius szemei majd kiugrottak a fejéből, amikor Tommyt meglátta. Hosszú léptekkel sietett az asztalához és amikor kezet fogtak, úgy megrázta a Tommy kezét, hogy ez már meg is sokallta.

– A teremburáját! – kezdte Julius. – Mondja, igazán maga az?

– Persze, hogy én vagyok. Miért ne lennék?

– Hogy miért ne? Ember, hát mondja, nem tudja, hogy kis híján holttá nyilvánították? Ha ez még pár napig tart, ünnepélyes gyászmisét mondattunk volna magáért.

– Ki gondolta, hogy meghaltam? – kérdezte Tommy.

– Tuppence.

– Bizonyosan eszébe jutott az a mondás – vélte Tommy szerényen – hogy a jó emberek fiatalon halnak meg. Bennem mégis csak van még valamelyes bún, úgy látszik, mivel életben maradtam. Mondja, mellesleg, hol van Tuppence?

– Nincsen itthon?

– Nincs, az irodában azt mondták, hogy épp az előbb ment el.

– Talán vásárolni ment Körülbelül egy órája, hogy hazahoztam autóval. De mondja, nem lehetne már végre félretenni azt az angol hidegvért, hogy hadd halljam, mi is történt magával? Hol volt és mi az Isten csudáját csinált ilyen soká?

– Ha itt fog táplálkozni – felelte Tommy – legjobb lesz, ha mindjárt rendel. Mert hosszú elbeszélés lesz.

Julius széket húzott az asztal túlsó oldalára, odahívta az egyik lesben álló pincért és megrendelte a villásreggelit Aztán Tommyhoz fordult.

– Na, mostkezdje el. Bizonyára volt néhány kis kalandja.

– Egy-kettő – felete Tommy szerényen és elkezdte mesélni az élményeit.

Julius megbabonázva hallgatta. Még az evésről is megfeledkezett, és a felét se ette meg annak, amit rendelt A végén nagyon sóhajtott.

– Óriási! Úgy leköti az embert, mint valami príma regény!

– És most halljuk a hazai híreket – szólt Tommy kinyújtva kezét az egyik barack után.

– Háát – kezdte Julius a maga vontatott beszédmodorában, – annyit mondhatok, hogy nekünk is volt néhány kis kalandunk.

Most rajta volt a sor, és ő mesélt. Elkezdve sikertelen bournemouthi kirándulásári, elbeszélte visszatérését Londonba, aztán az autóvételt, Tuppence állandóan növekvő aggodalmát, a Sir Jamesnél tett látogatást és végül az előző éjszaka szenzációs eseményeit

– De ki ölte meg Mrs. Vandemeyert? – kérdezte Tommy. – Nem értem egészen.

– Az orvos abban az illúzióban ringatja magát, hogy öngyilkos lett – felelt Julius szárazon.

– És Sir James?... Sir James mit gondolt?

– Mint jogász egyes, mint ember ötös – felelte Julius.

– Azt kellene mondanom, hogy „fenntartotta magának az ítélkezés jogát” későbbre.

Julius ezután áttért a délelőtt eseményeinek elbeszélésére.

– Hogy Jane Finn elvesztette az emlékezőtehetségét? – érdeklődött Tommy. – Ez megmagyarázza, hogy miért néztek rá olyan furcsán, amikor azt mondtam, hogy kérdezni akarok tőle valamit. Bizony ez öreg tévedés volt részemről. De az ilyesmit nem lehet kitalálni.

– Nem mondtak semmit arról, hogy hol van Jane?

Tommy szomorúan rázta a fejét

– Semmit a világon. Amint tudja, kicsit buta vagyok. Valami úton-módon többet kellett volna kipiszkálnom belőlük.

– Ej, még így is szerencséről beszélhet, hogy egyáltalán itt van. Jó rászedte őket, az bizonyos. Mondhatom bámulom magát, hogy eszébe jutott mindjárt akkor, hogy mit kell mondania.

– Olyan nagy bajban voltam, hogy kénytelen voltam kigondolni valamit – felelte Tommy egyszerűen.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak. Aztán Tommy ismét rátért Mrs. Vandemeyer halálának kérdésére.

– Egészen bizonyos, hogy valóban klorál okozta a halált?

– Azt hiszem az. Legalább is a túl nagy adag kloráltól okozott szívgyöngeség. Hagyjuk annyiban. Nincs semmi szükségünk arra, hogy törvényszék elé menjen a dolog. De azt hiszem, hogy Tuppence is, én is, sót maga a nagy Sir James is ugyanazon a véleményen vagyunk.

– Mr. Brownra gondolnak? – kérdezte Tommy.

– Eltalálta.

Tommy bólintott.

– És mégis – szólt elgondolkozva – be kell ismernünk, hogy Mr. Brownnak sincsenek szárnyai. Nem értem, hogyan tudott bejutni és ismét kimenni?

– Na és nem lehetne megmagyarázni a dolgot gondolatátvitellel vagy más ilyen őrültséggel? Talán valami hipnotikus erő, aminek nem tudott ellenállni, kényszerítette Mrs. Vandemeyert arra, hogy Öngyilkosságot kövessen el.

Tommy tiszteletteljes tekintetet vetett Juliusra.

– Zseniális, Julius! Igazán zseniális. Valóban szép ez a gondolat De nekem nem imponál. Nekem az igazi, húsból és vérből való Mr. Brown kell. Azt hiszem, itt az ideje, hogy az ifjú és tehetséges detektívek munkához lássanak, közelebbi tanulmány tárgyává tegyék a ki – és bejáratokat és addig törjék a fejüket, míg nyitjára nem jönnek a rejtélynek. Gyerünk, nézzük meg a tett színhelyét. Sajnálom, hogy Tuppence nincs sehol. A Ritz bizonyosan nagyon örülne, ha a boldog viszontlátás színhelye lehetne.

Érdeklődésükre a portás azt felelte, hogy Tuppence még mindig nem jött vissza.

– Azért mégis felmegyek és megnézem, hogy nincs-e ott – szólt Julius –, hátha az én nappalimban ül. – És ezzel eltűnt.

Egyszerre az egyik kis kifutógyerek megszólalt Tommy mellett:

– A kisasszony vonattal ment el azt hiszem, nagyságos úr – motyogta zavartan.

– Mit beszél? – Tommy gyorsan szembefordult a gyerekkel.

A kicsi fiú még jobban elpirult.

– A taxi, nagyságos úr. Hallottam, amikor azt mondta a kisasszony a sofőrnek, hogy hajtson a Charing Cross állomásra, de gyorsan.

Tomy nagy szemeket meresztve bámult a gyerekre. A fiú nekibátorodva folytatta:

– Mindjárt gondoltam, mert menetrendet kért és címjegyzéket.

Tommy közbeszólt.

– Mikor kért menetrendet és címjegyzéket?

– Amikor felvittem a sürgönyt, nagyságos úr.

– A sürgönyt?

– Igen, nagyságos úr.

– És az mikor volt?

– Fél egy körül, nagyságos úr.

– Most mondja el egész pontosan, hogy mi történt.

A kicsi fiú először is mélyet lélegzett.

– Föl vittem valami sürgönyt a 891-be, ott volt a kisasszony. Fölbontotta a sürgönyt, örömében fölszisszent és vígan mondta: „Hozzon gyorsan menetrendet és címjegyzéket, Henry.” Nekem ugyan nem Henry a nevem, de...

– Most nem az a fontos, hogy magának mi a neve – vágott közbe Tommy türelmetlenül. – Inkább azt mondja, hogy azután mi történt.

– Igenis, nagyságos úr. Elhoztam mind a kettőt, és a kisasszony azt mondta, hogy várjak. Valamit kikeresett és aztán az órára nézett. „Szaladjon gyorsan” – mondta – „és mondja meg odalent, hogy hozassanak taxit”... Ezzel már tette is föl a kalapját a tükör előtt és két perc alatt lenn volt majdnem olyan gyorsan, mint én, és láttam leszaladni a lépcsőn és beszállni a taxiba. Hallottam,

amikor odaszólt a sofőrnek, ahogy már mondtam a nagyságos úrnak.

A kicsi fiú elhallgatott és ismét mélyet lélegzett Tommy továbbra is nagy szemeket meresztett rá. Ebben a pillanatban jött vissza Julius, kezében nyitott levelet tartva.

– Képzelje Hersheimmer – fordult Tommy Julius felé.

– Tuppence elment detektíveskedni a saját szakállára.

– Csudát!

– De igen. Taxin elrohant a Charing Crossra és rettenetesen sietett, miután valami sürgönyt kapott. – Tommy szeme odatévedt arra a levélre, amit Julius még a kezében tartott. – Oh, hát hagyott valami levelet magának? Ez már beszéd. Hova ment?

Tommy önkéntelenül nyúlt a levélért, amelyet azonban Julius összehajtott és gondosan a zsebébe tett. Kicsit zavartnak látszott.

– Nézze, ennek nincs sok köze a Tuppence útjához – mentegetőzött – Ez valami... másra vonatkozik. Valamire, amit kértem, hogy közöljön velem.

– Óh?!...

Tommy értetlenül nézett Juliusra, és várta a további magyarázatot.

– Látom – szólalt meg most Julius hirtelen –, látom, hogy jobb lesz, ha megmondom magának. Ma reggel megkértem miss Tuppence kezét.

– Óh?!... – ismételte Tommy gépiesen. Nagyon csodálkozott. Julius szavai teljesen váratlanul érték. Az első pillanatban képtelen volt gondolkozni.

– Még azt akarnám megmondani magának – folytatta Julius –, hogy mielőtt miss Tuppencenek erről szóltam, megmondtam, hogy semmi esetre se akarok éket verni kettőjük közé, ha...

Tommy Összeszedte magát.

– Óh, erről szó sem lehet – vágott közbe gyorsan. – Tuppence és én évek óta jó barátok vagyunk, ennyi az egész. – Cigarettára gyújtott, de kicsit remegett a keze, amint a gyufát tartotta. – Az egészen rendben van. Tuppence mindig azt mondta, hogy olyan férjet akar, aki...

Hirtelen félbeszakította a mondatot és belepirult, de Juliust egyáltalán nem zavarta ez a dolog.

– Hát hiszen a dollárok majd megteszik a magukét – bólintott megértően. – Erre vonatkozólag miss Tuppence rögtön kifejtette előttem az álláspontját. Benne nincs semmi kétszínűség. Azt hiszem, nagyszerűen megleszünk együtt.

Tommy különös tekintetet vetett Juliusra, mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta a dolgot, és nem szólt semmit.

Tuppence és Juliusi... Hát végre is, miért ne? Talán nem panaszolta el neki Tuppence, hogy nem ismer egyetlenegy gazdag férfit se? Talán nem jelentette ki nyíltan, hogy pénzért fog férjhez menni, mihelyt alkalma lesz rá? Most, hogy találkozott az ifjú amerikai milliomossal – most itt volt az alkalom – a lány pedig nem lett volna Tuppence, ha azonnal ki nem használja az előnyös helyzetet. Tuppencenek pénz kellett. Ezt mindig meg is mondta nyíltan... Hogy is lehetne hát szemrehányásokat tenni neki, amiért hűségesen kitart az elvei mellett?

És mégis... Tommy bizony szemrehányásokat tett magában Tuppencenek. Szenvedélyes és teljesen logikátlan haragot érzett iránta. Az mind szép és jó, hogy valaki ilyeneket mond, de nincs az az igazi lány, aki pénzért menjen férjhez!... Tuppence igazán önző és hideg természet, és Tommy remélte, hogy soha többé nem fog vele találkozni. Piszok világ ez, hiába!

Idáig jutott Tommy az elmélkedéseiben, amikor Julius megszólalt.

– Igen, azt hiszem, nagyszerűen megleszünk együtt. Azt hallottam, hogy először minden lány kosarat ad... ez már, úgy látszik, így szokás.

Tommy megfogta Julius karját

– Kosarat adott? Azt mondja, hogy... kosarat adott?

– Bizony! Hát még nem mondtam?... Egyszerűen kivágta, hogy „nem” és sehogyse akarta megmondani, hogy miért nem. Ez az örök asszonyi természet. De majd meggondolja a dolgot. Valószínűleg túlságosan siettettem.

Amire Tommy, teljesen megfeledkezve az illendőség szabályairól, közbevágott:

– Mit ír abban a cédulában? – kérdezte erélyesen.

Julius, az udvarias amerikai, odaadta neki.

– A világon semmi sincs benne, amiből következtetni lehetne arra, hogy hová ment – biztosította Tommyt – De ha már nem hisz nekem, meggyőződhetik róla saját szemével.

A rövid levélben Tuppence a következőket írta a maga jól ismert, iskolás írásával:

„Kedves Julius!

Mindig jobb, ha valami írásban van. Úgy érzem, hogy igazán nem érek rá most arra, hogy férjhezmenetelre gondoljak mindaddig, míg Tommyt meg nem találtuk. Hagyjuk hát addig annyiba a dolgot.

Szívből üdvözli:

Tuppence”

Tommy csillogó szemekkel adta vissza a cédulát. Érzelmei hirtelen a túlsó végletbe csaplak át Most úgy érezte, hogy Tuppence igazán a nemes gondolkozás és önzetlenség mintaképe. Vagy nem adott-e kosarat Juliusnak minden gondolkodás nélkül? Igaz, hogy ez a cédula bizonyos tekintetben biztatás, de azt meg tudta bocsátani. Olyan volt ez a levél, mintha Tuppence arra akarná biztatni Juliust, hogy csak igyekezzék megtalálni Tommyt... Édes kis Tuppence – és Tommy gondolatai hirtelen visszaugrottak a jelenre.

– Amint mondja – kezdte, összeszedve magát –, valóban nincs a levélben semmi, amiről arra lehetne következtetni, hogy most mit csinál. Hé, Henry!

A kicsi fiú engedelmesen odaszaladt Tommy elővett egy ötshillingest

– Még valamit mondj meg, fiam. Emlékszel, hogy mit csinált a kisasszony a sürgönnyel?

Henry (aki nem is Henry), szokása szerint mélyet lélegzett, aztán megszólalt

– Összegyűrte kis golyóba és bedobta a kandallóba, aztán valami olyan hangot adott, mintha azt mondaná „hopp”!

– Nagyon kifejező a leírás, Henry – bólintott Tommy. – Itt az Öt shillinged. Gyerünk, Julius. Meg kell találnunk azt a sürgönyt.

Fölszaladtak. Tuppence a zárban hagyta a kulcsát A szobában még minden úgy volt, ahogy Tuppence hagyta, mikor elment A kandallóban ott volt a sárga és fehér papírból összegyűrt golyócska. Tommy szétbontotta és kisimította a sürgönyt.

„Jöjjön azonnal, Moat Mouse, Ebury, Yorkshire, nagy fejlemények.

Tommy”

Meglepetten bámultak egymásra. Julius szólalt meg elsőnek.

– Nem maga küldte?

– Persze, hogy nem! – tiltakozott Tommy. – Mit jelenthet ez az érthetetlen távirat?

– A lehető legrosszabbat – felelte Julius csöndesen – azt, hogy megfogták.

– Micsoda?

– Egészen bizonyos. A maga nevét írták alá, és Tuppence lépre ment szép szelíden.

– Úristen! Mit csináljunk?

– Ne sokat töprengjünk, hanem induljunk utána! Most rögtön! Nincs vesztegetni való idő. Még szerencséről beszélhetünk, hogy nem vitte magával a sürgönyt. Mert ha elviszi, valószínűleg soha nem jövünk rá, hogy hová ment. De most sietnünk kell. Hol az a címjegyzék?

Julius energiája határozottan ragályos volt Ha egyedül van, Tommy bizonyára jó félóráig gondolkozott volna, míg rájön, hogy mit kell tennie. De Julius Hersheimmer közelében mindenki menthetetlenül sietett.

Miután félhangosan különböző jókat kívánt a címjegyzéknek, végül is átadta Tommynak, mint akinek több gyakorlata lehet az ilyesmivel. Tommy azonban inkább a menetrendben keresgélt

– Itt van ni!... Ebury, Yorkshire. Kings Cross. Vagy a St Pancras állomásról indul a vonat A gyerek bizonyára tévedett Tuppence Kings Crossot mondott és nem Charing Crossot... 12.50, ezzel a vonattal indult, 2.10, ez már elment. 3.20-kor megy a következő, és ráadásul, fene lassú vonat.

– Na és mire való az autó?

Tommy rázta a fejét

– Küldje oda, ha akarja, de jobb lesz, ha mi vonattal megyünk. Most az a fontos, hogy ne veszítsük el a tejünket.

Julius nyögött egyet…

– Igaza van. De én máris elvesztettem, ha arra gondolok, hogy ez az ártatlan, fiatal lány veszedelemben van!

Tommy szórakozottan bólintott. Valamin gondolkozott Egy-két pillanat múlva megszólalt.

– Mondok valamit. Julius. Minek kell nekik Tuppence?

– Mit? Nem értem a kérdését.

– Azt akarom mondani, hogy nem hiszem, hogy valami bántódása esne Tuppencenek –, magyarázta Tommy, összeráncolva a homlokát, jeléül annak, hogy igen nehéz szellemi munkát végez. – Tuppence most túsz az ő kezükben. Jelenleg tehát nem fenyegeti semmi veszély, mert Tuppence roppant nagy érték lenne nekik abban a pillanatban, amikor mi valamire véletlenül rájövünk. Amíg Tuppence a kezükben van, addig ők vannak felül. Érti?

– Igaza lehet – szólt Julius elgondolkodva.

– És különben is – folytatta Tommy –, én nagyon bízom Tuppence-ben...

Az út unalmas volt, a vonat folyton megállt és rengeteg utas volt Kétszer kellett átszállniuk, egyszer Doncastcr-ben és másodszor valami kis állomáson. Ebury elhagyatott állomás volt, egyetlen egy portás állt a kijáratnál. Tommy hozzá fordult.

– Meg tudná mondani, kérem, hogy merre kell menni Moat Housc-hoz?

– Moat House? Az bizony elég messze van ide. Arra a nagy házra gondol, ami a tengerparton van, ugye?

Tommy nem akarta elárulni tudatlanságát és igent intett. Végighallgatták a portás részletes, de bizony meglehetősen zavaros magyarázatát és nekikészültek az útnak. Mivel esni kezdett, fölhajtották kabátjuk gallérját, amint nekivágtak a sáros útnak. Tommy egyszerre csak megállott.

– Várjon csak egy kicsit. – Visszaszaladt az állomáshoz és ismét elővette a portást

– Nézze, nem emlékszik arra, hogy egy fiatal lány érkezett az egyik korábbi vonattal... azzal, amelyik 1230-kor indul Londonból? Valószínűleg Ő is magától kérdezte meg az utat a Moat House-hoz.

Részletesen elmagyarázta a portásnak, hogy milyen Tuppence külseje, de az ember csak a fejét rázta. Azzal a vonattal többen is érkeztek. Nem emlékezett különösebben egyik fiatal lányra sem. De arról egészen bizonyos volt, hogy senki nem kérdezte tőle az utat Moat House felé.

Tommy visszament Juliushoz és megmagyarázta, hogy mi járatban volt. Ólomsúllyal nehezedett rá a csalódás. Meg volt győződve róla, hogy most kudarcot vallanak. Ellenfeleik több, mint három óra előnyben vannak. Ez a három óra több, mint elegendő Mr. Brownnak, aki bizonyára számolt azzal a lehetőséggel, hogy a sürgönyt majd megtalálják.

Az út végtelennek látszott. Egyszer eltévesztették az irányt és csaknem fél mérföldnyi utat tettek meg hiába. Már hét óra is elmúlt mikor a kérdezősködésükre azt felelte végre egy kisfiú, hogy Moat House ott van mindjárt a következő forduló mögött...

Keserves nyikorgással csapódó rozsdás vaskapu! Giz-gazos kocsiút látszott ki a száraz levelek alól Mindkettőjükre ránehezedett az elhagyatott hely szomorú hangulata. Végigmentek a kocsiúton. Lépteik nesztelenek voltak a nedves faleveleken. Már csaknem egészen sötét volt. Mintha szellemek közt járnának. Fejük fölötti szomorúan recsegve csapódtak Össze az ágak. Időnként lehullott egy-egy száraz falevél és megriasztotta őket, amint nedvesen megérintette az arcukat.

A kocsiút most kanyarodott és szembe kerültek a házzal. Ez is üresnek és elhagyatottnak látszott A zsaluk be voltak csukva, moha nőtt az ajtóhoz vezető lépcsőn.

– Vajon tényleg erre az elhagyatott helyre csukták Tuppencet? – Csaknem hihetetlennek látszott, hogy itt emberek jártak, olyan volt ez a hely, mintha hónapok óta lakatlan lenne.

Julius megrántotta a rozsdás csengőt. Kellemetlen, zavaros csilingelés hallatszott, és visszhangzott az üres szobákban. Nem jött senki. Újra meg újra csöngettek – hiába. Aztán körüljárták a házat. Mindenütt csönd és csukott zsaluk. Az egész ház nyilván teljesen üres volt.

– Itt senki sincs – szólt Julius.

Lassan visszamentek a kapuhoz.

– Valami falunak csak kell itt a közelben lennie – folytatta az amerikai. – Legjobb lesz, ha ott kérdezősködünk. Biztosan tudnak valamit erről a házról és azt is fogják tudni, hogy járt-e itt valaki mostanában.

– Igaza van, nem rossz gondolat – helyeselt Tommy.

Továbbmentek és nemsokára egy kis faluhoz értek. Még be se mentek a házak közé, mikor összekötött szerszámait lóbáló munkással találkoztak. Tommy kérdésére megállt.

– A Moat House üres – rázta a fejét – Évek óta üresen áll. Mrs. Sweenynél van a kulcs, ha meg akarják nézni.

Mindjárt a posta mellett lakik.

Tommy megköszönte. Nemsokára megtalálták a postát, amely egyúttal cukrászda és fűszeres bolt is volt, és bekopogtak a szomszédos kis ház kapuján. Tiszta, fiatalos asszony nyitott ajtót. Készségesen hozta a Moat House ajtajának kulcsát

– Bár nem nagyon hiszem, hogy megfelelne a nagyságos uraknak. Rettenetes állapotban van. Beáztak a mennyezetek és mindenféle más baj is van. Sok pénzt kellene rákölteni.

– Köszönöm – felelt Tommy barátságosan. – Lehet, hogy hiábavaló fáradtság lesz, de manapság olyan nehéz házat találni.

– Az már igaz – felelt az asszony meggyőződéssel. – A lányom és a vőm, már nem is tudom mióta, keresnek valami rendes kis házat. Ezt mind a háború csinálta. Mindent fölforgatott, bizony. De, engedelmet kérek, most már késő lesz arra, hogy megnézzék a házat. Nem lenne jobb, holnapig várni?

– Nem baj. Megnézzük azért nagyjából ma este. Korábban akartunk itt lenni, de eltévesztettük az utat. Hol lehet itt a közelben legjobban megszállni egy éjszakára?

Mrs. Sweeny gondolkozott, nyilván nem nagyon bízott a vidék szállodáiban.

– Itt van a Yorkshire Arms, de nem valami előkelő hely, és nem is hiszem, hogy megfeleljen az uraknak.

– Óh, jó lesz az nekünk egy éjszakára. Köszönjük. Mondja, nem járt itt ma egy fiatal lány, aki szintén meg akarta nézni a házat?

Az asszony rázta a fejét.

– Már nagyon régóta nem nézte meg senki.

– Köszönjük szépen.

Visszamentek a Moat House-hoz. Amint a főkapu hangos nyikorgással tiltakozva kinyílott, Julius gyulát gyújtott és alaposan megnézte a padlót. Aztán megrázta a fejét.

– Esküszöm, nem járt itt senki. Nézze ezt a port. Vastag. Semmi lábnyom nem látszik.

Körüljárták az elhagyott házat Minden szoba ugyanazt mutatta – Mindenütt vastagon állt a por – jó hosszú idő óta nem kavarta fel azt senki.

– Nem értem – csóválta a fejét Julius. – Nem is hiszem, hogy Tuppence valaha itt lett volna.

– Pedig itt kellett lennie – vélte Tommy. – Hiszen ide invitálta a sürgöny!

Julius nem felelt, csak tagadólag rázta a fejét

– Holnap még egyszer megnézünk mindent, napvilágnál talán többet látunk.

Másnap ismét hozzáláttak a kereséshez és kénytelen-kelletlen be kellett látniuk, hogy a házban bizony már nagyon régóta nem járt senki. Talán egészen el is mentek volna a faluból, ha a szerencsés véletlen nem segíti valami felfedezéshez Tommyt. Mikor ugyanis ismét a nagykapu felé mentek, Tommy egyszerre csak fölkiáltott és lehajolva, fölemelt valamit a száraz levelek közül, amit aztán diadalmasan tartott Julius felé. Kis arany melltű volt

– Ez Tuppence-é volt! – mondta.

– Bizonyos benne?

– Egészen bizonyos. Sokszor láttam rajta.

Julius nagyot lélegzett

– Ez már döntő bizonyíték, idáig mindenesetre eljutott. Azt a kocsmát kinevezzük főhadiszállásnak és mindent megmozgatunk a környéken, amíg meg nem találjuk Tuppencet Valakinek csak kellett őt látnia.

És megkezdődött a hadjárat Tommy és Julius munkához láttak, együtt és külön-külön, de az eredmény ugyanaz maradt Senkit nem láttak a környéken, aki Tuppence személy leírásának megfelelt volna. A két barát kudarcot vallott, de azért még mindig reménykedtek. Végül más módszerrel kezdtek dolgozni. Az bizonyos, hogy Tuppence nem maradt soká a Moat House közelében. Ebből arra lehet következtetni, hogy utána jöttek és autóval vitték el. Most újra kezdték a kérdezősködést. – Nem látott-e valaki aznap autót a Moat House közelében?... De fáradozásuk ismét sikertelen volt

Julius lesürgönyözte Londonból saját autóját, és mindennap fáradhatatlan buzgalommal járták végig vele a környéket. Arról a csukott, szürke autóról – amihez nagy reményeket fűztek – egészen Harrogate-ig a nyomában voltak! – kiderült, hogy valami igen tiszteletre méltó, nem egészen fiatal hajadon tulajdona!

Napról napra újabb nyomokat hajszoltak, Julius olyan volt, mint a jól idomított vadászkutya. A legkisebb nyomot se hagyta figyelmen kívül. Ahány autó azon a bizonyos napon áthaladt a falun, mind gyanús volt a szemében. Valósággal betört a vidéki házakba és keresztkérdések tüze alá fogta az autótulajdonsokat. Mivel a bocsánatkérésben éppoly alapos volt, mint a kutatásban, legtöbbnyire sikerült lecsillapítani áldozatainak méltatlankodását. De ahogy múltak a napok, csak nem jutottak közelebb a rejtély megoldásához: semmit,.de semmit nem tudtak meg Tuppence hollétéről. Oly jól volt megszervezve a szöktetés, hogy a lány valóban nyomtalanul tűnt el.

Tommyra ránehezedett még valami más gond is.

– Sejti, hogy mióta vagyunk itt? – kérdezte Juliustól egy szép napon, amint egymással szemben ültek a reggelinél. – Éppen egy hete! Nem értünk el semmit és jövő vasárnap már 29-ike lesz!

– Ejnye, ejnye – ráncolta a homlokát Julius elgondolkozva. – Majdnem megfeledkeztem 29-éről, de valahogy ez is elvesztette a jelentőségét, mikor arról volt szó, hogy megtaláljuk Tuppencet De ma már 23-ika van, és ha egyáltalában meg akarjuk találni Tuppencet, akkor még 29-ike előtt kell megtalálnunk, mert azután már késő lesz. Addig túsz a kezükben, de azután nincs többé szükségük rá. Az az érzésem, hogy elhibáztuk a dolgot mindjárt az elején. Nem így kellett volna elkezdeni a keresést. Elvesztegettünk rengeteg időt és nem csináltunk semmit.

– Ebben igaza van. Úgy viselkedtünk, mint két szamár, és elmondhatjuk magunkról, hogy törököt fogtunk, de nem enged. Én ezennel új utakra térek!

– Mit akar ezzel mondani?

– Mindjárt megmagyarázom. Azt fogom csinálni, amit egy héttel ezelőtt meg kellett volna tennünk. Visszamegyek most mindjárt Londonba és átadom az ügyet a maguk angol rendőrségének! Tetszelegtünk magunknak a magándetektívek szerepében – Detektívek! Fene nagy marhaságot csináltunk! Hát én megelégeltem! Én már csak a Scotland Yardban bízom.

– Igaza van – szólt Tommy lassan. – Bár mindjárt eleinte ezt csináltuk volna!

– Jobb későn, mint soha. Úgy viselkedtünk, mint a gyerekek, amikor Komámasszony, hol az ollót játszanak. Most megyek egyenesen a Scotland Yardba és megkérdem, hogy mit kell csinálni. Megmondom, hogy vezessenek kézen fogva, mutassák meg azt az utat, amerre haladni kell. Hiába, a szakemberek mindig felül maradnak az amatőrökkel szemben. Mondja, eljön velem?

Tommy rázta a fejét

– Minek? Elég, ha egyikünk elmegy. Én akkor itt is maradhatok és kutathatok még kicsit tovább. Hátha valami előadódik. Sohase lehet tudni.

– Úgy van. Hát akkor Isten vele. Hamarosan visszajövök néhány rendőrségi emberrel. Majd megmondom, hogy adják ide a legjobb és legélelmesebb tisztviselőiket.

De hiába tervezgetett Julius, az események másként alakultak. Dél felé Tommy sürgönyt kapott

„Manchesterben, Midland Hotelben várom. Fontos hírek.

Julius.”

Aznap este fél nyolckor kiszállt Tommy a lassú kis helyiérdekű vonatból. Julius az állomáson várta.

– Gondoltam, hogy ezzel a vonattal fog jönni, ha otthon találta a sürgönyöm.

Tommy megfogta Julius karját.

– Mi történt? Megkerült Tuppence?

Julius rázta a fejét

– Nem. De ezt találtam Londonban. Akkor érkezett, amikor én.

Sürgönylapot nyújtott át Tommynak. Tommy szemei tágra nyíltak, amint elolvasta.

„Jane Finn megkerült, jöjjön azonnal Manchesterbe. Midland Hotel – Pee! Edgerton.”

Julius visszavette a sürgönylapot és gondosan összehajtotta.

– Különös – szólt elgondolkozva –, azt hittem, hogy ezt az ügyvédet már nem is érdekli az eset.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET – JANE FINN

– Az én vonatom fél órával ezelőtt futott be. – magyarázta Julius, amint előrement, mutatva az állomásról kivezető utat. – Gondoltam, hogy ezzel a vonattal fog érkezni és így is sürgönyöztem Sir Jamesnek. ő megrendelte a szobánkat és nyolc órakor eljön, hogy velünk vacsorázzon.

– Miből gondolja, hogy ő nem érdeklődik már a dolog iránt? – kérdezte Tommy kíváncsian.

– Abból, amit ő maga mondott – felelte Julius szárazon. – Az öreg olyan zárkózott! Csiga a házában, ő is olyan, mint a többi ügyvéd. Addig nem mond semmit, amíg nem bizonyos a dolgában.

– Érdekes – szólt Tommy elgondolkozva. Julius szembe fordult vele.

– Mi érdekes?

– Hát csak azon gondolkoztam, hogy vajon tényleg ez volt-e az igazi oka.

– Egész bizonyosan. Fogadjunk.

Tommy csak rázta a fejét, nem sikerült őt meggyőzni.

Sir James nyolc órakor pontosan megjelent, és Julius bemutatta Tommyt. Sir James melegen megszorította a kezét.

– Nagyon örülök a szerencsének, Mr. Beresford. Annyit hallottam magáról miss Tuppence-től – önkéntelenül elmosolyodott –, hogy igazán úgy érzem, mintha már régóta ismerném.

– Köszönöm, méltóságos uram – felelte Tommy, és barátságosan vigyorgott. Kíváncsian nézte a híres jogászt. Tommy is azt érezte, amint annak idején Tuppence: van valami mágneses erő ebben az emberben. Mr. Carter jutott eszébe. Ez a két ember, bár külsejük semmiben sem emlékeztetett egymásra, mégis ugyanazt a benyomást keltette. Az egyiknek fáradt modora és a másiknak hivatalos zárkózottsága mögött ugyanaz az éles elme rejtőzött, amely vágott mint az acélpenge. Időközben Tommy észrevette, hogy Sir James alaposan tanulmányozza őt. Amikor a jogász levette róla a szemét, Tommy úgy érezte, hogy Sir James már kiolvasta minden gondolatát, mintha nyitott könyv lett volna a lelke. Szerette volna tudni, hogy ezek után hogyan vélekedik róla, de nem sok reménye volt, hogy megtudhassa. Mert az ügyvéd mindent észrevett ugyan, de csak azt mutatta és mondta ki, amit éppen akart. Csaknem azonnal nagyszerű bizonyítékát adta ennek.

Alighogy a bemutatkozásnak vége volt, Julius mindjárt a kérdések egész özönét zúdította Sir Jamesre. Hogyan sikerült a lány nyomára akadni? Miért nem mondta meg nekik, hogy még mindig foglalkozik ezzel az üggyel. És így tovább...

Sir James simogatta az állát és mosolygott. Végül megszólalt

– Úgy van, úgy van. Hát bizony megkerült. És ez az, ami fontos, ugye? Eh! Hát mondja már, nem ez a fontos?

– Persze, hogy ez. De csak azt mondja meg, hogy hogyan akadt a nyomára? Mr. Beresforddal együtt azt hittük, hogy végleg abbahagyta a nyomozást.

– Ah! – az ügyvéd szúrós tekintetet vetett rá, aztán ismét csak az állát dörzsölgette. – Azt hitték, igazán? Komolyan azt hitték? Hm, na de ilyet?

Most már, természetesen, beismerhetem, hogy tévedtünk – folytatta Julius.

– Hát nem tudom, hogy ezt éppen így mondanám-e. De mindenesetre szerencséről beszélhetünk mindannyian, hogy végre sikerült megtalálni ezt a fiatal lányt.

– De hol van? – kérdezte Julius, mert gondolatai most más irányba terelődtek. – Szentül hittem, hogy el fogja hozni magával.

– Az aligha lett volna lehetséges – rázta a fejét Sir James komolyan.

– Miért?

– Mert valami utcai balesetnél megsebesült; könnyű sérüléseket kapott a fején. Beszállították a kórházba, és amikor magához tért, megmondta a nevét „Jane Finn”. Amikor értesültem erről, azonnal intézkedtem, hogy hozzák át egyik orvosbarátom házába és sürgönyöztem magáért. Ismét önkívületlen állapotban van és azóta még nem beszélt.

– Nem súlyos a sebesülése?

– Óh, zúzódás és egy-két vágás. Orvosi szempontból igazán könnyű sérülések, és magukban véve alig magyaráznák meg a gyöngeséget. Ezt valószínűleg a nagy lelki megrázkódtatásnak kell tulajdonítani, amit emlékezőtehetségének visszanyerése Jelent neki.

– Visszanyerte az emlékezőtehetségét? – kérdezte Julius izgatottan.

Sir James meglehetős türelmetlenül dobolt az asztalon.

– Kétségtelenül, mivel meg tudta mondani a saját nevét. Azt hittem, Mr. Hersheimmer, hogy megértette ezt?

– És véletlenül éppen jelen volt, amikor mindez történt? – kérdezte Tommy. – Igazán úgy hangzik, mint valami tündérmese.

De Sir James sokkal óvatosabb volt, semhogy ily könnyen lépre menjen.

– Különös játékai vannak a véletlennek – mondta szárazon.

Tommy most már mégis egészen bizonyos volt abban, amit már előbb is gyanított. Sir James nem egészen véletlenül volt Manchesterben. Ahelyett, hogy abbahagyta volna a dolgot, amint ezt Julius gondolta, ellenkezőleg: kutatni kezdett é5 valami titokzatos módon sikerült is neki a lány nyomára akadnia. Tommy csak azt nem értette, hogy mire való ez a nagy titkolózás? Végül is arra a következtetésre jutott, hogy ez a jogászok gyöngéje.

Julius beszélt éppen.

– Vacsora után – mondta – rögtön elmegyek, és meglátogatom Jane-t

– Attól tartok, hogy ez nem lesz lehetséges – szólt Sir James. – Nem valószínű, hogy ilyen késő este vendégeket engedjenek be hozzá. Azt ajánlanám, hogy jobb lesz holnap délelőtt tíz óra felé odamenni.

Julius belepirult. Volt valami Sir James modorában, ami mindig ellenkezést váltott, ki Juliusban. Két erős egyéniség összetűzése volt ez.

– Mégis megpróbálom és elmegyek oda ma este, hátha sikerül rávennem őket arra, hogy egyszer megszegjék az ostoba szabályaikat.

– Hiába megy el, Mr. Hersheimmer.

Sir James oly kemény határozottsággal beszélt, hogy Tommy Összerezzent és fölnézett. Julius ideges és izgatott volt. Keze kissé remegett, amint ajkához emelte poharát, de azért kihívóan szembenézett Sir Jamesszel. Egy pillanatig azt lehetett hinni, hogy lángra lobban a kettőjük közt szunnyadó ellentét, de végül mégis Julius volt, aki legyőzve lesütötte a szemét

– Egyelőre... ön maradt felül – mondta halkan.

– Köszönöm – felelt a másik. – Akkor hát tíz órára hagyjuk, ugye? – És jólnevelt ember könnyed modorával Tommy felé fordult – Be kell vallanom Mr. Beresford, hogy kissé meglepett, hogy magát itt találtam ma este. Mikor utoljára beszeltünk magáról, a barátai nagyon aggódtak, és azt hitték, hogy nagy veszedelemben van, azóta se hallottam semmit. Akkor napok óta nem tudtak magáról, és miss Tuppence azt hitte, hogy valami bajba keveredett.

– Úgy is volt, méltóságos uram! – Tommy vigyorogva gondolt vissza élményeire. – Életemben nem voltam még nagyobb veszedelemben, mint akkor.

Sir James kérdezősködésére Tommy röviden elbeszélte kalandjait. Az ügyvéd újult érdeklődéssel nézett rá, amint elbeszélését befejezte.

– Ügyesen kimászott a csávából – szólt komolyan. – Gratulálok – Igazán élelmes volt, és nagyszerűen csinálta a dolgot

Tommy fülig pirult a dicséretre.

– A lány segítsége nélkül nem tudtam volna megszökni, méltóságos úr.

– Nem – bólintott Sir James mosolyogva. – Szerencséje volt, hogy a lány véletlenül... izé... hogy a lánynak megtetszett. – Tommy tiltakozni akart, de Sir James tovább beszélt. – Egészen bizonyos abban, hogy ő is a bandához tartozik?

– Bizony attól tartok. Eleinte azt hittem, hogy talán erőszakkal tartják ott, de úgy látszik tévedtem, mert akkor nem szaladt volna vissza. Eljöhetett volna és mégis visszament

Sir James elgondolkozva bólintott

– Mit is mondott? Hogy vissza akar menni Marguerite-hez?

– Igen, méltóságos uram. Azt hiszem Mrs. Vandemeyerre gondolt

– Mrs. Vandemeyer mindig Rita Vandemeyemek írta a nevét A barátai is mind Ritának hívták. Én mégis azt hiszem, hogy a lány Marguerite-nek szólította, nem pedig a becéző nevén. Amikor hozzá akart szaladni a lány, Mrs. Vandemeyer már halott volt, vagy talán éppen haldoklott. Különös! Egy-két dolog van, amit nem egészen értek, így például azt hogy egyszerre úgy megváltozott a viselkedésük magával szemben, igaz, átvizsgálták a házat?

– Igen, méltóságos úr. De ők akkorra már elkotródtak.

– Természetesen – szólt Sir James szárazon.

– És semmit, de semmit nem hagytak hátra.

– Vajon... – az ügyvéd elgondolkozva dobolt az asztalon.

Volt valami a hangjában, amitől Tommy felkapta a fejét. Vajon ennek az embernek a szemei találtak volna valamit ott, ahol ók nem láttak semmit? Ösztönszerűen mondta:

– Bár ott lehetett volna méltóságos uram, hogy megnézze a házat!

– Szerettem volna ott lenni – szólt Sir James nyugodtan. Egy pillanatig hallgatagon ült ott – Aztán fölnézett. – És azóta? – kérdezte. – Mit művelt azóta?

Tommy egy pillanatra értelmetlenül bámult rá. Aztán jutott csak eszébe, hogy hát persze, hiszen az ügyvéd nem tudja.

– Elfelejtettem, hogy nem tudja, mi történt Tuppence-szel – mondta lassan. A rettentő aggodalom, melyet rövid időre a háttérbe szorított az izgató hír, hogy Jane Finn végre megkerült, most ismét erőt vett rajta.

Az ügyvéd hirtelen letette a kést és a villát

– Történt valami miss Tuppence-szel? – kérdezte élesen.

– Eltűnt. – szólt Julius.

– Mikor?

– Egy hete.

– Hogyan?

Olyanok voltak Sir James kérdései, mint a kardcsapások. Élesen, keményen csattogtak. Julius és Tommy egyesült erővel elmesélték az utolsó hét eseményeit és sikertelen nyomozásuk történetét.

Sir James rögtön rátapintott a leglényegesebbre.

– Sürgöny? Es a maga neve volt aláírva? Eleget tudtak mindkettőjükről arra, hogy ezt megtehessék. Mivel nem tudták, hogy maga mi mindent tapasztalt vagy látott ott abban a házban, ezért, ahogy maga megszökött, ők rögtön tőrbe csalták miss Tuppencet, hogy így hallgatásra kényszeríthessék magát. A lány most túsz a kezükben.

Tommy bólintott

– Én is éppen így gondoltam, méltóságos uram.

Sir James fürkésző tekintete Tommyra szegeződött:

– Maga is így értelmezte az eseményeket? – kérdezte. – Nem rossz, igazán nem rossz. Az a legkülönösebb az egészben, hogy nem tudtak semmit magáról, amikor először elcsípték. Egészen bizonyos benne, hogy nem árulta el valami úton-módon azt, hogy kicsoda?

Tommy a fejét rázta.

– Így van ez – szólt Julius és bólintott. – Ezért hiszem, hogy kellett valakinek lennie, aki fölvilágosította őket... Ez pedig legkorábban vasárnap délután történhetett.

– Igaz, de ugyan ki lehetett a besúgó?

– Természetesen a mindenható és mindent tudó Mr. Brown!

Kissé csúfondáros hangon mondta ezt az amerikai, és Sir James erre hirtelen felkapta a fejét.

– Ön tehát nem hisz Mr. Brownban, Mr. Hersheimmer? – kérdezte komolyan.

– Nem méltóságos úr, nem hiszek benne – felelt az ifjú amerikai, határozottan hangsúlyozva minden egyes szói. – Legalábbis nem hiszek benne, mint élő emberben. Mr. Brownt csak kitalálták, hogy vele, mint mumussal, ijesztgessék a gyerekeket. Ennek a társaságnak igazi feje az az orosz pasas, az a Kamenin. Van annak elég esze, hogy akár három országban is egyszerre irányítson forradalmakat, ha kedve tartja. Whittington valószínűleg az angol csoport vezetője.

– Nem osztom a véleményét – felelte Sir James röviden –, szerintem Mr. Brown valóban élő ember. – Most Tommy felé fordult: – Nem nézte meg véletlenül, hogy hol adták föl a sürgönyt?

– Nem bizony, méltóságos úr, nem néztem meg.

– Hm. Itt van magánál?

– Fenn van, méltóságos uram, a kézitáskámban.

– Alkalom adtán szeretném látni. Nem sürgős – Már elvesztegettek egy egész hetet – Tommy csüggedten hajtotta le a fejét – most már egy-két nap nem játszik szerepet Először rniss Jane Finn-nel fogunk törődni. Aztán hozzálátunk és kiszabadítjuk rniss Tuppencet Nem hiszem, hogy rabságában valami közvetlen veszély fenyegetné. Legalábbis addig, amíg nem tudják, hogy a kezünkben van jane Finn és hogy visszanyerte az emlékezőtehetségét Ezt mindenesetre titokban kell tartanunk. Megértették?

A két barát helyeselt aztán megállapították a holnapi találkozás idejét, mire a nagy jogász elbúcsúzott

Tíz órakor a két ifjú már a találka helyén volt Sir James az ajtóban csatlakozott hozzájuk. Csak Ő nem látszott izgatottnak. Bemutatta a két fiatalembert az orvosnak.

– Mr. Hersheimmer... Mr. Bercsford..., dr. Roylance..., hogy van a beteg?

– Elég jól. Nyilván nincs fogalma az idő múlásáról. Azt kérdezte ma reggel, hogy hányan menekültek meg a Lusitaniáról és hogy benne van-e már az újságokban? Ez természetesen várható volt. De úgy látszik, van valami, ami bántja.

– Azt hiszem, ezen mi majd fogunk tudni segíteni. Felmehetünk?

– Hogyne.

Tommy szíve gyorsabban vert, amint az orvos után fölmentek a lépcsőn. Végre Jane Finn! A régóta keresett, a rejtélyes Jane Finn! Hányszor siklott már ki a kezükből. Milyen lehetetlennek látszott már a vállalkozásuk! És most itt, ebben a házban fekszik az a lány, aki kezében tartja Anglia jövőjét. Itt van, és csodálatos módon visszatért az emlékezőtehetsége. Tommy halkan nyögött. Ha most Tuppence itt lehetne mellette, hogy osztozzék együttes vállalkozásuk dicsőséges befejezésének örömében! Aztán elhatározta, hogy nem gondol Tuppence-re. Mind jobban és jobban bízott Sir Jamesben. Íme, itt van ez a nagy ember, neki kétségtelenül sikerülni fog előkeríteni Tuppencet, akárhol van is a lány. Időközben pedig itt van Jane Finn! Hirtelen valami szörnyű rémület fogta el. Túlságosan könnyű volt ez a dolog... Hátha, mire bemennek már csak halottat találnak... őt is megöli Mr. Brown láthatatlan keze...

A következő pillanatban már nevetett ezeken a rémregénybe való képzelődéseken. Az orvos kinyitotta az egyik szoba ajtaját és ők bementek. A fehér ágyon bekötözött fejjel feküdt a lány. Az egész jelenetben volt valami meseszerű, hogy csaknem színpadi jellege lett – mintha valami igen jó rendezőnek a munkája volna!

A lány tágra nyílt, csodálkozó szemekkel nézett hol az egyikre, hol a másikra. Sir James szólalt meg elsőnek.

– Miss Finn – szólt –, ez itt az unokafivére, Mr. Julius P. Hersheimmer.

A lány kissé elpirult, amikor Julius odalépett hozzá és megfogta a kezét.

– Hogy vagy, kedves Jane húgom? – kérdezte könnyedén.

De Tommy azért mégis hallotta, hogy kicsit remeg a hangja.

– Igazán te vagy a Hiram bácsi fia? – kérdezte a lány csodálkozó hangon.

A nyugatról jövők meleg kiejtésével beszélt, és volt valami a hangjában, ami rögtón megkapta az embert. Tommynak valahogy ismerősnek tetszett ez a hang, de oly lehetetlennek tartotta ezt a visszaemlékezést, hogy gondolni sem akart rá.

– Bizony.

– Sokszor olvastunk Hiram bácsiról a lapokban – folytatta a lány, lágy halk hangján, – De sohase hittem, hogy találkozni fogok veled. Anyám azt gondolta, hogy Hiram bácsi soha nem fog kibékülni vele.

– Bizony, az öreg úr olyan is volt – vallotta be Julius-, de az új nemzedék már egész másként gondolkozik. Nem tudja, mit kezdjen a családi viszályokkal. Ahogy vége volta háborúnak, első dolgom volt, hogy téged megkeresselek.

A lány arcán árnyék suhant végig.

– Az előbb mindenféléket mondtak nekem... rettenetes dolgokat... hogy elveszett az emlékezőtehetségem és hogy évek múltak el, amelyekről soha nem fogok tudni. Esztendők vesztek el így az életemből.

– Ezt te magad nem tudtad?

Tágra nyíltak a lány szemei.

– Hát nem bizony. Nekem úgy rémlik, hogy csak most, az előbb helyeztek el nagy sietve abba a mentőcsónakba. Most is magam előtt látom az egészet – Megborzadva hunyta le a szemét Julius ránézett Sir Jamesre, aki bólintott a néma kérdésre.

– Ne aggódj, hidd el nem éri meg – szólalt meg most Julius. – Nézd Jane, most van valami, amit meg szeretnénk kérdezni tőled. Volt valaki azon a hajón, aki nagyon fontos iratokat vitt magával és a nagyfejűek ebben az országban azt hiszik, hogy ezeket az iratokat neked adta át. Igaz?

A lány habozott és a másik két férfire nézett. Julius megértette.

– Mr. Beresfordot az angol kormány bízta meg, hogy szerezze vissza azokat az iratokat. Sir James Peel Edgerton pedig képviselő az angol parlamentben, és beállhatna a kormányba a nagyfejűek közé, ha kedve tartaná. Neki köszönhetjük, hogy végül is megtaláltunk téged. Szóval elmondhatod nekünk az egész történetet, elejétől végig. Neked adta Danvers az iratokat?

– I… Igen. Azt mondta, hogy jobb lesz, ha nálam lesznek, mert először az asszonyokat és gyerekeket fogják megmenteni.

– Erre gondoltunk mi is – szólt közbe Sir James.

– Danvers azt mondta, hogy nagyon fontosak, hogy ezeken múlik a szövetségesek sorsa. Dehát, ha mindez már olyan régen volt, és ha vége van a háborúnak, akkor most már mi jelentősége lehet?

– Tudod, folyton megismétlődik a történelem körforgása, Jane. Eleinte nagy riadalom volt azokért az iratokért, aztán közben nem kellettek senkinek, és most megint elölről kezdődött az egész izgalom, de egészen más okból. Szóval ideadhatod az iratokat minden további nélkül?

– Csakhogy nem tudom odaadni őket

– Micsoda?

– Nincsenek nálam.

– Nincsenek... nálad? – Julius szünetel tartott a szavak közt, hogy jobban hangsúlyozza őket.

– Nincsenek... – eldugtam őket-

– Eldugtad?

– Igen. Félni kezdtem. Úgy éreztem, hogy figyelnek az emberek. Megijedtem... nagyon megijedtem. – Kezével végigsimított a homlokán. – Ez csaknem az utolsó dolog, amire emlékszem... aztán felébredtem itt, a kórházban...

– Folytassa csak – kérte Sir James nyugodt, határozott hangján – mire emlékszik?

A lány engedelmesen feléje fordult.

– Hollyheadnél volt. Arrafelé jöttem... nem emlékszem, hogy miért...

– Az nem baj. Mondja csak tovább.

– A kikötő zűrzavarában elosontam. Nem látott senki. Autóba ültem. Megmondtam a sofőrnek, hogy hajtson ki a városból. Mire kiértünk a házak közül, figyelni kezdtem, nem jött-e utánam más autó. Láttam, hogy valami ösvény tér le az útról. Megmondtam a sofőrnek, hogy várjon.

Elhallgatott, aztán kis idő múlva folytatta.

– Az Ösvény sziklák közt vezetett le a tengerpartra, nagy sárga virágú bokrok virítottak jobbra-balra... olyanok voltak, minta sárga tűznyelvek. Körülnéztem. Senki nem volt a láthatáron. De fejmagasságban láttam valami nyílást a sziklában. Egészen kicsi volt... alig fért be rajta a kezem, de láttam, hogy elég mély. Levettem nyakamról a viaszosvászonba kötött csomagot és betaszítottam, amilyen mélyen csak tudtam. Aztán pár ágat téptem a bokrokról... jaj, de nagyon szúrtak!... és betömtem velük a nyílást, úgy hogy nyoma sem látszik semmiféle lyuknak. Jól megjegyeztem a helyet, körülnéztem és mindent megfigyeltem, hogy újra megtalálhassam. Éppen az Ösvény szélén különös alakú szikla állt, ránézve olyan, mint valami szolgáló kutya. Aztán visszamentem az országútra. Az autó még mindig ott állt és várt. Visszahajtattam a városba, és éppen hogy elértem a vonatot. Kicsit röstelltem magamban, hogy így féltem... hátha csak képzelődés volt, hogy megfigyelnek!... de aztán láttam hogy a velem szemben ülő férfi int szemével a mellettem ülő nőnek és akkor megint megrémültem és csak annak Örültem, hogy az iratok már biztonságban vannak. Kimentem a folyosóra, friss levegőt szívni. Gondoltam, hogy észrevétlenül átsurranok a szomszéd vagonba. De az a nő visszahívott, azt mondta, hogy elvesztettem valamit, és amikor lehajoltam, hogy megnézzem, hatalmas ütést éreztem... itt. – Kezével a tarkójára mutatott – Aztán nem emlékszem semmi másra, mindaddig, míg itt a kórházban fel nem ébredtem.

Elhallgatott és pár pillanatig senki se beszélt. Végre Sir James törte meg a csöndet.

– Köszönjük, miss Finn. Remélem, nem fárasztotta ki a beszéd?

– Óh, nem! Kicsit fáj a fejem, de különben igen jól vagyok.

Julius odalépett hozzá és ismét megfogta a kezét.

– A viszontlátásra, kis húgom. Most elmegyek és megkeresem azokat az iratokat, de aztán egy-kettőre visszajövök és elviszlek autón Londonba. Ott aztán majd gondoskodom róla, hogy jól mulass, mielőtt hazamennénk az Egyesült Államokba! Komolyan mondom... hát csak igyekezzél minél hamarább meggyógyulni!

HUSZADIK FEJEZET – KÉSŐ MÁR...

Amikor kiértek az utcám, megálltak, hogy megbeszéljék a legközelebbi teendőket. Sir James elővette az óráját.

– A hollyheadi vonat 12.14-kor megáll Chesterben – mondta. – Ha most rögtön megy, akkor azt hiszem, még eléri a csatlakozást.

Tommy csodálkozva felnézett, nem értette a dolgot.

– Ennyire sürgősnek tartja, méltóságos uram? Hiszen ma még csak 24-ike van!

– Ki korán kel, aranyat lel – vágott közbe Julius, mielőtt az ügyvéd bármit is mondhatott volna. – Most rögtön útnak indulunk és megkeressük a rejtett kincset.

Sir James összeráncolta a homlokát.

– Szeretnék magukkal menni, de sajnos, beszélnem kell valami gyűlésen ma kettőkor. Igazán sajnálom.

Hallatszott a hangján, hogy nem szívesen mond le az útról. Julius viszont nyilván nem bánta, hogy csak ketten mennek.

– Hiszen nem lesz valami nagyon nehéz dolog ez a része az ügynek – mondta.

– Remélem – mosolygott Sir James.

– Világos. Mi is történhetnék? – vélte Julius könnyedén.

– Ön még nagyon fiatal, Mr. Hersheimmer – csóválta a fejét Sir James komolyan. – Majd ha olyan öreg lesz, mint én, tudni fogja, hogy sohasem szabad alábecsülnie az ellenfelét

Nagyon komolyan beszélt, és bár Tommynál meg is volt a kívánt hatása, Julius nem vette komolyan.

– Azt hiszi, hogy Mr. Brownt hirtelen megjelenik és közbelép? – Nos, hát majd én is készenlétben leszek. – A zsebére ütött. – Van nálam fegyver. Ez a kicsike mindig velem van. – Kihúzta igen fenyegető kinézésű revolverét és szeretettel végigsimított rajta, mielőtt ismét vissza süllyesztette a zsebébe. – De most az egyszer nem lesz rá szükség. Nincs senki, aki értesíthetné Mr. Brownt.

Sir James vonogatta a vállát.

– Nem volt senki, aki értesíthette volna Mr. Brownt arról hogy Mrs. Vandemeyer el akarja árulni. És mégis Mrs. Vandemeyer úgy halt meg, hogy nem szólt egy szót se.

Julius most az egyszer adós maradt a válasszal, de Sir James sem beszélt már olyan komoly hangon, amikor folytatta.

– Csak figyelmeztetni akarom magukat, hogy ügyeljenek. Isten velük, és sok szerencsét! Legyenek óvatosak, ha egyszer a kezükben vannak az iratok. Ha azt hiszik, hogy a nyomukban van valaki, pusztítsák el az iratokat azonnal. Sok szerencsét kívánok. Most minden maguktól függ.

Mindkettőjükkel kezet fogott.

Tíz perccel később a két fiatalember a chesteri vonat egyik első osztályú fülkéjében ült

Jó ideig mindketten hallgattak. Végre Julius törte meg a csendet. Tommyt teljesen váratlanul érte Julius első kérdése.

– Mondja – kérdezte az amerikai elgondolkozva –, megtörtént már magával, hogy belebolondult valami lánynak a csinos arcába és aztán úgy viselkedett, mint valami sült bolond?

Tommy az első pillanatban csak csodálkozni tudott, aztán magába szállt és végigkutatta a múltját

– Nem mondhatnám – felelte végre. – Legalább is nem emlékszem. Miért kérdi?

– Mert két hónap óta mást se tettem, mint szentimentális szamárságokat forgattam a fejemben Jane-nel kapcsolatban. Ahogy megláttam a fényképét megmozdult valami a szívemben úgy, ahogy a regényekben írják. Kicsit szégyellem bevallani, de azzal a föltett szándékkal jöttem át ide, hogy megkeresem Jane-t és aztán, mint Mrs. Julius P. Hersheimmert viszem haza!

– Óh! – szólt Tommy elcsodálkozva.

Julius hirtelen kinyújtva keresztbevetett lábait, folytatta:

– Ebből látszik, hogy micsoda hülyeségekre képes az ember! Csak éppen hogy ránéztem az igazi lányra és már kigyógyultam az ábrándjaimból!

Tommy nem talált szavakat és megint csak annyit tudott mondani, hogy: Óh!

– Ezzel persze, nem akarok semmi rosszat mondani Jane-ről – folytatta a másik. – Nagyon kedves lány és bizonyára lesz, aki egy-kettőre beleszeret.

– Nagyon csinosnak találtam – szólt Tommy, akinek végre sikerült rendes mondatot kinyögnie.

– Persze, hogy az. De semmit nem hasonlít a fényképéhez. Azaz, jobban mondva, van hasonlatosság-., természetesen, kell is hasonlítania, mert hiszen rögtön megismertem. Ha legelőször, sok ember közt láttam volna meg, akkor is azt mondtam volna, hogy „már láttam ennek a lánynak az arcát valahol”. De volt valami abban a fényképben, ami hiányzik ebből a lányból. – Julius nagyot sóhajtva rázta a fejét – Furcsa dolog az a romantika!

– Bizony furcsa, ha megtörténhetik, hogy szerelmes valakibe, mikor Angliába érkezik, és aztán két héten belül megkéri valaki másnak a kezét – csapott le rá Tommy hűvösen.

Juliusban volt annyi tisztesség, hogy zavarba jött.

– Hát, tudja, a dolog úgy volt – kezdte magyarázni –, hogy belefáradtam már a keresésbe, ügy éreztem, hogy soha nem találom meg Jane-t, és hogy különben is tiszta bolondság az egész. És aztán. Hát, például, a franciák sokkal okosabbak az ilyesmiben. Nálunk a romantika és a házasság külön lapra tartozik...

Tommy elpirult,

– A fenébe is! Ha ez...

Julius gyorsan közbevágott.

– Lassabban, lassabban. Nem úgy értettem, ahogy maga magyarázza. Azt hiszem, az amerikaiaknak általában Szigorúbb erkölcsi felfogásuk van, mint másoknak, sőt szigorúbb, mint maguknak, angoloknak is. Azt akartam csak mondani, hogy a franciáknál a házasság kérdését bizonyos üzleti szellemmel intézik. Ha találnak két embert, akiről azt hiszik, hogy megfelelnek egymásnak, akkor először is a dolog pénzügyi részét tartják szem előtt és határozottan üzleti érzékkel, praktikusan bonyolítják le az egészet.

– Szerény véleményem szerint – szólt Tommy –, az a baj, hogy manapság mindannyian csak az üzletre gondolunk. Fene sok az üzleti érzékünk. Mindjárt azt kérdezzük: .Jó bolt lesz-e ebből?” Elég cudarok e téren a férfiak, de a lányok még rajtuk is túltesznek!

– Csak nyugodtan, barátom, ne tüzeljen úgy.

– De igen is tüzelek! – mérgelődött Tommy.

Julius ránézett és úgy vélte, hogy jobb lesz, nem bolygatni ezt a témát.

Tommynak aztán bőven volt ideje megnyugodni Hollyheadig, és mikor végre odaértek, ismét a rendes, jókedvűen vigyorgó Tommy szállt ki a vonatból.

Miután megbeszélték a dolgot és alaposan megnézték az autótérképet, nagyjából megegyeztek az irányt illetőleg és minden további nélkül taxit béreltek. Kihajtattak a Treaddur Bay felé vezető úton, kiadván a sofőrnek az utasítást, hogy szép lassan hajtson. így aztán alaposan megfigyelhették az utat, vigyázva, hogy el ne hajtsanak a ki. Ösvény mellett. Alighogy elhagyták a várost, már látták is a kis ösvényt, és Tommy gyorsan megállíttatta a kocsit. Csak úgy félvállról megkérdezte a sofőrt, hogy ez az út a tengerpartra vezet-e, és az igenlő válasz után szép borravalóval elbocsátotta a sofőrt.

A következő pillanatban a taxi lassan visszament Hollyheadbe. Tommy és Julius szemmel tartották, míg az egyik kanyar mögött végleg eltűnt. Aztán a keskeny ösvény felé indultak.

– Remélem, hogy ez az – kételkedett Tommy. – Számtalan ilyen ösvénynek kell itt lennie.

– Egész bizonyosan ez a mi ösvényünk – erősködött Julius. – Csak nézzen körül. Emlékszik, mit mondott Jane a sárgán nyíló bokrokról?

Tommy körülnézett Az ösvénytől jobbra-balra sárgán nyíló virágtenger őt is meggyőzte.

Libasorban mentek be. Julius ment elöl. Tommy kétszer is nyugtalanul hátranézett. Julius megfordult.

– Mi az?

– Nem tudom. Valami különös érzés – Folyton azt képzelem, hogy valaki a nyomunkban van.

– Az lehetetlen – jelentette ki Juliul határozottan. – Ha itt lenne valaki, akkor látnánk.

Tommy kénytelen-kelletlen elismerte, hogy Juliusnak igaza van. Nyugtalansága azonban mégis egyre fokozódott. Önkéntelenül is gyötörte a szorongató érzés, hogy az „ellenfél” mindentudó.

– Az igazat megvallva, nem bánnám, ha az a mókus tényleg eljönne – szólt Julius és barátságosan megtapogatta a zsebét. – Ez a kicsike itt határozottan vágyik egy kis mozgásra!

– Mindig magával viszi mindenüvé? – kérdezte Tommy kíváncsian.

– Legtöbbször. Sose tudhatja az ember, hogy mi történik.

Tommy tiszteletteljesen hallgatott. Meghajlott a „kicsike” tekintélye előtt. A „kicsike” hatása alatt, mintha jobban elmaradna mögöttük a fenyegető Mr. Brown képzete is—

Az ösvény most a szikla szélén, a tengerparton húzódott végig. Julius egyszerre csak oly hirtelen megállt, hogy Tommy beleszaladt.

– Mi történt? – kérdezte.

– Ide nézzen. Ezek után már semmin se csodálkozom!

Tommy odanézett. Hatalmas szikla állott ki a többi közül, félig eltorlaszolva az utat. A szikla kétségtelenül bámulatosan hasonlított valami szolgáló foxterrierhez.

– Hát igen... de hiszen ezt vártuk, nem? – kérdezte Tommy minden nagyobb lelkesedés nélkül.

Julius szomorúan nézett Tommyra és a fejét rázta, ekkora részvétlenség láttára.

– Angol hidegvér! Hát persze, hogy ezt vártuk... de hát azért mégis csak óriási, hogy valóban itt van, és éppen azon a helyen ül, ahol a leírás szerint ülnie kell!

Tommy hidegvére talán nem is volt olyan természetes, mint amilyennek látszott, mert most nyugtalanul megmozdult.

– Gyerünk tovább! Mi lesz azzal a nyílással a sziklában?

Alaposan megnézték a sziklafal oldalát. Tommy hallotta saját hangját, amint meglehetős hülyén kijelenti:

– Az ágak már nem lesznek ott ennyi év után.

És Julius ünnepélyes komolysággal felelt

– Ebben igaza van.

Egyszerre csak Tommy remegő kézzel rámutatott a sziklára.

– Nem lehetne ott az a hasadék?

Julius megrendülve felelt.

– Ez az... egészen bizonyos! Egymásra néztek.

– Mikor Franciaországban voltam – szólt Tommy visszagondolva háborús élményeire – a bajtársam, ahányszor elfelejtett valamit, mindig azt mondta, hogy valami furcsát érez a belső részében... Mindig azt hittem, hogy hazudik. De akár érezte a fiú, akár nem, most látom, hogy ez az érzés nem hazugság. Mert most én is érzem.

Rémülettel, szenvedélyesen nézett rá a sziklára.

– A fene egye meg! – kiáltotta. – Hiszen ez lehetetlen! Öt év! Még elgondolni is! Itt jártak a környék összes kirándulói, a madárfészkeket kereső gyerekek, ezer számra mászkáltak itt az emberek! Nem is lehet itt! A valószínű ség száz az egy ellen az, hogy nincs itt! Nem is lehetséges!

Tommy valóban úgy érezte, hogy lehetetlen, hogy most megtalálja az iratokat... talán leginkább azért, mert nem tudta elhinni, hogy neki sikerüljön az, ami annyi más embernek nem sikerült! Igen könnyen ment az egész, azért is volt lehetetlen. Bizonyosan üres lesz a rejtekhely.

Julius ránézett Tommyra és elmosolyodott.

– Most már magát is cserben hagyta az a híres angol hidegvére – bólintott elégedetten. Hát gyerünk! – Belenyúlt az üregbe és savanyúan nézett hátra. – Szűk kis üreg-Jane keze, úgy látszik, jóval kisebb, mint az enyém. Nem találok semmit... de, hopp! Hát ez mi?... Hó-rukk!

És vígan lobogtatott valami színehagyott kis csomagot a kezében. – Ez az, kétségtelenül ez az. Viaszosvászonba varrva. Fogja csak meg, amíg kiveszem a bicskámat.

Ami hihetetlennek látszott, íme, megtörtént. Tommy gyöngéden szorongatta kezében a drága kis csomagot. Tehát sikerült!

– Furcsa – motyogta elgondolkozva –, azt hinné az ember, hogy az öltések közben elrohadtak. Pedig egészen olyanok, mintha tiszta újak lennének.

Gondosan fölvágták az öltéseket és fölhasították a viaszosvásznat. Belül apróra Összehajtott papírlapot találtak. Remegő ujjakkal bontották ki.

Tiszta fehér papírlap volt!

Értetlenül bámultak egymásra. Julius szólalt meg elsőnek.

– Talán csak arra volt jó Danvers, hogy félrevezesse az ellenséget?

Tommy a fejét rázta. Nem tetszett neki ez a megoldás. Egyszerre csak fényes ötlete támadt és vígan mondta:

– Megvan! Láthatatlan tintával írták!

– Gondolja?

– Mindenesetre érdemes megpróbálni. Melegítésre rendesen látható lesz, az ilyen írás. Keressünk néhány száraz ágat. Tüzet gyújtunk.

Apró ágakat, száraz faleveleket szedtek össze és pár perc múlva vígan lobogott a tűz. Tommy a láng fölé tartotta a papírlapot, mely a melegtől lassan meghajlott. Különben nem történt semmi.

De egyszerre csak Julius megragadta Tommy karját és rámutatott arra a helyre, ahol halványan, barnán kezdett előtűnni valami írás.

– Hurrá! Megvan! Gratulálok ehhez az ötlethez, nagyszerű! Nekem soha nem jutott volna eszembe! – ujjongott lelkesülten.

Tommy pár percig még a meleg fölé tartotta a papírlapot aztán mikor azt gondolta, hogy a meleg már megtette a magáét, elhúzta. A következő pillanatban elkiáltotta magát.

Keresztbe írva a papírlapon, szép rendes barna nyomtatott betűkkel, a következő szavak állottak:

„Szívélyes üdvözlettel – Mr. Brown-”

HUSZONEGYEDIK FEJEZET – TOMMY FÖLFEDEZ VALAMIT

Pár pillanatig bambán bámultak egymásra. Oly váratlan volt ez a csapás, hogy szólni sem tudtak. Mr. Brown, valami úton-módon, érthetetlenül, megelőzte őket – Tommy nyugodtan fogadta a vereséget. Julius nem.

– Hogy a fenébe tudott megelőzni bennünket? Ezt nem bírom megérteni! – szólt végül.

Tommy a fejét csóválta és lemondó hangon jegyezte meg:

– Ez megmagyarázza, hogy miért voltak olyan újak az öltések. Kitalálhattuk volna...

– Bánja a fene az öltéseket – mérgelődött Julius. – Hogy tudott bennünket megelőzni? Amennyire csak sietni lehetett, hát mi siettünk. Teljes lehetetlenség volt hamarább itt lenni, mint mi. És különben is, honnan tudta? Azt hiszi, hogy volt magnetofon Jane szobájában? Persze, ez az! Magnetofon!

De Tommy józan esze rögtön rámutatott a föltevés lehetetlenségére.

– Senki se tudhatta előre, hogy Jane éppen abban a házban lesz és még kevésbé, hogy abban a szobában fog lakni.

– Igaz – bólintott Julius. – Hát akkor valamelyik ápolónő árult el... bizonyosan hallgatózott az ajtónál. Mit szól ehhez?

– Olyan mindegy, akár így volt, akár úgy – vélte Tommy fáradtan. – Az is lehet, hogy Mr. Brown már néhány hónappal ezelőtt tudott az iratokról és elvitte őket... Nem, ez nem lehetséges! Mert akkor rögtön nyilvánosságra hozták volna.

– Az bizonyos! Nem, ma előzött meg minket valaki egy-két órával. De, hogy hogyan csinálták, azt nem tudom megérteni és ezért mérgelődöm.

– Bár itt lett volna velünk Peel Edgerton – szólt Tommy elgondolkozva.

– Miért? – Julius nagyot nézett. – Mire ideértünk, már úgyis késő volt

– Igen... – Tommy habozott. Nem tudta megmagyarázni, hogy mit érez. nem tudta megmondani, hogy miért van az az érzése, hogy a hírneves királyi tanácsos jelenléte megakadályozta volna a katasztrófát. Megint csak visszatért előbbi álláspontjára. – Hiába vitatkozunk azon, hogy hogyan történt Megbuktunk. Vége. Én most már csak egy dolgot tehetek.

– És az?...

– Visszamegyek Londonba, mert amilyen gyorsan csak lehet, Mr. Carterrel tudatni kell ezt. Most már csak órák kérdése az egész, a csapás elkerülhetetlen. De Mr. Carternek tudnia kell, hogy el legyen készülve a legrosszabbra.

Kellemetlen feladat volt, de Tommy bátran állott elébe. Jelentést kell tennie Mr. Carternek, és meg kell mondania, hogy nem sikerült teljesítenie a vállalt feladatot. Aztán vígé. Tommy az éjféli vonattal ment Londonba. Julius Hollyheadben akarta tölteni az éjszakát.

Fél órára rá, hogy Londonba megérkezett, Tommy fáradtan és sápadtan állott a főnöke előtt

– Eljöttem jelentést tenni, méltóságos uram. Nem sikerült a vállalkozásom... egyáltalában nem sikerült.

Mr. Carter szúrós tekintettel végigmérte a fiút

– Azt akarja ezzel mondani, hogy a szerződés.

– Mr. Brown kezében van, méltóságos uram.

– Ah! – szólt Mr. Carter csendesen. Nem rándult meg egy arcizma sem, de bármily nyugodtak maradtak a vonásai, Tommy mégis meglátta szemében az elkeseredést. Hz mindennél jobban meggyőzte Tommyt arról, hogy most már teljesen reménytelen a helyzet

– Hát – szólt Mr. Carter egy-két pillanat múlva – azért nem szabad elvesztenünk a bátorságunkat. Mégis jó, hogy legalább bizonyosat tudok. Meg kell tennünk mindent, amit lehet

Tommy agyán átvillant a gondolat: a helyzet teljesen reménytelen és Mr. Carter tudja, hogy az! Mr. Carter Tommyra nézett

– Ne bánkódjék annyira, fiam – szólt barátságosan –, hiszen megtette a magáét. Ellenfele egyike a mai idők legokosabb és legravaszabb elméinek. És maga igazán közel járt a sikerhez. Ezt ne felejtse el.

– Köszönöm, méltóságos uram. Igen nagyra becsülöm, hogy ezt mondja.

– Önmagamnak teszek szemrehányásokat Folyton csak önmagamat hibáztatom, mióta ezt a másik hírt megtudtam.

Volt valami Mr. Carter hangjában, amire Tommy felfigyelt. Újabb rémület fogta el Tommyt, és gyorsabban vert a szíve, amikor megkérdezte:

– Van még... valami más hír is, méltóságos uram?

– Sajnos – szólt Mr. Carter komolyan. Kinyújtotta kezét és felvette az egyik papírlapot az asztalról.

– Tuppence?... – kérdezte Tommy halkan.

– Olvassa el saját maga.

A géppel írt betűk boszorkánytáncot jártak Tommy szeme előtt. Kis zöld kalapról szólt a leírás és valami kabátról, aminek a zsebében P. L, C. betűkkel hímzett zsebkendőt talállak. Tommy szemei rémült kérdéssé] szegeződtek Mr. Carterre. És Mr. Carter felelt.

– Partra mosta a tenger Yorkshire-ben... Ebury mellett. Attól tartok, mintha itt bűntény történt volna.

– Úristen! – kiáltott Tommy rémülten. – Tuppence! Azok az ördögök... nem nyugszom addig, míg bosszút nem álltam rajtuk! A nyomukban leszek, és addig fogom...

Torkán akadt a szó, amint Mr. Carter résztvevő, sajnálkozó tekintetével találkozott a szeme.

– Teljesen megértem magát, édes fiam. De hiábavaló minden. Ok nélkül fogja elprédálni minden energiáját. Talán kegyetlennek hangzik a tanácsom, de mégis azt kell mondanom, hogy le kell számolnia azzal, amit elvesztett. Az idő irgalmas. Majd el foga felejteni.

– Elfelejteni Tuppencet? Soha!

Mr. Carter a fejét rázta.

– Most azt hiszi. Még gondolni is rossz erre... az a bátor, kiesi lány! Borzasztóan bánom az egészet... rettenetesen bánom.

Tommy összerezzent és magához tért.

– Túlságosan igénybe veszem az idejét, méltóságos uram – szólt, magára erőszakolt nyugalommal. – Nincs oka önmagát hibáztatnia. Bizonyára gyerekes bolondság volt tőlünk, hogy magunkra vállaltuk ezt a feladatot. Méltóságos uram eléggé figyelmeztetett bennünket a veszélyre. Bár adta volna Isten, hogy én legyek az, akinek bűnhődnie kell a bolondságunkért. Isten vele, méltóságos uram.

Amikor ismét visszaért a Ritzbe, Tommy gépiesen összecsomagolta a holmiját – nem volt sok bepakolni való – és közben messze jártak a gondolatai. Még most sem értette, hogyan történhetett, hogy rendes, derűs kis élete egyszerre ily tragikussá vált... Milyen vígan voltak mindig ketten Tuppence-szel! És most – óh, nem lehet –, nem lehet elhinni – nem is igaz... Tuppence – meghalt?!... Kicsi Tuppence, az ő kicsattanó életkedvével!... Ez csak álom lehet, rettenetes, rossz álom. Semmi más.

Levelet hoztak Tommynak, Peel Edgerton írt pár résztvevő szót. Az újságból tudta meg a hírt. (A lapok nagybetűs címmel közölték: VOLT VÖRÖSKERESZTES ÁPOLÓNŐ ELTŰNT. FÉLŐ, HOGY VÍZBEFÚLT.) A levél végén Sir James állást ajánlott Tommynak Argentínában, ahol kiterjedt birtokai voltak.

– Jólelkű öreg úr – motyogta Tommy, amint félredobta a levelet.

Kinyílt az ajtó és Julius, szokott viharos modorával, berobogott. A kezében nyitott újságot tartott.

– Mondja, mit jelentsen mindez? Úgy látszik valami őrültséget képzelnek Tuppence-ről.

– Igaz, amit írnak – szólt Tommy nyugodtan.

– Gondolja, hogy végeztek vele?

Tommy bólintott.

– Mikor kezükben volt a szerződés, bizonyára nem volt többé szükségeik rá és féltek tőle... nem merték szabadon engedni.

– Az ördögbe is! – szólt Julius. – Kicsi Tuppence! – Az igaz, hogy nálánál bátrabb lányt...

De Tommy nem bírta tovább, mintha valami megszakadt volna benne. Felugrott.

– Ugyan menjen a fenébe! Mindegy magának az egész. Maga csak feleségül akarta venni, de én szerettem Tuppencet. Odaadtam volna a lelkemet is érte, csakhogy baj ne érje. Szó nélkül hagytam volna, hogy magához menjen feleségül, mert tudtam, hogy maga mindent megadhat neki, amit pénzzel meg lehet szerezni, és jó dolga lesz, míg nekem nincs egy huncut vasam se. De nem azért hallgattam, tudja, mert nem bántam, hogy mit csinál!

– Nézze... – kezdte Julius csöndesen.

– Menjen a pokolba! – csattant fel Tommy elkeseredve. – Nem bírom végighallgatni, hogy maga itt kicsi Tuppence-ről beszél! Menjen és nézzen az unokahúga után! Tuppence az enyém! Én mindig szerettem őt, azóta, hogy mint kisgyerekek együtt játszottunk. Azután felnőttünk és minden a régiben maradt. Soha nem felejtem el azt az időt, amikor kórházban voltam és egyszerre csak bejött azzal a nevetséges ápolónői fítyulával és köténnyel! Azt hittem, valami csoda történt, mikor ápolónői ruhában bejött a lány, akit szerettem...

Most Julius hirtelen közbeszólt.

– Ápolónői ruhában?...Hopp! Colney Hatch-be kell mennem! Esküszöm, hogy én láttam Jane-t is ápolónői ruhába. Ez pedig teljesen lehetetlen!... Nem, az ördögbe is, megvan!... Valóban őt láttam beszélgetni Whittingtonnal Boumemouth-ban, abban a szanatóriumban. Ott pedig nem mint beteg volt! Ápolónő volt!... Erre megesküszöm!

– Bizonyosan kezdettói fogva egy húron pendült az egész bandával! – szólt Tommy mérgesen. – Semmin nem csodálkoznék, ha első percben ellopta volna azokat az iratokat Danverstől.

– Vakuljak meg, ha ez igaz! – kiáltotta Julius magából kikelve. – Jane az én unokahúgom, és nincs nálánál jobb honleány.

– Bánja a fene, hogy mi, de maga menjen el innen! – kiáltotta Tommy éppen olyan hangosan.

A két fiatalember kis híján összeverekedett. De egyszerre, mintegy varázslatra, eltűnt a Julius mérge.

– Jól van, fiam – szólt nyugodtan – megyek. Nem haragszom azért, amit mondott. Szerencséről beszélhetünk, hogy megmondta. Én olyan ostoba, hülye szamár voltam, hogy ennél butábbat még képzelni se lehet. Nyugodjék meg – Tommy türelmetlenül intett – megyek most rögtön... megyek a London Észak-Nyugati Pályaudvarra, ha éppen tudni akarja.

– Bánja a fene, hogy hová megy – morgott Tommy.

Ahogy Julius mögött becsukódott az ajtó, Tommy visszament a kézitáskájához.

– Kész a csomag – motyogta és csöngetett.

– Vigye le a csomagomat.

– Igenis. Elmegy a nagyságos úr?

– Megyek a fenébe – fakad t ki Tommy, tekintet nélkül a szolgaszemélyzet érzelmeire.

De a szolga csak tiszteletteljesen felelt

– Igenis, nagyságos úr. Hívjak taxit?

Tommy igent intett—

Hová megy most?.. – Tommynak fogalma se volt róla. Csak azt tudta, hogy bosszút akar állni Mf. Brownon – különben nem volt semmi terve. Újra elolvasta Sir James levelét, és rázta a fejét. Bosszút kell állnia Tuppence-ért... De azért mégis szép az Öregúrtól.

– Jobb lesz, ha válaszolok rá – gondolta. Az íróasztalhoz ment. Az íróasztalban, ahogy ez már ilyenkor lenni szokott, csupa boríték volt levélpapír azonban egy sem.

Tommy csöngetett. Nem jött senki. Tommy mérgesen türelmetlenkedett. Aztán eszébe jutott, hogy Julius nappalijában egész csomó levélpapírt látott. Julius bejelentette, hogy azonnal indul, hát nem kell attól tartania, hogy beleszalad. És különben azt se bánja, ha még ott találja. Tommy röstellni kezdte, hogy olyan goromba volt hozzá. Jó öreg Julius, igazán türelmesen viselkedett. Ha a szobájában találja, bocsánatot kér tőle.

A szoba azonban üres volt. Tommy az íróasztalhoz ment és kihúzta a középső fiókot. Megakadt a szeme valami fényképen, amit nyilván sietve, fejjel fölfelé, dobott be Julius a fiókba. Tommynak gyökeret vert a lába. Kis idő múlva kivette a fényképet, becsukta a fiókot, lassan az egyik karosszékhez ment, leült és még mindig nem tudta levenni szemét a fényképről.

– Ugyan, mit kereshet a francia lánynak, Anette-nek a fényképe Julius Hersheimmer íróasztal fiókfában?...

HUSZONKETTEDIK FEJEZET – A DOWNING STREETEN

A miniszterelnök idegesen kopogott íróasztalán. Az arca fáradt és sápadt volt. Ott vette föl a beszélgetés fonalát Mr. Carterrel, ahol abbahagyta.

– Nem értem – mondta –, hát valóban azt hiszi, hogy a helyzet mégse egészen reménytelen?

– Ez a fiú, úgy látszik, azt hiszi.

– Nézzük meg csak mégegyszer a levelét.

Mr. Carter odaadta a levelet – Gyerekes, rendetlen írással volt írva.

„Kedves Mr. Carter!

Valami előadódott, ami tejesen felforgatta eddigi véleményemet. Persze, lehet, hogy ostoba szamár vagyok, de azt hiszem, mégis igazam van. Ha helyesek a következtetéseim, akkor az a látni, akit Manchesterben láttunk, nem az igazi Jane Finn volt. Az egész dolgot előre megrendezték a viaszosvászonba varrt csomaggal együtt azért, hogy elhitessék velünk, hogy elvesztettük a játszmát. Ebből azt következtetem, hogy jó nyomon jártunk, és hogy bizony közel lehettünk a rejtély kulcsához.

Azt hiszem, tudom, hogy hol vannak az iratok. Ez utóbbi, persze, nem egészen bizonyos, de valahogy úgy érzem, hogy eltaláltam. Minden eshetőségre számítva, leragasztott borítékban mellékelem. Arra akarom kérni, hogy ne bontsa ki az utolsó pillanatig, vagyis 28-án éjjeli tizenkét óráig. Mindjárt megérti, hogy miért kérem erre. Látja, azt hiszen, hogy Tuppence megtalált kabátja és kalapja is csak arra volt jó, hogy bennünket rászedjen, és hogy Tuppence épp oly kevéssé hall meg, mint én. Következtetésem ez: végső mentség gyanánt szökni engedik majd Jane Finn-t, abban a reményben, hogy a lány csak színleli, hogy elvesztette az emlékezőtehetsége! és mihelyt szabadnak érzi magát, rögtön odamegy majd, ahová az iratokat elrejtette. Ez, persze, borzasztó kockázattal jár részükről, mert hiszen a lány mindent tud róluk, de elkeseredésükben mindent meg fognak próbálni, hogy megkaparinthassák a szerződést. De ha megtudják, hogy az iratok a kezünkben vannak, annak a két lánynak az élete azután még egy óra hosszáig sem lesz többé biztonságban. Meg kell próbálnom megmenteni Tuppencet mielőtt Jane kiszabadul.

Szeretném megkapni annak a sürgönynek a másolatát, amit Tuppencenek a Ritzbe küldtek. Sir James Peel Edgerton azt mondta, hogy méltóságos uram meg tudná szerezni nekem. Sir James hallatlanul okos.

És még valami: kérem, figyeltesse éjjel-nappal a sohoi házat.

Maradtam, stb., stb.

Thomas Beresford”

A miniszterelnök fölnézett.

– És a melléklet?... A lezárt levél?

Mr. Carter száraz mosollyal felelt.

– A Bank letétjében van. Én nem vállalok semmiféle kockázatot.

– Nem gondolja – a miniszterelnök egy pillanatig habozott –, hogy jobb lenne most fölbontani? Mindenesetre legjobb lenne, ha az iratokat rögtön megszereznénk... föltéve, persze, hogy a fiatalember gyanúja beigazolóik. Aztán titokban tarthatjuk, hogy a kezünkben vannak.

– Vajon?... Hm, nem vagyok oly bizonyos ebben. Körül vagyunk véve kémekkel. Amint kitudódik, hogy az iratok a kezünkben vannak, a két lány menthetetlenül elveszett. Nem... az a fiú megbízott bennem és nem fog csalatkozni.

– Hm, hm, hát akkor legyen úgy. És miféle fiú az a...

– Kinézetre olyan, mint a legtöbb szélesvállú, meglehetősen keményfejű angol ifjú. Lassan gondolkozik. Másrészt teljesen lehetetlen, hogy elragadja a fantáziája, mert fantáziája... az nincs. így aztán nehéz őt rászedni. Lassan szokta kibogozni a dolgokat, de ha egyszer rájött valamire, akkor nem enged többé. A lány egészen más. Nála több az ösztönszerű és kevesebb a józan ész. Ketten együtt jól kiegészítik egymást Az egyik adja a tempót, a másik a kitartást

– Bízik a fiú dolgában, úgy látom – szólt elgondolkozva a miniszterelnök.

– Igen, és ezért reménykedem én is – Ez a fiú azok közül való, akik nem egykönnyen hisznek a sikerben, és csak akkor mondanak véleményt, amikor már nagyon bizonyosak a dolgukban.

A másik félig mosolyogva kérdezte:

– És ez a... gyerek fogja legyőzni korunk legnagyobb és legravaszabb gonosztevőjét?

– Ez a... gyerek, amint mondja! De néha azt hiszem, hogy mögötte, mint árnyékot, látok valakit

– Kire gondol?

– Peel Edgertonra.

– Peel Edgertonra? – ismételte a miniszterelnök elcsodálkozva.

– Igen. Az ő kezét látom ebben – mondta Mr. Carter, és ráütött a nyitott levélre. – Ott van Peel Edgerton, és a sötétben csöndesen – láthatatlanul dolgozik. Mindjárt éreztem, hogy ha egyáltalán sikerül valakinek térdre kényszeríteni Mr. Brownt, úgy az Peel Edgerton lesz. Mondom: foglalkozik ezzel az üggyel, de nem akarja, hogy kitudódjék. A napokban különben elég különös kéréssel fordult hozzám.

– Éspedig?

– Kivágott egy cikket az egyik amerikai újságból és elküldte nekem. A cikkben arról volt szó, hogy férfiholttestet találtak a New York-i kikötő rakodóhelyei közelében, három héttel ezelőtt. Peel Edgerton arra kért, hogy tudjam meg a közelebbi körülményeket.

– És?...

Carter a vállát vonogatta.

– Nem sokat tudtom meg. Harmincöt év körüli fiatalember lehetett, szegényes volt a ruhája, az arca felismerhetetlenségig szétroncsolva. Soha nem állapították meg a személyazonosságát

– Azt hiszi, hogy van valami kapcsolat a két dolog között?

– Valahogy úgy képzelem. Persze, az' is lehet, hogy tévedek.

Pillanatnyi szünetet tartva, aztán Mr. Carter tovább beszélt:

– Kértem, hogy jöjjön ide. Nem mintha azt remélném, hogy megtudunk tőle valamit, amit nem akar megmondani. Erre igen kifejlettek a jogászi ösztönei. De kétségtelenül fog tudni felvilágosítást adni azokról a dolgokról, amelyek Beresford levelében kissé homályosak... Ah, itt is van!

Mind a ketten felállottak, hogy üdvözöljék a vendéget. A miniszterelnök agyán átszaladt valami félig tréfás, felig komoly gondolat. – Talán ez lesz az utódom!

Mr. Carter rögtön rátért a tárgyra.

– Levelet kaptunk Mr. Beresfordtól. Azt hiszem, találkozott vele, ugyebár?

– Téved – rázta a fejét az ügyvéd.

– Óh!? – Mr, Carter erre nem volt elkészülve.

Sir James elmosolyodott, és végigsimított az állán.

– Mr. Beresford felhívott telefonon – mondta most kérdezetlenül.

– Nem lenne kifogása, ha megkérnénk, hogy beszélje el pontosan, mi történt kettőjük között?

– Dehogy. Mr. Beresford megköszönte azt a levelet, amit írtam volt neki... valami állás ajánlottam fel benne. Aztán emlékeztetett valamire, amit Manchesterben mondtam, azzal a fiktív sürgönnyel kapcsolatban, amely tőrbe csalta miss Cowley-t. Megkérdeztem tőle, hogy történte-e valami váratlan fordulat. Azt mondta, hogy igen, hogy Mr. Hersheimmer szobájának egyik fiókjában ráakadt valami fényképre. – Az ügyvéd elhallgatott, aztán folytatta: – Megkérdeztem, hogy azon a fényképen rajta van-e bizonyos kaliforniai fényképész neve és címe. Azt felelte, hogy „Eltalálta, méltóságos úr, az van rajta.” Aztán mondott valamit, amit én nem tudtam. Annak a fényképnek az eredetije az a francia lány volt, az a bizonyos Anette, aki megmentette az életét.

– Micsoda?!...

– Úgy van. Megkérdeztem a fiatalembert, bevallom, kíváncsiságból, hogy mit csinált a fényképpel Azt felelte, hogy visszatette oda, ahol találta. – Az ügyvéd ismét kis szünetet tartott – Ez helyes volt, tudják, igazán helyes volt. Van esze annak a gyereknek. Gratuláltam neki. Ez a fölfedezés igazán csodával határos. Persze, mihelyt bebizonyosodott, hogy az a lány Manchesterben nem volt az igazi Jane Finn, teljesen más lett a helyzet. Ezt Beresford mindjárt észrevette, nem kellett rá figyelmeztetnem. De úgy érezte, hogy miss Cowley dolgában nem bízik saját ítéletében... Mit gondolok, életben van-e? Alaposan mérlegelve a tényeket, azt mondtam neki, hogy nagyon valószínű, hogy igenis életben van. így került szóba ismét a sürgöny.

– Igen?

– Azt ajánlottam neki, hogy forduljon magához az eredeti sürgöny másolata végett. Eszembe jutott, hogy azután, hogy miss Cowley ledobta a sürgönyt a földre, egyes szavakat talán módosíthattak vagy kitörülhettek rajta, azzal a szándékkal, hogy félrevezessék azokat, akik majd ezen a nyomon fogják keresni a lányt

Carter bólintott. Papírlapot vett ki a zsebéből és hangosan felolvasta:

„Jöjjön azonnal Astley Friors, Gatehoose, Kent, szenzációs fejlemények. – Tommy.”

– Nagyon egyszerű – szólt Sir James –, és nagyon ügyes. Csak pár szót kellett megváltoztatni és meg volt Csak egyetlen igazán fontos adatra nem voltak tekintettel.

– S mi volt az?

– A szállodában megmondta nekik az egyik kicsi fiú, hogy miss Cowly a Charing Crossra hajtatott. Ők azonban oly bizonyosak voltak a dolgukban, hogy egy percig se gondoltak arra, hogy a fiú talán mégse tévedett.

– Hát akkor Mr. Beresford a jelen pillanatban hol van?

– Ha nem tévedek, Gatehouse-ban, Kcntben.

Mr. Carter kíváncsian nézett rá.

– Azon csodálkozom csak, hogy maga is nincs ott, Peel Edgerton.

– Ah, nekem sok a dolgom, most éppen nagyon fontos esettel foglalkozom.

– Azt hittem, szabadságon van?

– Óh, nem... Talán helyesebb azt mondanom, hogy előkészítek valamit. Talált-e még valamilyen adatot arról az amerikai halottról?

– Sajnos, nem. Valóban oly fontos lenne megállapítani a személyazonosságát?

– Óh, azt tudom, hogy ki volt – legyintett Sir James könnyedén. – Egyelőre ugyan nem tudom bebizonyít;.ni, de tudni tudom.

A két úr nem kérdezett semmit. Ösztönszerűen megérezték, hogy kárba veszett fáradság lenne. Egyszerre csak megszólalt a miniszterelnök.

– Azt nem tudom megérteni, hogyan került az a fénykép Mr. Hersheimmer fiókjába?

– Talán mindig is ott volt – felelte az ügyvéd csendesen.

– Na és az a bizonyos rendőrfelügyelő?... Brown felügyelő?

– Ah! – szólt Sir James elgondolkozva. Felállt. – Nem zavarom tovább az urakat. Folytassák, kérem, országos ügyeiket. Nekem is dolgom van... az esetemmel kell foglalkoznom.

Julius Hersheimmer két nappal később visszajött Manchesterből. Tommy levele feküdt az asztalán. Csak ennyi volt:

„Kedves Hersheimmer!

Sajnálom, hogy mérges voltam. Ha nem találkoznánk többet úgy most búcsúzom. Felajánlottak nekem egy állást Argentínában és azt hiszem, legokosabb lesz, ha elfogadom.

Híve

Tommy Bereford.”

Julius elmosolyodott Volt valami különös ebben a mosolyban. Papírkosárba dobta a levelet.

– Szamár! – motyogta.

HUSZONHARMADIK FEJEZET – TOMMY VERSENYRE KEL AZ IDŐVEL

Azután, hogy Sir Jamesnek telefonált, Tommy elment a South Audley Mansionsbe. Albertet hivatalos kötelességeinek teljesítésében lepte meg. Bemutatkozott, mondván, hogy Tuppencenek jó barátja. Erre aztán Albert mindjárt nagyon szívélyes lett.

– Az utóbbi időben nagyon csendes volt itt az élet – kezdte szomorúan. – Remélem, a kisasszony jól van?

– Ez az éppen, Albert. Eltűnt.

– Csak nem akarja azt mondani, hogy elvittek a zsiványok?

– El bizony.

– Az... alvilágba?

– Nem, a fene egye meg, ebbe a világba!

– Csak Olyan szólásmód volt, nagyságos úr – magyarázta Albert. – De azt hiszi, nagyságos úr, hogy végeztek vele?

– Remélem, hogy nem. Mondja, nincs magának véletlenül valami unokanővére, nagyanyja vagy valami más megfelelő nőrokona, akiről azt lehetne mondani, hogy hamarosan kihűl az ing a hátán?

Albert boldogan vigyorgott.

– Értem, nagyságos úr. A szegény nagynéném, aki vidéken lakik, már régóta halálosan beteg és utolsó kívánsága az, hogy engem lásson.

Tommy helyeselve bólintott.

– Már most, ha ezt illetékes helyen bejelenti, gondolja, hogy egy óra múlva találkozhatunk a Charing Cross pályaudvaron?

Ott leszek, nagyságos űr. Számíthat rám.

Tommynak igaza volt, amikor azt gondolta, hogy a hűséges Albert megfizethetetlen szövetséges lesz. A gatehouse-i fogadóba szálltak mind a ketten. Albertnek az volt a kötelessége, hogy híreket szerezzen. Nem is volt semmi fennakadás a hírszolgálatban.

Astley Priors dr. Adams tulajdona volt A háziúr úgy tudta, hogy az orvos már nem praktizál, nyugalomba vonult – de azért még volt pár betege –, itt a háziúr sokatmondó mozdulattal a homlokára ütött. – „Kicsit bogarasak, tudja...” Az orvos igen népszerű ember volt a faluban, bőkezű támogatója a vidéki sportegyesületeknek – „nagyon kedves, barátságos úr...” Hogy régóta lakik-e ott? Tíz éve már – talán több is. Nagy tudós volt, bizony. Tanárok és más nagy urak gyakran jöttek hozzá tanácsért És különben is víg háztája volt, mindig voltak vendégek.

Ezzel a nagy bőbeszédűséggel szemben Tommy kételkedni kezdett.

– Hogy lehetne ez az ismert, közvetlen és nyílván köztiszteletben álló ember a valóságban valami veszedelmes gazember?... Az élete, úgy látszik, olyan, minta nyitott könyv, nem volt itt semmiféle titokzatosság semmi, ami gonosz üzelmekre engedett volna következtetni. Talán óriási tévedés csupán az egész?... Tommynak végigfutott a hideg a hátán, amikor erre a lehetőségre gondolt

Aztán eszébe jutottak a betegek „kicsit bogarasak”... Óvatosan érdeklődni kezdett, hogy nincs-e köztűk valami fiatal lány, akire ráillene Tuppence-ről adott személy-leírása?... De nyilván nemigen tudtak a betegekről ezeket, alig lehetett látni – mindig a kertben maradtak. Azután óvatosan leírta Anette-et, de hiába... róla se tudott senki semmit.

Astley Priors szép, vörös téglából épült ház volt, jól befásított kert vette körül és teljesen elrejtette a kíváncsi szemek elöl.

Első este Tommy terepszemléi tartott Alberttel együtt Albert kikötötte, hogy hason csúszva kússzanak előre, ami igen kínos dolog volt, és különben is azt eredményezte, hogy sokkal több lármát csináltak, mintha egyenesen jártak volna. Az óvatosság azonban teljesen fölösleges volt. A kertben nyilván nem volt senki, aminthogy éjszaka a legtöbb magánvilla kertjében nem szokott lenni senki se. Tommy arra gondolt, hogy esetleg harapós házőrző kutyára akadnak. Albert mindjárt pumáról vagy szelídített kobráról álmodott De semmi nem állta útjukat és bántatlanul értek a ház közelében zöldellő bokrokhoz.

Az ebédlőablakok függönyei nem voltak leeresztve. Az asztal körül nagy társaság ült Kézről-kézre adták a bort. Rendes, kellemes társaságnak látszott. A nyitott ablakon beszédfoszlányok hallatszottak ki az esti csöndbe. Izgatottan vitatkoztak odabenn a megyei krikett versenyzőt.

Megint erőt vett Tommyn a bizonytalanság, a kételkedés. Lehetetlennek látszott, hogy ezek az emberek ne azok legyenek valóban, akiknek mutatkoznak. – Hát ismét a bolondját járatják vele?... Az a szőke szakállú, szemüveges úr, aki ott ül az asztalfőn, olyan becsületes, rendes embernek látszik!

Tommy rosszul aludt aznap éjjel. Másnap reggel a fáradhatatlan Albert, miután véd – és dacszövetséget kötött a fűszeresek vizesnyolcasával, elfoglalta annak helyét és behízelegte magát a malthouse-i szakácsné kegyeibe. Azzal a hírrel jött vissza, hogy a szakácsné kétségtelenül „a bandához tartozik” – de Tommy már ismerte Albert élénk fantáziáját, és bizonyos kételkedéssel fogadta ezt a jelentést. Kérdéseire aztán Albert csak azt tudta felelni, hogy ez a szakácsné nyilván nem olyan, mint a többi szakácsnék, de egyébként semmit se tudott felhozni állításának igazolására, csak saját szakértő véleményét.

Másnap Albert megint helyettesített (ez a helyettesítés az igazi fűszeres inasnak határozottan jól jövedelmezett) és ezúttal csakugyan jó hírt hozott haza este. Valóban volt valami fiatal francia lány a házban. Tommy nem kételkedett többé. íme, most beigazolódik teóriájának helyessége. De sietnie kellett, mert rövid az idő. Ma már 27-e, és 29-e, a nagy nap, a Munkáspárt Napja, amiről már a legkülönbözőbb hírek keringenek.

Az újságok izgatott cikkeket írtak. Szenzációs hírek jöttek a munkáspárt tervezett puccsáról. A kormány hallgatott, de tudta, hogy mi készül és készenlétben volt.

Itt-ott arról is beszéltek, hogy a munkáspárt vezetői közi nézeteltérések merültek fel. Nem tudtak megegyezni. Az előrelátó elemek megértették, hogy a tervbe vett puccs halálos csapást mérhet arra az Angliára, amit szívük mélyén ók is szerettek – Tudták, hogy az általános sztrájk nyomában éhínség és nyomorúság jön, és hogy ezt elkerüljék, hajlandók voltak egyezkedni a kormánnyal. De ezek mögött rejtélyes erők dolgoztak, állandóan élesztgelték régmúlt igazságtalanságok emlékét, kifogásolták a gyöngeséget, a felemás intézkedéseket és folyton szították a félreértéseket.

Tommy úgy érezte, hogy Mr. Carter jóvoltából elég tisztán látja a helyzetet. Ha a végzetes iratok Mr. Brown kezébe kerülnek, akkor a közvélemény a túlzó munkáspártiak és a forradalmárok mellé áll. Ha ez nem történik meg, akkor egyforma eséllyel kezdődik a harc. A kormány, a megbízható hadseregre és rendőrségre támaszkodva, megnyerheti a csatát – de csak nagy áldozatok árán – Tommy valami másról, valami nagyszerűről álmodozott Ha sikerül Mr. Brownról letépni az álarcot és ha sikerül öt elfogni, úgy Tommy – talán helyesen, talán tévesen – mindenesetre meg volt győződve, hogy az egész szervezet azonnal és menthetetlenül felbomlik. Most is csak a láthatatlan vezérnek különös mindent átfogó befolyása tartotta Össze. Tommy meg volt győződve róla, hogy ha nincs a vezér, olyan rémület vesz erőt követőin, hogy képtelenek lesznek cselekedni. Akkor a becsületes emberek magukra maradnak és meg a 23-dik órában létrejöhet a megegyezés-

– Itt csak egy emberen múlik az egész – gondolta Tommy. – Ezt az egy embert kell hát megfogni.

Részint ez a nagyratörő szándék vezette, mikor arra kérte Mr. Cartert, hogy ne bontsa ki a lepecsételt borítékot. A szerződéstervezet volt a csalétek Tornmy kezében. Időről-időre eszébe jutott, hogy micsoda hallatlan önhittség ez tőle. Hogyan is képzelheti, hogy egyedül ő vette észre azt, amit annyi sok más, nála okosabb és ügyesebb ember nem látott meg?... És mégis – következetesen kitartott saját álláspontja mellett.

Aznap este, ketten Alberttel, ismét beszöktek az Astley Priors kertjébe. Tommy valami úton-módon be akart jutni magába a házba. Amint óvatosan közeledtek a házhoz, Tommy egyszerre csak felszisszent.

A második emelet egyik ablakánál látott valakit az ablak és a szobában égő lámpa között. A lámpa fénye árnyképet rajzolt az ablak függönyre. Ezt az árnyékot Tommy mindenütt felismerte volna!... Tuppence ott volt, abban a házban!

Tommy vállon ragadta Albertet.

– Maradjon itt! Amikor elkezdek énekelni, jól figyelje meg azt az ablakot...

Gyorsan visszaszaladt a köves útra és harsogó hangon énekelni kezdett, bizonytalanul dülöngélve jobbra-balra:

„Katona vagyok

jókedvű angol katona:

Ha a lábamra néz,

Rögtön láthatja, hogy katona vagyok”...

Amikor Tuppenee a kórházban ápolta, gyakran játszották ezt a nótát a gramofonon. Tommy tudta, hogy Tuppenee ráismer a nótára és rögtön levonja a következtetéseit... Tommy a szó zenei értelmében, egyáltalában nem tudott énekelni, de a tüdeje annál jobb volt. Rettenetes lármát csapott.

Kél perc múlva egy kifogástalan komornyik és ugyanolyan kifogástalan inas jelent meg a fakapuban. A komornyik csöndre intette. Tommy tovább énekelt, közben barátságosan „drága szakállas bácsi” – nak szólítva a komornyikot. Az inas megfogta az egyik karja t, a komornyik a másikat. Végigmentek vele a kocsiúton és szépen kitették a kapun. A komornyik meg is fenyegette, hogy rendőrt hoz, ha még egyszer bejön. Nagyon szépen csinálták az egészet, nyugodtan és a leghelyesebb formák közt. Akárki megesküdött volna, hogy a komornyik tényleg igazi komornyik volt és hogy az inas igazán inas volt – csakhogy véletlenül Whittington személyesítette meg a komornyikot!

Tommy visszament a kocsmába és ott várta Albertet Végre befutott a fiú.

– Na, mi történt? – érdeklődött Tommy izgatottan.

– Jól megy minden – ujjongott Albert – Amíg kitoloncolták a nagyságos urat, kinyílt az ablak és valamit kidobtak...

Papírlapot nyújtott át Tommynak. Valami levélnehezékre volt rácsa várva.

Gyors, rendetlen betűkkel két szó volt írva a papírlapra: Holnap – ilyenkor.

– Jó munkai – kiáltott Tommy. – Haladunk!

– Ráírtam a választ egy darab papírra, rácsavartam egy köre és bedobtam az ablakon! – dicsekedett Albert izgatottan.

Tommy felnyögött

– A maga túlbuzgalma fog minket tönkretenni, Albert. És mit írt?

– Azt írtam, hogy a kocsmában lakunk. Ha meg tud szökni, jöjjön oda és brekegjen, mint a béka.

– Rögtön tudni fogja, hogy ez a maga esze – szólt Tommy, és megkönnyebbülve sóhajtott fel. – Albert, magát mindig elragadja a fantáziája. Hiszen maga akkor se ismerné meg a békabrekegést, ha hallaná. Albert elszomorodott.

– Na, nem baj! – vigasztalta Tommy. – Ne búsuljon. Az a komornyik nekem régi jó barátom... fogadni mernék, hogy úgy is tudta, hogy ki vagyok, bár nem szólt semmit. Nem akarják, hogy észrevegyem, hogy gyanút fogtak. Ez most nem illene be az ő kisjátékaikba. Ezért is volt aránylag olyan könnyű a munkánk. Azt akarják, hogy ne veszítsem el egészen a bátorságomat Másrészt arra is gondolnak, hogy túl könnyű se legyen. Ügy játszanak velem, mint valami fabábbal. Albert. Tudja, ha a pók igen könnyen kiengedi a legyet a hálójából, akkor gyanút foghat a légy és észreveheti, hogy csak csel volt az egész. S ezért jól jön nekik a nagyreményű ifjú, Mr. T. Beresford, aki éppen a legjobb időben belekontárkodott a dologba. De azután majd jó lesz, ha Mr. T. Beresford ügyelmagára!

Tommy elég rózsás hangulatban tért nyugovóra aznap este. Másnapra gondosan kigondolta haditervét. Meg volt győződve arról, hogy az Astley Priors lakói bizonyos pontig nem fogják háborgatni. Azután pedig... nos, aztán Tommy valami kis meglepetést tartogatott számukra.

Éjfél körül azonban erősen megzavarta a nyugalmát valami. Jelentették neki, hogy valaki keresi. Az illető aztán igen marcona kinézésű és határozottan sáros fuvarosnak bizonyult

– Nos, barátom, mi kellene? – kérdezte Tommy.

– Vajon a nagyságos úrnak szól-e ez? – kérdezte a fuvaros és odanyújtott valami nagyon piszkos. Összehajtott papírlapot, amire kívül a következő szavak voltak ráírva: Vigye el ezt annak az úrnak, aki az Astley Priors mellett levő fogadóban lakik, ő majd ad magának tíz shillinget. Tuppence kézírása volt. Tommy örömmel állapította meg, hogy Tuppencenek vágott az esze, rögtön arra gondolt, hogy talán álnév alatt lakik a fogadóban. Tommy kinyújtotta a kezét a levél után.

– Rendben van.

De a fuvaros csak fogta a levelet

– Mi lesz a tíz shillingemmel?

Tommy sietve kihúzott egy tíz shillinges bankjegyet mire a fuvaros odaadta a levelet. Tommy kibontotta:

„Kedves Tommy,

Tudtam., hogy maga volt az este. Ne jöjjön ma este. Lesben fognak állni és várni fogják. Elvisznek minket ma reggel Valamit hallottam rebesgetni Walesről – azt hiszem Hollyhead lesz. Ezt a cédulát, ha lehet, útközben kiejtem. Anette elmondta nekem, hogy maga hogyan szabadult meg. Bátorság.

Üdvözlettel

Twoppence.”

Tommy, még mielőtt elolvasta ezt a jellegzetes levelet, már nagyot kiáltott Albertnek.

– Pakolja be a csomagomat! Indulunk!

– Igenis, nagyságos úr. – Lehallatszott a földszintre, hogy kopognak Albert cipői, amint végigrohant az első emeleten.

– Hollyhead? Vajon azt jelenti ez, hogy valóban?... – Tommy sehogy sem értette. Lassan elolvasta a levelet másodszor is.

Albert cipői tovább kopogtak az emeleten. Egyszerre csak újabb kiáltás hangzott fel a földszintről:

– Albert! Hülye vagyok! Pakolja ki azt a csomagot!

– Igenis, nagyságos úr.

Tommy elgondolkozva simította ki a cédulát.

– Igen, borzasztó hülye vagyok – mondta halkan –, de nagyon hülye valaki más is! És végre tudom, hogy kicsoda!

HUSZONNEGYEDIK ÍEJEZET – JULIUS MUNKÁHOZ LÁT

Kameninnek a Garidge Szállóban volt a lakosztálya. Ott feküdt az egyik díványon és diktált, ékes orosz nyelven, a titkárának.

Egyszerre csak megszólalt a telefon a titkár mellett az asztalon, ő felvette a kagylót, egy-két percig beszelt, aztán a főnökéhez fordult:

– Valaki keresi a portán.

– Kicsoda?

– Azt mondja, hogy Mr. Julius P. Hershoimmer.

– Hersheimmer – ismételte Kramenin elgondolkozva –, ezt a nevet már hallottam.

– Apja egyike volt az amerikai acélkirályoknak – magyarázta a titkár, akinek az volt a kötelessége, hogy mindent tudjon. – Ez a fiatalember többszörös milliomos kell, hogy legyen.

A másik sokatmondóan összehúzta a szemét, nyilván ismerte a pénz értékét.

– Legjobb lesz, ha maga lemegy és beszel vele, Iván. Tudja meg tőle, hogy mit akar.

A titkár engedelmeskedett és zajtalanul becsukta maga mögött az ajtót. Pár perc múlva visszajött.

– Nem akarja megmondani, hogy mi járatban van – jelentette visszatérve –, azt mondja, hogy teljesen magánjellegű és személyes ügyről van szó, és nagyméltóságoddal személyesen akar beszélni.

– Többszörös milliomos – motyogta Kamenin – vezesse föl, kétíves Iván.

A titkár kiment és fölhozta Juliust

– Monsieur Kamenin? – kérdezte Julius röviden.

Az orosz meghajolt, közben világos, ravasz szemeivel alaposan megnézve látogatóját.

– Örvendek a szerencsének – szólt az amerikai. – Valami nagyon fontos megbeszélni valóm lenne Önnel, ha egyedül láthatnám. – Hogy szavait aláhúzza, sokat mondóan ránézett a titkárra.

– A titkárom, Monsieur Grieber, előtte nincsenek titkaim.

– Az lehet, de nekem vannak – vágott vissza Julius szárazon. – Így hát igen hálás lennék, ha azt mondaná neki, hogy elmehet.

– Iván – szólt az orosz szelíden –, ha nem bánja, talán a szomszéd szobába...

– A szomszéd szoba, az nem lesz jó. Ismerem ezeket a hercegi lakosztályokat és azt akarom, hogy ez most teljesen üres legyen, hogy csak mi ketten maradjunk benne. Küldje el őt, hogy hozzon két krajcárért árpacukrot a boltból.

Kameninnek nem nagyon tetszett az amerikai szabados és szókimondó modora, de rettenetesen kíváncsi volt.

– Soká fog tartani, míg elmondja, hogy mi járatiban jött?

– Meglehet, hogy egész éjszaka eltart, ha maga belemegy.

– Helyes – bólintott Kamenin. – Iván, ma este nem lesz többé szükségem magára. Menjen színházba, legyen egy szabad estéje.

– Köszönöm, kegyelmes uram.

A titkár meghajolt és elment.

Julius az ajtóból nézte, hogy valóban elmegye a titkár. Végre megelégedetten felsóhajtva becsukta az ajtót, és visszajött előbbi helyére, a szoba közepére.

– És most, Mr. Hersheimmer, talán lesz szíves a tárgyra térni.'

– Ez csak egy perc műve lesz – szólt Julius a maga lassú, vontatott hangján. És hirtelen, teljesen megváltozott modorban, hozzátette; – Föl a kezekkel, különben lövök!

Egy pillanatra Kamenin bambán s mintegy vakon bámult bele a nagy revolverbe, aztán, csaknem nevetséges sietséggel, gyorsan föltartotta a kezeit, jó magasra. Julius abban a pillanatban már tudta, hogy kivel áll szemben. Fizikailag gyáva emberrel van dolga; ami tehát ezután jön, az már könnyű lesz.

– Ez gyalázat! – kiáltott az orosz éles, hisztérikus hangon. – Gyalázat! Meg akar ölni?

– Nem, ha csöndesen viselkedik – nyugtatta meg Julius. – Ne igyekezzék úgy oldalvást a csengő felé menni... Így, most jól van.

– Mit akar? Ne hamarkodja el a dolgot. Ne felejtse el, hogy hazámnak mily értékes az életem. Lehet, hogy megrágalmaztak...

– Azt hiszem, hogy jó szolgálatot tenne az emberiségnek, aki magát eltenné láb alól. De ne féljen. Ezúttal nem akarom megölni, föltéve, hogy okosan lehet beszélni magával.

Az orosz remegett, mert látta a komoly fenyegetést

Julius szemében. Nyelvivel megnedvesítette száraz ajkát, aztán megszólalt:

– Mit akar? Pénzt?

– Nem. Jane Finnt akarom.

– Jane Finnt? Én... én sose hallottam róla!

– Hazudik! Egészen jól tudja, hogy kiről beszélek.

– Mondom magának, hogy sose hallottam erről a lányról.

– Én pedig azt mondom magának, hogy itt ez a kicsike alig várja, hogy elsüssem!

Az orosz láthatóan remegett

– Nem merné.

– De mennyire merném! – fenyegetőzött Julius.

Kamenin, úgy látszik, kiérezte Julius hangjából az eltökélt szándékot, mert mogorván kérdezte:

– Na és? Tegyük föl, hogy tényleg tudom, hogy kirőlbeszél... Mit akar aztán?

– Meg fogja mondani most... itt, ezen a helyen, érti..., hogy hol található meg a lány.

Kamenin a fejét rázta.

– Nem merem.

– Miért nem?

– Nem merem. Lehetetlen dolgot kíván.

– Fél, mi? Kitől? Mr. Brown?... Ah, erre már kiegyenesedik! Szóval nem puszta fantom ez az ember, és valótlan él?... Én kétségbe vontam. És magának már a puszta név hallatára is végigfut a hátán a hideg-

– Láttam őt. – szólt az orosz lassan. – Szemtől szembe láttam és beszéltem vele. Csak utólag tudtam meg. Sokan voltak, ő is ott volt. Nem ismerném meg, ha lámám... Kicsoda tulajdonképpen? Nem tudom. De azt az egyet tudom, hogy olyan ember, akitől félni kell!

– Sose fogja megtudni – biztatta Julius.

– Ő mindent tud... és rögtön bosszút áll – szorongott az orosz. – Hiába vagyok én Kamenin, még engem se kímélne!

– Hát szóval akar, vagy nem akar eleget tenni a kívánságomnak?

– Lehetetlenséget kér.

– Bizony kár magáért – szólt Julius egykedvűen. – De az emberiségnek jó szolgálatot teszek. – Fölemelte a revolvert.

– Állj! – ordított az orosz. – Csak nem akar igazán lelőni?

– De pedig éppen azt akarom! Mindig azt hallottam, hogy maguk forradalmárok olcsónak tartják az emberéletet, de úgy látszik, hogy mikor a saját életükről van szó, akkor másképpen gondolkoznak. Adtam magának alkalmat arra, hogy megmentse a rongyos bőrét, de ezt az alkalmat nem akarja elfogadni. Magára vessen hát, ha én se kímélem.

– Megölnének!

– Hát csinálja, ahogy jónak látja – gúnyolódott Julius derűsen. – De azt az egyet mondhatom, hogy ez a kicsike itt, ez holtbiztos, viszont én a maga helyében megpróbálnám a dolgot Mr. Brownnal, mert így legalább vannak esélyei.

– Felakasztják magát, ha agyonlő engem – motyogta az orosz bizonytalanul.

– Nem. Nagyon téved, ha ezt hiszi. Elfelejti a dollárjaimat. Egy sereg ügyvéd fog engem védeni és szerződtetnek majd néhány nagyképű orvost, akinek véleménye alapján végül ki fogak mondani, hogy pillanatnyi elmezavarban cselekedtem. Pár hónapot valami csöndes szanatóriumban fogok tölteni, az agybaj közben javulni fog, az orvosok kijelentik, hogy ismét józan ember lett belőlem és a kicsi Juius dolga így szépen rendbe jön. Legyen nyugodt: kibírom azt a pár hónapig tartó visszavonult életmódot ha ezzel szemben megszabadíthatom magától a világot, de azt egy pillanatig se higgye, hogy engem ezért fölakasztanak!

Az orosz bedőlt Juliusnak – Mivel őt magát le lehetett fizetni, föltétlenül hitt abban, hogy pénzzel minden lehetséges. Olvasott volt amerikai bűnperekről és ezek körülbelül úgy folytak le, mint ahogy Julius most elmondta. Kamenin maga is adás-vétel tárgyává tette az igazságot. Ez a férfias fiatal amerikai, a jellegzetes lassú beszédével, bizony föléje kerekedett.

– Ötig fogok számolni – folytatta Julius –, és ha maga nem szól semmit, akkor a „négy” után már nem kell többé aggódnia Mr. Brown miatt. Lehet, hogy küld pár szál virágot a koporsójára, de maga már nem fog azoknak a szagában gyönyörködni!... Nos, készen van? Mert kezdem... Egy – kettő – három – négy...

Az orosz valósággal fölsikoltott.

– Ne lőjön! Mindent megteszek, amit akar. Julius leeresztette a revolvert.

– Gondoltam, hogy megjön az esze... Hol van a lány?

– Kentben. Gatehouse-ban. Astley Priorsnak hívják azt a házat.

– Fogva tartják ott?

– Nem szabad a házból kimennie, bár igazában nincs semmi veszély. A kis hülye elvesztette az emlékező tehetségét, a fene egye meg!

– Az bizony kellemetlen lehetett magának is, meg a barátainak is, gondolom. Na, és mi van a másik lánnyal, azzal, akit tíz nappal ezelőtt elcsaltak?

– Ő is ott van – felelt az orosz mogorván.

– Az már jó – bólintott Julius elégedetten. – Ugye, milyen szépen kialakul minden? És milyen gyönyörű éjszakánk lesz az útra!

– Micsoda útra? – kérdezte Kamenin elhűlve.

– Hát Gatehouse-ba megyünk természetesen. Remélem, szeret autózni?

– Mit akar ezzel mondani? Én nem megyek!

– Na, most ne bolonduljon meg! Azt csak láthatja, hogy nem vagyok olyan zöldfülű gyerek, hogy itt hagyjam magát? Első dolga lenne, hogy ott. azon a telefonon fölhívja a barátait! Ah! – Julius észrevette, hogy hogyan nyúlik meg az orosz arca. – Latja, már kész is volt az egész terve. Nem, uram, maga velem jön... Ez a hálószobája, ez a másik szoba? Menjen csak be. Én megyek maga után. Vegyen föl valami meleg kabátot... úgy, helyes. Prémmel van bélelve?... Hm, és maga még szocialista! Na, most készen vagyunk. Lemegyünk és átmegyünk az előcsarnokon, ki az autómhoz. És ne felejtse el, hogy egész idő alatt szemmel fogom tartani és a revolverem készenlétben lesz... Figyelmeztetem, hogy pompásan tudok lőni a kabátzsebemen keresztül is! Csak egy szó, sőt csak egy szemhunyorgatás azok felé a libériás cselédek felé, és egészen bizonyos lehet, hogy nyomban új vendége lesz a kénszagú birodalomnak!

Együtt mentek le a lépcsőn és ki, az utcán várakozó autóhoz. Az orosz reszketett a méregtől. A szálloda személyzete körülvette őket. Kameninnek már a nyelvén volt a szó, de az utolsó pillanatban elhagyta a bátorsága. Az amerikai az a fajta ember volt, aki megtartja a szavát.

Mikor az autóhoz értek, Julius megkönnyebbülten fölsóhajtott. Túl voltak a veszedelmes zónán. A félelem sikeresen hipnotizálta a mellette álló férfit

– Üljön be – parancsolta Julius. És amint észrevette, hogy az orosz oldalvást néz, hozzátette. – Nem, a sofőr nem lesz segítségére. Tengerész volt. Tengeralattjáróval volt Oroszországban, amikor kitört a bolsevizmus. Az egyik fivérét megölték a maga barátai... George!

– Igenis, nagyságos úr! – a sofőr hátrafordította a fejét.

– Ez az úr itt orosz bolsevista. Nem akarjuk lelőni, de lehet, hogy rákerül a sor. Megértette?

– Meg, nagyságos úr.

Gatehouse-ba akarok menni, Kentbe, Ismeri az utat egy kicsit?

– Igenis, nagyságos úr, körülbelül másfél órás út lesz.

– Eressze a gépet, hadd legyünk ott egy óra alatt. Sietős a dolgom.

– Igyekezni fogok, nagyságos úr. – A gép gyors iramban nekivágott a forgalmas utcának.

Julius kényelmesen elhelyezkedett az áldozata mellett Kabátzsebében tartotta a kezét, a revolvert szorongatva, de a modora kifejezetten barátságos volt.

– Egyszer agyonlőttem valakit Arizonában.., – kezdte vidáman.

Egyórás utazás után a szerencsétlen Kamenin félholtan ült a helyén. Az arizonai eset után valami San Franciscó-i verekedés története következett, utána pedig a Rocky Mountainsben á telt összetűzés. Julius nem nagy történeti hűséggel, de annál színesebben tudta elbeszélni az élményeit.

A sofőr lassított és hátraszólt, hogy közelednek Gatehouse-hoz. Julius ráparancsolt az oroszra, hogy mondja meg, merre kell hajtani. Julius egyenesen a házhoz akart menni. Ott aztán Kameninnek kell kikérnie a két lányt Julius megmagyarázta neki, hogy a kicsike nem túr ellentmondást...

Az egyórás út teljesen megtörte Kamenint és Julius most már azt csinálhatott vele, amit akart Oly szédítő tempóban jöttek, hogy Kamenin minden fordulónál azt hitte, hogy ütött az utolsó órája, és ami kicsi bátorsága volt, az is elpárolgott

A sofőr behajtott a főkapun és megállt az ajtó előtt. Aztán, parancsot várva, hátranézett.

– Először forduljon meg a kocsival, George, aztán csengessen és üljön vissza a helyérc. Járassa a motort és legyen készenlétben, hogy mihelyt szólok, rögtön elugorhasson a kocsi.

– Értem, nagyságos úr.

A komornyik nyitott ajtót. Kamenin az oldalában érezte a revolver csövét.

– Most! – sziszegte Julius –, és ügyeljen ám!

Az orosz intett. Az ajka is elsápadt és a hangja meglehetős bizonytalan volt

– Én vagyok... Kamenin! Hozza le a lányt azonnal! Minden perc drága!

Whittington közben lejött a lépcsőn. Amint meglátta Kamenint, meglepetten felkiáltott.

– Maga… Mi történt? Hát csak tudja, hogy az a terv, hogy...

Kamenin a szavába vágott. Kimondta azt a két szót, ami már annyi felesleges rémületet okozott:

– Elárultak bennünket! Nem lehet végrehajtani a tervet A saját bőrünket kell megmentenünk! Ide azzal a lánnyal! De gyorsan! Ez az egyetlen mentségünk.

Whittington csak egy pillanatig habozott.

– Parancsot kapott... tőle?

– Természetesen! Mit gondol, miért jöttem volna különben? Gyorsan, siessen, nincs időnk. Jobb lesz, ha a másik kis hülye is jön.

Whittington megfordult és gyorsan visszafutott a házba. Kínosan teltek a percek. Azután – a lépcső tetején megjelent két alak, meglátszott rajtuk, hogy nagy sietve kapták magukra a kabátjukat Betaszították őket az autóba, a kisebbik megpróbált ellenállni, de Whittington nem sokat teketóriázott: egyszerűen beültette. Julius előrehajolt és abban a pillanatban rávilágított a nyitott ajtóból kiszűrődő fény. A második férfi, aki Whitngton mögött állt a lépcsőn, meglepődve elkiáltotta magát... Elárulták magukat!

– Gyerünk, George.' – kiáltott Julius.

A sofőr indított és a kocsi gyorsan elugrott.

A lépcsőn álló férfi nagyot káromkodott. A zsebéhez kapott. A fegyver fölvillant és eldördült. A magasabbik lány füle mellett süvített el a golyó.

– Bukjék le, Jane – kiáltott Julius –, az autó fenekére!...

Gyorsan előretaszította a lányt, aztán fölállt és gondosan célozva, elsütötte revolverét

– Talált a golyó? – kérdezte Tuppence izgatottan.

– Persze – felelt Julius –, de nem halt meg. Az ilyen emberek nem halnak meg olyan könnyen... Hogy van Tuppence, nincs semmi baja?

– Kutyabajom sincs. Hol van Tommy? És ki ez? – mutatott rá a remegő Kameninre.

– Tommy elindult Argentínába. Azt hiszem, azt hitte, hogy maga már elpatkolt – Ügyeljen a kapunál, George! Jól van. Öt percig föltétlenül eltart, míg üldözésünkre indulhatnak. Bizonyosan telefonálni fognak miden felé, hát jó lesz ügyelni, hogy bele ne szaladjunk valami kelepcébe... és ne az egyenes úton menjen vissza, George. Azt kérdezte, Tuppence, hogy ez ki? Engedje meg, hogy bemutassam monsieur Kamenint, aki egészségi okokból óhajtott részt venni ezen a kis kiránduláson.

Az orosz a rémülettől halálsápadtan hallgatott

– De hogy történt, hogy elbocsátottak minket? – kérdezte Tuppence gyanakodva.

– Gondolom, nem tudlak ellenállni monsieur Kamenin kedves kérésének!

Az orosz végül mégiscsak megsokallta a dolgot Dühösen tört ki belőle a szó.

– Vigye el magát az ördög! Most már tudják, hogy elárultam őket. Itt, ebben az országban egyetlen egy óráig se lesz már biztonságban az életem.

– Ebben igaza van – helyeselt Julius. – Ezért tanácsolom magának, hogy induljon azonnal, és menjen vissza Oroszországba.

– Hát akkor eresszen az utamra! – ordított a másik. – Megtettem, amit kívánt. Miért tart még mindig itt?

– Oh, nem mintha kellemesnek tartanám a társaságát. Ha kedve tartja, akár most mindjárt kiszállhat. Azt hittem, hogy jobb szeretné, hogy visszavigyem Londonba.

– Könnyen megeshetik, hogy maga soha többé nem látja meg Londont! – csúfolódott a másik. – Eresszen engem szabadon most, itt, rögtön.

– Helyes. Álljon meg, George. Ez az úr nem akar hazajönni. Monsieur Kamenin, ha valaha Oroszországba megyek, remélem, hogy tárt karokkal fog fogadni, és...

De meg se várva, hogy Julius befejezze a mondókáját, az orosz kiugrott a még mozgó kocsiból és eltűnt az éjszakában.

– Alig várta, hogy faképnél hagyhasson bennünket – állapította meg Julius, amint az autó ismét gyorsabban kezdett haladni. – És eszébe se jutott, hogy udvariasan elbúcsúzzon a hölgyektől. Jane, azt hiszem, most megint fölülhet az ülésre.

A lány most szólalt meg először.

– Hogy sikerült őt „rábeszélni”? – kérdezte. Julius megsimogatta a revolverét.

– Ezt a kicsikét illeti minden dicséret, az ő érdeme!

– Nagyszerű! – kiáltott a lány. Elpirult és csodálattal nézett Juliusra.

– Nem tudtuk elképzelni Anette-tel ketten, hogy mi fog történni velünk – szólt Tuppence. – Az a vén Whittington úgy siettetett bennünket Azt hittük, hogy visznek, mint a juhokat a vágóhídra.

– Anette? – ismételte Julius. – Így szólítja őt?

Julius agya nyilván valami új gondolattal próbált meg barátkozni.

– Az a neve – felelte Julius. – Lehet, hogy ő azt hiszi, hogy ez a neve, mert elvesztette az emlékezőtehetségét, szegény gyerek. De ő az igazi és egyetlen fané Finn.

– Micsoda?.. – kiáltott föl Tuppence, de torkán akadt a szó, mert éles süvítessél fúródott bele egy golyó az autó párnájába, közvetlenül Tuppence feje mögé.

– Bukjanak le! – kiáltott Julius a két lányra. – Lesbe állnak és vártak ránk a gazemberek! Elég gyorsan dolgozlak. Eressze azt a gépet, George.

A kocsi őrült iramban szaladt. Még három Jövés dördült el, de szerencsére egy sem talált. Julius fölállt és áthajolt a kocsi hátsó ülésén.

– Nincs mire lőni – jelentette rosszkedvűen –, de azt hiszem, hamarosan elölről kezdődik a tánc... Ah!

Arcához emelte a kezét.

– Megsebesült? – kérdezte Anette gyorsan.

– Karcolás az egész.

A lány felugrott.

– Engedjenek leszállni! – könyörgött ijedten. – Engedjenek leszállni, ha mondom! Állítsák meg a kocsit. Engem keresnek. Csak én kellek nekik. Nem engedem, hogy maguk meghaljanak miattam. Engedjenek ki.

Megpróbálta kinyitni az ajtót, de Julius megfogta mind a két karját és ránézett. A lány kiejtésében nem volt semmi idegenszerű, amikor izgatottan beszélt.

– Üljön le, gyerek – szólt Julius szelíden – hiszen kutyabaja sincs az emlékezőtehetségének. Egész idő alatt járatta velük a bolondját, mi?

A lány ránézett, bólintott és aztán egyszerre csak sírva fakadt Julius megnyugtatóan a vállára tette a kezét

– Csitt, csitt! Csak maradjon itt szép csendesen. Nem hagyok elmenni, hallja?

Könnyei közt zavartan szólalt meg a lány:

– Maga hazulról jön... Hallom a hangján. És elfog a honvágy.

– Persze, hogy hazulról jövök. Az unokabátyja vagyok... Julius Hersheimmer. Külön azért jöttem át Európába, hogy magát megtaláljam és jól megtáncoltatott engem, azt mondhatom.

Az autó lassított, George hátraszólt:

– Keresztútnál vagyunk, nagyságos űr. Nem tudom bizonyosan, hogy merre kell menni.

Az autó olyan lassan ment, hogy már alig mozgott. És abban a pillanatban hátulról bemászott valaki és fejjel előre érkezett a kocsi közepébe.

– Bocsánat – szólt Tommy kikászálódva.

Zavaros fölkiáltások tömege üdvözölte. Általánosságban felolt a kérdések özönére:

– A bokrok közt bujkáltam, épp a bejáratnál. És hátul kapaszkodtam az autóra. Nem tudtam hamarább jelentkezni, olyan őrült iramban mentek. Csak éppen, hogy sikerült megkapaszkodnom. Na, most, lányok, leszállni!

– Leszállni?

– Igen. Mindjárt ott van az állomás. Három perc múlva érkezik a vonat Ha szaladnak, még éppen elérik.

– Mi a fenét akar maga? – kérdezte Julius. – Azt hiszi, hogy rászedjük őket, ha kiszállunk a kocsiból?

– Mi ketten nem szállunk ki, csak a lányok – mondta Tommy.

– Beresford, maga megőrült. A szó szoros értelmében megőrült. Csak nem hagyhatja ezt a két lányt egyedül? Mindennek vége, ha itt hagyjuk őkét

Tommy Tuppence-hez fordult.

– Tuppence, szálljon le azonnal. Vigye el a lányt. magával és csinálja pontosan azt, amit mondok. Senki se fogja magukat bántani. Teljes biztonságban vannak. Üljenek fel a londoni vonatra. Menjenek egyenesen Sir James Peel Edgertonhoz. Mr. Carter nem lakik benn a városban, de Sir Jamesnél biztonságban tesznek.

– A fene egye meg magát! – kiáltott Julius. – Megbolondult! Jane, maradjon ott, ahol van!

De Tommy most gyors mozdulattal kirántotta Julius kezéből a revolvert és egyenesen rászögezte.

– Most talán el fogja hinni, hogy komolyan beszélek? Szálljanak ki mind a ketten és fogadjanak szót, különben lövök!

Tuppence kiugrott és magával húzta Jane-t is, aki pedig erősen ellenkezett.

– Jöjjön csak – biztatta – jó lesz így. Ha Tommy ilyen hangon beszél, akkor bizonyos a dolgában. Siessen, mert lekésünk a vonatról!

Futni kezdtek, mialatt Julius dühösen fordult Tommyhoz.

– Mi az ördögöt...

Tommy a szavába vágott.

– Fogja be a száját! Van egy kis beszélni valóm magával, Mr. Julius Hersheimmer.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET – JANE ELBESZÉLÉSE

Tuppence karon fogta Jane-t és úgy vitte az állomásépülethez. Jó füle volt és meghallotta a közeledő vonat zaját.

– Siessen – lihegte –, mert lekéssük.

A vonat abban a pillanatban állt meg, amikor a köt lány a pályaudvarra ért. Tuppence fölrántotta az egyik első osztályú fülke ajtaját és a két lány teljesen kifulladva roskadt le a párnázott ülésekre.

Egy férfi benézett, aztán továbbment a másik kocsiba. Jane idegesen összerezzent. A rémülettől tágra nyílt szemekkel, kérdőleg nézett Tuppence-re.

– Vajon közülük való, mit gondol? – súgta Tuppence a fejét rázta.

– Nem, nem. Nincs semmi baj. – Megfogta Jane kezét.

– Tommy nem mondta volna, hogy menjünk, ha nem tudta volna biztosan, hogy jól van így, és hogy nem lesz bántódásunk.

– De ő nem ismeri őket úgy, ahogy én! – A lány összerezzent – Nem értheti meg ezt. Öt év!... öt hosszú év! Néha azt hittem, hogy beleőrülök.

– Ne gondoljon rá. Most vége van.

– Igazán azt hiszi?...

A vonat elindult és mind gyorsabban rohant bele az éjszakába. Egyszerre Jane Finn felugrott

– Mi volt ez?... Úgy rémlett, mintha látnék valakit., benézni az ablakon.

– Nem, nincs semmi. Nézze. – Tuppence az ablakhoz ment és leeresztette.

– Bizonyos?...

– Egészen bizonyos.

Jane érezte, hogy mentegetnie kell valamivel az idegességét.

– Egészen úgy viselkedem, mint a megriadt nyúl, de nem tehetek róla. Ha most elfognának, akkor...

Rémült, tágra nyílt szemekkel bámult maga elé Tuppence kérésre fogta a dolgot.

– Ne gondolkozzék, dőljön bátra és ne gondoljon semmire. Egészen nyugodt lehet, hogy Tommy nem mondta volna, hogy nincs semmi veszély, ha valóban nem úgy lenne.

– Az unokafivérem nem adott neki igazat Nem akarta, hogy elmenjünk – töprengett Jane.

– Nem, az igaz – felelte Tuppence kissé zavartan.

– Mire gondol? – kérdezte Jane élesen.

– Miért kérdi? – hökkent meg Tuppence.

– A hangja olyan... különös volt!-

– Valóban gondoltam valamire – vallotta be Tuppence. – De nem akarom megmondani... legalább is most nem. Lehet, hogy tévedek, de nem hiszem. Csak úgy átfutott az eszemen valami... már régen. Tommy is erre gondol... csaknem bizonyos vagyok benne. De maga azért ne aggódjék, még ráér később – És meglehet az is, hogy nincs úgy. Legjobb lesz, ha azt csinálja, ámít mondok: hátradől és nem gondol semmire.

– Megpróbálom.

A hosszú szempillák rácsukódtak a barna szemekre. Jane elbóbiskolt

Tuppence viszont nagyon egyenesen ült – kicsit úgy, ahogy a foxterrierek szoktak, mikor valamit figyelnek. Akármennyire igyekezett nyugodt lenni, mégis ideges volt. Folyton járt a szeme egyik ablaktól a másikig. Jól megnézte, hogy hol van a vészfék. Ha megkérdezik, hogy mitől fél, nem tudta volna megmondani. De a szíve mélyén cseppet sem volt nyugodt, bármennyire igyekezett is nyugalmat színlelni. Nem, mintha kételkedett volna Tommyban, csak egyszerűen azért, mert nem tudta elhinni, hogy a hírhedt gazember pokoli ravaszsága éppen az egyszerű és becsületes Tommyban talált emberére. Időnként megingott Tuppence bizalma is.

Ha addig nem történik semmi bajuk, amíg Sir James Peel Edgertonhoz eljutnak, akkor aztán már minden rendben lesz. – De vajon elérnek-e odáig?... Vajon nem gyűltek-e már össze Mr. Brown titokban dolgozó banditái, hogy rájuk törjenek?...

Hiába gondolt Tommyra – amint utoljára látta, revolverrel a kezében –, még ez sem tudta megnyugtatni. Közben talán alumaradt Tommy, túlerővel állhatott szemben... Tuppence elkészítette a haditervét.

Mikor a vonat végre lassan befutott Charing Cross állomásra, Jane Finn riadtan felült.

– Megérkeztünk?... Sose hittem volna!

– Óh, azt bizonyosan tudtam, hogy idáig megérkezünk – legyintett Tuppence. – Ha egyáltalán lesz valami, akkor most kezdődik majd a tánc. Szálljon ki gyorsan! Taxiba ülünk.

A következő pillanatban a kijárathoz értek és beültek az első taxiba.

– King Cross – adta meg Tuppence az utasítást Aztán összerezzent Amint elindultak, valaki benézett az ablakon. Tuppence csaknem egészen bizonyos volt, hogy ez ugyanaz az ember, aki az övékkel szomszédos kocsiban utazott. Rettenetes érzés volt ez... mintha lassan, minden oldalról bekerítenék!

– Látja – magyarázta Janenek –, ha azt hitték, hogy Sir Jameshez megyünk, akkor most téves nyomra – vezettük őket – Most az fogják hinni, hogy Mr. Carterhez megyünk. Az ó villája valahol Londontól északra van.

Amint Holbornon áthajtottak, meg kell állniuk a nagy forgalom miatt. Tuppence csak erre várt.

– Gyorsan – súgta –, nyissa ki a jobb oldali ajtót.

A két lány kilépett. Két perc alatt átvergődtek a kocsi-tengeren, másik taxiba ültek és visszafelé hajtattak, ezúttal egyenesen a Carlton Houseba.

– Na – szólt Tuppence igen megelégedetten – most túljártunk az eszükön! Néha igazán azt hiszem, hogy nagyon okos vagyok! Hogy mekkorát fog káromkodni az a taxisofőr! Hogy megszöktek az utasai!... De nem baj, megnéztem a számát és elküldöm a pénzét holnap postán, hogy ne kelljen ráfizetnie, ha esetleg valóban igazi sofőr volt... Ej, mit inog olyan furcsán ez a... óh!

Valami nyikorgás hallatszott, aztán nagy lökést kaptak. Beléjük szaladt egy másik taxi.

Tuppence nyílsebesen kiugrott. Rendőr közeledett. ..Még mielőtt a rendőr odaért, Tuppence öt shillinget nyomott a sofőr markába és Jane-nel együtt eltűnt a tömegben.

– Innen már csak egy-két lépésnyire van – szólt Tuppence idegesen. Az Összeütközés a Trafalgar téren történt.

– Mit gondol, véletlen volt vagy szándékosan szaladtak belénk?

– Nem tudom. Lehet ez is, lehet az is.

Kéz a kézben, sietve haladt a két lány.

– Lehet hogy csak képzelődöm – szolalt meg egyszerre Tuppence – de úgy érzem, hogy jön valaki a hátunk mögött.

– Siessünk! – súgta a másik –, óh, siessünk!...

Most már a Carlton House sarkán voltak, és kezdtek megnyugodni. De egyszerre csak szélesvállú és nyilván berúgott, otromba fickó állta el az útjukat.

– Jó estét, szép kisasszonyok – kezdte és nagyot csuklott közben –, hová, hová oly sietve?

– Kérem, hagyjon menni minket! – förmedt rá Tuppence parancsoló hangon.

– Csak a szép kis barátnőjével akarok beszélni – dadogta a részeg. Tétovázó mozdulattal nyújtotta ki a kezét és vállon ragadta Jane-t. Tuppence lépteket hallotta háta mögött. Nem ért rá megnézni, hogy barátok vagy ellenségek közelednek-e?... Lehajtva fejét, azt csinálta, amit gyerekkorában, játék közben szokott, faltörő kosként beleszaladt támadójuk gyomrába. A férfi hirtelen leült a kövezetre. Tuppence és Jane futásnak eredtek. A ház, ahová igyekeztek, valamivel lejjebb volt. Futó lépések zaja kopogott mögöttük. Lihegve, kifulladva szaladtak föl a lépcsőn Sir James ajtajához. Tuppence meghúzta a csengőt és Jane a kilincset rázta.

Az a férfi, aki útjukat állta, már a lépcső aljához ért. Egy pillanatra habozni látszott és közben kinyílt az ajtó. A lányok egyszerre estek be az előszobába. A könyvtárajtó küszöbén ott állt Sir James.

– Halló! Mi történt?

Előrejött és karjával átfogta a szédülten támolygó Jane-t. Besegítette, úgyszólván bevitte a könyvtárba és lefektette az egyik bőrdíványra. Az asztalon álló üvegből pár csepp konyakot töltött a pohárba és megitatta a lánnyal. Jane nagyot sóhajtva felült, de szemében még ott volt a hátborzongató rémület.

– Nincs semmi baj – biztatta Sir James. – Ne féljen kislány. Teljes biztonságban van.

Jane nyugodtabban kezdett lélegezni és már nem volt olyan halálsápadt Sir James mosolyogva nézett Tuppence-re.

– Tehát nem halt meg, miss Tuppence, maga se?... Ügy csinálta, mint Tommy!

– Az Ifjú Kalandorokat nem lehet olyan könnyen eltenni láb alóli – dicsekedett Tuppence.

– Úgy látom én is – felelt Sir James szárazon. – Mondja, igazam van, amikor azt hiszem, hogy a vállalkozásuk sikerült, és hogy itt van – a díványon fekvő lányra mutatott –, miss Jane Finn?

Jane felült

– Igen – szólt nyugodtan –, én vagyok Jane Finn. Sok mindent kell elmondanom önnek.

– Majd ha jobban lesz...

– Nem, most mindjárt! – rázta a fejét Jane határozottan. – Nyugodtabb leszek, ha már mindent elmondtam.

– Ahogy akarja – bólintott az ügyvéd és beleült az egyik nagy karosszékbe, a dívánnyal szemben.

Jane halkan kezdett beszélni:

– A Lusítániával jöttem át Európába, hogy valami állást vállaljak Párizsban. Borzasztóan lelkesedtem a háborúért és alig vártam, hogy valami úton módon én is csináljak valamit Franciaórákat vettem, és a tanárnőm azt mondta, hogy az egyik párizsi kórházban keresnek munkaerőket, így hát írtam oda, felajánlottam szolgálataimat, és biztató választ kaptam, úgyhogy rögtön indultam is. Rokonaim nem voltak, így hát könnyen ment a dolog.

– Amikor megtorpedózták a Lusitániát, az egyik utas odajött hozzám. Már többször feltűnt nekem ez az ember és nyugtalan viselkedéséből sejtettem, hogy fel valakitől vagy valamitől!... Azt kérdezte tőlem, hogy jó honleány vagyok-e és azt mondta, hogy fontos iratok vannak nála, melyek a szövetségesekre döntő jelentőségűek. Arra kért hogy vegyem át őket. Azt mondta, hogy a Times-ban fog hirdetni. Ha pár napig nem lesz semmi a Times-ban, akkor vigyem el az iratokat az amerikai nagykövetnek.

– Ami ezután következik – folytatta Jane –, az olyan volt, mint egy rémálom. Néha még most is úgy rémlik, mintha magam előtt látnám az egészet... Ezt csak pár szóban fogom elmondani. Mr. Danvers figyelmeztetett hogy vigyázzak magamra. Azt mondta, hogy meglehet hogy már New York óta kísérik ót, bár nem hiszi. Eleinte nem is történt semmi és nem gyanakodtam senkire; de aztán ahogy Hollyhead felé közeledtünk, kezdtem nyugtalankodni. Az egyik asszony nagyon igyekezett gondoskodni rólam és egyáltalán nagyon akart barátkozni... Mrs. Vandemeyernek hívták. Eleinte csak hálás voltam, hogy oly kedves hozzám, de folyton éreztem, hogy van benne valami, ami nem tetszik nekem. Aztán, a hajótörés után, mikor már ír hajón utaztunk, láttam, hogy egy gyanús külsejű férfivel beszélt, és észrevettem, hogy rólam beszélnek. Eszembe jutott, hogy egészen közel állott hozzám, mikor Danvers átadta a csomagot és néhányszor már azelőtt is megpróbált szóba elegyedni Danversszel. Félni kezdtem, de nem igen tudtam, hogy mit csináljak.

– Egy pillanatig arra gondoltam, hogy Hollyheadben maradok és nem megyek Londonba aznap, de aztán átláttam, hogy ez őrültség lenne. Legjobb lesz, ha úgy teszek, mintha nem vettem volna észre semmit... és aztán hátha nem is lesz baj... Gondoltam, csak nem tudnak elcsípni, ha ügyelek. Annyit már megtettem óvatosságból, hogy felhasítottam a viaszosvászon-csomagot és tiszta fehér papírost tettem bele az okmányok helyére, aztán megint visszavarrtam szépen. Így, ha sikerül is valakinek ellopni tőlem a csomagot, nem történik semmi.

– Most azonban meg voltam akadva, mert sehogy sem tudtam, hogy mit csináljak az igazi iratokkal. Végül is kisimítottam őket... csak két lap volt az egész és betettem valami folyóirat lapjai közé, oda, ahol csak hirdetések voltak. Valami levélborítékról leszedtem a ragasztót és ezzel összeragasztottam a két lap szélét. A folyóiratot aztán betettem a köpenyem külső zsebébe és így vittem magammal, mintha nem is törődnék vele.

– Hollyheadben megpróbáltam közeledni pár megbízható kinézésű emberhez, hogy közös fülkébe üljek velük, de különösképpen állandóan rengeteg ember volt körülöttem, akik folyton arra taszítottak, amerre nem akartam menni. Volt ebben valami ijesztő és kellemetlen. Végül mégis Mrs. Vandemeyerrel kerültem egy fülkébe. Kimentem a folyosóra, de a többi kocsi mind tele volt és így vissza kellett mennem, hogy leülhessek. Azzal vigasztaltam magam, hogy még mások is vannak a fülkében. Szemben velem elég jóképű férfi ült a feleségével. Így már csaknem megnyugodtam, mikor közvetlenül London előtt, váratlan meglepetés ért. Félig lehunyt szemekkel hátradőlve ültem a helyemen, és valószínűleg azt hitték, hogy alszom, de csak egy kicsit volt lecsukva a szemem és láttam, hogy a jóképű férfi kivesz a táskájából valamit és odaadja Mrs. Vandemeyemek. És ráadásul intett a szemével...

– Amikor ezt megláttam, végigfutott hátamon a hideg. Csak arra gondoltam, hogy minél hamarább kijuthassak a folyosóra. Fölálltam és igyekeztem nyugodtnak látszani. Talán észrevettek valamit – nem tudom – de egyszerre csak Mrs. Vandemeyer azt mondta, hogy most, és valamit a számra és az orromra nyomott, amikor kiáltani akartam. Ugyanakkor rettenetes ütést éreztem a fejem búbján...

A lány égés?, testében remegett. Sir James halkan pár résztvevő szót szólt. Jane idegesen megrázkódott és folytatta elbeszélését:

– Nem tudom, mennyi ideig tartott, míg ismét magamhoz tértem. Nagyon gyönge és beteg voltam. Valami piszkos ágyon feküdtem. Az ágy körül spanyolfal volt. de hallottam, hogy ketten beszélgetnek a szobában. Az egyik hangot megismertem, Mrs. Vandemeyer volt. Megpróbáltam kihallgatni, mit beszélnek, de eleinte nem sokat értettem belőle. Mikor aztán végre kezdtem megérteni, hogy mi készül, megrémültem! Csodálom, hogy nem kiáltottam föl ijedtemben.

– Az iratokat nem találták meg. A viaszos vásznat és a fehér lapokat megtalálták és most dühösek voltak. Nem tudták/hogy én cseréltem-e ki a lapokat, vagy hogy Danvers kezdettől fogva csak ezeket hozta magával, míg az igaziak valaki másnál voltak. Arról beszéltek – sóhajtott Janó, lehunyva szemét – . hogy megkínoznak, hogy vallomásra bírjanak!

– Addig nem tudtam, hogy mit jelent az: félni... igazán féltem! Egyszer odajöttek hozzám, h*>gy megnézzenek. Behunytam a szememet és színleltem, hogy még; nem tértem magamhoz, de féltem, hogy meghallják a szívverésemet Végül elementek megint. Görcsösen gondolkozni kezdtem. – Mit tehernek?... Azt tudtam, hogy ha kínozni kezdenek, nem fogom sokáig bírni.

– És egyszerre valami belső hang azt súgta nekem, hogy színleljem, hogy elveszett az emlékezőtehetségem. Mindig érdekelt ez a kérdés, és sokat olvastam róla. A kisujjamban volt az egész. Ha sikerül ezt elhitetni velük, talán megmenekülök, imádkoztam, aztán mély lélegzetet vettem. Végül kinyitottam a szememet és elkezdtem gagyogni franciául.

– Mrs. Vandemeyer rögtön a spanyolfal mögé jött. Az arcán annyi gonoszság látszott, hogy majd meghaltam a rémülettől, de kérdőleg rámosolyogtam és franciául azt kérdeztem tőle, hogy hol vagyok.

– Láttam, hogy sehogy sem érti a dolgot. Odahívta azt a férfit, akivel az imént beszélt. Odajött az is a paraván mögé, de árnyékban volt az arca. Franciául beszélt hozzám. Egészen rendes, nyugodt hangja volt, de valahogy, nem tudom miért, tőle még jobban féltem, mint a nőtó'l. Ügy éreztem, mintha átlátna rajtam, de azért tovább színleltem. Megint megkérdeztem, hogy hol vagyok és aztán tovább beszéltem. Azt mondtam, hogy van valami, amire emlékeznem kell – okvetlenül emlékeznem kell –, de most, ebben a pillanatban nem tudom, hogy mi. Beledolgoztam magamat ebbe és mind jobban el voltam keseredve. A férfi megkérdezte, hogy mi a nevem. Azt mondtam, hogy nem tudom, hogy nem emlékszem a világon semmire.

– Hirtelen elkapta a csuklómat és csavarni kezdte. Borzasztóan fájt Ordítottam. Tovább csavarta. Sikoltottam és ordítottam, de valahogy sikerült franciául ordítanom. Nem tudom, hogy soká bírtam volna-e, de szerencsére elájultam. Még hallottam, amikor azt mondta, hogy „Ez nem lehet tettetés! És különben is az ő korában nem tudhat eleget, hogy színleljen../' Persze elfelejtette, hogy az amerikai lányok korukhoz képest idősebbek, mint az angol lányok, és jobban érdeklődnek tudományos kérdések iránt, mint az itteniek.

– Amikor magamhoz tértem, Mrs. Vandemeyer mézédes volt hozzám. Bizonyára parancsot kapott rá. Franciául beszélt hozzám. Azt mondta, hogy idegsokkot kaptam és hogy nagyon beteg voltam. Nemsokára jobban leszek. Tettem magamat, mintha még kicsit kábult lennék, motyogtam valamit az „orvosról”, aki megerőltette a csuklómat, úgy hogy belefájdult Amikor ezt mondtam, láttam, hogy megnyugtattam.

– Kis idő múlva aztán egészen kiment a szobából. Én még gyanakodtam és egy ideig egész csöndesen, feküd tem. A végén aztán mégis fölkeltem és körüljártam a szobát, hogy megnézzem, mi van benne. Gondoltam, hogy még ha figyelnek is valahonnan, az adott körülmények közt elég természetes dolognak fogják találni ezt. Mocskos hely volt Különösnek találtam, hogy nincs ablaka. Nem próbáltam meg kinyitni az ajtót, mert szentül hittem, hogy be van zárva. A falon viharvert régi képek voltak, a Faust néhány jelenetét ábrázolták.

Jane két hallgatója egyszerre megszólalt „Ah!”

A lány bólintott

– Igen, ugyanaz a ház volt Sohóban, ahol Mr. Beresford volt elzárva. Persze, akkoriban azt se tudtam, hogy Londonban vagyok. Borzasztóan aggódtam valamin, de nagyot dobbant a szívem, mikor nagy megkönnyebbülésemre megláttam a köpenyemet, rádobva az egyik székre. A folyóirat most is ott volt az egyik zsebben!

– Csak azt tudnám, hogy nem látnak-e valahonnan! Óvatosan végignéztem a falakat. Sehol nem lehetett látni semmiféle nyílást és mégis... tudtam, megéreztem valahogy, hogy figyelnek valahonnan. Hirtelen leültem az asztal szélére és kezeimbe temettem az arcomat „Mon Dieu! Mon Dieu!” jajdultam fel hangosan. Nagyon jó fülem van. Tisztán hallottam valami szoknya suhogását és halk recsegést. Ennyi elég volt nekem. Tudtam, hogy szemmel tartanak!

– Ismét lefeküdtem az ágyra és aztán kis idő múlva bejött Mrs. Vandemeyer és vacsorát hozott. Mézédes volt most is. Persze, azt mondták neki, hogy próbálja meg magát behízelegni nálam. Nemsokára kihúzta zsebéből a viaszosvászon csomagot és megkérdezte, hogy megismerem-e, közben árgus szemekkel figyelve az arcomat.

– Kezembe vettem a csomagot és forgatni kezdtem, mint aki gondolkozik. Aztán tagadólag ráztam a fejemet. Azt mondtam, hogy úgy érzem, hogy valamit kellene tudnom erről, úgy rémlik, mintha visszajönne az emlék és aztán, ahogy közeledett, úgy tűnik el ismét mielőtt megfoghatnám. Akkor azt mondta, hogy az unoka húga vagyok, és szólítsam Rita néninek. Szót fogadtam és azt mondta: ne búsuljak, majd visszajön az emlékező tehetségem nemsokára.

– Rettenetes éjszaka volt. Míg Mrs. Vandemeyerre vártam, megcsináltam a haditervemet. Az iratok egyelőre biztonságban voltak, de nem mertem továbbra is otthagyni őket. Akármikor eldobhatják azt a folyóiratot. Sokáig ébren feküdtem az ágyamon. Mikor azt gondoltam, hogy körülbelül éjfél után két óra lehet, egész csöndesen fölkeltem és óvatosan végigtapogattam a bal oldali falat. Nesztelenül leakasztottam az egyik képet a szögről: Marguerite volt az ékszereivel. Lábujjhegyen odamentem, ahol a kabátom feküdt, kivettem a folyóiratot és azt a két-három borítékot, amit mellé,: betértem. Aztán a mosdóhoz mentem és megnedvesítettem köröskörül a barna papírost, amivel a kép bitül le volt ragasztva. Hamarosan sikerült lehúzni ezt a papírt. A folyóiratból már kitéptem a két összeragasztott lapot és most a közéjük ragasztott kinccsel együtt becsúsztattam Őket a kép és a barna hátlap közé. A borítékokról leszedett ragasztó segítségével ismét helyére tettem a barna papírt. Nem hinné senki se, hogy egyáltalában hozzányúltam a képhez. Visszaakasztottam a falra, a folyóiratot visszatettem a zsebembe és bebújtam az ágyba. Meg voltam elégedve a rejtekhellyel, amit találtam. Soha sem fog eszükbe jutni, hogy a saját képeik mögött keressék az okmányokat. Azt reméltem, hogy azt fogják hinni, hogy Danvers, a kémek megtévesztésére, csak a fehér papírlapot utaztatta és hogy végül elengednek engem.

– Azt hiszem, hogy eleinte tényleg gondoltak is erre, és csak most tudom, mily veszedelmes lett volna ez rám nézve. Utólag megtudtam, hogy csaknem eltettek láb alól akkor mindjárt, és nemigen került volna sor arra, hogy elbocsássanak, de a vezetőjük jobbnak látta, hogy életben hagyjanak, hátha mégis eldugtam az iratokat és megmondom majd, hogy hol vannak, amikor visszatér az emlékezőtehetségem. Heteken keresztül állandóan figyeltek. Néha óraszámra kikérdeztek... azt hiszem, sokszor megfordult az eszükben, hogy megkínozzanak, de valahogy mégse vetemedtek erre, úgyhogy végül mégis mindig sikerült felülmaradnom. De rettenetesen idegölő volt...

– Visszavittek Írországba, lépésről-lépésre végigvezettek ugyanazon az úton, amelyen jöttünk. Gondolták, hogy hátha útközben eldugtam valahol az iratokat. Mrs, Vandemeyer és egy másik nő soha, egy pillanatra el nem hagytak. Azt mondták rólam, hogy Mrs. Vandemeyer húga vagyok és a Lusitania megtorpedózása és elsüllyedése után kissé megzavarodtam a rémülettől – Nem volt senki, akihez segítségért folyamodhattam, hiszen ezzel elárultam volna magamat előttük. Nyílt váddal se léphettem föl ellenük, mert Mrs. Vandemeyer oly szép volt és a ruháiról ítélve oly gazdagnak látszott, hogy egész bizonyosan inkább neki hittek volna, mint nekem, és rám fogták volna, hogy üldözési mániában szenvedek és ez is hozzátartozik a betegségemhez. De ha meg mertem volna tenni ezt, rettenetes dolgok vártak volna rám, mert akkor megtudták volna, hogy csak alakoskodtam és rá akartam szedni őket Sir James megértően bólintott

– Mrs. Vandemeyer határozott egyéniség volt – mondta elgondolkozva. – Társadalmi helyzete és biztos fellépése segítségével játszva felülmaradt volna, és a maga szenzációs leleplezéseinek nemigen adtak volna hitelt.

– Ezt gondoltam én is – folytatta Jane. – Végül aztán elküldtek Bournemouthba, szanatóriumba. Eleinte nem tudtam, hogy igazi szanatórium-e vagy sem. Rábíztak az egyik kórházi ápolónőre. Olyan kedves, rendes ápolónőnek látszott, hogy végül elhatároztam, hogy megbízom benne. Az isteni Gondviselés azonban idejében megmentett engem. Az ajtóm véletlenül félig nyitva maradt egyszer és hallottam, amint valakivel beszél a folyosón. Ö is közülük való volt! Még mindig azt hitték, hogy csak színlelek és megbízták, hogy figyeljen meg és leplezzen le – Ezután végleg összeroppantam. Nem mertem többé megbízni senkiben.

– Ami azután jött, azt hiszem, már majdnem az autoszuggesztióval volt határos. Egy idő múlva csaknem elfelejtettem, hogy tulajdonképpen én vagyok Jane Finn. Annyira Janet Vandemeyer akartam lenni, hogy az idegeim néha felmondták a szolgálatot. Tényleg beteg lettem, hónapokig valami különös aléltság vette rajtam erőt. Meg voltam győződve róla, hogy hamarosan meg is halok, és most már úgyis minden mindegy. Azt mondják, hogy ha valakit józanon bezárnak a bolondok házába, az gyakran igazán megbolondul. Hát én is így jártam. Annyira megszoktam a színlelést hogy ez már csaknem természetessé vált. A végén már nem is voltam szerencsétlen... nem bántam már semmit Mindegy volt minden... És múltak az évek.

– Aztán egyszerre megváltozott minden. Mrs. Vandemeyer lejött Londonból. Az orvossal együtt kérdéseket intézett hozzám, aztán különböző kezelésekkel próbálkoztak. Arról beszéltek, hogy Párizsba küldenek valami szakemberhez. Végül mégse merték megpróbálni. Az egyik, véletlenül kihallgatott beszélgetésből arra következtettem; hogy mások... jóbarátok,.. keresnek engem. Utólag megtudtam, hogy az az ápolónő, akinek a gondjaira voltam bízva, elment Párizsba és megkereste az egyik specialistát, mondván, hogy elvesztette az emlékezőtehetségét és az én esetemet a sajátjaként előadva, utasítást kért a gyógykezelésre. A szakember rövid vizsgálat után megállapította, hogy az ápolónő csak színleli a betegséget, de az ápolónő ezzel nem törődött. Azért ment a speicalistához, hogy a vizsgálat módszereit megjegyezze és ugyanazt végigcsinálja velem. A szakembert bizonyosan egy percig se sikerült volna félrevezetnem, de őket megint sikerült rászednem, ami talán azért is könnyebben ment, mert már nagyon is régóta nem gondoltam Önmagámra, mint Jane Finnre.

– Aztán egyszer csak éjnek idején felpakoltak és teljesen váratlanul visszahoztak Londonba, ugyanabba a sohói házba. Amint kinn voltam a szanatóriumból, mindjárt másként éreztem magam: különös érzés volt, mintha felébredne bennem valami, ami már régóta el volt temetve.

– Azt mondták, hogy szolgáljam ki Mr. Beresfordot. (Akkor persze, még nem tudtam a nevét.) Gyanakodtam, mert Beresford olyan becsületesnek látszott, hogy alig hihettem róla ilyesmit. Mégis, ügyeltem minden szóra, mert tudtam, hogy kihallgathatnak.

– De azon a bizonyos vasárnap délutánon üzenetet hoztak a házhoz. Nagyon izgatottak lettek mindnyájan.

Nem tudták, hogy hallom a beszélgetésüket és így megtudtam, hogy parancsot kaptak, hogy meg kell ölni Mr. Beresfordot. Ami ezután jött, azt nem kell elmondanom, hiszen úgyis tudják. Azt hittem, hogy lesz annyi időm, hogy felszaladjak és lehozhassam magammal az iratokat, de elkaptak. Így aztán elkezdtem kiabálni, hogy megszökik, és hogy én vissza akarok menni Marguerite-hez. Háromszor, hangosan kiáltottam ezt a nevet. Tudtam, hogy a többiek azt fogják hinni, hogy Mrs. Vandemeyerről beszélek, de reméltem, hogy Mr. Beresford a képre fog gondolni. Mindjárt az első nap leakasztotta az egyik képet. Ebből gondoltam, hogy sejt valamit az okmányok rejtekhelyéről, és ezért nem mertem megbízni benne. A lány elhallgatott

– Szóval akkor az iratok – kérdezte lassan Sir James –, most is ott vannak, abban a szobában, a kép mögött?

– Igen – bólintott Jane, és a hosszú elbeszélés izgalmától kifáradva, hátradőlt a díványon.

Sir jamcs felállt. Az órájára nézett

– Jöjjenek – mondta – most rögtön mennünk kell.

– Ma éjjel? – kérdezte Tuppence csodálkozva.

– Holnap talán már késő lesz – felelt sir James komolyan. – Ha ma este megyünk, az is meglehet, hogy elfogjuk a nagy embert, a főbűnöst... Mr. Brownt.

Síri csönd lett és Sir James tovább beszélt.

– Amikor maguk idejöttek, ők a nyomukban voltak. Az kétségtelen. Mihelyt tehát elindulunk, ismét a nyomunkban lesznek, de nem fognak bántani, mert Mr. Brown azt akarja, hogy mi vezessük őt Azt a házat Sohóban éjjel-nappal Őrzi a rendőrség. Többen figyelik. Amikor oda bemegyünk, Mr. Brown nem fog meghátrálni... mindent megkockáztat majd abban a reményben,

hogy itt végre megtalálja azt a szikrát, amitől felrobban majd a pokolgépe. És azt képzeli, hogy a veszély nem valami nagy, mivel... juharát képében fog bemenni! Tuppence elpirult, aztán ösztönösen megszólalt:

– De még van valami, amit nem tud... amit még nem mondtunk meg. – Megakadt a szó a száján és kételkedve nézett Jane-re.

– És mi lenne az? – kérdezte a férfi élesen. – Most már nem lehet fenntartásokkal dolgozni, miss Tuppence. Csakis bizonyosra indulhatunk!

De Tuppence most az egyszer megnémult.

– Olyan nehéz... tudja, ha nincs igazam... óh, az rettenetes lenne. – A szemével Jane felé intett, aki lehunyt szemmel feküdt a díványon. – Sohase bocsátaná meg – szólt rejtélyesen.

– Azt akarja, hogy kisegítsem, mi?

– Igen, kérem. Maga tudja, hogy kicsoda Mr. Brownt, ugye?

– Igen – szólt Sir James komolyan –, végre tudom.

– Végre? – kérdezte Tuppence kételkedve. – Óh, én azt hittem, hogy... ismét elhallgatott

– Nagyon helycsen hitte, miss Tuppence. Már jó ideje, hogy elvben megállapítottam a kilétét... azóta, hogy Mrs. Vandemeyer akkor éjjel oly rejtélyes módon meghalt

– Ah! – szólt Tuppence halkan.

– Mert itt a száraz tények beszélnek. Logikailag véve csak két megoldás lehetséges. Vagy Mrs. Vandemeyer maga keverte a halálos italt, és ezt a teóriát nem tudom elfogadni, vagy pedig...

– Vagy pedig?...

– Vagy pedig az a konyak ölte meg, amit maga adott neki. Már most ahhoz csak hárman nyúltunk: maga, miss Tuppence, én magam és még valaki... Mr. Julius Hersheimmer!

Jane Finn erre megmozdult és felülve, tágra nyílt csodálkozó szemekkel bámult Sir Jamesre.

– Első percben teljesen lehetetlennek látszott a dolog. Mr. Hersheimmer, a milliomos fia, közismert ember egész Amerikában... Teljesen lehetetlennek látszott, hogy ő és Mr. Brown egy és ugyanaz a személy legyen. De hiába, a tények logikája elől nem lehet kitérni. Ha már így áll a dolog, számolni kell vele. Emlékszik, hogy Mrs. Vandemeyer egyszerre, minden ok nélkül, milyen izgatott lett? Újabb bizonyíték, ha már bizonyítékra van szükség.

– A legelső alkalommal figyelmeztettem magát Manchesterben, aztán olyasvalamit mondóit Mr. Hersheimmer, amiből arra következtettem, hogy maga megértette a figyelmeztetésemet és aszerint cselekedett. Aztán munkához láttam, hogy bebizonyítsam, lehetséges a lehetetlenség. Mr. Beresford felhívott telefonon és közölte velem, amit már régóta sejtettem, hogy miss Jane Finn fényképe egész idő alatt Mr. Hersheimmernél volt...

De most Jane Finn a szavába vágott. Felugorva dühösen odakiáltott:

– Mit akar ezzel mondani? Mit jelentsen ez? Hogy Julius lenne Mr. Brown? Julius... az ón unokafivérem?!

– Nem, miss Finn! – szólt Sir James váratlanul. – Nem az unokafivére. Ez az ember, aki Julius Hersheimmernek adja ki magát, nem rokona magának.

HUSZONHATODIK FEJEZET – MR. BROWN

Sir James szavai úgy hatottak, mint az ágyúlövés. Mind a két lány értelmetlenül bámult rá. Az ügyvéd íróasztalához ment és felvett onnan valami papírlapot, egyik napilapból volt kivágva. Odaadta Janenek.Tuppencc áthajolt Jane válla fölött és úgy olvasta el. Az újságcikkben arról az ismeretlen férfiről volt szó, akinek holttestét New York-ban megtalálták... Ez volt az a2 ismeretlen halott, akiről Sir James közelebbi adatokat kért Mr. Cartertől.

– Amint éppen mondtam miss Tuppencenek – folytatta Sir James –, munkához láttam, hogy bebizonyítsam, a lehetetlen ís lehetséges. A nagy nehézség az volt, hogy a név. Julius Hersheimmer, nem volt álnév. Amikor elolvastam ezt a cikket, egyszerre megoldódott előttem a rejtély. Julius Hersheimmer elindult, hogy megkeresse az unokahúgát. Elment a nyugati államokba és ott hallott róla. Ugyanott megkapta a lány fényképét is, hogy ez megkönnyítse a keresést. Egy nappal előbb, mint New Yorkból elindult volna megtámadták és megölték. A tetemét rongyos ruhákba öltöztették és arcát a felismerhetetlenségig szétroncsolták. Mr. Brown vette át a helyét. Azonnal hajóra ült és átjött Angliába. Az igazi Hersheimmer barátai és ismerősei közül senki se látta ezt az ál-Hersheimmert az indulása előtt. De ha látták volna is, mindegy lett volna, mert ott még Mr. Brown volt és csak Londonban vedlett át Hersheimmerré. Londonban aztán állandóan legjobb barátságban volt azokkal, akik el akarták fogni. Ismerte minden titkukat. Csak egyszer forgott igazán veszélyben. Mrs. Vandemeyer ugyanis tudta a titkát Nem illett bele Brown tervébe, hogy azt az óriási összeget Mrs. Vandemeyernek fölajánlják. Ha véletlenül és szerencsére miss Tuppence meg nem változtatja a tervét aznap délután, Mrs. Vandemeyer már messze járt volna, mire mi a lakására értünk. Mr. Brownnak tehát szembe kellett néznie azzal a lehetőséggel, hogy leleplezik. Akkor, végső szorultságában, hallatlanul merész dolgot csinált, mert abban bízott, hogy a magára vállalt szerepben nem érheti gyanú. Sikerült is neki... de nem egészen.

– Nem tudom elhinni – szólalt meg Jane halkan –, olyan nagyszerű embernek látszott.

– Az igazi Julius Hersheimmer valóban nagyszerű ember is volt. Mr. Brown viszont elsőrangú színész. De kérdezze meg csak miss Tuppencet, hogy nem gyanakodott-e ő is erre az ál-Hersheimmerre?

Jane kérdőleg ránézett Tuppence-re, aki igenlően bólintott.

– Nem akartam megmondani, Jane... nem akartam megbántani magát – mentegetőzött Tuppence. – És különben se voltam egészen bizonyos benne. Még most se értem, hogy ha ő Mr. Brown, akkor miért mentett meg bennünket

– Julius Hersheimmer segített maguknak a szökésben?

Tuppence elmesélte az aznap esti izgalmas eseményeket és végül hozzátette:

– Csak azt nem értem, hogy miért tette?

– Nem érti? Én értem. És a fiatal Beresford is érti, legalábbis a cselekedetei után ítélve – Még egy dolgot meg lehetett próbálni: szökni engedni Jane Finnt, de a szökést úgy kellett rendezni, hogy miss Finn ne gyanítson semmit és ne higgye, hogy tőrbe csalták. Nem volt semmi kifogásuk az ollón, hogy Mr. Beresford is ott legyen a közelben, sőt, az ellen sem, hogy szükség esetén értekezzék magukkal. Arról majd gondoskodnak, hogy a kellő pillanatban ne legyen az útjukban. Aztán egyszerre csak megjelenik Julius Hersheimmer és színpadias mozdulattal megmenti magukat Fütyülnek a golyók... de nem találnak. S mi történt volna ezután? Egyenesen elhajttattak volna Sohóba, ahhoz a bizonyos házhoz és megkeresték volna az iratokat, amelyeket aztán miss Finn valószínűleg rábízott volna az unokfivére gondjaira. Vagy, ha ő vezette volna a keresést, azt mondta volna, hogy már nincs semmi a kép mögött, nyilván elvitték az iratokat, mielőtt maguk odaértek. Ezer módja lett volna annak, hogyan oldja meg a kérdést, de az eredmény ugyanaz maradt volna. És úgy képzelem, hogy végül mind a kénen valami véletlen szerencsétlenség áldozatai lettek volna. Mert most kellemetlenné válhatna neki, hogy maguk annyi mindent tudnak. Nagyjából ez a helyzet. Elismerem, hogy én kicsit elaludtam közben, de valaki más ébren maradt.

– Tommy – szólt közbe Tuppence halkan.

– Igen. Úgy látszik, hogy amikor eljött az ideje annak, hogy elfogják, Tommy túljárt az eszükön. És mégse vagyok azért egészen nyugodt Tommyt illetőleg.

– Miért? – hökkent meg Tuppence.

– Mert Julius Hersheimmer... illetőleg Mr. Brown nem az az ember – szólt Sir James szárazon –, akit Tommy Beresford... még ha revolvere van is, megállíthasson az útjában.

Tuppence kicsit elsápadt

– Mit tehetünk? – kérdezte riadtan.

– Addig, amíg nem voltunk a sohói házban, addig semmit Ha Beresford még mindig felülmaradt, akkor nincs mitől félni. Ellenkező esetben az ellenségünk el fog jönni, de ha jön: nem talál bennünket készületlenül! – mondta Sir James. – Az íróasztal egyik fiókjából szolgálati revolvert vett elő, és a kabátja zsebébe csúsztatta.

– Na, most készen vagyunk. Sokkal jobban ismerem magát, miss Tuppence, mint hogy azt higgyem, hogy maga itt marad, ha én elmegyek a sohói házba...

– Még csak az kellene!

– De ha ön velem jön is, azt hiszem, jobb lenne, ha miss Finn itt maradna – Itt nincs mitől félnie, és attól tartok, hogy rettenetes fáradt mindazok után, amiken keresztülment.

De Tuppence csodálkozására Jane a fejét rázta.

– Nem. Sőt sokkal jobb lesz, ha én is megyek. Azok az iratok énrám lettek bízva. Ezt most már végig kell csinálnom. És különben is most már sokkal jobban vagyok.

Sir James megrendelte az autóját. Tuppencenek hangosan dobogott a szíve, míg a kocsi elvitte Őket Sohóba. Bár néha elfogta a nyugtalanság Tommy miatt, mégis borzasztóan örült. Győzni fognak!

Az autó megállt a tér sarkán és ők kiszálltak. Sir James odament az egyik civilbe öltözött rendőrhöz, aki a házat őrizte, és valamit mondott neki. Aztán visszajött a lányokhoz.

– Eddig még nem ment be senki se a házba. A hátsó kaput is Őrzik. Ha valaki megpróbálja, hogy most utánunk bejöjjön a házba, azt azonnal letartóztatják... Nos, bemenjünk?

Az egyik rendőr odaadta a kulcsot. Mind jól ismerték Sir Jamest. Tuppence-re vonatkozólag is megkapták az utasítást Csak a társaság harmadik tagja volt ismeretlen előttük. Mind a hárman bementek a házba, és becsukták maguk mögött az ajtót Lassan felmentek a rozoga lépcsőn. A lépcső tetején ott volt az a rongyos függöny és mögötte a beugró, ahová Tommy akkoriban elrejtőzött. Tuppence hallotta az egész történetet Jane-től, aki akkor Anettet adta. Érdeklődéssel nézte a kopott bársonyt.. Majd megesküdött volna, hogy mozog – mintha lenne mögötte valaki. Annyira erőt vett rajta a fantázia, hogy már-már azt képzelte, látja valami alaknak a körvonalait... Talán Mr. Brown – Julius – van ott és vár...

Lehetetlenség, természetesen! És mégis, kis híján visszament, hogy félrehúzza a függönyt és megnézze...

Most beléptek a börtönbe. Itt nincs hová elbújni, gondolta Tuppence, és megkönnyebbülten lélegzett föl, de mindjárt aztán méltatlankodva szidta önmagát. Össze kell magát szednie, nevetséges ez a képzelődés – ez az állandó furcsa érzés, hogy Mr. Brown itt van a házban... Ha! Mi volt ez? – Halk léptek a lépcsőn... Hát tényleg van valaki a házban! Őrültség! igazán, már hisztériás kezd lenni.

Jane egyenesen odament Marguerite képéhez. Biztos kézzel leakasztotta a szegfői. Vastagon feküdt rajta a por és sűrű, szürke pókhálók voltak a kép és a fal között. Sir James odaadta a bicskát és Jane fölhasította a hátlap barna papirosát... Kiesett alóla a folyóirat lapja, csupa hirdetés volt rajta. Jane felszedte. Szétnyitva szélüknél a lapokat, kivett két sűrűn teleírt, vékony papírlapot

Ez már az igazi okmány volt!

– Megvan! – szólt Tuppence. – Végre...

A pillanat oly izgalmas volt, hogy mind a hárman csaknem Idegzet nélkül álltak ott... Hol voltak a recsegések, hogy egy perccel ezelőtt elképzelt zajok! Egyikük se tudta levenni szemét arról a két lapról, amit Jane a kezében tartott.

Sir James elvette és gondosan megnézte.

–. Igen – szólt csöndesen – ez az a szerencsétlen egyezségtervezet!

– ÉS sikerült nekünk – sóhajtott Tuppence. Áhítattal mondta ezt a három szót, csodálattal, majdnem hitetlenül.

Sir James, ismételve Tuppence szavait, gondosan összehajtotta a papírlapot és a zsebkönyvébe tette. Aztán kíváncsian körülnézett a piszkos szobában.

– Ide volt elzárva oly sokáig a fiatal barátunk, ugye? – mondta. – Igazán borzalmas ez a szoba. Nézzék, nincs rajta ablak és milyen jól záródik ez a tömör ajtó. Ami itt történik, azt sohasem hallanák meg odakinn Tuppencenek végigfutott hátán a hideg. Sir James szavai valami különös rémületet keltettek benne. – Mi lesz, ha valóban elbújt valaki a házban? Az a valaki rájuk zárhatná az ajtót és otthagyhatná őket, hogy meghaljanak ebben, az egérfogóban... De mindjárt rájött, hogy micsoda Őrültséget gondolt. Hiszen a ház körül van véve rendőrökkel és ha ők nem jönnek ki, akkor minden bizonnyal, betörnek és alaposan végigkutatnak mindent. Elmosolyodott, amint ráeszmélt saját bolondságaira – aztán összerezzenve felnézett és tekintete találkozott Sir James rászögezett, fürkésző szemeivel. Az ügyvéd bólintott.

– Igaza van, miss Tuppence. Maga megérezte a veszedelmet. Én is. Miss Finn is.

– Igen – vallotta be Jane. – Ostobaság, de nem tehetek róla.

Sir James megint igent intett.

– Maga megérezte... aminthogy mind megéreztük... Mr. Brown jelenlétét. Igen – tette hozzá, mikor Tuppence megmozdult: – Semmi kétség... Mr. Brown itt van.

– Itt j házban?

– Itt ebben a szobában... Nem érti? Én vagyok Mr. Brown!

Bambán, értetlenül bámultak rá. Sir James arcának még a vonásai is megváltoztak. Egészen más ember állt előttük. Lassan, kegyetlen mosollyal nézett rájuk.

– Ezt a szobát egyikük se fogja élve elhagyni! Épp az előbb mondta, hogy sikerült nekünk... Nekem sikerült! A békeszerződés-tervezet az enyém. – Mind szélesebben mosolyogva nézett Tuppence-re. – Elmondjam, hogy most mi fog történni? Előbb-utóbb behatol majd a rendőrség, és itt fogják találni Mr. Brown három áldozatát... három, értik, nem kettő!... de szerencsére a harmadik nem lesz halott, csak sebesült és így ő majd részletesen, szépen el fogja beszélni, hogyan támadtak ránk!... A szerződés? Az Mr. Brown kezében van. így aztán senkinek sem fog eszébe jutni, hogy Sir James Peel Edgerton zsebeit kikutassa!

Jane felé fordult

– Maga túljárt az eszemen. Gratulálok. De másodszor nem fogja megtenni.

A háta mögött valami halkan megmozdult, de a siker mámorában nem fordította meg a fejét. Kezét a zsebébe csúsztatta.

– Vége az Ifjú kalandorok történetének – szólt, és lassan felemelte a nagy ismétlőpisztolyt.

De ugyanabban a pillanatban hátulról megragadta valakinek a vasmarka. A revolvert kirántották kezéből és lassú, vontatott hangján megszólalt Julius Hersheimmer.

– Na, végre rajtakaptuk... in flagranti.

És Julius mellett ott állt Tommy is.

A királyi tanácsos vérvörös lett, de bámulatos Önuralommal nézett hol az egyik, hogy a másik támadójára. Tommyra nézett leghosszasabban.

– Maga – szólt halkan. – Maga!... Tudhattam volna.

Mikor látták, hogy nem is próbál ellenállni, eleresztették. Bal kezét – balján viselte a pecsétgyűrűjét – villámgyorsan a szájához emelte...

– Ave Caesar! Morituri te salutant! – mondta és Tommyra nézett.

Aztán elváltozott az arca és görcsös vonaglással előrebukott. A szoba megtelt a keserűmandula szagával.

HUSZONHETEDIK FEJEZET – ESTEBÉD A SAVOYBAN

Akik szeretnek jól enni, sokáig fogják emlegetni azt az estebédet, amit Julius Hersheimmer adott barátainak 30-án. Az egyik szeparéban vacsoráztak és Mr. Hersheimmer előzőleg rövid és határozott utasításokat adott. Egyebekben teljesen szabad kezet engedett a főúrnak – és amikor milliomosok szabad kezet adnak, a főurak rendszerint pontosan követik az utasításukat!

Ami különlegességet abban az időszakban csak találni lehetett, az mind ott volt. A pincérek gondoskodó szeretettel hozták a régi, királyi borokat. Az asztal virágdísze fittyet hányt az évszaknak és éppen oly csodálatos módon sorakoztak egymás mellé azok a gyümölcsök, amelyek máskor olyan távol vannak egymástól, mint a május a novembertől – A vendégek névsora rövid, de annál előkelőbb volt. Az amerikai nagykövet, Mr. Carter – aki, mint mondta, bátor volt magával hozni egyik régi barátját, sir William Beresfordot – aztán a nagytiszteletű Mr. Cowley, továbbá dr. Hall, azután a két Ifjú Kalandor – miss Prudence Cowley és Mr. Thomas Beresford – no, és végül az ünnepelt: miss Jane Finn.

Julius nem kímélte a fáradságot, hogy Jane igazán hódító legyen, Tuppence és Jane közös lakosztályban lakta. Egyszer valami rejtélyes kopogásra az ajtóhoz ment Tuppence. Julius volt ott és egy csekket szorongatott a kezében.

– Mondja, Tuppence – kezdte – tenne nekem valami nagy szívességet? Fogja ezt a csekket és öltöztesse fel szépen Jane-t ma estére. Ma este velem fognak vacsorázni mindnyájan a Savoyban... Hát ezért. Ne kímélje a költséget. Ugye, érti?

– Meglesz – bólintott Tuppence –, és pompásan fogunk mulatni! Igazi öröm lesz Jane-t öltöztetni. Mert Jane lesz a legszebb lány, akit valaha láttam.

– Az már igaz! – helyeselt Mr. Hersheimmer lelkesen.

Ennyi lelkesedés láttára huncutul megcsillant Tuppence szeme.

– Igaz, Julius – szólt csöndesen –, én... én még nem adtam meg magának a választ.

– Választ? – hökkent meg Julius elsápadva.

– Tudja... amikor arra kért, hogy... legyek a felesége – rebegte Tuppence, lesütve a szemeit, mint valami Biedermeier-regény hősnője. – És... és maga nem akart belenyugodni abba, hogy nemet mondtam. Azóta jól meggondoltam a dolgot...

– I-i-gen? – dadogott Julius és verejtékcsöppek gyöngyöztek a homlokán.

Tuppence megkegyelmezett

– De nagy csacsi! – mondta fölkacagva. – Na, most árulja el, hogy miért tette? Mindjárt akkor láttam, hogy nem jelentek semmit magának!

– Dehogy! – tiltakozott Julius. – Én akkor... és most is... végtelenül becsülöm és tisztelem és... és csodálom magát!

– Hm! – szólt Tuppence, – Ezek azok a bizonyos érzelmek, amelyek nyomtalanul eltűnnek, mihelyt megjelenik d másik érzés. Ugye, öreg?

– Nem értem, hogy mit akar ezzel mondani – szólt Julius mereven, de fülig elpirult hozzá.

– Csudát! – felelt Tuppence. Nevelve becsukta az ajtót, de a következő pillanatban újra kinyitotta és méltóságteljesen mondta: – Azért tulajdonképpen mégis kosarat kaptam!

– Ki volt az? – kérdezte Jane, mikor Tuppence visszajött

– Julius.

– Mit akart?

– Igazában magát akarta látni, azt hiszem, de én nem voltam hajlandó ezt megengedni. legalábbis ma estig tilos, akkor aztán maga lesz Sába királynője, a földkerekség legszebb és legédesebb eladó lánya. Valakinek a szemében, akivel együtt vacsorázunk... De most gyerünk! Megyünk vásárolni!

A legtöbb ember azt találta, hogy 29-e, a sokat emlegetett „Munkás Nap” éppolyan szürke volt, mint máskor a május elseje. A Hyde Parkban és Trafalgar Square-en szónokoltak, mint rendesen. Fölvonulások is voltak az utcákon, énekelték a „Vörös zászló”-t, de a tüntetők többé-kevésbé céltalanul bolyongtak mindenfelé. Azok az újságok, amelyek az általános sztrájkról és a rémuralom kezdetéről írtak, kénytelenek voltak szerényen hallgatni. A merészebbek és ravaszabbak igyekeztek bebizonyítani, hogy az ó tanácsaiknak tulajdon írna tő, ha sikerült békét kötni..,

A vasárnapi lapok röviden jelentették a neves királyi tanácsos, Sir James Peel Edgerton hirtelen halálának hírét. A hétfői lapok dicsérő cikkekben emlékeztek meg a halott fényes pályájáról. A nagy nyilvánosság sohase tudta meg, hogy voltaképpen hogyan halt meg Sir James.

Tommy helyesen Ítélte meg a helyzetet. Valóban „egy” emberen fordult meg minden. Vezetője nélkül szétzüllött az egész banda. Kamenin sietve visszament Oroszországba; vasárnap korán reggel elhagyta Angliát. A banda többi tagja rémülten menekült Astley Priorsból. A nagy sietségben különböző áruló okmányokat hagytak hátra, amelyek aztán végleg kompromittálták őket. Az összeesküvés bizonyítékai most a kormány kezében voltak, azzal a kis barna naplóval együtt, amit a halott Sir James zsebében találtak. Ebben részletesen benne volt az egész haditerv. A kormány a huszonharmadik órában tanácskozásra hívta Össze a munkáspárt vezetőit, akik kénytelenek voltak beismerni, hogy eszközei voltak csupán a földalatti összeesküvőknek. Ezen való szégyenükben, mikor a kormány bizonyos engedményeket tett, ezeket lelkesen elfogadták és megkötötték a békét. Nem lesz háború.

A kormány azonban tudta milyen kis híja volt, hogy nem sújtott le rájuk a végzet. És Mr. Carter nem tudta elfelejteni, amit az előző nap estéjén a sohói házban látott.

Amikor belépett a piszkos kis szobába, ott találta holtan a nagy embert, aki egész életében jó barátja volt. Holtan feküdt a földön Sir James, miután Önmaga árulta el a titkot Mr. Carter a halott zsebkönyvéből vette ki a szerencsétlen szerződéstervezetet és ott rögtön, a többiek jelenlétében, elégette... Anglia meg volt mentve!

És most, 30-án este, a Savoy egyik különtermében Mr. Julius P. Hershcimmer fogadja a vendégeit...

Mr. Carter érkezett meg elsőnek. Mérges nézésű kis öregember jött vele. Tommy fülig elpirult, amint meglátta. Az öregúr előrejött.

– Ha! – szólt és vérben úszó szemekkel mérte végig a fiút – Hát te vagy az én öcsém, mi? Nem vagy ugyan hódító jelenség, de azt hallottam, hogy jó munkát végeztél. Az anyád, úgy látszik, mégis csak jól nevelt. Hát felejtsük el a múltat, jó? Te vagy az örökösöm, érted? És a jövőben apanázst kapsz... na, és Chalmers Parkban lesz a lakásod.

– Köszönöm, bátyám... borzasztóan hálás vagyok.

– Na és hol van az a fiatal lány, akiről annyit hallottam?

Tommy bemutatta Tuppencet.

– Ha! – szólt az öregúr, végignézve rajta. – Manapság nem olyanok a lányok, mint amilyenek az én időmben voltak.

– De igenis olyanok – nyelvelt Tuppence. – A ruhájuk talán más, de ők maguk éppen olyanok.

– Hát lehet, hogy igaza van. Kacérok voltak akkor is... kacérok most is!

– Ez az! – lelkesedett Tuppence – magam is rettenetesen kacér vagyok.

– Elhiszem – szólt az öregúr nevetve. Széles jókedvében meghúzta Tuppence fülét A legtöbb fiatalasszony rettenetesen félt tőle, és vén medvének nevezte az öregurat. Tuppence szemtelensége tehát nagyon tetszett az öreg nőgyűlölőnek.

Aztán megérkezett a szerény nagytiszteletű űr, megilletődve nézte az előkelő társaságot, örült, hogy a lányáról nyilván azt tartják, hogy kitüntette magát, de azért időnként egy-egy aggódó tekintetet vetett feléje. Tuppence azonban nagyszerűen viselkedett. Nem rakta keresztbe a lábát, nagyon ügyelt arra, amit mond és hősiesen visszautasította a legjobb cigarettákat is.

A következő vendég dr. Hall volt, és utána mindjárt megérkezett az amerikai nagykövet.

– Talán leülhetnénk? – szólalt meg Julius, mikor már összes vendégét bemutatta egymásnak. – Tuppence, kérem, ide...

De Tuppence a fejét rázta.

– Nem... az Jane helye! Ha az ember arra gondol, hogy annyi éven keresztül mily hősiesen kitartott, akkor igazán megérdemli, hogy 6 legyen a mai este királynője.

Julius hálás tekintettel köszönte meg Tuppencenek ezt a kijelentését, mire Jane szerényen elfoglalta a neki szánt helyet. Jane mindig gyönyörű volt, de most, hogy szépsége a kellő keretek közé került, hasonlíthatatlanul szebb volt. Tuppence jól működött. A legjobb divatszalonok egyike szállította a ruhát, aminek „Tüzes liliom” volt a neve. Az aranynak, a vörösnek és a barnának legkülönbözőbb árnyalataiból volt összeállítva, és mindebből gyönyörű vonalban emelkedett ki a lány hófehér nyaka és szépséges arca fölött, mint ragyogó korona, bronzvörös haja. Bámulattal csüngött rajta minden szem – de leginkább Juliusé.

Hamarosan megindult a beszélgetés és egyhangúlag felszólították Tommyt, hogy részletesen magyarázza el az esetet.

– Fene zárkózott volt egész idő alatt – vádolta Tommyt Julius. – Nekem azt mondta, hogy elment Argentínába, aminek, persze, bizonyosan meg volt a maga oka. Mikor eszembe jut, hogy maguk ketten Tuppence-szel azt hitték, hogy én vagyok Mr. Brown, majd meghalok a nevetéstől!

– Ezt a csalafintaságot eredetileg nem ők találták ki – szólt Mr. Carter komolyan. – Nekik csak beadták, de hallatlan ravaszsággal és szakértelemmel. Mr. Brown annak a New York-i napilapnak a rövid híréből merítette először a gondolatot és aztán lassan-lassan hozzálátott, hogy behálózza magát. Kis híján majdnem sikerült is neki.

– Nekem sohase tetszett ez az ember – mondta Julius.

– Az első perctől kezdve megéreztem, hogy valami nincs rendben nála, és mindig sejtettem, hogy ő hallgattatta el véglegesen Mrs. Vandemeyert. De csak akkor jöttem rá, hogy tulajdonképpen ő az egész bandának a feje, amikor mindjárt a mi vasárnapi látogatásunk után... emlékszik rá, miss Tuppence... rögtön megjött a parancs, hogy Tommyt végezzék ki.

– Én nem is sejtettem soha – panaszkodott Tuppence.

– Mindig azt hittem, hogy sokkal okosabb vagyok, mint Tommy, de most kétségtelenül ő vitte el a pálmát!

Julius helyeselt.

– Ezúttal Tommyé a dicsőség! És ahelyett, hogy úgy hallgat, mint a csuka, jobb lenne, ha pirulás nélkül elmondaná nekünk az egészet.

– Halljuk! Halljuk!

– Nincs mit elmondani – szerénykedett Tommy. Roppant kényelmetlenül érezte magát. – Rém buta voltam... mindaddig, míg meg nem találtam Julius fiókjában Anette fényképét és megértettem, hogy tulajdonképpen ő a keresett Jane Finn. Erről aztán eszembe jutott, hogy micsoda kitartással kiabálta a Marguerite nevet és akkor gondoltam a képekre... a „Faust és Marguerite képre a sohói házban és... ennyi az egész! Aztán, persze, átgondoltam mindent, eleitől végig, hogy megtudjam: mikor is csináltam a legnagyobb szamárságot?

– Folytassa – unszolta Mr. Carter, látva, hogy Tommy ismét csak a hallgatásba menekül.

– Amikor Julius elbeszélte nekem Mrs. Vandemeyer halálát – kezdte hát Tommy – sokat gondolkoztam azon, hogy hogyan is történhetett ez?... Vagy Julius volt a gyilkos, vagy Sir James. Ezzel hamar tisztába jöttem. Csak azt nem tudtam, hogy melyik. Mikor megtaláltam azt a fényképet Julius fiókjában, noha ő azt mondta, hogy Brown felügyelő elcsalta tőle. Juliusra kezdtem gyanakodni. De aztán eszembe jutott, hogy Sir James volt az, aki a hamis Jane Finnt megtalálta. Végül is, nem tudtam eldönteni a kérdést és elhatároztam, hogy az egyiket is, a másikat is szemmel tartom. Arra gondolva, hogy ha Julius lenne Mr. Brown, pár sort írtam neki, hogy Argentínába megyek. Az íróasztalán hagytam Sir James levelét, amiben felajánlotta nekem ezt az állást Argentínában, hogy Julius lássa, hogy valóban szó volt erről. Azután írtam Mr. Carternek és telefonáltam Sir Jamesnek. Gondoltam, akárhogyan áll is a dolog, legjobb lesz, ha mindent meg mondok neki, kivéve azt, amit az iratok rejtekhelyéről sejtettem. Csaknem sikerült lefegyvereznie minden gyanúmat, amikor segítségemre volt abban, hogy Tuppencenek és Janenek a nyomára akadjak, de azért mégis egyformán figyeltem mind a kettőjüket. Mikor aztán megkaptam azt a hamisított cédulát, amit Tuppence nevében írtak: akkor már mindent tudtam!

– De hát hogyan? – csodálkozott Mr. Carter. Tommy kihúzta zsebéből a kérdéses cédulát és megmutatta a többieknek.

– Valóban olyan, mint Tuppence kezeírása – magyarázta –, de az aláírásból megtudtam, hogy mégis hamisítás, mert Tuppence sohase írja Twopence-nek a nevét. Aki azonban nem látta írásban, könnyen gondolhatja, hogy így kell írni. Mármost miután Julius látta Tuppence aláírását... nekem is megmutatott egy ilyen cédulát... nyilvánvaló volt, hogy a hamisítást nem Julius követte el, mert ő Twopence helyett Tuppencet írt volna a cédulára... A levelet tehát csakis Sir James hamisíthatta, mert ő sohase látta Tuppence aláírását... Ezután már egyszerű volt az egész dolog. Albertet lóhalálában elküldtem Mr. Carterhez. Színleltem, hogy elutazom, de aztán visszamentem. Es amikor Julius megjelent az autójával, gondoltam, hogy ez nem fog tetszeni Mr. Brownak, és ebből még baj lesz. Mert, ha nem fogjuk meg sir Jamest in flagranti, tudtam, hogy Mr. Carter sohase fogja elhinni nekem, csak úgy a szavamra, hogy Sir James az igazi Brown.

– Nem is hittem – vallotta be Mr. Carter bűnbánóan.

– Ezért küldtem el a lányokat Sir Jameshez. Szentül hittem, hogy előbb-utóbb befutnak a sohói házba. Azért fenyegettem meg Juliust a revolverrel, hogy Tuppence majd elmondhassa ezt sír Jamesnek, és hogy Sir James ne aggódjék miattunk. Amint a lányok eltűntek, azt mondtam Juliusnak, hogy hajtson, amilyen gyorsan csak lehet, Londonba és útközben elmondtam neki mindent, idejében megérkeztünk a sohói házhoz és a ház előtt találkoztunk Mr. Carterrel. Megbeszéltük vele a dolgokat, aztán bementünk és elbújtunk a függöny mögé a falmélyedésbe. A rendőröknek megmondtuk, hogy ha kérdik, mondják azt, hogy nincs a házban senki. Ennyi az egész.

És Tommy hirtelen elhallgatott. Egy pillanatra teljes csend volt

– Hanem tudják – szólalt meg egyszerre Julius –, mind nagyon tévednek abban a fénykép dologban. Valóban elvették tőlem Jane fényképét, de aztán én ismét megtaláltam.

– Hol? – kérdezte Tuppence.

– Mrs. Vandemeyer hálószobájában, a kis fali páncélszekrényben.

– Tudtam, hogy valamit talált ott – mondta Tuppence szemrehányóan. – És hogy őszinte legyek, ezért kezdtem magára gyanakodni. Miért nem mondta meg?

– Mert kicsit magam is gyanakodtam – felelte Julius. – Egyszer már elszedték tőlem azt a képet és elhatároztam, hogy addig nem mondom meg, hogy nálam van, amíg valamelyik fényképésszel legalább féltucat másolatot nem csinálttam róla.

– Úgy látszik, mindnyájan elhallgattunk valamit – mondta Tuppence elgondolkozva. – Ha az ember titkosrendőrnek megy, úgy látszik, idővel mind ilyen lesz!

Sokáig senki se szólt semmit. Aztán fölállt Mr. Carter.

– Felköszöntöm az Ifjú Kalandorokat és fényesen sikerült vállalkozásukra ürítem poharam!

Koccintva, éljenezve itta ki a poharát mindenki.

– És még valamit szeretnék mondani – folytattaMr.Carter. Ránézett az amerikai nagykövetre. – Tudom, hogy most nagyméltóságod nevében is beszélek, mikor miss Finn egészségére akarok inni... Éljen Amerika legbátrabb lánya!

Két hatalmas ország köszönettel és hálával tartozik neki!...

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET – ÉS AZTÁN...

– Igazán jó volt az a felköszöntő, Jane – mondta Mr. Hersheimmer, mikor unokatestvérével együtt a Rolls-Royce-ba ült, hogy hazahajtsanak a Ritzbe. – Az, ami az Ifjú Kalandoroknak szólt?

– Nem... az, ami neked szólt. Nincs meg egy lány a világon, aki oly nagyszerűen végig tudta volna csinálni ezt a dolgot, mint te! Igazán nagyszerűen megálltad a helyedet!

Jane a fejét rázta.

– Semmi nagyszerűséget nem érzek. A szívem mélyén csak fáradt vagyok és elhagyottnak érzem magam... és vágyom vissza a hazámba!

– Erre vonatkozólag akartam valamit mondani – bólintott Julius. – Hallottam, mikor az amerikai nagykövet azt mondta neked, hogy a felesége reméli, hogy most mindjárt átköltözöl a nagykövetségre. Nem rossz terv, de nekem valami más tervem lenne... Azt szeretném, Jane-em, hogy hozzám jöjj feleségül! Ne ijedj meg és ne adj rögtön kosarat. Természetesen lehetetlen, hogy már most szeress. De én azóta szeretlek, hogy először megláttam a fényképedet... és most, hogy valóban megláttalak életben is, most... őrülten szerelmes lettem beléd! Ha hozzám jössz, nem foglak zaklatni... úgy lesz minden, ahogy te akarod. Az is lehet, hogy sohase fogsz megszeretni és abban az esetben visszaadom majd a szabadságodat. De azt szeretném, hogy jogom legyen rólad gondoskodni és vigyázni rád.

– Erre vágyom én is – szólt halkan a lány –, valakire, aki jó hozzám. Oh, nem képzeled, hogy milyen elhagyott voltam... és vagyok most is!

– Nagyon is elképzelem. Hát akkor rendben vagyunk, és holnap reggel elmegyek az érsekhez, hogy adja meg a külön engedélyt

– Óh, Julius!...

– Nem akarlak siettetni, Jane, de nincs semmi értelme a halogatásnak. Ne ijedj meg... ismétlem: nem számítok arra, hogy mindjárt szeress.

De a lány kis keze Julius markába csúszott.

– Már most is szeretlek, Julius – suttogta Jane Finn. – Mindjárt akkor megszerettelek az autóban, amikor arcodat súrolta a golyó...

Öt perc múlva Jane csendesen megkérdezte:

– Nem ismerem nagyon jól Londont, Julius, de igazán olyan messze van a Savoy a Ritztől?

– Attól függ, hogy merrefelé megy az ember – felelte Julius pirulás nélkül. – Mi most a Regent’s Park felé megyünk!

– Óh, Julius! Mit fog gondolni a sofőr?

– Amellett a fizetés mellett, amit tőlem kap, nem gondol semmit, nyugodt lehetsz. Hiszen az egész vacsorát csak azért rendeztem a Savoyban, hogy aztán hazahozhassalak, Jane. Azt hittem, hogy már sohase fogok négyszemközt beszélni veled. Ketten Tuppence-S2el mindig úgy csináltatok, mintha ti lennétek a sziámi ikrek... folyton együtt ültetek! Ha ez még huszonnégy óráig tart, a bolondok házába kerültünk volna mi ketten, Beresford, meg én!

– Óh! Hat ő is?...

– Persze, hogy az. Fülig.

– Sejtettem – szólt Jane elgondolkozva.

– Miből?

– Mindabból, amit Tuppence... nem mondott!

– Ez az, ahol én lemaradok! – kesergett Mr. Hersheimmer.

De Jane csak nevetett.

Időközben az Ifjú Kalandorok nagyon egyenesen, mereven és határozottan kényelmetlenül ültek a taxijukban, amely, sajátságos módon, szintén a Regent’s Parkon át igyekezett vissza a Ritzbe.

Borzasztó feszélyezettek voltak mind a ketten. Nem egészen tudták, hogy. tulajdonképpen mi történt, de egyszerre nyilván megváltozott minden. Szólni sem tudtak, mozdulatlanul ültek. És a régi jópajtáskodás egyszerre csak nem volt sehol.

Tuppence hiába gondolkozott, nem jutott eszébe semmi, hogy mit mondhatna.

Tommy is ugyanúgy volt.

Nagyon egyenesen ültek, és nem néztek egymásra.

Végre Tuppence erőt vett magán.

– Egészen jó volt, ugye?

– Igen.

Ismét csönd lett.

– Szeretem Juliust – próbálkozott ismét Tuppence. Erre Tommy hirtelen megelevenedett.

– Nem fog hozzámenni, érti? – mondta szigorú, parancsoló hangján. – Megtiltom!

– Óh! – szólt Tuppence szelíden.

– A legszigorúbban, tudja?

– Julius nem akar elvenni engem... amikor megkért, tulajdonképpen csak jólelkűségből tette.

– Az nem nagyon valószínű. – csúfolódott Tommy.

– Pedig igaz. Fülig szerelmes Jane-be. Éppen most kéri meg a kezét.

– Jane éppen jó is lesz neki – helyeselt Tommy leereszkedjen.

– Nem tartja, hogy Jane a leggyönyörűbb lány, akit valaha látott?

– Óh, igen.

– De, persze, magának fontosabb az örökség – szólt Tuppence nyugodtan.

– Én... óh, a macska vigye el, Tuppence, hiszen úgyis tudja!

– A maga nagybátyja nagyon tetszik nekem, Tommy. – kezdte Tuppence, gyorsan megváltoztatva a témát.

– Igaz, mit fog maga most csinálni? Elfogadja Mr. Carter ajánlatát és beáll az államhoz, vagy inkább elmegy Amerikába, és elfoglalja azt a jól fizető állást, amit Julius ajánlott fel a ranchán?

– Itt fogok maradni az öreg hazában, bár igazán nagyon kedves Hersheimmertől, hogy magával akar vinni. De azt hiszem, hogy maga is jobban szeret majd Londonban.

– Nem látom, hogy hol van az összefüggés köztem és...

– De én látom! – vágott közbe Tommy határozottan. Tuppence a szeme sarkából ránézett.

– És aztán még a pénz is meglesz – szólt elgondolkozva.

– Micsoda pénz?

– Mind a ketten kapunk egy-egy csekket. Mr. Carter már megmondta nekem.

– Mondja, megkérdezte azt is, hogy mennyi lesz? – kérdezte Tommy csúfondárosan.

– Hogyne! – vágott vissza Tuppence diadalmasan. – De nem mondom meg!

– Tuppence, maga túltesz mindenen!

– Nagy hecc volt az egész, ugye, Tommy? Remélem, hogy még nagyon sok kalandunk lesz!

– Maga telhetetlen, Tuppence. Én egyelőre megelégeltem a kalandokat…

– Hát a boltokat járni, majdnem olyan jó – vélte Tuppence eltűnődve. – Régi bútorokat venni, meg élénk színű szőnyegeket és futurista selyemfüggönyöket, meg politúrozott ebédlőasztalt és széles díványt, rengeteg párnával...

– Megálljon! – szólt közbe Tommy. – Minek ez a sok minden?

– Berendezni a házat. – talán. De inkább azt hiszem, hogy egyelőre csak a lakást.

– Kinek a lakását?

– Azt hiszi, hogy nem merem megmondani? De igenis megmondom! Hát a miénket, na!

– Angyal! – kiáltott föl Tommy, két karjába zárva a lányt – Azt akartam, hogy maga mondja ki először. Ennyivel csak tartozom az egészségemnek, miután maga oly irgalmatlanul elhallgattatott, valahányszor megpróbáltam érzelmekről beszélni.

Tuppence Tommy arcához emelte a száját... A taxi továbbhaladt a Regent’s Park északi részén.

– Még most se kért meg – figyelmeztette Tommyt a lány. – Legalább is nem úgy, ahogy a nagyanyáinkat megkérték. De Julius vacak megkérése után hajlandó vagyok elengedni magának az ünnepélyes formaságokat

– Minek is kell az a sok ceremónia? – ingerkedett Tommy. – Most már úgysincs más választása és énhozzám kell jönnie feleségül, hát ne is képzelődjék!

– Milyen mulatságos lesz – nevetett Tuppence. – Annyi mindent mondtak már a házasságról; hogy rév, hogy menedék, hogy mennyei boldogság, hogy rabszolgaság és mit tudom én, még mi mindent! De tudja, mit gondolok én, hogy milyen a házasság?

– Mit?

– Hogy olyan, mint a jó kaland!

– És ráadásul, fene jó kaland hagyta rá Tommy, boldogan megölelve a lányt.

TARTALOM

ELŐSZÓ

Első fejezet – IFJÚ KALANDOROK R.T.

Második fejezet – MR. WHITTINGTON AJÁNLATA

Harmadik fejezet – AKADÁLY

Negyedik fejezet KI AZ A JANE FINN?

Ötödik fejezet – MR. JULIUS P. HERSHEIMMER

Hatodik fejezet – A HADITERV

Hetedik fejezet – A HÁZ SOHOBAN

Nyolcadik fejezel – TOMMY KALANDJAI

KIfencedik fejezet – TUPPENCE-BŐL HÁZTARTÁSI ALKALMAZOTT LESZ

Tizedik fejezet – SIR JAMES PEEL EDGERTON MEGJELENIK

Tizenegyedik fejezet – JULIUS ELBESZÉLÉSE

Tizenkettedik fejezet – JÓ BARÁT A NEHÉZ IDŐBEN

Tizenharmadik fejezet – A VIRRASZTÓK

Tizennegyedik fejezet – AZ ORVOSNÁL

Tizenötödik fejezet – VALAKI MEGKÉRI TUPPENCE KEZÉT

Tizenhatodik fejezet – TOMMY TOVÁBBI KALANDJAI

Tizenhetedik fejezet – ANETTE

Tizennyolcadik fejezet – A SÜRGÖNY

Tizenkilencedik fejezet – JANE FINN

Huszadik fejezet – KÉSŐ MÁR...

Huszonegyedik fejezet – TOMMY FÖLFEDEZ VALAMIT

Huszonkettedik fejezet – A DOWNING STREETEN

Huszonharmadik fejezet – TOMMY VERSENYRE KEL AZ IDŐVEL

Huszonnegyedik íejezet – JULIUS MUNKÁHOZ LÁT

Huszonötödik fejezet – JANE ELBESZÉLÉSE

Huszonhatodik fejezet – MR. BROWN

Huszonhetedik fejezet – ESTEBÉD A SAVOYBAN

Huszonnyolcadik fejezet – ÉS AZTÁN...

Table of Contents

ELŐSZÓ

Első fejezet – IFJÚ KALANDOROK R.T.

Második fejezet – MR. WHITTINGTON AJÁNLATA

Harmadik fejezet – AKADÁLY

Negyedik fejezet KI AZ A JANE FINN?

Ötödik fejezet – MR. JULIUS P. HERSHEIMMER

Hatodik fejezet – A HADITERV

Hetedik fejezet – A HÁZ SOHOBAN

Nyolcadik fejezel – TOMMY KALANDJAI

KIfencedik fejezet – TUPPENCE-BŐL HÁZTARTÁSI ALKALMAZOTT LESZ

Tizedik fejezet – SIR JAMES PEEL EDGERTON MEGJELENIK

Tizenegyedik fejezet – JULIUS ELBESZÉLÉSE

Tizenkettedik fejezet – JÓ BARÁT A NEHÉZ IDŐBEN

Tizenharmadik fejezet – A VIRRASZTÓK

Tizennegyedik fejezet – AZ ORVOSNÁL

Tizenötödik fejezet – VALAKI MEGKÉRI TUPPENCE KEZÉT

Tizenhatodik fejezet – TOMMY TOVÁBBI KALANDJAI

Tizenhetedik fejezet – ANETTE

Tizennyolcadik fejezet – A SÜRGÖNY

Tizenkilencedik fejezet – JANE FINN

Huszadik fejezet – KÉSŐ MÁR...

Huszonegyedik fejezet – TOMMY FÖLFEDEZ VALAMIT

Huszonkettedik fejezet – A DOWNING STREETEN

Huszonharmadik fejezet – TOMMY VERSENYRE KEL AZ IDŐVEL

Huszonnegyedik íejezet – JULIUS MUNKÁHOZ LÁT

Huszonötödik fejezet – JANE ELBESZÉLÉSE

Huszonhatodik fejezet – MR. BROWN

Huszonhetedik fejezet – ESTEBÉD A SAVOYBAN

Huszonnyolcadik fejezet – ÉS AZTÁN...